Sandra Brown

Alibi

Prolog

Výkřik prořízl klimatizované ticho hotelového pokoje.

Pokojská, která sotva před několika vteřinami vešla do apartmá, vyklopýtala z pokoje, volala o pomoc, vzlykala a nahodile bušila do dveří dalších hostů. Později ji její nadřízená za tuhle hysterickou reakci pokárá, ale v tuhle chvíli hysterii propadla.

Naneštěstí pro ni bylo v to odpoledne v pokojích jen málo hostů.

Většina si venku užívala unikátních půvabů historické čtvrti Charlestonu. Nakonec se jí ale podařilo jednoho hosta vyburcovat, muže z Michiganu, který se, zničený nezvyklým vedrem, vrátil do svého pokoje, aby si zdříml.

I když byl celý obluzený, že ho tak náhle vytrhla ze spaní, okamžitě odhadl, že jenom velké neštěstí mohlo u pokojské vyvolat takovou paniku. Zavolal do recepce a upozornil hotelový personál na naléhavou situaci v posledním patře dokonce ještě dřív, než z jejího vzlykání vůbec něco pochopil.

Dva charlestonští policisté, jejichž obchůzka zahrnovala i nově otevřený hotel Charles Towne Plaza, okamžitě zareagovali na tísňové volání. Popletený hotelový strážný je zavedl do podkrovního luxusního apartmá, kam šla pokojská časně rozesílat a zjistila, že to nebude zapotřebí. Obyvatel apartmá ležel na podlaze salonu mrtvý.

Policista poklekl vedle těla. „Proboha… vypadá jako –“

„Je to on, to je jistý,“ řekl jeho parťák stejným uctivým tónem.

„Že se máme na co těšit? Z toho bude pěkná mela.“

Kapitola první

Všiml si jí v tu chvíli, kdy vkročila do pavilonu.

Dokonce i v davu žen, většinou ve skrovném letním oblečení.

Rozhodně upoutala pozornost. Kupodivu byla sama.

Když se zastavila, aby se rozhlédla, utkvěla krátce pohledem na pódiu, kde vyhrávala kapela, pak teprve pokračovala k tanečnímu parketu a k nahodile rozestavěným stolům a židlím okolo něho.

Uviděla prázdný stůl, přistoupila k němu a posadila se. Pavilon byl kulatý, v průměru měl tak asi třicet metrů. Přestože to byla otevřená stavba s kuželovitou střechou, jejíž okraj lemovala čirá vánoční světýlka, špičatý strop zadržoval hluk, a tím vznikal neuvěřitelný rámus.

To, co kapele scházelo na hudebním nadání, nahrazovala hlasitostí. Zřejmě byla toho názoru, že v decibelech nebudou falešné tóny tolik znát. Nicméně vyhrávali s chraplavým nadšením a hereckým zaujetím. Z kláves a kytary jako by hudebníci tóny vyráželi. Tomu, co hrál na harmoniku, s každým trhavým pohybem hlavy zavlál plnovous spletený do copánků. Když houslista přejel smyčcem po strunách, energicky zatancoval a vystavil přitom na odiv žluté kovbojské boty. Bubeník zřejmě uměl jenom jedinou kadenci, ale s vervou ji předvedl.

Davu lidí falešná hudba zřejmě nevadila. Když na to přišlo, tak Hammondovi Crossovi taky ne. Paradoxně ho rámus venkovské pouti tak nějak uklidňoval. Nasával do sebe hluk – ječení z hlavní cesty, pískot rozparáděných výrostků z vrcholu obřího kola, pláč unavených batolat, zvonky, píšťaly a houkačky, křik a smích, které patří ke karnevalu.

Na tu pouť náhodou narazil půl hodiny cesty za Charlestonem.

Nikdy se nedozví, co ho přimělo zastavit. Ne že by s nadšením na poutě chodil. Rodiče ho rozhodně na žádnou nevzali. Za každou cenu se lidovým zábavám, jako byla tato, vyhýbali. To nebyla jejich společenská třída. Tenhle typ lidí jim neseděl.

Normálně by se tomu Hammond pravděpodobně také vyhnul. Ne proto, že by byl snob, ale proto, že pracoval dlouho a namáhavě a volný čas si sobecky hlídal a vybíral si, jak ho stráví. Partie golfu, pár hodin rybaření, film, tichá večeře v dobré restauraci. Ale venkovská pouť? To nepatřilo mezi jeho nejoblíbenější zábavy.

Avšak právě dnes odpoledne mu ta spousta lidí a hluk sedly. O

samotě by jenom přemýšlel o svých problémech. Byl by si přivodil malomyslnost, a kdo by o něco takového stál o jednom z mála zbývajících letních víkendů?

Když se rychlost, jakou ujížděl po dálnici, změnila na jízdu krokem a uvízl v proudu vozidel, která se plazila k dočasnému parkovišti – ve skutečnosti pastvině pro dobytek, z níž podnikavý farmář udělal parkoviště –, zůstal mezi ostatními vozy.

Zaplatil dva dolary mládenci, který žvýkal tabák a vybíral pro farmáře parkovné. Hammondovi přálo štěstí a našel místo pod stromem ve stínu. Než vystoupil, sundal si sako od obleku a vázanku a vyhrnul si rukávy košile. Když se cestou opatrně vyhýbal kravincům, zatoužil po modrých džínách a vysokých botách namísto kalhot od obleku a mokasínů, ale už pociťoval, jak se mu zvedá nálada. Tady ho nikdo neznal. Nemusel s nikým mluvit, kdyby nechtěl. Nemusel plnit žádné povinnosti, účastnit se porad, odpovídat na telefonické vzkazy. Tady nebyl kvalifikovaný odborník ani kolega. Ani syn. Napětí, hněv a tíha zodpovědnosti z něho začínaly padat. Opájel ho pocit volnosti.

Prostor, na němž se pouť odbývala, ohraničoval umělohmotný provaz s pestrobarevnými fábory, které ve vedru zplihle visely a ani se nepohnuly. Dusný vzduch prosycovaly vábivé vůně vařeného jídla – piknikového jídla. Zdálky se hudba nezdála tak špatná. Hammond byl rázem rád, že se tady zastavil. Potřeboval tuhle… osamělost.

Protože byl, navzdory lidem, kteří proudili turniketem, v pravém slova smyslu sám. Najednou mu připadalo příjemnější nechat se vtáhnout velkým, hlučným davem, než trávit osamělý večer ve své chatě, což měl při odjezdu z Charlestonu původně v plánu.

Kapela přehrála dvě písničky, než si ta žena s kaštanovými vlasy sedla v pavilonu na opačnou stranu, než seděl on. Nepřestával ji pozorovat a přemýšlet o ní. S velkou pravděpodobností čeká, až se k ní připojí manžel a děti. Připadalo mu, že není tak stará jako on, možná je jí něco málo po třicítce. Ve věku společného svážení dětí.

Skautu. Třídních schůzek. Žen v domácnosti, které mají plnou hlavu přeočkování, ortodoncie a prádla, aby bylo ještě bělejší. Všechno, co o takových ženách věděl, načerpal z televizních reklam, ale připadalo mu, že do toho všeobecného demografického vzorku zapadá.

Až na to, že byla trochu… znatelně… nervózní.

Nevypadala jako matka malých dětí, která si užívá pár minut oddechu, zatímco tatínek vzal děti na kolotoč. Neměla v sobě rozvážnou zdatnost manželek jeho známých, členek Junior League a dalších občanských sdružení. Žen, jež chodily na salátové přesnídávky, pořádaly narozeninové oslavy pro děti a večeře pro obchodní známé svých manželů a jednou dvakrát týdně hrály golf nebo tenis v příslušných country klubech mezi hodinami aerobiku a schůzkami nad biblí.

Ani neměla měkké tělo usazené ženy, která porodila dvě tři děti.

Postavu měla pevnou a atletickou. Měla dobré – ne, úžasné – nohy, svalnaté, štíhlé a opálené, jež podtrhovala krátká sukně a sandály na nízkém podpatku. Měla halenku bez rukávů s hlubším kulatým výstřihem a barevně sladěnou vestu, kterou měla předtím, než si ji svlékla, u krku volně zavázanou. Bylo to elegantní, vkusné oblečení, zdaleka kvalitnější než to, co měli na sobě přítomní, což byly většinou šortky a tenisky.

Kabelka, kterou si postavila na stůl, byla velká pouze tak na klíče, kapesník a možná ještě rtěnku a měla daleko do kabelky mladé matky, v níž je voda v láhvi, kapesníčky, něco k jídlu a dost všeho možného, aby se dalo přežít několik dní v divočině, kdyby taková naléhavá situace nastala.

Hammond měl analytickou mysl. Jeho silou bylo deduktivní uvažování. Takže dospěl k názoru, a měl za to, že značně přesnému, že tahle žena není matka.

Neznamenalo to, že není vdaná nebo jinak vázaná a nečeká, až se k ní někdo připojí, ať už může být ten někdo kdokoliv a povaha jejich vztahu jakákoliv. Mohla by to být žena oddaná kariéře.

Dynamická osobnost ve světě byznysu. Úspěšná obchodnice. Chytrá podnikatelka. Makléřka. Úřednice v bance.

Upíjel pivo, které v tom vedru teplalo, a nepřestával na ni se zájmem upřeně hledět.

Vtom si uvědomil, že mu pohled oplácí.

Když se setkali pohledem, srdce mu poskočilo. Možná z rozpaků, že ho přistihla, jak na ni civí. Pohled však neodvrátil. Přestože se mezi nimi pohybovali tanečníci a chvilkami na sebe neviděli, oční kontakt udrželi několik vteřin. Potom náhle pohled odvrátila, jako by ji také přivádělo do rozpaků, že si ho v davu všimla. Hammond dostal zlost, že tak nezrale zareagoval na něco tak bezvýznamného, jako jsou pohledy, které se setkají, a přenechal svůj stůl dvěma dvojicím, které postávaly opodál a čekaly, až se něco uvolní. Propletl se tlačenicí k provizornímu baru. Zřídili ho na dobu, kdy se pouť konala, kvůli žíznivým tanečníkům.

Bylo to oblíbené místo. Třemi řadami u něho stálo osazenstvo z několika vojenských základen v oblasti. I když na sobě neměli uniformu, dali se rozpoznat podle oholených hlav. Popíjeli, prohlíželi si děvčata a zvažovali, jakou asi by měli naději na úspěch, sázeli se, komu se poštěstí a komu ne, snažili se jeden druhého trumfnout.

Barmani servírovali pivo, jak nejrychleji dokázali, ale pořád to nestačilo. Hammond několikrát zkusil upoutat pozornost, ale nakonec to vzdal a řekl si, že počká, až nával opadne, a pak si objedná další.

Už se necítil tak uboze, jak musel nepochybně vypadat, když seděl sám u stolu. Vrhl pohled přes taneční parket k jejímu stolu.

Dobrá nálada ho přešla. Zbylé židle u jejího stolu obsadili tři muži.

Ve skutečnosti široká ramena jednoho z nich bránila Hammondovi ve výhledu. Ti tři nebyli v uniformě, ale podle jejich krátkého zástřihu a drzosti usoudil, že jsou to vojáci námořní pěchoty.

Tedy, nepřekvapilo ho to. Otrávilo, ale nepřekvapilo.

Vypadala příliš dobře na to, aby byla v sobotu večer sama. Jenom zabíjela čas, než se ukáže ten, na koho čeká.

I kdyby přišla na pouť sama, dlouho by tak nezůstala. Ne na takovémhle lidském trhu. Svobodný voják s propustkou na víkend má instinkty žraloka a je zaměřený jen na jediné. Nemyslí na nic jiného, než aby si zajistil na večer dámskou společnost. Tahle žena by upoutala pozornost a nemusela by pro to hnout prstem.

Ne že bych sám uvažoval o tom, že ji sbalím, pomyslel si Hammond. Na to byl příliš starý. Nezačal by se proboha chovat, jako by mu bylo dvacet. Kromě toho by se to přece nehodilo? Nebyl přímo vázaný, ale vysloveně volný také nebyl.

Najednou se zvedla, popadla vestu, přehodila si řemínek kabelky přes rameno a otočila se k odchodu. Ti tři muži, co s ní seděli, okamžitě vyskočili a shlukli se kolem ní. Jeden, který měl zřejmě v hlavě, ji vzal kolem ramen a přiklonil se k ní. Hammond viděl, jak se mu pohybují rty; ať už jí říkal cokoliv, jeho společníky to rozesmálo.

Jí to zábavné nepřipadalo. Odvrátila hlavu a Hammondovi připadalo, že se snaží z té nepříjemné situace dostat, aniž by vyvolala scénu. Uchopila paži toho vojáka a sundala si ji z krku, se ztuhlým úsměvem mu něco řekla a pak se znovu otočila, jako by odcházela.

Ten odmítnutý se nedal odradit a za povzbuzování svých dvou kamarádů se pustil za ní. Když ji popadl za paži a otočil k sobě, Hammond začal jednat.

Později se nepamatoval, že přešel přes taneční parket, i když musel přímo prokličkovat mezi dvojicemi, které se teď kolébaly v pomalém tanci, protože během několika vteřin se protáhl mezi dvěma svalnatými mariňáky s pevnými břichy, odstrčil toho třetího neodbytného a slyšel se, jak říká: „Promiň, miláčku. Narazil jsem na Norma Blancharda a víš, co má vždycky řečí. Máme štěstí, hrají naši písničku.“ Vzal ji kolem pasu a odvedl na taneční parket.

„Dostal jsi moje pokyny?“

„Ano, pane. Detektive. Nikdo nesmí dovnitř, nikdo nesmí odejít.

Uzavřeli jsme všechny východy.“

„Platí to pro všechny. Bez výjimky.“

„Ano, pane.“ Poté co své příkazy dostatečně zdůraznil, pokývl detektiv Rory Smilow na uniformovaného policistu a vešel hlavním vchodem do hotelu Charles Towne Plaza. Schodiště vychvalovaly četné časopisy zabývající se designem jako triumf architektury. Už se stalo logem celého komplexu. Jako symbol jižanské pohostinnosti se dvě ramena širokého schodiště rozmáchle rozbíhala od podlahy haly.

Vypadalo to, že objímají neuvěřitelný křišťálový lustr, než se třináct metrů nad halou setkala a vytvořila galerii v prvním patře. Všude v hale se policisté mísili mezi hotelové hosty a personál, v tuhle chvíli už všichni slyšeli, že v posledním patře podle všeho došlo k vraždě.

Nic neumí vyvolat takové vyčkávavé ovzduší jako zabití, pomyslel si Smilow, když hodnotil, co má před očima.

Všude se hemžili opálení, potící se turisté vláčející fotoaparáty, vyptávali se kohokoliv, kdo tam měl nějaké slovo, hovořili mezi sebou, dohadovali se, kdo asi tak může být oběť a co vraždu vyprovokovalo.

V dobře ušitém obleku a košili s dvojitými manžetami byl Smilow nápadně nevhodně oblečený. Navzdory vražednému vedru venku jeho oblečení zůstávalo svěží a suché, ani náznak vlhkosti.

Naštvaný podřízený se jednou tlumeně zeptal, jestli se Smilow někdy potí. Kolega mu odpověděl: „Co tě vede. Všichni vědí, že cizinci nemají potní žlázy.“

Smilow cílevědomě vykročil k výtahům. Policista, s nímž mluvil u vchodu, musel jeho příchod oznámit, protože ve výtahu stál jiný policista a přidržoval mu otevřené dveře. Smilow nastoupil, aniž by tu zdvořilost ocenil.

„Všecko jaksepatří, pane Smilow?“

Smilow se otočil. „Jo, Smitty. Díky.“

Chlapík, jehož všichni znali jenom jeho křestním jménem, obsluhoval v místnosti vedle hotelové haly tři křesla na čištění bot.

Několik desetiletí patřil k inventáři jiného hotelu v centru města.

Nedávno se nechal přetáhnout do hotelu Charles Towne Plaza a jeho klientela odešla za ním. Dokonce i od těch, co do města jenom zavítali, dostával skvělé spropitné, protože lépe než hotelový správce věděl, co se dá podniknout, kam se dá jít, kde člověk najde to, co v Charlestonu hledá.

Rory Smilow patřil mezi Smittyho pravidelné zákazníky. Jindy by se zastavil a prohodil s ním pár slov, ale dnes spěchal a jakékoliv zdržení mu dost vadilo. Stroze řekl: „Později se stavím, Smitty.“

Dveře výtahu se zavřely.

Mlčky vyjeli s uniformovaným policistou do posledního patra.

Smilow se s kolegy nikdy nebratříčkoval, dokonce ani s těmi, kteří měli stejnou hodnost ne, a už vůbec ne s níže postavenými. Nikdy nezačínal rozhovor, pokud to nesouviselo s případem, na němž pracoval. Kolegové z oddělení, kteří měli dost odvahy a zkusili s ním klábosit, brzy zjistili, že je to marná snaha. Jeho chování nevybízelo k přátelení. Dokonce i jeho úhledný zjev fungoval jako zábrana, když došlo na to se s ním sblížit.

Jakmile se dveře výtahu ve čtvrtém poschodí otevřely, pocítil Smilow vzrušení, jež dobře znal. Bezpočtukrát se už ocitl na místě vraždy, některé byly docela krotké a nenápadné, jiné pozoruhodně hrůzné. Na některé snadno zapomněl a vyžadovaly jenom rutinu, jiné si zapamatuje navždy, ať už kvůli vynalézavosti vraha, zvláštnímu místu, na němž bylo tělo objeveno, bizarnímu způsobu zabití, specifičnosti zbraně nebo věku a životní situaci oběti.

A při prvním příchodu na místo činu vždycky zažíval nával adrenalinu, to nikdy nezklamalo, a odmítal se za to stydět. Pro tohle se narodil. Svoji práci si vychutnával.

Když vystoupil z výtahu, hovor policistů v civilu na chodbě umlkl. S respektem nebo strachem mu ustupovali z cesty, když mířil k otevřeným dveřím hotelového apartmá, kde dnes zemřel člověk.

Poznamenal si číslo pokoje a nahlédl dovnitř. Rád viděl, že sedm policistů, kteří tvořili technickou jednotku, už je na místě.

Spokojený, že odvádějí důkladnou práci, se otočil ke třem detektivům, které poslali z kriminálky. Ten, co kouřil cigaretu, ji rychle zamáčkl v písku popelníku. Smilow na něho upřel studený, nemrkající pohled. „Doufám, že ten písek neobsahoval rozhodující důkaz, Collinsi.“

Detektiv si strčil ruce do kapes jako žáček, kterého pokárali, že si neumyl po použití toalety ruce.

„Poslouchejte,“ oslovil skupinku Smilow. Nikdy nezvyšoval hlas.

Nemusel. „Nebudu tolerovat jediný přehmat. Pokud dojde k jakémukoli narušení místa činu, k nejmenšímu porušení správného postupu, k přehlédnutí toho nejmenšího důkazu nebo někdo svojí nedbalostí zaviní jeho znehodnocení, pěkně si to odskáče. Osobně si to s ním vyřídím.“

Každému muži pohlédl do očí a pak řekl: „Tak pojďme.“ Cestou do místnosti si natáhli rukavice. Každý z nich měl přidělený určitý úkol, do něhož se pustil. Našlapovali zlehka a nedotýkali se ničeho, čeho nemuseli.

Smilow přistoupil ke dvěma policistům, kteří byli na místě první.

Beze všech řečí se rovnou zeptal: „Dotkli jste se ho?“

„Ne, pane.“

„Sahali jste na něco?“

„Ne, pane.“

„Na kliku na dveřích?“

„Když jsme se sem dostali, byly dveře dokořán. Nechala je tak pokojská, která ho našla. Mohl na ni sáhnout hotelový člen ochranky.

Ptali jsme se ho a řekl, že ne, ale…“ Pokrčil rameny.

„Co na telefon?“ chtěl vědět Smilow.

„Ne, pane. Použil jsem svůj mobil. Ale znovu připomínám, že jej hotelový strážný mohl použít, než jsme sem dorazili.“

„S kým jste doposud mluvili?“

„Jenom s ním. To on nás zavolal.“

„A co říkal?“

„Že pokojská našla tělo.“ Ukázal na tělo. „Přesně takhle.

Obličejem dolů, pod levou lopatkou dvě střelné rány.“

„Vyslechli jste tu pokojskou?“

„Snažili jsme se. Je na tom tak špatně, že jsme z ní moc nedostali.

Kromě toho je to cizinka. Nevím, odkud je,“ dodal policista jako odpověď na Smilowovo pozdvižené obočí. „Podle přízvuku to nedokážu rozpoznat. Stále jenom opakuje ‚Mrtvý člověk‘ a brečí do kapesníku. Vyděsila se k smrti.“

„Zkoušeli jste nahmatat pulz?“

Policista vrhl pohled na svého kolegu, který poprvé promluvil: „Já to zkoušel. Jen abych se ujistil, že je mrtvý.“

„Takže jste se ho přece jenom dotkl.“

„No, ano. Ale jenom takhle.“

„Mám za to, že jste nic necítil.“

„To jako pulz?“ Policista zavrtěl hlavou. „Byl mrtvý.

Nepochybně.“

Až do této chvíle si Smilow těla nevšímal. Teď k němu vykročil.

„Ví někdo, co je s doktorem?“

„Je na cestě.“

Odpověď vzal Smilow na vědomí, ale soustředěně hleděl na mrtvého. Dokud to neuviděl na vlastní oči, nedokázal uvěřit, že obětí ohlášené vraždy není nikdo jiný než Lute Pettijohn. Byl svého druhu místní celebrita, člověk, kterého všichni znali a který kromě jiného stál v čele firmy, jež přestavěla zpustlé skladiště bavlny na velkolepý hotel Charles Towne Plaza.

A rovněž to byl bývalý švagr Roryho Smilowa.

Kapitola druhá

„Děkuju,“ řekla.

„Rádo se stalo,“ odpověděl Hammond. „Začínalo to být nepříjemné.“

„Jsem rád, že můj uskok zabral. Kdyby ne, měl jsem proti sobě tři mariňáky.“

„Musím vás pochválit za odvahu.“

„Nebo hloupost. Mohli mě spráskat.“

Tomu se usmála, a když uviděl její úsměv, byl dvakrát rád, že podlehl idiotskému, rytířskému impulzu a hnal se ji zachránit.

Přitahovala ho od chvíle, kdy ji uviděl, ale vidět ji přes taneční parket nebylo nic ve srovnání s tím, když ji měl tak blízko a ve výhledu mu nic nebránilo. Odvrátila oči před jeho upřeným, soustředěným pohledem a upřela je někam do neurčitá přes jeho rameno. Pod tlakem neztrácela hlavu. To bylo jisté.

„Co váš přítel?“ zeptala se.

„Můj přítel?“

„Pan Blanchard. Norm, že?“

„Ach tak.“ Tiše se zasmál. „Jaktěživ jsem o něm neslyšel.“

„Vymyslel jste si ho?“

„Jo. Ani nevím, kde jsem to jméno vzal. Prostě mě napadlo.“

„Velmi nápadité.“

„Musel jsem říct něco přijatelného. Aby to vypadalo, že my dva patříme k sobě. Obyčejného. Něco, co by vás se mnou alespoň dostalo na parket.“

„Mohl jste mě jednoduše požádat o tanec.“

„Jo, ale to by byla nuda. A taky by vám to dávalo možnost mě odmítnout.“

„Ještě jednou děkuju.“

„Ještě jednou rádo se stalo.“ Přesunul se s ní kolem dalšího páru.

„Jste odtud?“

„Původně ne.“

„Máte jižanský přízvuk.“

„Vyrostla jsem v Tennessee. Nedaleko Nashville.“

„Pěkné místo.“

„Ano.“

„Hezká krajina.“

„Hmm.“

„Taky dobrá hudba.“

To je teda duchaplná konverzace, Crossi, pomyslel si. Jiskřivá.

Jeho nejapnou poznámku ani nepoctila odpovědí, což jí neměl za zlé. Jestli bude takhle pokračovat, uteče odtud, než písnička skončí.

Obtančil s ní kolem dalšího páru, který prováděl složitou otočku, potom jí smrtelně vážným hlasem položil nejotřepanější ze všech otřepaných seznamovacích otázek. „Chodíte sem často?“

Pochopila vtip a usmála se tak, že to z něho mohlo udělat úplného pitomce, kdyby se nehlídal. „Vlastně jsem na takovéhle pouti byla naposledy ještě jako teenager.“

„Já taky. Vzpomínám si, že jsem na jednu šel s nějakými kamarády. Muselo nám být tak patnáct a vydali jsme se na dobrodružnou výpravu, že si tam koupíme pivo.“

„Uspěli jste?“

„Ne.“

„To jste byl naposledy?“

„Ne. Na další jsem šel s dívkou. Vzal jsem ji do zámku hrůzy, abych u ní zabodoval.“

„A jak se podařilo tohle?“

„Dopadlo to jako pokus koupit si pivo. Bůh ví, že jsem se snažil.

Ale vždycky jako bych byl s děvčetem, které…“ Hlas se mu vytratil, když pocítil, jak strnula.

„Hned tak se nevzdávají, viďte?“

Ti tři vojáci opravdu stáli hned u parketu, v rukou čerstvá piva a zle se na ně mračili.

„Kdyby se vzdávali rychle, naše národní bezpečnost by byla v ohrožení.“ Samolibě se na ty tři mladé muže usmál, sevřel ji pevněji v pase a přetančil kolem nich.

„Nemusíte mě ochraňovat,“ řekla. „Bývala bych tu situaci zvládla sama.“

„Jsem si jist, že ano. Odrážet nechtěnou mužskou pozornost je dovednost, kterou si musí každá přitažlivá žena osvojit. Jste ale rovněž žena, která nerada vyvolává scény.“

Zvedla k němu pohled. „Jste velmi vnímavý.“

„Takže si za dané situace můžeme tanec klidně užít, nemám pravdu?“

„Asi ano.“

Sice se shodli, že budou v tanci pokračovat, její napětí to ale neoslabilo. Ne že by přímo vrhala pohledy přes rameno, ale Hammond vycítil, že by chtěla.

Čímž musel myslet na to, co od ní může čekat, až tenhle tanec skončí. Nejspíš ho pustí k vodě. Sice zdvořile, ale i tak ho odmítne.

Naštěstí kapela hrála smutnou, pomalou baladu. Zpěvák měl neskolený a nezajímavý hlas, ale znal slova ke všem strofám. Pokud šlo o Hammonda, tak čím déle bude tanec trvat, tím lépe.

Jeho partnerka se k němu dobře hodila. Vršek její hlavy mu sahal po bradu. Nepřekročil pomyslnou hranici, kterou mezi nimi nastolila ve chvíli, kdy ji vzal do náruče, přestože ho lákalo pomyšlení, že by ji k sobě pořádně přitiskl.

Prozatím se spokojil s tím, že ji zlehka objímá předloktím v kříži a že mu její ruka – bez snubního prstenu – spočívá na rameni.

Pohupovali se v rytmu pomalého tance.

Příležitostně se o sebe zlehka otřeli stehny a zažil záchvěv chtíče, ale dalo se to zvládat. Měl znamenitý výhled do jejího výstřihu, ale byl natolik džentlmen, že se nedíval. Nicméně jeho představivost pracovala nespoutané, poletovala sem a tam, odrážela se od stěn jeho mysli jako ovád šílený vedrem.

„Jsou pryč.“

Její hlas ho vytrhl z omámení. Když mu došlo, co říkala, rozhlédl se a uviděl, že tam ti vojáci už nejsou. Ve skutečnosti písnička skončila, hudebníci odkládali nástroje a kapelník všechny žádal, aby „zůstali tam, kde jsou“, a slíbil, že se po krátké přestávce vrátí a budou hrát dál. Ostatní páry se vydaly zpátky ke stolům nebo zamířily k baru.

Spustila paže k bokům. Hammond si uvědomil, že ji stále ještě objímá, a tak mu nezbylo, než ji pustit. Když to udělal, odstoupila od něho. „Pak ať někdo říká, že kavalíři vymřeli.“

Zeširoka se usmál. „Jestli ale zase přijde do módy zabíjení draků, tak se mnou nepočítejte.“

S úsměvem napřáhla ruku. „Jsem vám vděčná za to, co jste udělal.“

„Bylo mi potěšením. Děkuju za tanec.“ Stiskl jí ruku. Otočila se k odchodu. „Ach…“ Vrhl se davem za ní.

Když došli ke kraji vyvýšeného pavilonu, sestoupil na zem a uchopil ji za ruku, aby jí pomohl dolů, což bylo zdvořilé, avšak zbytečné gesto, neboť to bylo sotva půl metru vysoko. Srovnal s ní krok. „Můžu vás pozvat na pivo?“

„Děkuju, ne.“

„Pražená kukuřice pěkně voní.“ Usmála se, ale zavrtěla hlavou.

„Co takhle na obří kolo?“

Nezpomalila, ale vrhla na něho ublížený pohled. „Žádný zámek hrůzy?“

„Nechci pokoušet štěstí,“ řekl a už se usmíval, protože vycítil, že roztává a není už tak odmítavá. Ale jeho optimismus měl jepicí život.

„Děkuju, ale teď už opravdu musím jít.“

„Právě jste přišla.“

Prudce se zastavila a otočila se k němu. Zaklonila hlavu a pronikavě na něho pohlédla. Zapadající slunce jí prosvětlilo zelené duhovky. Maličko zašilhala a zastínila si oči s řasami mnohem tmavšími, než měla vlasy. Nádherné oči, pomyslel si, neuhýbavé a upřímné, a přitom sexy. A právě teď pronikavě zkoumavé, chtěly by vědět, jak ví, kdy přišla.

„Všiml jsem si vás, jen co jste vešla do pavilonu,“ přiznal. Ještě chvíli mu upřeně hleděla do očí, pak rozpačitě sklopila hlavu.

Proud lidí je obtékal z obou stran. Běžela kolem nich parta malých kluků, prosmekli se těsně kolem nich a nohama zvířili oblak dusivého prachu, který je obklopil. Nějaké batole se rozbrečelo, když mu z drobné pěstičky unikl balónek a začal stoupat k vrcholkům stromů. Dvojice potetovaných dospívajících dívek se loudala kolem nich, okatě si zapalovala cigarety a hlučně a přisprostle se přitom vybavovala.

Na nic z toho nereagovali. Směsice hluků z pouti jako by do jejich soukromého ticha nepronikala.

„Myslím, že vy jste si mě všimla také.“

Nějakým zázrakem jí nedělalo potíže rozumět v tom pouťovém hluku jeho tichému hlasu. Nepohlédla na něho, ale uviděl, jak se usmívá, a potom uslyšel její lehký, rozpačitý smích.

„Je to tak? Všimla jste si mě?“

Připustila to nepatrným pokrčením ramenem.

„Dobrá,“ zhluboka si oddechl, což zdůraznilo, jak se mu ulevilo.

„V tom případě nechápu, proč omezujeme všechny naše pouťové zážitky na jediný tanec. Ne že by to nebylo ohromné. Už jsem si takhle nezatancoval hotovou věčnost.“

Zvedla hlavu a vrhla na něho nepřístupný pohled.

„Hmm,“ řekl, „plácám nesmysly, co?“

„Úplné.“

Zazubil se, protože byla tak zpropadeně přitažlivá a protože jí nevadilo, že flirtuje, tak jako neflirtoval dvacet let. „Tak jak? Dnes večer jsem volný a nebyl jsem takhle nezapřažený –“

„Je to správné slovo?“

„Vystačím s ním.“

„Slovo za všechny drobné.“

„Chci tím jenom říct, že pokud nemáte nějaké plány na večeři…“

Zavrtěla hlavou, že ne.

„Proč bychom si tedy neužili pouť společně?“

Rory Smilow se s pohledem upřeným do mrtvých očí Lutea Pettijohna zeptal: „Co ho zabilo?“

Koroner, křehce stavěný, přemýšlivý člověk s citlivým obličejem a tichými způsoby, si získal něco nesmírně těžko dosažitelného – Smilowův respekt.

Doktor John Madison byl černoch z Jihu, který si vydobyl autoritu a postavení v čistě jižanském městě. Smilow si velmi vážil každého, kdo dosáhl takového osobního úspěchu navzdory nepříznivým okolnostem. Madison přímo puntičkářsky studoval mrtvolu tak, jak byla nalezena, obličejem dolů. Tělo bylo obkresleno, potom vyfotografováno z různých úhlů. Prozkoumal ruce a prsty oběti, zvláště pod nehty. Zkusil ohebnost zápěstí kvůli posmrtné ztuhlosti. Pinzetou sebral neidentifikovatelnou částečku z rukávu Pettijohnova saka a pečlivě to smítko uložil do sáčku na důkazy.

Až když dokončil počáteční prohlídku a požádal asistenta, aby oběť otočil, dočkali se prvního překvapení – ošklivé rány na Pettijohnově spánku těsně pod vlasy.

„Myslíš, že ho pachatel praštil?“ zeptal se Smilow a přidřepl, aby na ránu lépe viděl. „Nebo ho nejdřív zastřelil a tohle se. mu stalo při pádu?“

Madison si posunul brýle a stísněně řekl: „Jestli je to pro tebe těžké, můžeme to probrat podrobně později.“

„Protože to byl svého času můj švagr?“ Když lékař přikývl, Smilow dodal: „Nikdy nepřipouštím, aby mi soukromý život zasahoval do práce a naopak. Řekni mi, co si myslíš, Johne, a nevynechej žádný krvavý detail.“

„Samozřejmě budu muset to zranění prohlédnout mnohem důkladněji,“ navázal Madison bez další narážky na vztah mezi obětí a detektivem. „Podle prvního odhadu bych ovšem řekl, že tu ránu na hlavě utrpěl předtím, než zemřel, ne po smrti. I když je rozhodně ošklivá. Mohla způsobit různá poranění mozku, z nichž každé mohlo být smrtelné.“

„Ale nemyslíš si to.“

„Popravdě řečeno, Rory, nemyslím. Na takové poranění to nevypadá. Oteklé je to zvenčí, což zpravidla naznačuje, že uvnitř je otok malý nebo vůbec žádný. Nicméně se někdy dočkám překvapení.“

Smilow ocenil, že lékař váhá a před pitvou se nepřiklání k jedné nebo druhé teorii. „Dá se v tuhle chvíli bezpečně říct, že zemřel na střelná poranění?“

Madison přikývl. „Je to ale pouze první odhad. Mně se to jeví, že předtím, než zemřel, upadl nebo do něho strčili nebo ho praštili.“

„Jak dlouho předtím?“

„To bude těžší určit.“

„Hmm.“

Smilow se rychle rozhlédl. Pohovka. Koberec. Klubovky. Měkké povrchy, až na skleněnou desku konferenčního stolku. Přikrčený obešel stolek a sklonil se, až měl oči ve výši desky. Na stolku se našla sklenice a láhev z minibaru. Už je sebrali a uložili do sáčků technici. Z téhle perspektivy uviděl Smilow několik teď už suchých kruhů tam, kde si Pettijohn odkládal sklenici a nedal si pod ni podložku. Pomalu klouzal pohledem po skleněném povrchu, centimetr po centimetru. Technik objevil na kraji stolku otisk, který vypadal jako otisk celé ruky.

Smilow se narovnal a pokusil se v duchu zrekonstruovat, jak to tak mohlo proběhnout. Couvl za druhý konec stolku a vykročil k němu. „Předpokládejme, že si Lute chtěl vzít pití,“ uvažoval nahlas, „a padl dopředu.“

„Náhodně?“ zeptal se jeden detektiv. Smilow by obávaný, všeobecně neoblíbený, ale nikdo z oddělení pro vyšetřování vražd nezpochybňoval jeho schopnosti zrekonstruovat zločin. Všichni v místnosti nechali práce a pozorně poslouchali.

„To nutně nemusel,“ odpověděl Smilow zamyšleně. „Někdo do něho mohl zezadu strčit, způsobit, že ztratil rovnováhu. Spadl.“

Předvedl to a dával si pozor, aby se ničeho nedotkl, zvláště pak těla. „Snažil se zabrzdit svůj pád tím, že se chytil okraje stolu, ale možná se tvrdě udeřil do hlavy o podlahu a ztratil vědomí.“ Zvedl pohled k Madisonovi a tázavě nakrčil obočí.

„Možná,“ odpověděl lékař.

„Dá se poctivě říct, že byl přinejmenším omráčený, správně?

Dopadl by právě sem.“ Rozpřáhl ruce a naznačil obrys na podlaze, který sledoval polohu, v níž se tělo našlo.

„Potom ho ten, kdo do něho strčil, oddělal dvěma kulkami do zad,“ řekl jeden detektiv.

„Každopádně byl střelen do zad, když ležel obličejem dolů,“

pravil Smilow a pohlédl na Madisona, aby to potvrdil.

„Vypadá to tak,“ řekl doktor.

Detektiv Mike Collins tiše hvízdl. „To je ale chladnokrevnost, člověče. Střelit chlapa do zad, když už leží na zemi. Někdo byl pěkně naštvaný.“

„Tímhle byl Lute nejvíc proslavený – tím, že štval lidi,“ řekl Smilow. „Teď akorát to musíme zúžit na jednoho člověka.“

„Byl to někdo, koho znal.“

Smilow pohlédl na detektiva, který promluvil, a naznačil mu, ať pokračuje. Detektiv řekl: „Žádné známky po násilném vniknutí. Nic nenaznačuje, že by někdo manipuloval se zámkem na dveřích. Buď tedy měl pachatel klíč, nebo mu Pettijohn otevřel.“

„Klíč od pokoje měl Pettijohn v kapse,“ oznámil další. „Motivem nebyla loupež, pokud nebyla zmařena. Jeho náprsní taška se našla v náprsní kapse pod tělem a vypadá netknuté. Nic nechybí.“

„Dobrá, takže máme od čeho začít,“ řekl Smilow, „ale pořád ještě nás čeká dlouhá cesta. Nemáme ovšem zbraň ani podezřelého. V

tomhle komplexu se to lidmi jen hemží, zaměstnanci stejně jako hosty. Někdo něco viděl. Začněme s výslechy. Shromážděte je.“

Když ztěžka vykročil ke dveřím, jeden detektiv zabručel: „Blíží se čas večeře. Nebude se jim to líbit.“

Na což Smilow odsekl: „To je mi jedno.“ A nikdo, kdo s ním už pracoval, o tom nepochyboval. „Co bezpečnostní kamery?“ zajímal se. Všechno v hotelu Charles Towne Plaza se velebilo jako obzvlášť promyšlené a dotažené. „Kde je videopáska?“

„S tím jsou zřejmě nějaké zmatky.“

Otočil se k detektivovi, který předtím dostal rozkaz prověřit hotelový bezpečnostní systém. „Jaké zmatky?“

„No prostě, zmatky. Všeobecný binec. Páska není dočasně k dispozici.“

„Ztratila se?“

„Toho by se nedopustili.“

Smilow tlumeně zaklel.

„Chlápek, co to má na starosti, slibuje, že ji brzy dostaneme. Ale víte…“ Detektiv pokrčil rameny, jako by chtěl nesouhlasně podotknout: civilové.

„Dejte mi vědět. Chci si ji ihned prohlédnout.“ Smilow se obrátil na všechny najednou. „Tahle vražda vzbudí velkou pozornost. Nikdo nebude mluvit s médii kromě mě. Držte jazyk za zuby, je to jasné?

Stopa po pachateli každou minutou vychládá, takže se do toho pusťte.“

Detektivové odkráčeli, aby začali s výslechy hotelových hostů a zaměstnanců. Lidé automaticky nesnášeli, aby je někdo vyslýchal, protože to naznačovalo, že se něčím provinili, takže policisty čekal nepříjemný a únavný úkol. A Smilow byl sveřepý a nemilosrdný nadřízený, jak věděli ze zkušenosti.

Teď se znovu otočil k doktorovi Madisonovi. „Můžeš udělat pitvu rychle?“

„Za pár dní?“

„Do pondělí?“

„Bude to znamenat, že mám víkend v háji.“

„To já taky,“ odtušil Smilow beze stopy omluvy. „Chci toxikologii, všechno.“

„To chceš vždycky,“ řekl Madison s dobromyslným úsměvem.

„Udělám, co budu moct.“

„To děláš vždycky.“

Poté co odnesli tělo, oslovil Smilow jednoho z techniků. „Jak to vypadá?“

„V náš prospěch mluví, že je hotel nový. Není tady tolik otisků, takže většina bude pravděpodobně patřit Pettijohnovi.“

„Nebo pachateli.“

„Na to bych nespoléhal,“ odtušil technik zamračeně. „Takhle čisté místo činu jsem snad neviděl.“

Když se apartmá vyprázdnilo, Smilow si je osobně prošel.

Všechno si zkontroloval, zotvíral všechny zásuvky, zkontroloval skříň a vestavěný sejf, podíval se mezi matrace, pod postel, do skříňky v koupelně, do nádržky na toaletě, hledal cokoliv, co mohl Lute Pettijohn zanechat, co by naznačilo, kdo může být jeho vrah.

Výsledkem

Smilowova

úsilí

byla

Gideonova

bible

a

charlestonský telefonní seznam. Nenašel žádnou osobní věc Lutea Pettijohna, žádný

záznamník, žádné

stvrzenky,

vstupenky,

načmárané poznámky, obaly od jídla, nic.

Spočítal, že z minibaru zmizely dvě lahvičky skotské, ale použita byla jenom jedna sklenice, pokud nebyl vrah tak chytrý, že tu, kterou používal, vzal při odchodu s sebou. Smilow si to ale ověřil u služby a dozvěděl se, že standardní počet sklenic v apartmá je čtyři, a tři čisté tam zůstaly. Na místo, kde došlo k zločinu, to tam bylo vlastně sterilní – až na skvrny od krve na koberci v obývacím pokoji.

„Detektive?“

Smilow, který zamyšleně hleděl na krví nasáklý koberec, zvedl hlavu.

Policista stojící v otevřených dveřích trhl palcem do chodby.

„Trvala na tom, že půjde dál.“

„Kdo?“

„Já.“ Žena odstrčila hlídkujícího policistu, jako by nebyl vůbec důležitý, stáhla ze dveří pásku a vešla. Bystré, tmavé oči obhlédly místnost. Když uviděla tmavou skvrnu od krve, nespokojeně a zhnuseně vydechla. „Madison si už vzal tělo? Krucinál!“

Smilow ohnul paži, aby se mohl podívat na hodinky, a řekl: „Gratuluju, Steffi. Překonala jsi vlastní rychlostní rekord.“

Kapitola třetí

„Myslel jsem, že třeba čekáte na manžela a děti.“

„Kdy?“

„Když jste přišla do pavilonu.“

„Ach tak.“

Neskočila Hammondovi na návnadu a dál lízala zmrzlinu. Teprve až když bylo dřívko suché, prohodila: „Tímhle způsobem se ptáte, jestli jsem vdaná?“

Bolestně se zašklebil. „A to jsem si myslel, jak na to jdu polehoučku.“

„Děkuju za čokoládovou zmrzlinu s oříšky.“

„Tímhle způsobem se vyhýbáte odpovědi?“

Se smíchem došli k nerovným dřevěným schodům, které vedly dolů na přístavní molo. Bylo tak metr nad hladinou vody a asi deset metrů dlouhé a stejně tak široké. Voda jemně pleskala do pilířů pod počasím ošlehanými prkny. Molo lemovaly dřevěné lavice a tvořily tak bezpečnostní hrazení. Hammond jí vzal z ruky dřívko a obal od zmrzliny a spolu se svými je odhodil do odpadkového koše, potom jí pokynul k lavičce. V každém rohu mola stál sloupek s osvětlením, ale žárovky byly tlumené a nevtíravé. Mezi sloupky byly nataženy šňůry bílých vánočních světýlek, podobně jako na střeše pavilonu.

Změkčovaly hrany obyčejného a ničím zajímavého mola a vytvářely z něj romantické místo.

Povíval lehký vánek, ale přece jen natolik silný, že zaháněl komáry. V hustém podrostu na březích řeky kvákaly žáby. Z nízko se sklánějících, mechem obrostlých větví rozklenutých dubů zpívaly cikády.

„Je tady hezky,“ podotkl Hammond.

„Hmm. Překvapuje mě, že to tady nikdo jiný neobjevil.“

„Rezervoval jsem si to, abychom to tady mohli mít jenom pro sebe.“

Zasmála se. V posledních dvou hodinách se hodně smáli, když si dopřávali vysoce kalorická jídla z kiosků a bezcílně se mezi nimi potulovali. Obdivovali domácí zavařované broskve a fazolové lusky, poslechli si přednášku o nejnovějším cvičebním vybavení a vyzkoušeli si vycpávaná sedadla supermoderních traktorů. V házení baseballovým míčem pro ni vyhrál maličkého medvídka. Odmítla si zkusit paruku, i když ji prodavačka neodbytně přemlouvala.

Svezli se na obřím kole, a když se jejich sedačka úplně nahoře zastavila a ošidně zhoupla, cítil se Hammond radostí bez sebe. Na tak bezstarostnou chvíli se nepamatoval od…

Nemohl si vzpomenout, že by mu někdy bylo tak lehko u srdce.

To, co ho tak pevně spoutávalo – lidé, práce, závazky –, jako by z něho spadlo. Pár minut se volně vznášel. Neomezeně si užíval vzrušení, že visí vysoko nad poutí. Svobodně si užíval bezstarostnost, kterou už téměř neznal. Bez zábran se těšil ze společnosti ženy, kterou poznal sotva před dvěma hodinami.

Teď se k ní spontánně otočil a zeptal se: „Jste vdaná?“

„Tak to bychom měli delikátní přístup.“

„S tím se nikam nedostanu.“

„Ne, nejsem vdaná. A vy jste ženatý?“

„Ne.“ Pak dodal: „Uf! To jsem rád, že jsme si to vyjasnili.“

Zvedla hlavu a s úsměvem na něho pohlédla. „To já taky.“

Potom se přestali usmívat a jenom na sebe hleděli. Upřený pohled se protáhl do vteřin a do dlouhé chvíle, z vnějšího pohledu tiché a klidné, avšak nabité bouřlivými emocemi.

Pro Hammonda to byl jeden z životních okamžiků štěstí. Takový, který ani ti nejtalentovanější režiséři a herci nedokáží ve filmu zachytit. Chvíle, kdy přeskočí jiskra, jakou se básníci a autoři písňových textů pokoušejí ve svých dílech zachytit, ale nikdy se jim to tak přesně nepovede. Až doteď žil Hammond v mylném dojmu, že se jim to docela daří, a až nyní si uvědomil, jak uboze selhali.

Jak by někdo, kdokoliv, mohl dokázat popsat ten okamžik, kdy se všechno prolne a propojí? Jak by mohl dokázat popsat ten výbuch jasnozřivosti, kdy člověk pozná, že jeho život právě začal, že ve srovnání s tímhle bylo vše, co se doposud stalo, bezvýznamné a že už nic nebude stejné jako předtím? Dřív? Na vyhýbavých odpovědích na všechny otázky přestalo záležet a uvědomil si, že jediná pravda, kterou potřebuje znát, je to, co je tady a teď. Tahle chvíle.

V životě nic podobného nezažil.

V duchu se pořád ještě kolébal v sedačce na vrcholu obřího kola a nechtělo se mu dolů. Právě když se zeptal: „Zatančíte si se mnou ještě?“ řekla zároveň s ním „Opravdu už musím jít.“

Jít?“

„Tančit?“

Znovu promluvili zároveň, ale Hammond ji přehlušil. „Zatancujte si se mnou ještě. Posledně jsem nebyl ve vrcholné formě, když ti mariňáci sledovali každý můj krok.“

Otočila hlavu a pohlédla k parkovišti na druhém konci prostranství, kde se pouť odbývala.

Nechtěl na ni naléhat. Při jakémkoli pokusu o nátlak by pravděpodobně utekla. Ale nemohl ji nechat odejít. Ještě ne.

„Prosím.“

S nejistým výrazem v obličeji na něho znovu pohlédla a pousmála se. „Tak dobře. Jeden tanec.“

Zvedli se. Vykročila ke schodům, ale popadl ji za ruku a otočil ji k sobě. „Máte něco proti tomu zůstat tady?“

Nadechla se a pomalu, roztřeseně vydechla. „Ne, ani ne.“

Od jejich posledního tance se jí nedotkl. Kromě toho, když jí zlehka položil ruku na kříž, aby ji provedl mezi davem. Nabídl jí ruku, když vystupovali z obřího kola. Během jízdy seděli bok po boku. Avšak kromě těchto několika výjimek potlačil jakékoliv pokušení se jí dotknout, nechtěl ji zastrašit nebo jí připadat vlezlý, nebo ji urazit.

Teď ji k sobě jemně, ale pevně přitáhl, až stáli těsně u sebe.

Potom jí položil paži kolem pasu a přivinul si ji do náruče. Víc než předtím. Až k sobě. Podvolila se váhavě, ale nepokusila se odtáhnout. Zvedla ruku k jeho rameni. Cítil dotek její ruky na šíji.

Kapela to už na noc zabalila. Teď hudbu obstarával dýdžej, který pouštěl směs od Creedence Clearwater po Streisandovou. Protože se připozdívalo a nálada tanečníků byla mnohem uvolněnější, hrál pomalejší písničky.

Hammond rozpoznal melodii, ale nedokázal určit zpěváka ani název písně, která se právě linula z pavilonu. Byla to pomalá, sladká, romantická balada. Zpočátku se snažil přimět nohy, aby se pohybovaly ve sledu kroků, které se naučil v mládí, kdy nerad navštěvoval plesy, na které ho matka honila. Čím déle ale objímal svoji tanečnici, tím méně se dokázal soustředit na něco jiného než na ni.

Jedna píseň přešla v druhou, ale nevynechali ani takt, přestože přistoupila jen na jeden tanec. Popravdě řečeno si žádný z nich nevšiml, že se melodie změnila. Vpíjeli se do sebe pohledem a měli oba hlavu plnou toho druhého.

Přitáhl si jejich propletené ruce, přitiskl jí ruku dlaní na svou hruď a přikryl ji vlastní rukou. Přiklonila se a opřela mu čelo o klíční kost. Otřel se jí tváří o vlasy. Spíš pocítil, než že by skutečně slyšel tichý toužebný vzdech, který jí rozechvěl hrdlo. Byl odrazem jeho vlastní touhy.

Pohybovali se čím dál pomaleji, až se nakonec úplně zastavili.

Zůstali bez pohnutí, až na prameny jejích vlasů, jež mu vánek vháněl do obličeje. Žár, který sálal z každého místa, kde se dotýkali, jako by je spojoval. Hammond sklonil hlavu k polibku, který mu připadal nevyhnutelný.

„Musím jít.“ Vyvinula se mu a prudce se otočila k lavici, kde si nechala kabelku a vestu.

Na několik vteřin ho to tak ohromilo, že nezareagoval. Když si posbírala věci, namířila si to kolem něho a vyhrkla: „Děkuju za všechno. Bylo to moc pěkné. Opravdu.“

„Počkejte chvilku.“

Vyhnula se jeho doteku a uháněla do schodů, ve spěchu jednou zakopla. „Musím jít.“

„Proč teď?“

„Nemůžu… tohle nemůžu dělat.“

Hodila ta slova přes rameno, jak se hnala na parkoviště. Kráčela podél šňůry s vlaječkami, vyhnula se cestě prostředkem přes pouť, pavilonu a stánkům, které už pomalu končily. Některé atrakce už byly zavřené. Stánkaři skládali stánky a balili své zboží. Rodiny ověšené suvenýry a tím, co vyhrály, se vlekly k vozům. Už to tam tak vesele nehlučelo jako předtím. Hudba z pavilonu zněla teď spíš posmutněle než romanticky.

Hammond ji dohonil. „Nechápu.“

„Co je tady k nepochopení? Říkala jsem vám, že musím jít. Nic jiného v tom není.“

„Tomu nevěřím.“ Sáhl po její paži, tak zoufale ji chtěl zadržet.

Zastavila se, několikrát se zhluboka nadechla, pak se k němu otočila, ale zpříma na něho nepohlédla.

„Bylo

to

skvělé.“

Promluvila

hluchým,

jen

nepatrně

modulovaným hlasem, jako by odříkávala slova, jež se naučila nazpaměť. „Večer ale skončil a musím jít.“

„Ale –“

„Nedlužím vám žádné vysvětlení. Nic vám nedlužím.“ Kratičce mu pohlédla do očí a odvrátila je. „Nesnažte se mě znovu zastavit, prosím.“

Hammond ji pustil, odstoupil a zvedl ruce, jako by se vzdával.

„Sbohem,“ řekla, otočila se a pustila se po nerovné půdě k vyhrazenému parkovišti.

Stefanie Mundellová hodila Smilowovi klíčky od svého vozu.

„Budeš řídit a já se mezitím převléknu.“ Odešli z hotelu vchodem z East Bay Street a rázně kráčeli po chodníku, který přetékal nejen obvyklým nočním sobotním davem, ale i zvědavci, které k novému hotelu přilákaly pohotovostní vozy zaparkované na ulici.

Prošli mezi zvědavými čumily, aniž by si jich někdo všiml, protože jejich vzhled nijak neprozrazoval jejich profesi. Smilowův oblek byl pořád ještě nezmačkaný a manžety bez poskvrny. Přes všechen povyk kolem Pettijohnovy vraždy se ani nezapotil.

Ani Steffi by nikdo nepovažoval za členku kanceláře okresního státního zástupce. Měla na sobě běžecké šortky a tričko, jež jí končilo vysoko nad pasem, obojí pořád ještě vlhké potem, který ani hotelová klimatizace nedokázala vysušit. Její ztuhlé bradavky a štíhlé svalnaté nohy přilákaly pohledy několika mužů, kteří ji míjeli, ale vůbec si neuvědomovala jejich uznalé pohledy a pobídla Smilowa ke svému vozu, který protiprávně parkoval v zóně, kde mu hrozilo odtažení.

Ovladačem vůz odemkl, ale neobešel jej, aby jí otevřel dveře u místa pro spolujezdce. Odmítla by to, kdyby to udělal. Nastoupila dozadu. Smilow usedl za volant. Nastartoval a čekal, až se bude moct zařadit do proudu vozidel, a Steffi se zeptala: „Byla to pravda, to, cos říkal těm poldům, když jsme vyšli?“

„Co jako?“

„Aha, takže něco byly žvásty?“

„To, že v tuhle chvíli nemáme žádný patrný zjevný motiv, zbraň ani podezřelého, pravda je.“ Nařídil jim, aby drželi jazyk za zuby, když se začali objevovat novináři a vyptávali se. Už svolal tiskovou konferenci na jedenáctou. Tím, že ji svolal na tuhle hodinu, umožnil místním stanicím živé vstupy do pozdějších vysílání a zároveň si zajistil, že se co nejvíce objeví v televizi.

Ztratil trpělivost s nekonečným proudem vozidel, který se sunul po hlavní, zajel se Steffiným autem do úzké uličky, a tím si vysloužil hlasité zatroubení od blížícího se vozu.

Se stejnou netrpělivostí, jakou Smilow ukázal při řízení, si přetáhla sportovní tílko přes hlavu. „Tak jo, Smilowe, teď tě nikdo neuslyší, spusť. Jsem tady jenom já.“

„To vidím,“ podotkl a letmo na ni pohlédl do zpětného zrcátka.

Beze studu se utřela v podpaží ručníkem, který si vytáhla ze sportovní kabely. „Dva rodiče, devět dětí, jedna koupelna. Kdybys byl u nás doma stydlivý nebo prudérní, zůstal bys špinavý a měl bys zácpu.“

Sice se ke svému dělnickému původu nepřiznávala, ale často se na něj odvolávala, když chtěla omluvit svoje nepřístojné chování.

„Hoď sebou a obleč se. Jsme tam za pár minut. I když ty tam ani nemusíš. Tohle zvládnu sám,“ řekl Smilow.

„Chci u toho být.“

„Fajn, ale nerad bych se nechal zabásnout, takže se přikrč, aby tě nikdo takhle neviděl.“

„Páni, ty jseš ale suchar, Rory,“ zahrála si na koketu.

„A ty jseš krvežíznivá. Jak jsi tak rychle vyčenichala čerstvou vraždu?“

„Byla jsem si zaběhat. Běžím kolem hotelu a vidím všechny ty hlídkové vozy, tak jsem se zeptala jednoho poldy, co se děje.“

„Tak to bychom měli moje příkazy o ničem nemluvit.“

„Mám své přesvědčovací metody. Kromě toho mě poznal. Když mi to řekl, nevěřila jsem vlastním uším.“

„Já taky ne.“

Steffi si natáhla podprsenku, sundala si šortky a sáhla do kabely pro kalhotky. „Přestaň odvádět řeč jinam. Co máš?“

„Tak čisté místo činu jsem už dlouho nezažil. Možná ještě nikdy.“

„Vážně?“ zeptala se, očividně zklamaná.

„Ať ho oddělal, kdo chtěl, věděl, co dělá.“

„Střelil ho do zad, zatímco ležel obličejem na podlaze.“

„Přesně tak.“

„Hmm.“

Znovu na ni vrhl pohled. Zapínala si šaty bez rukávů, ale dělala to bezmyšlenkovitě. Hleděla někam do neurčitá a on přímo viděl, jak její bystrý mozek horečnatě pracuje.

Stefanie Mundellová pracovala v kanceláři okresního státního zástupce přes dva roky a za tu dobu udělala na všechny hluboký dojem – ale ne vždy dobrý. Někteří ji považovali za pěknou mrchu, a možná i byla. Měla ostrý jazyk a neváhala ho použít. Nikdy během hádky neustoupila, nikdy, což z ní činilo skvělou žalobkyni a metlu obhájců, ale spolupracovníkům tím k srdci nepřirostla.

Avšak nejméně polovina mužů, a možná i některé ženy na policejním oddělení a v budově okresního soudu, na ni měli chuť.

Muži nad skleničkou po práci často probírali až do drsných podrobností, co by s ní rádi dělali. Samozřejmě ne, když byla v doslechu, neboť si nikdo nepřál, aby na něho Stefanie Mundellová podala žalobu za sexuální obtěžování.

Pokud si uvědomovala, že po ní mnozí takhle tajně prahnou, nedávala to najevo. Ne proto, že by byla v rozpacích nebo ji obtěžovalo, že o ní muži chlípně mluví. Jednoduše by to považovala za něco příliš nezralého, pošetilého a triviálního, aby na to plýtvala časem a energií.

Teď ji Rory kradmo pozoroval ve zpětném zrcátku, jak si zapíná tenký, kožený pásek a prohrabuje si vlasy rukama, což muselo jako úprava stačit. Fyzicky ho nepřitahovala. Pohled na ni v něm neprobouzel žádnou šílenou, živočišnou touhu, jenom hlubokou úctu k její pronikavé inteligenci a ctižádosti, která ji poháněla. Tyhle kvality mu připomínaly jeho samého.

„To bylo velmi významné ‚hmm‘, Steffi. Co ti leží v hlavě?“

„Ze ten pachatel musel být hrozně rozzuřený.“

„Jeden z mých detektivů něco v tom smyslu poznamenal. Bylo to chladnokrevné zabití. Soudní lékař si myslí, že mohl být Lute v bezvědomí, když ho zastřelili. V každém případě nepředstavoval žádnou hrozbu. Vrah pouze chtěl, aby zemřel.“

„Kdybys pořídil seznam všech lidí, kteří chtěli, aby Lute Pettijohn zemřel…“

„Na to nemáme dost papíru a inkoustu.“

Setkala se s jeho pohledem ve zpětném zrcátku a usmála se.

„Správně. Máš nějakou teorii?“

„Ještě ne.“

„Nebo jenom nechceš nic říct?“

„Steffi, dobře víš, že do vaší kanceláře nic nepřinesu, dokud nebudu připravený.“

„Jenom mi slib –“

„Žádné sliby.“

„Slib mi, že se to nikdo jiný nedoví jako první.“

„Mno.“

„Víš, jak to myslím.“

„Mason bude případ přidělovat,“ řekl. Měl na mysli vrchního státního zástupce okresu Charleston. „Je na tobě, aby ses postarala, že ho dostaneš.“

Jak ji tak pozoroval ve zpětném zrcátku a viděl, jak jí planou oči, nepochyboval, že si to stanovila jako hlavní úkol. Zastavil u chodníku. „Jsme tady.“

Vystoupili před sídlem Lutea Pettijohna. Velkolepá stavba odpovídala prestižní adrese South Battery a byla architektonickou směsicí. Původní jižanský styl ustoupil změnám po Občanské válce, které přišly po přístavbě řeckých sloupů. Na impozantním domě později zanechala stopy viktoriánská doba. Tohle prolínání stylů bylo pro historickou čtvrť typické a paradoxně činilo Charleston o to malebnější.

Dvoupatrový dům měl hluboké balkony s majestátními pilíři a půvabnými oblouky. Sedlovou střechu korunovala kupole. Po dvě století odolával dům válkám, ochromujícím hospodářským útlumům a ničivým větrům, než utrpěl poslední nápor – Lutea Pettijohna.

Jeho dobře zdokumentovaná rekonstrukce trvala léta. První architekt, který na projekt dohlížel, se nervově zhroutil a rezignoval.

Druhý utrpěl srdeční záchvat a jeho kardiolog ho donutil odstoupit.

Třetí dotáhl rekonstrukci do konce, ale stálo ho to manželství.

Od důmyslně tepané železné hlavní brány s historicky doloženými sloupy s lucernami až po repliky pantů na zadních dveřích nešetřil Lute na výdajích, aby se o jeho domě mluvilo v Charlestonu nejvíc.

Čehož dosáhl. Nebyla to sice nejvíce obdivovaná přestavba, ale rozhodně nejproslulejší.

Svedl bitvu se Společností pro zachování Charlestonu, s nadací historického Charlestonu a Radou architektů nad svým návrhem na přestavbu starého, rozpadajícího se skladiště v to, co nyní bylo hotelem Charles Towne Plaza. Tyto organizace, jejichž cílem bylo horlivě se zasazovat o udržení jedinečnosti Charlestonu, kontrolovat územní plánování a omezovat komerční rozpínavost, jeho návrh původně zamítly. Nedostal povolení, dokud je všechny nepřesvědčil, že původní charakteristický cihlový plášť budovy nebude drasticky změněn ani neutrpí nevhodnými zásahy, že se nebude zastírat, jak se na něm podepsal čas, a že ho nikdy nezohyzdí markýzy a další současné prvky, které by zastíraly, čím budova bývala.

Tyto památkářské organizace se stavěly podobně rezervovaně k renovaci jeho domu, přestože vítaly, že tuto zchátralou nemovitost koupil někdo s dostatkem prostředků, aby ji zrenovoval tak, jak si zaslouží.

Pettijohn se podřídil přísným omezením, protože neměl na vybranou. Panoval ovšem všeobecný názor, že jeho přestavba domu, zvláště interiéru, je ukázkovým příkladem toho, jak ordinérní dokáže člověk být, když má víc peněz než vkusu. Nicméně se všichni jednoznačně shodli, že zahrady nemají nikde ve městě konkurenci.

Když Smilow mačkal knoflík na panelu u hlavní brány, všiml si, jak je zahrada bujná a dobře udržovaná.

Steffi na něho pohlédla. „Co jí řekneš?“

Čekal, až se zevnitř domu na zazvonění někdo ozve, a zamyšleně odpověděl: „Gratuluju.“

Kapitola čtvrtá

Avšak ani Rory Smilow nebyl tak krutý a cynický.

Když se Davee Pettijohnová podívala z vrcholu stáčejícího se schodiště dolů do haly, stál detektiv s rukama sepjatýma za zády a hleděl buď na své do vysokého lesku nablýskané boty, nebo na podlahu z italských dlaždic pod nimi. V každém případě vypadal naprosto zaujatý prostorem kolem svých nohou.

Posledně Davee viděla bývalého švagra svého manžela, když se zúčastnili společenské události na počest policejního oddělení. V ten večer obdržel Smilow ocenění. Při recepci, která následovala, ho Lute vyhledal a blahopřál mu. Smilow mu stiskl ruku, ale jenom proto, že se mu Lute vnutil. Byl k nim zdvořilý, ale Davee předpokládala, že by detektiv raději skočil Luteovi po krku, než si s ním podával ruku.

Dnes večer se jí zdálo, že se Rory Smilow ovládá stejně nesmlouvavě jako tehdy. Měl vojenské držení těla a vzhled. Vlasy na temeni mu začínaly řídnout, ale to bylo vidět jenom proto, že se dívala shora.

Zenu, která s ním přišla, neznala. Davee měla celoživotní zvyk odhadnout a zařadit si každou ženu, s níž přišla do styku, takže by si vzpomněla, kdyby se se Smilowovou společnicí už předtím setkala.

Zatímco Smilow hlavu nezvedl, žena byla lačně zvědavá.

Neustále se rozhlížela, otáčela, všímala si veškerého zařízení haly.

Neunikla jí jediná věc dovezená z Evropy. Oči měla hbité a dravé.

Byla jí od pohledu protivná.

Nic menšího než katastrofa by Smilowa do Luteova domu nepřivedlo, ale Davee to odmítala vzít na vědomí co možná nejdéle.

Dopila sklenici, postavila ji na stolek upevněný ke zdi a dávala si přitom pozor, aby kostky ledu nezachrastily. Až potom dala svoji přítomnost najevo. „Chtěli jste se mnou mluvit?“

Při zvuku jejího hlasu se oba naráz otočili a spatřili ji nahoře na galerii. Počkala, až na ni upřeli pohled, a pak teprve začala sestupovat. Byla bosá a trochu rozcuchaná, ale kráčela ze schodů, s rukou na zábradlí, jako by měla na sobě plesové šaty a byla královnou večera a její poddaní ji zbožňovali a vzdávali jí úctu.

Narodila se v rodině, která v charlestonské společnosti udávala tón. Z

obou rodových linií ji to zavazovalo k vytříbenému a ušlechtilému chování. Nezapomínala na to a dávala si záležet, aby na to nezapomínal ani nikdo jiný.

„Zdravím vás, paní Pettijohnová.“

„Nemusíme být přece tak oficiální, Rory.“

Zastavila se blízko něho, naklonila hlavu a usmála se na něho.

„Vlastně jsme prakticky příbuzní.“

Podala mu ruku. Měl ji suchou a teplou, ona maličko vlhkou a nápadně studenou a blesklo jí hlavou, jestli se domyslel, že ji má takovou od toho, jak držela sklenici s vodkou.

Pustil její ruku a ukázal na ženu, kterou přivedl s sebou. „To je Stefanie Mundellová.“

„Steffi,“ řekla žena a agresivně napřáhla k Davee ruku.

Byla drobná, měla krátké, tmavé vlasy a tmavé oči. Chtivé oči.

Hladové oči. Neměla punčochy, přestože měla na sobě lodičky na vysokém podpatku. Pro Davee to bylo mnohem urážlivější porušení společenských pravidel než její vlastní bosé nohy.

„Dobrý den.“ Davee stiskla Steffi Mundellové ruku, ale rychle ji pustila. „Prodáváte lístky na policejní ples, nebo jak?“

„Můžeme si někde promluvit?“

Zamaskovala stísněnost veselým úsměvem a řekla: „Jistě,“ a vedla je do obývacího pokoje. Hospodyně, která ty dva předtím pouštěla dovnitř, potom co Davee oznámila, že má návštěvu, přecházela po místnosti a rozsvěcela lampy. „Děkuju, Sarah.“ Žena, která byla rozložitá a tmavá jako mahagonová skříň, vzala Daveeino poděkování na vědomí a odešla postranními dveřmi. „Mám vám připravit něco k pití?“

„Děkuju, ne,“ odpověděl Smilow.

Steffi Mundellová rovněž odmítla. „To je ale krásný pokoj,“

řekla. „Taková úžasná barevnost.“

„Myslíte?“ Davee se rozhlédla po místnosti, jako by ji posuzovala poprvé. „Vlastně mám tuhle místnost z celého domu nejmíň ráda, i když je z ní krásný výhled do parku, což je pěkné. Manžel trval na tom, aby se to zde vymalovalo touhle barvou. Říká se jí terakota a má to být připomínka vil na italské riviéře. Mně to ale připomíná fotbalové dresy.“ Pohlédla zpříma na Steffi, sladce se usmála a dodala: „Mamá vždycky říkala, že oranžová je barva pro neotesané nevzdělance.“

Steffi zaplanuly tváře hněvem. „Kde jste byla dnes odpoledne, paní Pettijohnová?“

„Po tom vám opravdu nic není,“ odsekla Davee bez mrknutí.

„Dámy!“ Smilow mrskl po Steffi přísným pohledem, kterým jí nařídil, aby zmlkla.

„Co se děje, Rory?“ dožadovala se Davee vysvětlení. „Proč jste sem přišli?“

Rozvážně, klidně a uctivě řekl: „Pojďme se všichni posadit.“

Několik vteřin mu hleděla do očí, probodla ženu spalujícím pohledem a pokynula jim na nejbližší pohovku. Sama se posadila do křesla naproti.

Začal tím, že jí řekl, že tohle není společenská návštěva.

„Bohužel mám špatné zprávy.“

Upřeně na něho hleděla a čekala, až se vyjádří.

„Dnes později odpoledne našli Lutea mrtvého. V apartmá v posledním patře hotelu Charles Towne Plaza. Zřejmě ho zavraždili.“

Nehnula brvou.

Člověk nedává na veřejnosti city příliš najevo. To se prostě nedělá.

Držet emoce na uzdě je dovednost, kterou si člověk osvojí, když je táta proutník a má.fha věčně opilá a všichni znají důvod, proč pije, a všichni se tváří, že žádný problém neexistuje. V jejich rodině ne.

Maxine a Clive Burtonovi byli dokonalý pár. Oba pocházeli z prominentních charlestonských rodin. Oba byli na pohled přímo úchvatní. Oba navštěvovali exkluzivní školy. Jejich svatba se stala událostí, podle níž se poměřovaly všechny ostatní svatby, a to až do dneška. Byl to nepřekonatelný manželský svazek.

Jejich tři rozkošné holčičky dostaly chlapecká jména, buď proto, že byla Maxine pokaždé opilá, když začala rodit, nebo proto, že její choroba postoupila už tak, že s jistotou nevěděla, jakého je novorozeně pohlaví, nebo proto, že chtěla provést zlomyslnost vrtkavému Cliveovi, který toužil po mužském potomkovi a dával jí za vinu, že přivádí na svět pouze dívky.

Takže malé Clancy, Jerri a Davee vyrostly v domácnosti, kde se vážné domácí problémy zametaly pod perské koberce nedozírné ceny. Dívky se v raném věku naučily nereagovat na žádnou situaci, bez ohledu na to, jak rozčilující byla. Bylo to tak bezpečnější.

Atmosféra doma byla nevypočitatelná a těžko se dala odhadnout, když byli oba rodiče výbušní a dostávali záchvaty vzteku, jež končily hádkami a otřásly jakýmkoliv zdáním klidu a míru.

Sestry si z toho tudíž odnesly šrámy na duši.

Clancy si ty svoje zhojila tím, že krátce po třicítce zemřela na rakovinu děložního čípku. Ty nejohavnější drby rozhlašovaly, že si to přivodila příliš mnoha recidivami venerické choroby.

Jerri se vydala opačným směrem, v prvním ročníku na vysoké konvertovala k fundamentalistické křesťanské skupině. Oddala se asketickému životu a zřekla se všeho příjemného, zvláště pak alkoholu a sexu. Pěstovala kořenovou zeleninu a kázala slovo boží v indiánské rezervaci v Jižní Dakotě.

Nejmladší Davee jako jediná zůstala v Charlestonu a vzdorovala ostudě a klepům, dokonce i potom, když Clive zemřel na infarkt v posteli své tehdejší milenky mezi dopolední schůzí správní rady a golfem, a potom, co Maxine přijali do ústavu s Alzheimerem, přičemž všichni věděli, že pravda je taková, že si mozek nakládala do vodky.

Davee, která vypadala jemně a poddajně, byla ve skutečnosti tvrdá jako křemen. Tvrdá natolik, aby to dala najevo. Uměla přežít všechno. Už to dokázala.

„No,“ řekla a zvedla se, „i když jste skleničku odmítli, já si myslím dám.“

U servírovacího vozíku s alkoholem vhodila do křišťálové sklenice pár kostek ledu a nalila na ně vodku. Téměř polovinu vypila na jeden lok, pak si dolila a vrátila se k nim. „Co byla zač?“

„Co prosím?“

„Ale jdi, Rory. Nepopadne mě hysterie. Jestli Lutea zastřelili v nóbl apartmá jeho hotelu, musel se věnovat nějaké přítelkyni.

Počítám, že ho zabila ona nebo její žárlivý manžel.“

„Kdo říkal, že ho zastřelili?“ zeptala se Steffi Mundellová.

„Cože?“

„Smilow neříkal, že vašeho manžela zastřelili. Říkal, že ho zavraždili.“

Davee si znovu lokla. „Předpokládala jsem, že ho zastřelili. Není to přesný odhad?“

„Byl to odhad?“

Davee rozhodila rukama a vylila trochu pití na koberec. „Kdo vlastně kruci jste?“

Steffi se zvedla. „Zastupuji kancelář okresního státního zástupce.

Nebo jak se říká v Jižní Karolíně, prokurátora.“

„Vím, jak se to říká v Jižní Karolíně,“ odtušila Davee míle.

„Ve věci vraždy vašeho manžela budu připravovat žalobu. To proto jsem trvala na tom, že půjdu se Smilowem.“

„Ach tak, je mi to jasné. Abyste si posoudila, jak na tu novinu zareaguju.“

„Přesně tak. Musím říct, že jste nevypadala příliš překvapená.

Takže se vraťme k mé původní otázce: Kde jste byla dnes odpoledne? A neříkejte, že mi do toho nic není, protože jak vidíte, paní Pettijohnová, je mi do toho hodně.“

Davee ovládla vztek, znovu nevzrušeně pozvedla sklenici ke rtům a dala si načas, než odpověděla: „Chcete vědět, jestli můžu prokázat alibi, že?“

„Nepřišli jsme tě vyslýchat, Davee,“ vložil se do toho Smilow.

„V pořádku, Rory. Nemám co skrývat. Prostě si myslím, že je to od ní necitlivé,“ – znovu sežehla Steffi pohledem – „přijít do mého domu a začít na mě chrlit urážlivé a zaujaté otázky jen pár vteřin potom, co jsem se dozvěděla, že mého manžela zavraždili.“

„Je to moje práce, paní Pettijohnová, ať se vám to líbí, nebo ne.“

„Nuže, nelíbí se mi to.“ Potom si jí přestala všímat, jako by byla úplně bezvýznamná, a otočila se k Smilowovi. „Ráda ti na všechno odpovím. Co chceš vědět?“

„Kde jsi byla dnes odpoledne mezi pátou a šestou?“

„Tady.“

„Sama?“

„Ano.“

„Může to někdo dosvědčit?“

Přistoupila ke stolku a stiskla tlačítko na domácím telefonu. Z

mikrofonu se ozval hlas hospodyně. „Ano, paní Davee?“

„Přišla bys sem, prosím, Sarah? Děkuji.“

Mlčky čekali. Davee upírala na Steffi chladný, pohrdavý pohled a pohrávala si se šňůrou dokonalých perel, které měla na krku. Byl to dárek od otce, kterého milovala i nenáviděla zároveň, při příležitosti, kdy ji uváděli do společnosti. Její terapeutka přišla s tím, že jsou symbolem její nedůvěry k lidem, v důsledku toho, že byl její otec nevěrný své ženě a nebral ohledy na dcery. Davee nevěděla, jestli je to pravda, nebo jestli má prostě ty perly ráda. Ať to bylo, jak chtělo, nosila je ke všemu. Včetně šortek a bílé bavlněné haleny o několik čísel větší, které měla teď na sobě.

Davee po matce podědila hospodyni, která bydlela v domě. Sarah u nich pracovala ještě předtím, než se narodila Clancy, a byla svědkem všeho jejich soužení. Když vešla do místnosti, vrhla na Smilowa a Steffi Mundellovou nevlídný pohled.

Davee je formálně představila. „Paní Sarah Birchová, tohle je detektiv Smilow a osoba z kanceláře okresního prokurátora. Přišli mi sdělit, že byl pan Pettijohn dnes odpoledne nalezen zavražděný.“

Sarah nedala najevo o nic víc než předtím Davee.

Davee pokračovala: „Řekla jsem jim, že jsem mezi pátou a šestou byla tady doma a že to můžeš potvrdit. Je to tak?“

Steffi Mundellová div nepraskla vzteky. „Nemůžete –“

„Steffi!“

„Ale ona právě ohrozila výslech,“ rozkřikla se na Smilowa.

Davee se na něho nevinně zadívala. „Myslela jsem, že mě nevyslýcháte, Rory. Říkals to.“

Oči měl mrazivé, ale otočil se k hospodyni a zdvořile se zeptal: „Paní Birchová, byla, pokud víte, v tu dobu paní Pettijohnová doma?“

„Ano, pane. Skoro celý den odpočívala ve svém pokoji.“

„Ach jo,“ zamumlala Steffi zdušené.

Smilow ji ignoroval a hospodyni poděkoval. Sarah Birchová přistoupila k Davee a stiskla jí ruce v dlaních. „Moc mě to mrzí.“

„Děkuju, Sarah.“

„Jste v pořádku, dítě?“

„Jsem.“

„Můžu vám něco přinést?“

„Teď ne.“

„Když budete něco potřebovat, stačí jenom říct.“

Davee se na ni usmála a Sarah ji láskyplně pohladila po rozcuchaných světlých vlasech, otočila se a odešla z místnosti. Davee dopíjela a arogantně si měřila Steffi přes okraj sklenice. Pak ji odložila a poznamenala: „Spokojená?“

Steffi soptila a neuráčila se odpovědět.

Davee znovu přistoupila k servírovacímu vozíku a zeptala se: „Kam… kam ho odvezli?“

„Musí se provést pitva.“

„Takže zařizování pohřbu musí počkat, až –“

„Až tělo uvolní,“ dopověděl místo ní Smilow.

Nalila si další dávku a potom se cestou zpátky ke křeslu zeptala: „Jak zemřel?“

„Střelili ho do zad. Dvakrát. Myslíme si, že zemřel okamžitě a že byl možná dokonce v bezvědomí, když ho kulky zasáhly.“

„Byl v posteli?“

Smilow samozřejmě věděl, za jakých okolností její otec zemřel.

Všichni v Charlestonu byli se skandálními okolnostmi obeznámeni.

Ocenila, že se Smilow zatvářil trochu rozpačitě a ztrápeně, když jí odpovídal: „Našli ho v obývacím pokoji na podlaze. Úplně oblečeného. Postel nebyla použitá. Po romantické schůzce tam nebyly stopy.“

„No, alespoň to je změna.“ Obrátila do sebe sklenici.

„Kdy jsi naposledy Lutea viděla?“

„Včera večer? Dnes ráno? Nemůžu si vzpomenout. Myslím, že dnes ráno.“ Ignorovala nevěřícné hmm Steffi Mundellové a upírala oči na Smilowa. „Někdy jsme se nepotkali několik dní.“

„Vy jste spolu nespali?“ zeptala se Steffi.

Davee se k ní otočila. „Odkud ze Severu jste?“

„Proč?“

„Protože jste očividně špatně vychovaná a velmi hrubá.“ Smilow znovu zasáhl: „O soukromý život Pettijohnových se budeme zajímat, jenom když budeme muset, Steffi.

Kapitola pátá

V tuhle chvíli to není zapotřebí.“ Znovu se otočil na Davee.

„Nevíš, jaký měl dnes Lute program?“

„Ani dnes, ani kdy jindy.“

„Nenadhodil před tebou, že se má s někým setkat?“

„Vůbec ne.“ Odložila prázdnou sklenici na nízký stolek, a když se napřímila, narovnala ramena. „Jsem podezřelá?“

„Momentálně je v Charlestonu podezřelý kdekdo.“

Upřeně mu pohlédla do očí. „Spousta lidí měla dobrý důvod Lutea zabít.“ Před jejím pronikavým pohledem uhnul očima.

Steffi Mundellová přistoupila blíž, jako by chtěla Davee připomenout, že je pořád tam a že je důležitá osoba, někdo, s kým se má počítat. „Omlouvám se, jestli jsem byla moc ostrá, paní Pettijohnová.“

Odmlčela se, ale Davee ji nehodlala vzít na milost, neboť příliš porušila nepsaná pravidla slušného chování. Tvářila se dál nevšímavě.

„Váš manžel byl významná osobnost,“ pokračovala Steffi. „Jeho obchodní zájmy přinesly městu, okresu a státu velké příjmy. Zapojil se do občanských záležitostí –“

„Sleduje se tímhle něco?“

Nezamlouvalo se jí, že jí Davee skočila do řeči, ale vedla dál svou. „Tahle vražda bude mít dopad na spoustu lidí. Moje kancelář se tím bude přednostně zabývat, dokud nebude viník chycen, souzen a odsouzen. Osobně se vám zaručuji, že spravedlnosti bude rychle učiněno zadost.“

Davee vykouzlila svůj nejpěknější, nejúchvatnější úsměv. „Paní Mundellová, vaše osobní záruka je mi srdečně lhostejná. A mám pro vás neradostnou novinu. Nebudete mít na starosti případ vraždy mého manžela. Nikdy se nespokojím s druhořadým zbožím.“ S

neskrývanou nechutí přejela pohledem Steffiino oblečení.

Pak se otočila ke Smilowovi a stanovila, jak to bude. „Chci, aby na tom pracovali ti nejschopnější. Dohlédni na to, Rory, nebo na to dohlédnu já, vdova po Luteovi Pettijohnovi.“

„Stovku pěkně na dřevo.“ Muž poplácal flekatou, zelenou plst a přiopile, odpudivě se zacenil, až se Bobby Trimble otřásl odporem.

Vytáhl ze zadní kapsy kalhot peněženku, vylovil dvě padesátidolarovky a podal je tomu pitomci, chvastounovi k pohledání. „Dobrá hra,“ řekl lakonicky.

Chlápek si strčil bankovky do kapsy a chtivě si zamnul ruce.

„Chtěl bys je dostat zpátky?“

„Teď ne.“

„Jseš naštvanej? Ale jdi, nebuď naštvanej,“ řekl vemlouvavě.

„Nejsem naštvanej,“ řekl Bobby namíchnuté. „Možná později.“

„Dáš si dvojitou nebo nic?“

„Později.“ Zamrkal, zamířil pomyslnou pistolí na mocný pupek svého společníka, vystřelil a pak se se sklenicí v ruce loudal pryč.

Popravdě řečeno by moc rád zkusil vyhrát nazpátek to, o co přišel, ale bylo smutnou skutečností, že to měl s penězi napjaté.

Poslední řada kol, z nichž všechna prohrál, ho stála několik set dolarů. Nemohl si dovolit hrát, dokud se nezmenší jeho problém s přísunem peněz.

Ani trochu povyražení si nemohl dopřát. Ta poslední stovka by mu hodně bodla. Žádné kdovíco. Jen pár dávek kokainu. Pilulka dvě.

Ách jo…

Ještě dobře, že pořád má tu zfalšovanou kreditní kartu. Tou mohl pokrýt náklady na živobytí, ale na ostatní potřeboval hotovost. A k té se dalo přijít o něco hůř. Nebylo to nemožné, prostě to vyžadovalo víc práce.

A Bobby měl slabost pro méně práce a více zábavy. „Už to dlouho nepotrvá,“ říkal si a usmíval se do sklenice. Až se mu jeho investice vrátí, bude se moct těšit na léta bezstarostného života.

Jeho úsměv však neměl dlouhého trvání. Přes jeho snění o slunné budoucnosti přeletěl mrak nejistoty. Úspěch jeho plánu, jak přijít k penězům, závisel bohužel na jeho partnerce, a on začínal pochybovat o její spolehlivosti. Ve skutečnosti mu pochybnosti spalovaly žaludek stejně jako laciná whisky, kterou po celý večer pil. Když na to přišlo, nedůvěřoval jí o nic víc, než důvěřoval tomu, že by ji dokázal přelstít.

Posadil se na stoličku na konci barového pultu a objednal si další drink. Kaštanově hnědá koženková stolička kdysi měla zrnitou strukturu kůže, ale těžcí pijáci, kteří na ní desetiletí posedávali, ji vyhladili do leskla. Kdyby nemusel škudlit, do takovéhle putyky by ani nepáchl. Urazil dlouhou cestu od časů, kdy se potloukal po podnicích podobného ražení. Posunul se nahoru. Hodně nahoru. Dál a výš, to byl Bobby Trimble.

Vypěstoval si novou image a nehodlal se jí vzdát. Člověk nic nenadělá s tím, do čeho se narodil, ale když se mu to nelíbí, když instinktivně pozná, že je předurčen k něčemu lepšímu a významnějšímu, určitě se může zbavit staré image a vytvořit si novou.

A právě tahle zdvořilá uhlazenost mu vynesla pohodlnou práci v Miami. Majitel nočního klubu potřeboval chlapíka s Bobbyho schopnostmi vystupovat jako konferenciér. Vypadal dobře a svým žvaněním přitahoval do podniku ženy. Cítil se v té práci jak ryba ve vodě. Obchody se významně rozhýbaly. Brzy se Cock’n’Bull stal nejrušnějším nočním klubem v Miami, městě rušnými nočními kluby proslaveném.

Každou noc tam bylo narváno ženami, které si uměly užívat.

Bobby si vypěstoval pověst sprosťáka, kterou přiživoval, aby obstál v konkurenci s ostatními kluby zaměřenými na zábavu pro ženy.

Cock’n’Bull se nijak neomlouval, že předvádí lascivní show, která se líbí ženám, nikoli dámám, které se nebojí opravdu se uvolnit.

Po většinu večerů se tanečníci vysvlékli až úplně donaha. Bobby si na sobě ponechával smoking, ale jeho kluzké řeči vybičovávaly ženy k sexuálnímu šílenství. Lákal a dráždil je řečmi tak, že to účinkovalo víc než kroužící pánve tanečníků. Jeho přisprostlé řečnění milovaly.

Jednou večer zvláště rozparáděná fanynka vylezla na pódium k jednomu tanečníkovi, spustila se na kolena a začala ho uspokojovat.

Obecenstvo zešílelo. Ohromně se jim to líbilo.

Ovšem policistům z mravnostního, kteří pracovali v přestrojení, nikoliv.

Tajně si přivolali posily, a než někomu došlo, co se děje, hemžilo se to tam policisty. Bobbymu se podařilo vytratit se zadními dveřmi – ale stihl si ještě posloužit všemi hotovými penězi ze sejfu v kanceláři.

Vzhledem k nedávné velké smůle a zálibě sázet na koně měl dluhy u jednoho lichváře, který neměl pochopení pro to, že kvůli zavření nočního klubu Bobbymu dočasně vyschly příjmy, což by se ale brzy mělo změnit. Slovo „brzy“ se ovšem v lichvářově slovníku nevyskytovalo.

Takže s majitelem klubu, policisty a lichvářem v patách uprchl ze Slunečního státu s téměř deseti tisíci dolarů, které mu nadouvaly kapsy smokingu. Nechal si přestříkat svůj mercedes se stahovací střechou a vyměnil poznávací značky. Nějakou dobu cestoval beze spěchu podél pobřeží a dobře si žil z ukradených peněz.

Což ovšem nevydrželo věčně. Musel do práce, pustit se do jediné činnosti, kterou znal. Vydával se za hosta v luxusních hotelích a poflakoval se kolem bazénů, kde uplatňoval svůj šarm na osamělých turistkách. Peníze, které jim kradl, považoval za férovou odměnu za blaho, které jim poskytoval v posteli.

Potom jednou večer popíjel šampaňské a loudil od jedné neochotné rozvedené ženy klíč od jejího pokoje, když vtom zahlédl na druhém konci jídelny známou z Miami. Omluvil se, že si musí odskočit, vrátil se do svého hotelu, rychle naložil své věci do mercedesu a vypadl z města.

Několik týdnů se držel zpátky, dokonce se zřekl i hazardu. Jeho zásoba peněz se smrskla na směšnou částku. Když se podíval do zrcadla, viděl se, navzdory všemu předstírání a uhlazeným manýrám, takový, jaký býval před léty – neotesaný, amatérský šíbr, který se zmůže jenom na druhořadé podvody. Nikdy se tolik nepodceňoval, jako když měl hluboko do kapsy, kdy v něm pomstychtivě pracovala méněcennost. Jednou večer, kdy se cítil zoufale a trochu se bál, se opil v nějakém baru a dostal se do rvačky s jiným hostem.

Nic lepšího se nemohlo stát. Tu hospodskou rvačku sledoval správný člověk. Dostalo ho to na jeho nynější cestu. Vrchol kariéry byl v dohledu. Jestli to dopadne tak, jak si naplánoval, vydělá balík.

Bude mít prostředky, které se hodí k Bobbymu Trimbleovi, jaký je teď. Nikdy se znovu nestane tím ztroskotancem, co býval.

Nicméně – a bylo to velké „nicméně“ – jeho úspěch závisel na jeho parťákovi. Jak už dříve řekl, ženským se nedá věřit, že se budou chovat jinak než jako ženské.

Dopil a mávl na barmana. „Ještě jednu.“

Barman ale zaujatě sledoval televizi. Obraz byl zrnitý, ale i z místa, kde Bobby seděl, rozpoznal, že nějaký chlápek mluví do mikrofonů, které mu přistrčili. Nebyl to nikdo, koho by Bobby znal.

Studený čumák, to bylo jisté. Věcný a strohý, jako pracovníci ze sociální péče, kteří chodívali čenichat kolem Bobbyho domu, když byl ještě kluk, kladli osobní otázky o něm a jeho rodině, strkali nos do jeho soukromých záležitostí.

Chlápek v televizi se nenechal ničím rozhodit, ani když se kolem něho motal tucet reportérů, kteří o sebe zakopávali. Právě říkal: „Tělo bylo objeveno dnes večer krátce po šesté. Bylo jednoznačně identifikováno.“

„Máte –?“

„Co? Zbraň?“

„Jsou nějací podezřelí?“

„Pane Smilowe, můžete nám říct –“ Bobby ztratil zájem a hlasitěji se připomněl. „Čekám na obsluhu.“

„Já vás slyšel,“ odpověděl barman hádavě.

„Vaše služby by snesly menší vylepšení –“

Stížnost odumřela Bobbymu na rtech, když se záběr na televizní obrazovce přesunul z chlápka se studenýma očima na obličej, který Bobby dobře znal. Lute Pettijohn. Natahoval uši, aby mu neuniklo ani slovo.

„Nenašly se žádné známky násilného vniknutí do apartmá pana Pettijohna. Loupež byla jako motiv vyloučena. V téhle chvíli nemáme žádné podezřelé.“ Zvláštní živý vstup skončil a pokračovaly televizní zprávy v jedenáct ze studia.

Bobby už byl zase ve své kůži a zubil se od ucha k uchu. Pozvedl čerstvé pití a tiše připil svému parťákovi. Píchl mu, jak vidno.

„V tuhle chvíli vám nemám co dalšího říct.“

Smilow se odvrátil od mikrofonů, ale za sebou našel další.

„Dovolíte?“ řekl a začal se prodírat davem reportérů.

Otázky, které na něho vykřikovali, ignoroval a dál si klestil cestu, až se dovtípili, že z něho už nic víc nedostanou, a začali se rozcházet.

Smilow předstíral, že pozornost médií nenávidí, ale pravda byla taková, že si s chu]tí užíval tiskové konference, které se vysílaly živě, jako tahle. Ne kvůli světlům a kamerám, přestože věděl, že na záběrech vypadá hrozivě. Dokonce ani ne kvůli pozornosti a publicitě, které s tím šly ruku v ruce. Práci měl jistou a přízeň veřejnosti, aby si ji udržel, nepotřeboval.

Měl rád ten pocit moci, který s sebou neslo to, že ho natáčeli a citovali.

Když ale došel k týmu detektivů, kteří se shromáždili nedaleko recepčního pultu v hotelové hale, zavrčel: „Jsem rád, že to mám za sebou. Tak co pro mě máte?“

„Nic.“

Ostatní souhlasně přikývli, jak to Mike Collins výstižně shrnul.

Smilow si načasoval návrat do hotelu Charles Towne Plaza z Pettijohnova domova tak, aby se shodoval se zprávami o jedenácté.

Jak předpokládal, všechny místní stanice, stejně jako ty ze vzdáleného Savannah a Charlottě, živě vysílaly z hotelové haly, kde reportérům a divákům sdělil základní fakta. Nic nevylepšil. V zásadě proto, že víc než základní fakta neznal. Pro jednou nechytračil, když jim odmítl poskytnout víc informací.

Prahl po informacích stejně jako média. Proto ho detektivovo strohé shrnutí jejich úspěšnosti zaskočilo. „Co to má znamenat, že nic?“

„Jak jsem řekl.“ Mike Collins byl veterán a neměl ze Smilowa tolik nahnáno jako ostatní, takže si ho za tichého souhlasu vybrali jako mluvčího. „Doposud nemáme nic v ruce. My –“

„To není možné, detektive.“

Collins měl pod zapadlýma očima tmavé kruhy, jež dokazovaly, jak pernou noc má za sebou. Otočil se k Steffi Mundellové, která mu skočila do řeči, a sjel ji pohledem, jako by ji chtěl uškrtit, načež ji okatě ignoroval a dál hovořil ke Smilowovi.

„Jak jsem už říkal, ty lidi jsme si pěkně podali.“ Hosté a zaměstnanci byli stále ještě drženi v hlavním tanečním sálu hotelu.

„Zpočátku se jim to celkem líbilo, však víte. Bylo to vzrušující. Jako ve filmu. Už dávno je to ale přestalo bavit. Několikrát odpovídali na stejné otázky, takže už začínají být nevrlí. Už z nich toho víc nevydolujeme, jedině si mocně stěžují, že nemůžou odejít.“

„Nemůžu uvěřit tomu, že –“

„Mimochodem, kdo vás sem pozval?“ osopil se Collins na Steffi, když mu znovu skočila do řeči.

„– že ze všech těch lidí,“ přehlušila ho, „někdo něco neviděl.“

Smilow zvedl ruku, aby zabránil oprávněné hádce mezi svým znechuceným detektivem a státní zástupkyní, která si nebere servítky. „Jen klid, vy dva. Všichni jsme utahaní. Steffi, nevidím důvod, proč by ses tady měla zdržovat. Až něco budeme mít, dáme ti vědět.“

„To ani náhodou.“ Založila si ruce a bojovně se zamračila na Collinse. „Nikam nejdu.“

Smilow neochotně povolil, aby se hosté vrátili do svých pokojů.

Potom své detektivy shromáždil v jedné společenské místnosti v mezaninu a objednal pizzu. Zatímco likvidovali pizzu, prošel si skrovné informace, které napaběrkovali během hodin vysilujícího vyslýchání.

„Pettijohn byl na masáži?“ zeptal se a upíral pohled do poznámek.

„Jo.“ Jeden z detektivů spolkl obrovské sousto pizzy. „Hned, jak sem přišel.“

„Vyslechl jsi maséra?“

Muž přikývl. „Říkal, že Pettijohn si vyžádal luxusní masáž, plných devadesát minut. Pak se osprchoval v šatně, to proto zůstala koupelna v apartmá nepoužitá.“

„Je na tom masérovi něco podezřelého?“

„Pokud jsem mohl zjistit, tak ne,“ zamumlal detektiv s plnými ústy. „Přetáhli ho z nějakých lázní v Kalifornii. V Charlestonu je nový. S Pettijohnem se dneska setkal poprvé.“

Smilow studoval narychlo sestavený seznam zaregistrovaných hostů. Všichni mu připadali mimo podezření. Do jednoho prohlásili, že se s Pettijohnem nikdy nesetkali, i když pár z nich o něm vědělo ze smršti reportáží z médií při příležitosti otevření hotelu Charles Towne Plaza před několika měsíci.

Většinou to byli obyčejní lidé na dovolené se svými rodinami. Tři páry zde trávily líbánky. Několik dalších to předstíralo, i když bylo patrné, že jsou to tajní milenci, kteří si dopřávají nezákonný víkend v romantickém městě. Ti odpovídali na dotazy detektivů nervózně, ale ne proto, že by měli na svědomí vraždu, dopustili se jenom cizoložství.

Až na tři pokoje bylo čtvrté patro obsazeno skupinou učitelek z Floridy. Dvě apartmá byla plná kluků z basketbalového týmu, kteří na jaře ukončili střední školu a teď si společně naposledy vyrazili, než se rozprchnou na různé univerzity. Jejich jediným proviněním bylo popíjení, když jsou ještě pod zákonem. K úžasu svých kamarádů předal jeden z nich dobrovolně vyslýchajícímu policistovi sáček marihuany za pár šupů.

Detektivové se shodli na tom, že kdyby předchozího odpoledne Pettijohna nezavraždili, byl by to běžný letní den.

„Dlouhý a horký,“ podotkl jeden z detektivů a mohutně zívl.

„Mluvíš o tyhle sobotě, nebo o mým kamarádíčkovi?“ zažertoval jiný. „Zbožný přání.“

„Co bezpečnostní video?“ zeptal se Smilow, čímž učinil tomu vtipkování přítrž. Detektivové se škodolibě pousmáli něčemu, o čem věděli jen oni. „Tak jak?“ dožadoval se odpovědi Smilow.

„Chcete se na ně podívat?“ zeptal se Collins.

„Je tam něco k vidění?“

Ještě párkrát se někdo uchechtl a pak Collins navrhl, aby se Smilow podíval sám, a dokonce vyzval Steffi, ať se koukne s nimi.

„Třeba se něco naučíte,“ řekl jí.

Smilow se Steffi následovali detektivy přes rozlehlou halu v mezaninu do jedné menší zasedačky, kde bylo připravené video k přehrávání na barevném monitoru.

Collins se o videu rozhovořil zbytečně zeširoka. „Nejdřív mi ten chlápek, co má na starosti bezpečnostní kamery, včera odpoledne řekl, že se video z kamery v tomhle patře ztratilo.“

Smilow ze zkušenosti věděl, že jsou bezpečnostní kamery obvykle připojeny ke speciálním videorekordérům, které pořizují záběr každých pět až deset vteřin podle přání uživatele. To proto působí při přehrávání trhaně. Obvykle pořizují záznam několik dní a pak se automaticky přetočí.

„Jak to, že někdo pásek z přístroje vytáhl? Copak se nenechávají ve videu a opakovaně se na ně nenahrává, pokud není zapotřebí se na ně podívat?“

„Proto jsem si taky hned řekl, že lže,“ podotkl Collins. „Takže jsem mu nedal pokoj. Nakonec vydoloval tohle video. Připravení?“

Smilow přikývl a Collins spustil video. I kdyby se neobjevil žádný záběr, doprovodný zvuk nenechával nikoho na pochybách, o jaký druh filmu se jedná. Vzdechy a sténání tvořily pozadí k zrnitým záběrům, na nichž se nějaký pár oddával sexuálním radovánkám.

„Takhle to jde asi patnáct minut,“ objasnil Collins. „Potom se objeví dvě holky ve vaně, jak si navzájem dělají dobře. Potom následuje scéna –“

„Je mi to jasné,“ odsekl Smilow. „Vypni to.“ Zklamané mručení a syčení ostatních mužů ignoroval. „Promiň, Steffi.“

„Neomlouvej se. Žertík detektiva Collinse na můj účet mě jenom utvrdil v názoru, že obrat.dospělý muž‘ je protimluv.“

Muži se zasmáli, ale Collins udělal jenom ehm. V nejmenším ho to nerozházelo. „A teď přijde ta největší sranda,“ pokračoval.

„Pettijohnovo vychloubání o přímo mistrovském zabezpečovacím systému byly jenom plané řeči. Kamery sledující pokoje hostů jsou jenom atrapy.“

„Cože?“ zvolala Steffi.

„Jediná funkční kamera v celém komplexu je v účtárně. Pettijohn nechtěl, aby ho někdo okrádal, ale bylo mu jedno, jestli někdo okrade nebo přepadne jeho hosty. Pěkně se mu to vymstilo, co?“

„Proč ten kluk lhal?“ chtěl vědět Smilow.

„Takhle to dostal nařízeno. Sám velký Pettijohn mu to přikázal.

Není zrovna nejchytřejší, takže se držel svého, i když jsme ho ujistili, že Pettijohn je po smrti a že se jedině musí bát toho, když nám bude lhát. Nakonec kápl božskou. Ověřili jsme si to. Ty kamery jsou tam jen tak na oko.“

„Kolik lidí o tom ví?“

„Hádal bych, že moc ne.“

„Prověřte to. Začněte u lidí na vedoucích pozicích.“

„To uděláme.“

Smilow oslovil všechny přítomné: „Hned ráno začneme s Pettijohnovými nepřáteli. Sestavíme seznam –“

„Nebo bychom si mohli ušetřit tu námahu a vzít to podle telefonního seznamu,“ podotkl někdo. „Každý, koho znám, bude rád, že je ten pacholek bradou vzhůru.“

Smilow ho zpražil tvrdým pohledem.

„Omlouvám se,“ zamumlal a úsměv mu sklouzl z tváře.

„Zapomněl jsem, že jste vy dva byli příbuzní.“

„Nebyli jsme příbuzní. Měl za ženu moji sestru. Nějakou dobu.

Nic víc. Pravděpodobně jsem ho měl ještě míň v lásce než kdo jiný.“

Steffi se předklonila. „Neoddělals ho, viď že ne, Smilowe?“

Všichni se zasmáli, ale Smilowovo strohé „Ne, neoddělal,“

vyslovené tak, jako by její otázku bral vážně, rychle smích uťalo.

„Dovolíte, pane Smilowe?“

V otevřených dveřích stál Smitty. Smilow mrkl na náramkové hodinky. Bylo po půlnoci. „Myslel jsem, že budete chtít domů,“ řekl čističi bot.

„Až teprve teď nám řekli, že můžeme jít, pane Smilowe.“

„Jo, nojo.“ Nepomyslel na to, že hotelové zaměstnance, jako byl Smitty, tady budou držet do pozdních hodin kvůli výslechu, přestože to sám nařídil. „Omlouvám se.“

„To nic, pane Smilowe. Jenom mi leželo v hlavě, jestli vám někdo řekl o těch lidech, který včera odvezli do nemocnice.“

„Do nemocnice?“

Kapitola šestá

Na přístrojové desce se červeně rozsvítila kontrolka paliva.

Rozladěně zasténala. Neměla vůbec náladu se někde zastavovat pro benzin, ale ze zkušenosti věděla, že když kontrolka hlásí, že je nádrž prázdná, nebezpečně se to blíží pravdě.

Na tomhle úseku venkovské dálnice bylo benzinových pump pomalu, takže když k jedné dorazila jen pár mil poté, co se jí rozsvítilo výstražné světýlko, zastavila a letargicky vystoupila.

Když si natankovala sama, tak obvykle platila kreditní kartou, ale do těchto končin tahle vymoženost nedorazila. Ze zásady nerada platila předem, takže vytáhla pistoli ze stojanu a rychlým stisknutím páčky vynulovala počitadlo. Odšroubovala uzávěr nádrže a položila jej na střechu vozu, zasunula pistoli do nádrže a mávla na pumpaře v budce, aby uvedl pumpu do provozu.

Právě sledoval na černobílé televizi souboj zápasníků. Sotva na něho viděla přes neonovou reklamu na pivo a vývěsky nalepené na skle, oznamující už uplynulé události a ztracené domácí miláčky.

Buď si jí nevšiml, nebo se držel zásady nespustit čerpadlo, dokud zákazník nezaplatí předem, zvláště po setmění.

„Sakra.“ Vzdala to, přešla k budce a vsunula bankovku na špinavý pultík otvorem, který byl pod ještě špinavějším okénkem.

„Za dvacet dolarů? Ještě něco?“ zeptal se s pohledem přilepeným k obrazovce. „Ne, děkuju.“

Benzin tekl čůrkem, ale konečně se čerpadlo vypnulo. Vytáhla hadici a vrátila ji na stojan. Právě sahala po uzávěru nádrže, když jiný vůz sjel ze silnice k pumpě. Zalila ji záře předních světel, až musela přivřít oči.

Vůz pomalu zastavil ani ne metr za jejím zadním nárazníkem.

Řidič vypnul světla, ale motor nechal běžet, otevřel dveře a vystoupil.

Rty se jí rozevřely v bezhlesém překvapení. Avšak nepohnula se, ani nepromluvila. Nepokárala ho, že ji sledoval. Ani se nedožadovala vysvětlení proč. Ani netrvala na tom, aby se ztratil a nechal ji na pokoji. Neudělala nic, jenom na něho hleděla.

Teď po západu slunce vypadaly jeho vlasy tmavší, nebyly tak světlehnědé jako za denního světla. Věděla, že oči má šedomodré, i když teď tonuly ve stínu. Jedno obočí měl o maličko výš a více vyklenuté než to druhé, ale tahle asymetrie mu dodávala na zajímavosti. V bradě měl kolmý mělký důlek. Házel dlouhý stín, protože byl vysoký. S váhou by neměl mít nikdy problémy; nebyl stavěný tak, aby mu hrozila nadváha.

Pár vteřin na sebe přes kapotu jeho vozu hleděli, pak obešel otevřené dveře. Pozorovala ho, jak k ní přichází. To, jak odhodlaně vystrkoval bradu, hodně vypovídalo o jeho povaze. Nedal se snadno odradit a nebál se jít za tím, co chtěl.

Zastavil se až těsně před ní. Potom uchopil její obličej do dlaní, pozvedl jej, sklonil se a políbil ji.

A ona si pomyslela Ach, bože.

Rty měl plné a smyslné a to, co slibovaly, také splnily. Jeho polibek byl vroucný, sladký a naléhavý. Tlak jeho úst byl dokonalý, nenechával ji na pochybách, že ji líbá jaksepatří, a přitom ne tak, aby se cítila ovládaná nebo zastrašovaná. Byl to takový polibek, že se jí rty přirozeně rozevřely. Když se jejich jazyky zlehka dotkly, srdce jí poskočilo a vzala ho kolem pasu.

Jednou paží ji objal kolem ramen, druhou jí položil na křížapřitáhljiksobě. Naklonil hlavu, ona ji naklonila v opačném směru. Polibek se prohloubil, jeho jazyk ji dobýval. Čím déle se líbali, tím byl polibek vášnivější.

Najednou se od ní odtrhl. Ztěžka oddychoval. Znovu vzal její obličej do dlaní. „Tohle jsem se potřeboval dozvědět. Ze to nebyly jenom moje pocity.“

Zavrtěla hlavou, pokud jí to jeho ruce dovolovaly. „Ne,“ řekla a zaskočila ji zastřenost vlastního hlasu. „Nebyly.“

„Pojedeš za mnou?“

Protesty jí odumřely na rtech dřív, než je stačila vůbec vyslovit.

„Nedaleko mám chatu. Dvě, tři míle.“

„Já –“

„Neříkej ne.“ Přemlouval ji vzrušeným, přerývaným šepotem.

Sevřel jí obličej pevněji. „Neříkej ne.“

Pátravě se mu zahleděla do očí, potom maličko souhlasně přikývla. Okamžitě ji pustil a vykročil zpátky ke svému vozu. Uzávěr od benzinové nádrže jí upadl, jak se ho v rychlosti snažila zašroubovat. Konečně jej dotáhla, obešla vůz a nastoupila.

Nastartovala, zajel s vozem vedle ní.

Zadíval se na ni, jako by se chtěl ujistit, že je stejně odhodlaná jako on, že při první příležitosti nepráskne do bot a nezmizí.

Věděla, že přesně to by měla udělat. Ale se stejnou jistotou věděla, že to neudělá. Ne teď.

Hammond si oddechl, až když její vůz zastavil vedle jeho vozu.

Vystoupil a šel jí otevřít dvířka. „Pozor tady, je tma.“ Vzal ji za ruku a vedl ji po cestě vysypané drcenými mušlemi k chatě. Malá svítilna na verandě skýtala tak akorát dost světla, aby viděl na zámek a mohl odemknout klíčem, který si přivezl z Charlestonu.

Strčil do dveří a uvedl ji dovnitř. Jedna místní žena mu tam chodila uklízet, kdykoliv potřeboval. Místo aby to tam bylo zatuchlé, jako prázdné, málo používané obydlí, voněla chata čistotou jako čerstvě vyprané povlečení. Na Hammondovu žádost byla rovněž puštěná klimatizace, takže tam bylo příjemně chladno.

Zavřel hlavní dveře, a tím je oddělil od světla na verandě, takže se ocitli v naprosté tmě. Měl ty nejlepší úmysly chovat se jako slušný hostitel a džentlmen, provést ji po chatě, nabídnout jí něco k pití a povědět jí o sobě něco víc a dopřát jí čas, aby si zvykla na to, že je s ním o samotě jen pár hodin po tom, co se poznali. Místo toho po ní ihned sáhl.

Ochotně mu vklouzla do náruče, zřejmě dychtila po jeho polibku stejně jako on po jejím. Její ústa vycházela vstříc jeho jazyku, který ji hladil a prozkoumával, dokud si Hammond nemusel dopřát chvilku, aby se nadechl. Sklonil hlavu a přitiskl jí tvář ke krku a ona mu zajela rukama do vlasů v týle a pročesávala mu je prsty.

Drobnými polibky jí poséval hrdlo až k uchu. „To je šílené,“

zašeptal.

„Velice.“

„Máš strach?“

„Ano.“

„Ze mě?“

„Ne.“

„Měla bys mít.“

„Já vím, ale nemám.“

Přejel jí ústy přes rty, ale nebyl to tak docela polibek. „Máš strach z té situace?“

„Hrozný,“ řekla a její ústa se vpila do jeho úst. Konečně se od ní odtrhl a řekl: „Je to unáhlené a ztřeštěné a –“

„Naprosto nezodpovědné.“

„Ale nemůžu si pomoct.“

„Ani já ne.“

„Tolik bych chtěl –“

„Já taky,“ vzdychla, když jí zajel rukama pod halenku a položil jí je na prsy.

Všechny pochybnosti, že touhu pociťuje jenom sám, se rozplynuly, když zaklonila hlavu, aby jí mohl rty laskat hrdlo, zatímco ji hladil. Zadržela dech, když zápolil se zapínáním vepředu na její podprsence, ale slastně vzdychla, když jí přejel špičkami prstů po nahé pokožce.

Jezdila mu rukama po zádech. Cítil, jak mu všemi prsty hněte svaly a jezdí po žebrech a po páteři. Dlaněmi mu přejela přes pásek na hýždě a přitáhla ho k sobě.

Ještě jednou se dlouze, zaujatě, provokativně políbili.

Potom ji vzal znovu za ruku a táhl ji za sebou, jak šel popaměti přes obývací pokoj rovnou do ložnice. Chata nebyla rozhodně luxusní, ale veškerého pohodlí se nevzdal. Do místnosti příliš malé pro jednu osobu nacpal rozměrnou postel.

Padli na ni a uprostřed ní se spojili a objímali se se slepou, na nic se neohlížející žádostivostí čerstvých milenců.

Ležela na boku, otočená k němu zády.

Snažil se připadnout na něco vhodného, co by řekl, ale všechny nápady zavrhl dřív, než je stačil naplno zformulovat. Všechno, co ho napadlo, vyznívalo buď neupřímně, banálně, frázovitě, nebo jako směsice toho všeho. Dokonce pomýšlel na to, že jí řekne pravdu.

Bylo to neuvěřitelné.

Ty jsi neuvěřitelná.

V životě mi takhle nebylo.

Nechci, aby tahle noc někdy skončila.

Avšak věděl, že by ničemu z toho neuvěřila, takže nic z toho nevyslovil. Dlouhé napjaté mlčení se protahovalo a bylo ještě napjatější. Nakonec se překulil a rozsvítil lampu na nočním stolku.

Na světlo zareagovala tak, že si přitáhla kolena ještě víc k hrudi, a tím jako by se o poznání odtáhla a byla o to nedotknutelnější.

Odradilo ho to, posadil se. Košili měl zkroucenou a nerozepnutou, kalhoty nezapnuté, a obojí měl pořád ještě na sobě.

Vstal z postele a svlékl si všechno kromě boxerek. Když znovu pohlédl k posteli, ležela na zádech a pozorovala ho, oči doširoka rozevřené a plné obav.

„Tohle je taková trapná chvíle. To se musí poctivě přiznat, že?“

Opatrně se posadil na kraj postele. „Ano, to musí.“ Navlhčila si rty, vtáhla je, odvrátila oči a přikývla. „Snažíš se vymyslet nějaký slušný způsob, jak se mě teď zbavit?“

„Cože?“ zvolal tiše. „Ne. Ne!“ Natáhl ruku, aby se dotkl jejích vlasů, ale nechal ji klesnout. „Snažil jsem se připadnout na způsob, jak tě přimět, abys zůstala přes noc, abych ze sebe přitom neudělal úplného pitomce.“

Poznal, že jí to udělalo radost. Znovu vyhledala jeho oči.

Ostýchavě se usmála. Stále ještě byla zrůžovělá po milování, rty měla naběhlé od vášnivých polibků, rozcuchané vlasy jí rámovaly obličej, oblečení měla v ještě větším nepořádku než předtím on a vypadala neuvěřitelně svůdně. Prsy, osvobozené od podprsenky, jí měkce ležely na hrudi, ale pod látkou halenky se jasně rýsovaly její bradavky. Znovu se ho začala zmocňovat touha.

„Vypadám hrozně.“ Rozpačitě si stáhla sukni přes stehna. Oba ignorovali kalhotky, které ležely na přehozu v nohách postele.

„Mohla bych použít koupelnu?“

„Hned tamhle za dveřmi.“ Zvedl se, že odejde, aby měla větší soukromí. „Přinesu něco k pití. Nemáš hlad?“

„Po všem tom jídle na pouti?“

Oplatil jí úsměv. „Tak co trochu vody? Džus? Čaj? Nealko?

Pivo?“

„Voda bude stačit.“

Ukázal bradou ke spojovacím dveřím do koupelny. „Když budeš něco potřebovat, stačí říct.“

„Děkuju.“

Jako by se jí nechtělo zvednout se z postele, když byl v místnosti, tak se na ni znovu usmál a nechal ji o samotě. Uklízečka naštěstí zásobila ledničku balenými nápoji, včetně vody. Když už tam byl, obhlédl zásoby. Půl tuctu vajec. Libra slaniny. Anglické mufiny.

Káva. Smetana? Ne. Zadoufal, že pije kávu černou. Pomerančový džus? Ano. V lednici našel plechovku koncentrátu.

Málokdy snídal, pokud to nebyla pracovní snídaně. Ale na venkově, kde byla víkendová rána delší a lenivější, si rád dopřával pořádnou pozdní snídani. Byl slušný kuchař, zvláště když šlo o něco tak základního jako vejce se slaninou. Možná budou vařit společně.

Podělí se o úkoly a budou přitom do sebe narážet. Smát se. Líbat se.

Potom si možná vezmou talíře ven na verandu a najedí se tam. Při pomyšlení na zítřejší ráno se usmál.

„Dnešní ráno,“ opravil se při pohledu na hodiny, kdy si uvědomil, že je hodně po půlnoci.

Včerejšek nestál za nic. Vypadl z Charlestonu rozčilený a naštvaný, v mnoha směrech otrávený. Nic v jeho životě nebylo, jak by mělo být. Vůbec by ho nenapadlo, že takový hnusný den skončí milováním se ženou, o níž ještě před pár hodinami nevěděl, že existuje. Ani že to bude tak smyslná zkušenost.

Nepřestával žasnout nad rozmary osudu, až uslyšel, že voda v koupelně přestala téct. Přinutil se počkat ještě dvě minuty. Nechtěl se objevit příliš rychle nebo v nevhodnou chvíli. Potom popadl dvě láhve s vodou a vrátil se do ložnice.

„Mimochodem,“ řekl, když otevíral bosou nohou dveře, „myslím, že je načase, abychom se náležitě představili –“

Zmlkl, když se rychle odvrátila od komody s telefonním sluchátkem v ruce. Okamžitě zavěsila a vyhrkla. „Doufám, že ti to nevadí.“

Vlastně mu to vadilo. Hodně mu to vadilo. Ne že použila jeho telefon, aniž se ho předtím zeptala, ale že je v jejím životě někdo tak důležitý, že mu volá v časných ranních hodinách pár minut po tom, co se s ním pomilovala. Ohromilo ho, jak moc mu to vadí.

Lelkoval v kuchyni, fantazíroval o tom, jak s ní posnídá, počítal minuty, než se k ní může vrátit, aby zachoval slušnost. Teď tam stál s hloupým výrazem ve tváři a vzrušení mu napínalo spodky. A po celou tu dobu ona volá někomu jinému. Postavil láhve s vodou na noční stolek.

Připadal si hloupě a směšně, a takové pocity Hammond Cross neznal. Obvykle sebejistý a pánem každé vzniklé situace si teď připadal jako nebetyčný trouba, a to mu neobyčejně vadilo.

„Potřebuješ trochu soukromí?“ zeptal se kamenně. „Ne, to je v pořádku. Nedovolala jsem se.“

„To mě mrzí.“

„Nebylo to důležité.“ Překřížila paže na břiše a hned je nervózně spustila podél těla.

Jestli to nebylo důležité, tak proč sakra zkoušíš volat v tuhle noční dobu? Měl chuť se zeptat, ale neudělal to.

„Nevadí, že jsem si vzala tohle?“

„Cože?“ zeptal se roztržitě.

Přejela dlaní staré vybledlé tričko. Rozpoznal v něm tričko z nějakého mejdanu studentského spolku z dob na vysoké. Sahalo jí do poloviny stehen. „Jo, jasně. To je v pořádku.“

„Našla jsem ho v komodě v koupelně. Neslídila jsem, jenom –“

„Nemluv o tom.“ Jeho strohý tón mluvil sám za sebe.

Sevřela volně visící ruce v pěst, pak je uvolnila. „Hele, možná by bylo nejlíp, kdybych teď odešla. Oba jsme se nechali trochu unést.

Ta jízda na obřím kole nám asi stoupla do hlavy.“ Její zažertování vyšlo naprázdno. „V každém případě to bylo…“ Její slova se vytratila, když pohlédla na postel.

Pravděpodobně na ní utkvěla pohledem déle, než měla v úmyslu.

Zválené lůžkoviny byly výmluvnou připomínkou toho, co se na ní odehrávalo a jak plnokrevné a uspokojující to bylo. Bez zábran šeptaná slova jako by se k nim teď ozvěnou vracela.

Zatímco byla v koupelně, umyla se. Hammond cítil z její pokožky mýdlo a vodu. On se ale neumyl. Z něho byl cítit sex. Ona z něho byla cítit.

Takže když vyhrkla: „Jenom se převléknu znovu do svých šatů a půjdu,“ a když vykročila kolem něho, vymrštil paži a popadl ji kolem pasu.

Zastavila se, ale neotočila se k němu. Hleděla přímo před sebe.

„Ať si o mně myslíš cokoliv, chci, abys věděl, že… tohle obvykle nebo pravidelně nedělám.“

„Na tom nezáleží,“ řekl tiše.

V tu chvíli na něho pohlédla, ale otočila jenom hlavu. „Mně na tom záleží. Záleží mi na tom, abys to věděl.“

Postupoval opatrně, položil jí ruce na ramena a otočil ji obličejem k sobě. „Opravdu si myslíš, že to byla jenom jízda na obřím kole, co nás přivedlo k tomuhle?“

Stiskla si zuby spodní ret, jako by chtěla zabránit, aby se jí nechvěl, a zavrtěla hlavou. Objal ji a přitáhl si ji do náruče. Jenom to.

A dlouho ji tak držel, s tváří opřenou o vršek její hlavy, dotýkali se prsty u nohou a sdíleli teplo, které z nich sálalo. Bosá a zahalená do jeho trička mu připadala menší a křehčí než předtím. Cítil se mužně, jak ji tak ochranitelsky objímal. Vlastně si připadal od chvíle, kdy ji poznal, jako nějaký filmový svalovec.

Při tom pomyšlení se krátce zasmál. Zvedla hlavu z jeho hrudi a pohlédla na něho. „Copak?“

„Nic. Jenom jsem přemýšlel, jak dobře mi s tebou je.“ Potom jeho výraz vystřídalo znepokojení. „Co ty? Všechno v pořádku?“

Udiveně naklonila hlavu. „Ano.“

„Chci říct… to… však víš.“

„Ach.“ Upřela pohled na jeho ohryzek. „Ano. Děkuju, že ses zachoval zodpovědně.“

Krabičku kondomů měl v zásuvce nočního stolku. Ale nikdy neměl takové potíže jeden rozbalit a natáhnout si ho. Přivádělo ho do rozpaků zápolení s tou nepoddajnou věcí, právě ve chvíli, kdy chtěl, aby všechno běželo hladce. Zamumlal: „Chviličku.“

Překvapila ho, položila mu ruce na hruď a zlehka ho hladila. „I já,“ zašeptala sotva slyšitelně.

Touhu projevil tichým zasténáním, když uchopil její bradu a zvedl jí obličej, aby ji mohl políbit. Vášeň znovu zajiskřila. Vzplála.

Rozhořela se. Mocněji než předtím.

Šepoty umocňovaly jejich intimitu.

„Tohle se ti líbí.“

„Ano.“

„Je to moc?“

„Ne.“

„Neuvědomil jsem si.“

„Ani já ne.“

„Omlouvám se.“

„To nevadí.“

„Jestli jsem ti způsobil bolest –“

„Nezpůsobil. A nezpůsobíš.“

„Vadilo by ti, kdybych… „ „Ne.“

„Ach. Podívej. Nádhera. Už jsi –“

„Ano.“

„Tak –“

„Ach…“

„Vlhká.“

„Promiň, promiň.“

„Proč?“

„No, chci říct… Ty… „ „Neomlouvej se.“

„Dovol mi, ať se tě můžu dotýkat.“

„Ne, ty mně dovol se tě dotýkat.“

Kapitola sedmá

Steffi řídila, a tak se Smilowem dorazili do Roperovy nemocnice v rekordním čase.

„Kolik říkali, že jich je?“ zeptala se, když klusali přes parkoviště před pohotovostí k budově. Podrobnosti jí unikly, když odešla z hotelového konferenčního sálu pro vůz. Smilowa vyzvedla u hlavního vchodu do Charles Towne Plaza.

„Šestnáct. Sedm dospělých, devět dětí. Patří ke kostelnímu sboru na zájezdu, jsou z Maconu v Georgii. Časně se naobědvali v hotelové restauraci a vyrazili na pěší prohlídku středu města. Za pár hodin se vrátili, když začalo být dětem špatně.“

„Křeče v břiše? Zvracení? Průjem?“

„Všechno dohromady.“

„Na otravu z jídla nezapomeneš, když jsi ji jednou prodělal. Já ano. Krémová houbová polévka z dobrého lahůdkářství.“

„Tohle vystopovali k omáčce, kterou použili na pizzu, již děti jedly. Také byla na těstovinách.“

Skoro v běhu vrazili na pohotovost v nemocnici. Na sobotní večer panoval v čekárně relativní klid, ale pár pacientů tam bylo.

Uniformovaný policista hlídal muže v poutech. Muž měl kolem hlavy omotaný zakrvácený ručník jako turban. Oči měl zavřené a sténal, zatímco jeho manželka lakonicky odpovídala na obvyklé otázky sestry ohledně zdravotního stavu. Mladí rodiče se marně snažili uklidnit své plačící dítě. Starší muž seděl sám a bez nějakého zjevného důvodu plakal do kapesníku. Nějaká žena seděla skoro v předklonu na židli. Hlavu měla téměř v klíně a zdálo se, že spí.

Na skutečně naléhavé případy bylo ještě trochu brzy.

Ani Smilow ani Steffi si lidí v čekárně nevšímali a rov nou zamířili k příjmu, kde se Smilow představil sestře, ukázal policejní odznak a zeptal se, jestli lidé převezení sem z hotelu Charles Towne Plaza jsou pořád ještě na pohotovosti, nebo už leží na pokojích.

„Pořád ještě jsou tady,“ odpověděla sestra.

„Potřebuju s nimi okamžitě mluvit.“

„Tedy… Zavolám pana doktora. Posaďte se.“

Neposadili se. Steffi přecházela sem a tam. „Nechápu, jak to, že si tví lidé nevšimli toho rozdílu. Copak neměli porovnat počet zaregistrovaných hostů s počtem lidí, které vyslechli?“

„Nebuď na ně tak přísná, Steffi. Lidé se trousili několik hodin, potom co byli dlouhou dobu mimo hotel. Mluvíme o stovkách zaregistrovaných hostů a k tomu zaměstnanci, kteří se střídali. Skoro by nebylo v lidských silách dát dohromady přesný počet lidí, kteří se v hotelu pohybovali.“

„Vím, vím,“ řekla netrpělivě. „Ale po půlnoci? Kdy jsou všichni víceméně v posteli? Očekávala bych, že některého z nich napadne, aby je ještě jednou spočítal. Nebo byli tak zaujatí tím filmem?“

„Měli plné ruce práce,“ pravil odměřeně.

„Jo, a nula od nuly pošla.“

Smilow si jako první neodpustil kritiku, když některý z jeho podřízených něco zvoral. Ale když kritika zazněla od někoho zvenčí, to byla jiná. Hněvem sevřel rty do neoblomné, tenké linky.

„Hele, promiň,“ omluvila se Steffi mírnějším tónem. „Takhle jsem to říct nechtěla.“

„Ale jo, chtěla. Ale starosti se shromažďováním důkazů nechej na mně, ano?“

Steffi věděla, kdy se má stáhnout. Nebylo by moudré rozházet si Smilowa. Navzdory tomu, co prohlásila čerstvá vdova, měla v úmyslu zajít za okresním státním zástupcem Monroem Masonem a požádat ho, aby ji jmenoval pro tento případ hlavní žalobkyní. Až se tak stane, bude potřebovat podporu policejního oddělení. Zvláště Smilowa.

Dopřála mu chvíli, aby vychladl, a pak řekla: „Obávám se, že ani ti lidé s otravou z jídla nebudou nic vědět. Odvezli je do nemocnice dřív, než podle odhadu došlo k Pettijohňově vraždě.“

„U některých se příznaky objevily poměrně nedávno,“ namítl.

„Ředitel hotelu přiznal, že je propašoval ven až v osm večer.“

„Proč ti o tom neřekl?“

„Spatná komunikace. Zřejmě mu dělalo větší starosti, že došlo k otravě jídlem a co to říká o jeho nablýskané nové kuchyni, než to, že se v posledním patře objevilo Pettijohnovo tělo.“

„Chtěli jste se mnou mluvit?“

Oba se otočili. Lékař byl dost mladý, aby měl akné, ale oči za brýlemi v kovových obrubách vypadaly staře, unaveně a nevyspale.

Zelené pracovní oblečení a bílý plášť měl pomačkané a propocené.

Na průkazce s fotografií stálo Rodney C. Arnold.

Smilow znovu vytáhl odznak. „Potřeboval bych vyslechnout lidi, které sem s otravou z jídla přivezli z hotelu Charles Towne Plaza.“

„Vyslechnout ohledně čeho?“

„Mohli by být: bezděčnými svědky vraždy, k níž dnes odpoledne v tom hotelu došlo.“

„V tom novém hotelu? Žertujete.“

„Bohužel ne.“

„Dnes odpoledne? Teda včera?“

„Dokud nám patolog nesdělí přesnější čas, odhadujeme, že oběť zemřela někdy mezi čtvrtou a šestou odpoledne.“

Lékař se nevesele usmál. „Detektive, ti lidé měli včera v tu dobu buď akutní průjem, nebo se jim obracel žaludek naruby nebo obojí dohromady. Jsou očitými svědky pouze dna záchodové mísy. Pokud měli to štěstí, že k ní doběhli včas, což, jak jsem slyšel, se některým nepodařilo.“

„Je mi jasné, že jim bylo hrozně zle –“

„Nikoli bylo. Je jim hrozně zle.“

Steffi přistoupila blíž a představila se. „Pane doktore, myslím, že nechápete, jak je důležité, abychom tyhle lidi vyslechli. Někteří bydleli v pokojích v posledním patře, kde k vraždě došlo. Někdo z nich může něco podstatného vědět, aniž si to uvědomuje. Zjistíme to jenom tak, když je vyslechneme.“

„V pořádku,“ řekl a pokrčil rameny. „Ohlaste se zítra u hlavního příjmu. Někteří z nich tady určitě ještě budou, ale to už by měli být umístění na pokojích.“ Otočil se k odchodu.

„Počkejte chvilku,“ zarazila ho Steffi. „Musíme s nimi mluvit hned.“

„Hned?“ Doktor Arnold na ně střídavě nevěřícně pohlédl.

„Promiňte. To nepřipadá v úvahu. Někteří mají ještě těžké zažívací potíže. Velmi těžké potíže,“ zopakoval a na každé slovo položil důraz.

„Dostávají intravenózní výživu. Ti, kteří mají to štěstí, že krizi překonali, odpočívají a po utrpení, které jim připravily jejich vnitřnosti, to potřebují. Přijďte zítra. Možná časně odpoledne. Ještě lépe večer. To už –“

„To je pozdě.“

„Jinak to nepůjde,“ prohlásil lékař. „Protože dnes večer s nimi nikdo mluvit nebude. A teď mě prosím omluvte. Pacienti čekají.“ S

tím se otočil a prošel dveřmi, které oddělovaly vestibul od ordinací.

„Kruci,“ řekla Steffi. „Dovolíš, aby mu to prošlo?“

„Chceš, abych vtrhl na pohotovost a začal obtěžovat pacienty s akutními potížemi… a tak dále? Ty mi něco povídej o mizerných vztazích s veřejností.“ Vrátil se k sestře u příjmu a požádal ji, aby předala doktoru Arnoldovi jeho vizitku. „Vyřiďte mu, aby mě zavolal, pokud se některý pacient začne cítit lépe. Kdykoliv.“

„Nevěřím, že je ten doktor ochotný nám pomoct,“ poznamenala Steffi, když se k ní Smilow připojil.

„Ani já ne. Zřejmě si užívá, že vládne tomuhle malému panství.“

Steffi se na něho mazaně usmála. „Pro což máš pochopení.“

„A ty ne?“ odvětil. „Myslíš, že nevím, proč tolik stojíš o tenhle případ?“

Smilow byl skvělý detektiv právě proto, že dokázal proniknout do podstaty věci. Ale někdy právě kvůli téhle vlastnosti nebylo v jeho společnosti příjemně. „Nedáme si pauzu? Potřebuju trochu kofeinu.“

Přistoupila k automatu a naházela do něho mince. „Mám ti vzít kolu?“

„Ne, díky.“

Odloupla víčko z plechovky nealko nápoje. „Podívej se na to takhle. Jestli je těm lidem z Maconu blbě, tak z nich pravděpodobně stejně nedostaneš nic užitečného ani spolehlivého. Jak by mohli být včera odpoledne všímaví, když měli otravu z jídla? Neuškodí, když se zítra vrátíme a promluvíme si s nimi, ale myslím, že to k ničemu nepovede.“

„Možná.“ Posadil se na volnou židli, opřel si lokty o kolena a ukazováčky spojenými do stříšky si poklepal na rty. Steffi se posadila vedle něho. Mávnutím ruky odmítl její nabídku, aby se napil od ní. „Jedno z pravidel kriminálního vyšetřování zní – někdo něco viděl.“

„Myslíš, že si lidé nechávají informace pro sebe?“

„Ne. Jenom nevědí, že to, co viděli, je důležité.“

Oba na chvíli umlkli a každý se zaobíral vlastními myšlenkami.

Nakonec se Steffi zeptala: „Co myslíš, že se v tom apartmá stalo?“

„Snažím se neutvořit si žádnou teorii. Tedy ne takhle brzy.

Kdybych to udělal, mohlo by to ovlivnit vyšetřování. Hledal bych stopy, které by můj odhad podpořily, a přehlížel ty, které by vedly ke skutečnému řešení.“

„Myslela jsem, že všichni policajti spoléhají na tušení.“

„Na tušení jo, ale ta se opírají o stopy. Jak postupuješ, je předtucha silnější nebo slabší, podle toho, jaké nashromáždíš důkazy, které tvoji předtuchu buď posílí, nebo rozptýlí.“ Opřel se na židli a zhluboka si povzdechl, což u něho nebylo typické, aby dal únavu najevo. „V téhle chvíli mám, popravdě řečeno, jenom člověka, kterému mnozí přáli smrt.“

„Včetně tebe.“

Oči mu ztvrdly. „Lhal bych, kdybych řekl, že ne. Nemohl jsem toho mizeru ani cítit, a nijak jsem se tím netajil. Na druhé straně ty – “

„Pettijohn měl v místní politice velký vliv. Kancelář okresního státního zástupce není výjimka. Když se Mason chystá do penze –“

„0 tom se ještě veřejně neví.“

„Ale brzy se vědět bude. Když odmítá jít znovu do voleb a jeho zástupce bojuje s rakovinou prostaty –“

„Wallisovi dávají tak šest týdnů.“

„Takže tak v listopadu půjde o to, kdo ten úřad urve. O

Pettijohnovi se vědělo, že mává touhle návnadou před ctižádostivými a prodejnými. Jen si představ, jak by takovému švindlíři jako on lahodilo, kdyby měl na místě okresního státního zástupce sladkou mladou holku, jako jsi ty.“

„Nejsem sladká. A pokud jde o mládí, tak čtyřicítka se už nebezpečně blíží.“

„Zvláštní, že zmiňuješ tohle, ale tu část o ctižádosti a prodejnosti pomíjíš.“

„Ctižádost přiznávám, to druhé odmítám. Kromě toho, kdyby byl Pettijohn červený koberec, po kterém se dostanu do kanceláře okresního státního zástupce, proč bych ho zabíjela?“

„Dobrá otázka,“ řekl a s jedním okem zavřeným si ji pozorně měřil.

„Ty tak kecáš, Smilowe.“ Zavrtěla hlavou a zasmála se. „Ale je mi jasné, k čemu míříš. Když se vezmou v úvahu všechny Pettijohnovy machinace, je seznam podezřelých nekonečný.“

„Což mi moji práci neulehčuje.“

„Možná se moc snažíš.“ Zamyšleně se napila z plechovky. „Jaké jsou dva nejběžnější důvody k vraždě?“

Odpověď znal a ukazovalo to na jednoho člověka. „Paní Pettijohnová?“

„Ta bota sedí, ne?“ Steffi zvedla ukazováček. „Už měla dost manželových do očí bijících záletů. I když ho nemilovala, ponižovalo ji, jak se honí za ženskými.“

„Její táta prováděl její matce totéž.“

„Což by vysvětlovalo ten druhý výstřel, když ho pravděpodobně zabil už ten první.“ Zvedla druhý prst. „Dostane hromady peněz, když je Lute Pettijohn mrtvý. Už jen jeden z těch motivů by stačil.

Oba dohromady…“ Pokrčila rameny, jako by závěr hovořil sám za sebe.

Chvíli si to nechával projít hlavou, potom se zamračil. „Až příliš se to nabízí, ne? Kromě toho má alibi.“

Steffi se ušklíbla. „Tu loajální rodinnou služebnou? Ano, slečno Scarlett. Ne, slečno Scarlett. Proč mě znovu neuhodíte, slečno Scarlett?“

„Ironie ti nesluší, Steffi.“

„Nejsem ironická. Jejich vztah je jako z jiné doby.“

„Paní Pettijohnová to tak nevidí. A jsem si jistý, že ani Sarah Birchová ne. Jsou si navzájem oddané.“

„Pokud je šéfová paní Davee.“

Zavrtěl hlavou. „Musela bys tady vyrůst, abys to pochopila.“

„Což jsem bohudíky nevyrostla. Na Středozápadě –“

„Kde jsou lidé mnohem osvícenější a všichni jsou si rovni?“

„To jsi řekl ty, Smilowe, ne já.“

„Je to nejenom ironické, ale navíc blahosklonné a pokrytecké.

Když tolik pohrdáš námi a tím, co vidíš jako naše archaické poměry, proč ses sem stěhovala?“

„Kvůli příležitostem, které se tady nabízejí.“

„Příležitostem napravit všechny naše nedostatky? Poučit nás ubohé, zaostalé Jižany?“

Zaškaredila se na něho.

„Nebo jsi nám náš způsob života začala závidět?“ navážel se do ní dál. „Určitě na Davee Pettijohnovou nežárlíš?“

„Polib mi,“ řekla neslyšně.

Načež dopila nealko, zvedla se a odhodila plechovku do prázdného kovového odpadkového koše. Zachrastilo to tak, že to každého v čekárně kromě té spící ženy probralo.

Steffi řekla: „Ženské jako Davee Pettijohnová. Z té její afektovanosti jižanské krásky je mi na zvracení.“

Pokynul jí ke dveřím. Vyšli do teplého, vlhkého vzduchu.

Východní nebe začínalo narůžověle světlat, předzvěst svítání. Po důkladné úvaze poznamenal: „Uznávám, že paní Pettijohnová to zvládá obratně.“

„Já si myslím, že je dost práskaná, aby to využila k tomu, aby jí prošla vražda.“

„Ty nemáš srdce, Steffi.“

„Od tebe to zaznělo. Kdybys byl Indián, jmenoval by ses Led v žilách.“

„To je fakt,“ přisvědčil, vůbec se neurazil. „Ale u tebe si nejsem tak jistý.“

Došla ke dveřím u místa řidiče, ale nenastoupila. Místo toho zůstala stát a přes střechu vozu na něho pohlédla. „Čím si u mě nejsi jistý?“

„Nikdo nezpochybňuje tvoji ctižádost, Steffi, ale slyšel jsem, že v poslední době to není jenom práce, co ti dovede rozproudit krev.“

„Co jsi slyšel?“

„Drby.“

„Jaké drby?“

Nasadil svůj typický mrazivý úsměv a zopakoval: „Prostě drby.“

Loretta Bootheová seděla ochable, ale teď zvedla hlavu a sledovala, jak Rory Smilow a Steffi Mundellová kráčejí přes parkoviště k vozu, kde zůstali stát a chvíli hovořili, než nastoupili a odjeli.

Na pohotovost oba vtrhli energicky a cílevědomě, což byly vlastnosti, kterých měli oba na rozdávání. Jako by z ovzduší spotřebovali všechen kyslík. Nemohla vystát ani jednoho ani druhého. Ovšem z různých důvodů.

Osobní zášť vůči Rorymu Smilowovi chovala už několik let. Co se Steffi Mundellové týkalo, znala ji jenom podle toho, co se o ní říkalo. Asistentku okresního státního zástupce všeobecně považovali za příšernou mrchu, která na každého kouká spatra.

Loretta by nedokázala říct, proč na ně nepromluvila nebo o sobě nedala vědět. Seděla s hlavou skloněnou a tvářila se, že spí. Ne že by se o ni některý z nich tak nebo onak zajímal. Smilow by se na ni díval s pohrdáním a Steffi Mundellová by ji pravděpodobně nepoznala, a kdyby ano, nevybavila by si, jak se jmenuje. S velkou pravděpodobností by řekli něco přiměřeně zdvořilého a pak by ji ignorovali.

Proč potom nic neřekla? Možná jí to dodávalo pocit nadřazenosti, sedět tam, aniž by ji vnímali, a poslouchat, o čem hovořili nejdříve s lékařem, potom mezi sebou.

Předtím během večera, než jí začalo být zle a musela se dopravit na pohotovost, se dozvěděla o vraždě Lutea Pettijohna z televize.

Sledovala Smilowovu tiskovku. Řídil ji svým typickým schopným a klidným způsobem. Steffi Mundellová se už drala tam, kde o ni nikdo nestál ani ji nepotřeboval, a překračovala svoje pravomoci, což bylo její, jak se o ní říkalo.

Loretta se uchechtla. To udělalo jejímu starému srdci dobře, vidět je, jak zápasí o důkazy a sledují stopy, které nikam nevedou.

Vyšetřování nemohlo moc dobře postupovat, když jejich jedinými možnými svědky byli lidé s otravou z jídla. Jedno bylo jisté: Smilow nemá přijatelného podezřelého, jinak by se nehonil za pacienty na pohotovosti.

Pohlédla na nástěnné hodiny. Čekala přes dvě hodiny a každou minutou jíbylo hůř. Doufala, že pomoc přijde brzy.

Aby zabila čas a nemusela myslet na své osobní trápení, hleděla velkým oknem na místo, nyní prázdné, kde předtím parkoval jejich vůz. Rory Smilow a Steffi Mundellová. Kristepane, to je ale nebezpečná kombinace. Bůh pomoz tomu smolařskému vrahovi, až ho dopadnou.

„Co tady děláš?“

Při zvuku hlasu svojí dcery se Loretta otočila. Bev stála nad ní, ruce sevřené v pěst zapřené o boky, v očích kritizující pohled, a neměla ani trochu radost, že ji vidí. Loretta se pokusila o úsměv, ale ucítila, jak jí suché rty popraskaly, když se jí napnuly přes zuby.

„Ahoj, Bev. Řekli ti až teď, že jsem tady?“

„Ne, ale měla jsem práci a dřív jsem se nemohla uvolnit.“

Bev byla sestra na jednotce intenzivní péče, ale Loretta předpokládala, že mohla někoho požádat, aby za ni na pět minut zaskočil, kdyby chtěla. Samozřejmě nechtěla.

Nervózně si olízla šupinaté rty. „Myslela jsem, že se stavím a uvidím… Možná bychom spolu mohly posnídat.“

„Až mi v sedm skončí služba, bud mít za sebou dvanáctku. Půjdu si domů lehnout.“

„Ach.“ Nešlo to ani tak dobře, jak Loretta doufala, a přitom nechovala velkou naději, že to půjde hladce. Seštipovala knoflíky na své špinavé blůze.

„Nepřišla jsi sem, abychom mohly společně posnídat, že ne?“

zeptala se Bev pánovitým tónem, který vzbudil pozornost sestry u příjmu. Lorettě neuniklo, že po nich hodila zvědavým pohledem.

„Došly ti peníze, takže sis nemohla koupit chlast a přišla jsi žebrat za mnou.“

Loretta sklopila hlavu, aby se vyhnula dceřinu rozhněvanému, nemilosrdnému zamračenému pohledu. „Neměla jsem skleničku několik dní, Bev. Přísahám, že ne.“

„Táhne to z tebe.“

„Je mi zle. Opravdu. Já –“

„Ale, nech toho.“ Bev otevřela peněženku a vyndala desetidolarovou bankovku. Ale nepodala ji Lorettě; přinutila ji, aby se po ní musela natáhnout, čímž ji ještě víc ponížila. „Víckrát mě v práci neobtěžuj. Jestli se tady ukážeš, nechám tě vyvést ostrahou. Je to jasné?“

Loretta přikývla a spolkla hrdost a stud. Gumové podrážky Beviných střevíců zavrzaly na dlaždicích, jak se otočila k odchodu.

Když Loretta uslyšela, že se otevřely dveře výtahu, zvedla hlavu a naříkavě zvolala: „Bev, neodchá –“

Dveře se zavřely dřív, než to stačila doříct, ale ještě předtím zahlédla, jak Bev odvrátila oči, jako by nesnesla pohled na vlastní matku.

Kapitola osmá

To prostě nedávalo smysl.

Z ničeho nic, z čista jasna někoho potkáte. Je to jako dostat dárek jen tak. Přitažlivost je okamžitá, silná a obapolná. Těšíte se ze vzájemné společnosti. Smějete se, tančíte, jíte vařenou kukuřici, zmrzlinu. Pomilujete se tak, že máte pocit, že jste doposud nevěděli, o čem to je. Usnete si v objetí a cítíte se tak spokojeně, že se nepamatujete, že bývám někdy tak bylo.

Potom se vzbudíte a jste sami.

Odešla. Žádné sbohem, žádné na shledanou. Žádné hasta la vista, zlato. Nic.

Hammond zabušil do volantu svého vozu. Byl na ni rozzuřený, ale ještě víc byl rozzuřený na sebe, že mu na tom záleží. Proč by mu mělo ležet na srdci, že utekla? Užil si úžasnou sobotní noc. Prožil skvělý sex s nádhernou cizinkou, která mu vyhovovala v posteli, načež, aby to bylo ještě uspokojivější, zmizela a nezanechala po sobě stopu. Rande snů, že je to tak? Nemohlo to dopadnout líp. Zeptejte se kteréhokoliv svobodného chlapa na oblíbenou, přímo špičkovou představu a máte to.

Takže to přijmi tak, jak to je, ty troubo, pokáral se. N e dělej z toho bůhvíco. A nepředstavuj si to v duchu lepší, než to bylo.

Ale on to nijak nevylepšoval. Bylo to fantastické a přesně tak si to pamatoval.

Za šťavnatého nadávání předjel motoristu, který zkoušel jeho trpělivost tím, že jel příliš pomalu. Dnes ho všechno štvalo. Od té doby, co se ráno vzbudil, si vybíjel svoje zklamání a otrávenost na neživých předmětech. Nejdřív na prádelníku, o který si ukopl palec, když vyletěl z postele a hnal

se do obývacího pokoje v zoufalé naději, že ji uvidí, jak v kuchyni hledá misku na cereálie nebo listuje v časopisu v obývacím pokoji nebo sedí na verandě v houpací židli, pozoruje líně tekoucí řeku, popíjí kávu a čeká, až se on probudí. Jeho představy na sebe vzaly měkkou zář pohlednicových reklam.

Ale zůstalo jenom u těch představ.

Obývací pokoj a kuchyň byly totiž prázdné, její vůz byl pryč a houpací křeslo na přední verandě si zabral jenom pavouk, který pilně snoval síť od jedné opěrky ke druhé.

Smetl pavouka a bez ohledu na to, že se tam promenoval s holým zadkem, se posadil do houpacího křesla a všemi deseti si odhrnul vlasy dozadu. Bylo to gesto zoufalého muže, který má co dělat, aby se nepřestal ovládat.

Kdy odjela? Kolik je teď? Jak dlouho je pryč?

Možná se vrátí. Možná se rozčílil zbytečně.

Půl hodiny si namlouval, že odjela pro koblihy a koláče. Nebo pro smetanu do kávy. Nebo pro noviny.

Ale nevrátila se.

Nakonec přenechal houpací křeslo pavoukovi a vrátil se dovnitř.

Při pokusu uvařit kávu rozsypal kávová zrnka na linku. Popadl ho vztek, nakřápl skleněnou karafu a skončilo to tak, že celý ten zatracený přístroj mrštil na podlahu, rozbil ho a rozlil vodu, kterou jej naplnil.

Prohledal chatu, pátral po něčem, co po sobě mohla zanechat, hledal vizitku nebo ještě lépe nějaký vzkaz. Nenašel nic. V koupelně prohlédl odpadkový koš pod umyvadlem, ale nebylo tam nic kromě umělohmotného sáčku na odpadky. Když se narovnával, narazil si hlavu o otevřená dvířka skříňky. Zuřivě je přibouchl, ale začal nadávat ještě zuřivěji, když si v nich přirazil prst.

Nakonec sebou hodil na postel, i když mu ji připomínala nejvýmluvněji, položil si paži přes oči a nutil se nějak si to poskládat dohromady.

Co to se mnou kruci je? kladl si otázku. Nikdo, kdo ho znal, by ho dnes ráno nepoznával, jak tam tak brousil nahatý a neoholený a bylo mu to fuk. Choval se jako divoch, jako nebezpečně vyšinutý šílenec. Hammond Cross, chovající se jako pitomec, jako láskou roztoužený zelenáč. Náš Hammond Cross? To si snad děláte srandu?

Počkat! Říkali jste láskou roztoužený?

Pomalu spustil paži a otočil hlavu k jejímu polštáři. Dotkl se jej, položil ruku na otisk, který zanechala její hlava. Zvolna se překulil na bok, přitáhl si polštář k hrudi, zabořil do něj obličej a vdechoval její vůni.

Zaplavila ho touha, ale nebylo to o sexu.

No dobře, bylo, ale ne jenom.

Nebyl to obvyklý chtíč. Ten zažil bezpočtukrát. To by rozpoznal.

Tentokrát to je jiné. Hlubší. Mnohem osobnější. Zmocnil se ho toužebný stesk.

„Kruci,“ zašeptal. Tohle že by to bylo? Toužebný stesk?

Znovu se převalil na záda, zahleděl se na strop a sklíčeně si přiznal, že neumí to, co cítí, pojmenovat. Bylo to pro něho něco neznámého. Nikdy předtím to nezažil, tak jak by měl vědět, jak to pojmenovat? Věděl jenom, že ho to pohlcuje a oslabuje, že dosud nikdy nic takového nezažil, přestože byl s mnoha krásnými, úchvatnými, sexy ženami.

Odtud se mu myšlenky rozběhly od jeho sexuálních zážitků k jejím. A vtom si vzpomněl na ten telefonický hovor. Se svraštělým čelem pohlédl na telefon na stolku na druhé straně místnosti. Když ji přistihl, jak telefonuje, zatvářila se vylekaně a provinile. Komu mohla volat?

Najednou se vymrštil z postele. Se srdcem rozbušeným se sklonil nad telefonem a přejel prstem přes pogumovaná tlačítka. Ani si nebyl jist, že je na tomhle typu možné automaticky vytočit poslední volané číslo.

Tady to je.

Zaváhal jenom vteřinu, pak stiskl tlačítko. Po několika pípnutích telefon automaticky vytočil číslo, které se zároveň objevilo na displeji. Popadl tužku a jediný papír v dosahu – loňské číslo časopisu Sports Illustrated věnované plavkám. Načmáral číslo dívce na obálce na břicho.

„Doktor Ladd.“

Nevěděl, co čekal, ale když po dvou zazvoněních na jeho telefon zareagoval profesionální ženský hlas, vyvedlo ho to z konceptu.

„Promiňte?“

„Volal jste na číslo registrované na jméno doktor Ladd?“

„Ech… já… možná mám špatné číslo.“ Přečetl číslo, které si poznamenal.

„To je správně. Tady služba pro nepřítomné zákazníky.

Potřebujete se naléhavě na toto číslo dovolat?“

Úplně popletený řekl: „Ech… jo.“

„Vaše jméno a číslo, na kterém budete k zastižení, prosím.“

„Víte, když tak o tom přemýšlím, počkám a zavolám v pracovní době.“

Rychle zavěsil, ale potom dlouho seděl na kraji postele a lámal si hlavu, kdo ksakru může být doktor Ladd a proč mu volala uprostřed noci.

Projel si rejstřík jmen a tváří ve své paměti. Společensky se stýkal se spoustou doktorů. Byl členem dvou country klubů, které se přímo hemžily doktory všeho možného zaměření. Avšak nemohl si vzpomenout, že by se někdy setkal s doktorem Laddem.

Že by se seznámil s manželkou doktora Ladda? Poznal manželku doktora Ladda intimně?

Otrávený z téhle neradostné, ale značně reálné možnosti se přinutil vstát a osprchovat se. Ne že by ta horká sprcha něco napovídala. Ne že by se cítil provinile a potřeboval se očistit. Jestli je vdaná a zalhala mu, je on bez viny. Správně? Správně.

Oblékl se a odvlekl se do kuchyně, kde si dal dva šálky v lednici vysušené kávy bez kofeinu. Dokonce se přinutil sníst půlku vdolečku, žvýkal a přitom přemýšlel. Říkala, že není vdaná, ale jak může hergot věřit ženské, která mu ani neřekla, jak se jmenuje?

Nezná ani její jméno, proboha!

Řekla mu spoustu věcí. Příkladně, že nechodí do postele s muži, které právě poznala. A to ani příležitostně ani běžně. Copak to přesně takhle neřekla? Ale jak může vědět, jestli je to pravda?

Jak může vědět, že to není notorická lhářka a courá, která je náhodou vdaná za nějakého ubohého ňoumu s lékařským diplomem?

Může to být záletná panička, která doktora Ladda podvádí tolik, že už ho nepřekvapuje, když mu volá uprostřed noci.

Čím víc o tom Hammond přemýšlel, tím byl mrzutější.

Když uklízel kuchyni, podíval se na nástěnné hodiny a překvapilo ho, že je už pokročilé odpoledne. Jak to, že spal tak dlouho? Snadná odpověď. Nepřestali se milovat do… Usnuli až skoro v šest.

Neměl v úmyslu vrátit se do Charlestonu dřív než za tmy. Měl v plánu užít si poklidného nedělního rybaření nebo sedět na verandě a jen tak koukat do kraje, v podstatě se nezabývat ničím, co by vyžadovalo příliš přemýšlení.

Ale už ho nelákalo zůstat v chatě. Ani přemýšlet ho nelákalo.

Takže chatu zamkl a zamířil zpátky dřív, než původně chtěl. Když nyní přejížděl přes most Memoriál Bridge do centra města, uvažoval, jestli je ta žena z Charlestonu a jela podobnou cestou domů.

Co když na sebe někdy na nějaké společenské události narazí?

Připomenou si svoji společnou noc, nebo se zdvořile pozdraví a budou se tvářit, že se setkali poprvé?

Pravděpodobně by záleželo na tom, jestli by byli v tu chvíli s ostatními lidmi. Jak mu bude, jestli ho představí zdánlivě šťastnému páru, doktoru Laddovi s chotí, a on bude nucen pohlédnout jejímu manželovi do očía podatmu ruku, nezávazně hovořit a chovat se tak, jako by intimně neznal ženu, která stojí vedle něho?

Z mnoha důvodů doufal, že se nikdy do takové situace nedostane, ale kdyby ano, že ji zvládne s rozumnou duševní vyrovnaností.

Doufal, že se nebude tvářit jako moula. Doufal, že se k ní dokáže otočit zády a odkráčet.

Nebyl si jist, že to dokáže, a to mu dělalo největší starosti.

Když stál Hammond před morálním dilematem, zpravidla se postavil na správnou stranu. Kromě běžných dětských uličnictví, středoškolských vylomenin a vysokoškolského flámování bylo jeho chování bezúhonné. Ať už byla jeho prokletím jakási zbytnělá ctnost nebo zbabělost, dodržoval zákony a choval se zpravidla, jak se sluší a patří.

Nebylo to vždycky jednoduché. Ve skutečnosti byl jeho neochvějný smysl pro to, co je správné a co není, příčinou většiny jeho konfliktů s přáteli a kolegy, a dokonce i s rodiči. Zvláště s otcem. Jeho otec a on se neřídili stejnými pravidly chování. Prestonu Crossovi by připadalo tohle dilema kvůli ženské směšné.

Když zajížděl k domu, kde bydlel, kladl si otázku, co by se stalo, kdyby za ní včera přišel o chvilku dřív a zaslechl ji, jak do telefonu říká něco na způsob: „Protože je tak pozdě, řekla jsem si, že zůstanu přes noc u kamarádky, u Jane. Tedy jestli ti to nevadí. Připadalo mi, že by to mohlo být nebezpečné, vracet se takhle pozdě sama. Tak ano, uvidíme se ráno. Taky tě miluju.“

Když se vrata automaticky otevřela, zajel Hammond do úzké garáže. Ale potom, co vypnul motor, tam zůstal dlouhou chvíli sedět, hleděl před sebe a dumal, jestli by právě v téhle zkoušce své morálky obstál, nebo ne.

Nakonec otrávený ze sebe, že se vůbec pouští do takových úvah, vystoupil a spojovacími dveřmi z garáže do kuchyně vešel do svého městského domu. Ze zvyku zamířil k telefonu, aby si zkontroloval hlasovou schránku. Rozmyslel si to a nechal ji být. Určitě tam bude nejméně jeden vzkaz od otce. Neměl náladu znovu přetřásat včerejší hádku. Neměl náladu se s někým bavit.

Možná by si měl jít ještě na chvíli zaplachtit. Ještě zbývalo pár hodin denního světla. Jeho pětimetrová loď, kterou dostal darem od rodičů, když složil advokátské zkoušky, kotvila hned přes ulici v soukromém přístavišti. To proto si koupil bydlení v tomhle komplexu; měl to k přístavišti pár kroků.

Dnešek je na to, aby vytáhl loď, dokonalý. Mohlo by mu to pomoct vyčistit si hlavu.

Přidal do kroku, prošel kuchyní do haly a zamířil ke schodům, když uslyšel, že někdo strká do zámku hlavních dveří klíč. Sotva měl čas se otočit, než vešla Steffi Mundellová s mobilem u ucha.

Právě říkala: „Nemůžu uvěřit, že s tím tolik nadělají.“ Žonglovala s klíči, telefonem, kufříkem a kabelkou a přitom na něho na pozdrav zakomíhala prsty. „Chci říct, že otrava z jídla není zrovna rakovina kostí… Dobře, dej mi vědět… Vím, že u toho nemusím být, ale chci.

Máš číslo na můj mobil, že jo? Tak jo, ahoj.“ Ukončila hovor a podrážděně pohlédla na Hammonda. „Kde jsi ksakru byl?“

„Co takhle říct ahoj?“

Jeho kolegyně neustále pracovala. V objemném kufříku s sebou tahala přímo miniaturní psací stůl. Jakmile nastoupila do kanceláře okresního státního zástupce v Charlestonu, nechala si do vozu namontovat policejní skener a sledovala ho, jako jiní řidiči poslouchají hudbu nebo rozhlasové zpravodajství. Ostatní právníci z kanceláře státního zástupce a policisté si dělali ze Steffi legraci, že je chodící kancelář.

Složila své věci na židli a vyzula se z bot na vysokém podpatku, vytáhla si halenku ze sukně a začala si jejími volnými cípy ovívat břicho. „Venku je ale hnusně. Jsem úplně zplavená. Proč jsi nebral telefon?“

„Říkal jsem ti, že jedu k sobě do Lhaty.“

„Volala jsem tam snad miliónkrát.“

„Vypnul jsem zvonění.“

„Proč, proboha?“

Protože jsem úplně propadl jisté ženě a nechtěl jsem, aby mě někdo rušil, pomyslel si. Nahlas ale řekl: „Ty musíš mít radar jako netopýr. Právě jsem prošel zadními dveřmi. Jak jsi věděla, že jsem tady?“

„Nevěděla jsem to. Od tebe je to na policejní stanici blíž než ode mě. Řekla jsem si, že ti nebude vadit, když tady počkám, dokud se něco nedozvím.“

„O čem? S kým jsi to mluvila? Co je tak naléhavého?“

„Co je naléhavého, Hammonde?“ Otočila se k němu s rukama v bok a zpočátku se zdálo, že nechápe. Pak se zatvářila velice udiveně.

„Panebože, ty nic nevíš!“

„Zřejmě ne.“ Jejíteatrálnostna něho neúčinkovala. Steffi byla vždycky teatrální.

Takže z vyjížďky na lodi nebude nic. Neměl chuť pozvat Steffi, aby jela s ním, a nedala se snadno setřást, zvláště když byla v takové náladě jako teď. Najednou pocítil velkou únavu. „Potřebuju se něčeho napít. Co si dáš?“

Vrátil se do kuchyně a otevřel ledničku. „Vodu nebo pivo?“

Stoupla si za něho. „Nemůžu tomu uvěřit. Ty fakt nic nevíš.

Neslyšels o tom. Kde je ta tvoje chata, někde v Mongolsku? Nemáš tam televizi?“

„Tak jo, pivo.“ Vytáhl z lednice dvě láhve, jednu otevřel a podal jí ji. Vzala si ji, ale nepřestávala na něho hledět, jako by mu na obličeji právě vyrazily mokvavé boláky. Otevřel druhou láhev a naklonil si ji k ústům. „Jsem celý napjatý. Z čeho jseš tak rozčilená?“

„Někdo včera odpoledne zavraždil Lutea Pettijohna v jeho apartmá v hotelu Charles Towne Plaza.“

Láhev s pivem Hammond k ústům nedonesl. Pomalu ruku s láhví spustil a nevěřícně hleděl na Steffi. Vteřiny ubíhaly. Nerudně řekl: „To není možné.“

„Je to pravda.“

„To nemůže být pravda.“

„Proč bych lhala?“

Zpočátku strnul ohromením, teď se konečně pohnul. Přejel si rukou vzadu po krku, kde už se mu soustředilo napětí. Automaticky odložil pivo na jídelní stolek, odtáhl od něho židli a posadil se. Když se Steffi posadila naproti němu, zamrkal a zaostřil na ni. „Říkala jsi, že ho někdo zavraždili“

„Už je to tak.“

„Jak?“ zeptal se nakřáplým hlasem. „Jak zemřel?“

„Jsi v pořádku?“

Hleděl na ni, jako by přestal rozumět jazyku, pak nepřítomně přikývl. „Jo, jsem v pořádku. Jenom jsem…“ Rozhodil rukama.

„Ztratil řeč.“

„Šokovalo mě to.“ Odkašlal si. „Jak zemřel?“

„Zastřelili ho. Dvěma kulkami do zad.“

Sklopil pohled na žulovou desku stolku, nevidomě zíral na chladnou láhev s pivem, která se už orosila, a vstřebával tu ohromující novinu. „Kdy? Kdy se to stalo?“

„Pokojská ho našla krátce po šesté.“

„Včera večer.“

„Neblekotám, Hammonde. Ano. Včera.“

„Promiň.“

Vyposlechl si její líčení, co pokojská objevila. „Zranění na hlavě nebyla jenom boule, ale John Madison si myslí, že ho zabily kulky.

Přirozeně nemůže oficiálně oznámit příčinu smrti, dokud neprovede pitvu. Do té doby nebudou známy žádné podrobnosti.“

„Mluvila jsi s patologem?“

„Osobně ne. Smilow mi to říkal.“

„Takže to má na starosti on?“

„To se ptáš vážně?“

„Samozřejmě, že na tom pracuje on,“ zamumlal Hammond. „Co se podle něho stalo?“

Dalších pět minut Hammonda seznamovala se známými podrobnostmi případu. „Myslela jsem si, že by se kancelář státního zástupce toho měla účastnit od začátku, takže jsem strávila noc se Smilowem – obrazně řečeno.“ Její šelmovský úsměv připadal Hammondovi krajně nevhodný. Pouze přikývl a netrpělivě ji pohybem ruky vybídl, ať pokračuje. „Byla jsem s ním, když sledoval nějaké stopy – těch několik málo.“

„Co hotelová stráž a zabezpečení?“

„Pettijohn umřel a ani nepípnul. Žádná známka násilného vniknutí do apartmá. Žádné známky zápasu. A na videu máme jenom kroutící se nahé lidi a příslušný zvukový doprovod.“

„Cože?“

Když mu pověděla o falešných bezpečnostních kamerách, konsternované zavrtěl hlavou. „Ježíši! A těch jeho řečí o bezpečnostním systému a na kolik ho přišel. Drzý chlap.“

Hammond dobře věděl o nechutných povahových vlastnostech Lutea Pettijohna a jeho bezohledných obchodních praktikách. Půl roku ho potají vyšetřoval z pověření generálního prokurátora. Čím víc se toho o Pettijohnovi dozvídal, tím větší k němu pociťoval pohrdání a odpor. „Jsou nějací svědkové?“

„Zatím ne. Jediná osoba v hotelu, která s ním přišla skutečně do kontaktu, je masér a tady jsme v koncích.“ Potom mu pověděla o otravě z jídla. „Když nepočítáme děti, je tady sedm dospělých, které chce Smilow vyslechnout. Nikdo z nás si nedělá velké naděje, že z toho něco bude, ale slíbil, že mi zavolá, jen co mu dá doktor zelenou.

Chci u toho být.“

„Začínáš se v tom velice osobně angažovat, viď?“

„Bude to velký případ.“

To prohlášení mezi nimi viselo jak hozená rukavice. Nevyslovená rivalita mezi nimi panovala vždycky. Hammond pokorně uznával, že je proti ní obvykle ve výhodě, a to ne proto, že by byl chytřejší. Ve svém ročníku na právnické fakultě byl druhý, zatímco ona ve svém první. Odlišovaly je jejich osobnostní rysy. Jemu sloužily k dobrému, kdežto u Steffi pracovaly proti ní. Lidé její neomalenost a agresivní přístup špatně snášeli.

Připouštěl, že je výrazně ve výhodě, neboť mu Monroe Mason nepokrytě nadržoval. Vedoucí místo se uvolnilo krátce poté, co do kanceláře státního zástupce nastoupila Steffi. Oba byli kvalifikovaní, o obou se uvažovalo, ale nebylo vlastně nikdy sporu o tom, kdo bude povýšen. Hammond nyní zastával místo zástupce státního žalobce.

Na Steffi bylo zklamání jasně znát, i když to sebejistě zvládla.

Neurazila se a neživila v sobě zášť. Jejich pracovní vztah byl nadále spíš vstřícný, než napjatý. Přesto někdy zazněla tichá výzva, jako teď. Prozatím ani jeden z nich do střetu nešel.

Hammond začal o něčem jiném. „Co Davee Pettijohnová?“

„V jakém smyslu? Chceš říct: Co Davee Pettijohnová jakožto podezřelá? Nebo jakožto truchlící vdova?“

„Podezřelá?“ opakoval Hammond překvapeně. „Někdo si myslí, že Lutea zabila?“

„Já si to myslím.“ Načež mu Steffi pověděla, jak doprovodila Smilowa do Pettijohnová sídla a proč považuje vdovu za pravděpodobnou podezřelou. Hammond ji vyposlechl a potom její teorii vyvrátil. „Předně Davee nepotřebuje Luteovy peníze. Nikdy je nepotřebovala. Její rodina –“

„Prověřila jsem si to. Burtonovi nadělali peníze na poradenství.“

Její jízlivost mu neunikla. „Co tě žere?“

„Nic,“ odsekla. Pak se zhluboka nadechla a pomalu vydechla.

„No dobře, možná jsem naštvaná. Vadí mi, když muži, kteří mají být dospělí, profesionální a inteligentní, se mění v roztřesený sulc, když se přiblíží k ženě, jako je ona.“

„K ženě, jako je ona?“

„No tak, Hammonde,“ řekla dokonce ještě naštvaněji než předtím. „Napohled hebké koťátko, uvnitř pardál. Znáš ten typ, o němž mluvím.“

„Zařadila sis Davee po tom, co ses s ní jenom jednou setkala?“

„Vidíš? Zastáváš se jí.“

„Nikoho se nezastávám.“

„Nejdřív se do ní poblázní Smilow, jestli tomu dokážeš uvěřit. A teď ty.“

„Jsem sotva ‚poblázněný‘. Jenom nevidím, jak můžeš Davee udělat zevrubný osobnostní profil potom, co –“

„No dobře! Je mi to jedno,“ skočila mu do řeči netrpělivě.

„Nechci se bavit o Luteovi Pettijohnovi, té vraždě a motivech. Skoro čtyřiadvacet hodin jsem na nic jiného nemyslela. Potřebuju si od toho odpočinout.“

Zvedla se ze židle, zapřela si pěsti v kříži a pořádně se protáhla, potom obešla stůl a posadila se Hammondovi na klín. Obtočila mu paže kolem krku a políbila ho.

Kapitola devátá

Po několika rychlých polibcích si Steffi na jeho klíně trochu poposedla a načechrala mu vlasy. „Zapomněla jsem se zeptat, jaká byla noc mimo město?“

„Skvělá,“ odpověděl Hammond po pravdě.

„Dělal jsi něco mimořádného?“

Mimořádného? Velice mimořádného. Dokonce i pošetilý hovor byl výjimečný.

„Hrál jsem americký fotbal v Národní lize, víš.“

„Vážně?“

„Jo, ale po tom, co jsem podruhé vyhrál Super Bowl, jsem šel pracovat pro CIA.“

„Je to nebezpečná práce?“

„Byla to rutinní špionážní práce.“

„No teda!“

„Popravdě řečeno to byla nuda. Tak jsem se přihlásil do Mírových sborů.“

„To je úžasné.“

„Bylo to fajn. Do určité chvíle. Ale potom, co mi dali Nobelovu cenu za to, že jsem nakrmil všechny hladovějící děti v Africe a Asii, jsem se začal rozhlížet po něčem jiném.“

„Něčem náročnějším.“

„Správně. Zúžil jsem svoji volbu na to, že se bud‘ stanu prezidentem a budu sloužit své vlasti, nebo najdu lék na rakovinu.“

„Tvoje prostřední jméno musí být sebeobětování.“

„Ne, je to Greer.“

„Líbíse mi.“

„Ty víš, že lžu.“

„Tvoje prostřední jméno není Greer?“

„Tohle je pravda. To ostatní jsou všechno lži.“

„Ne!“

„Chtěl jsem na tebe udělat dojem.“

„Víš ty co?“

„Co?“

„Udělal jsi na mě dojem.“

Hammond si vybavil dotek její ruky, pocit vzrušení… „Hmm,“

zapředla Steffi. „Přesně jak jsem si myslela. Chyběla jsem ti.“

Byl vzrušený, ale nebylo to kvůli ženě, která mu seděla na klíně a hladila ho přes kalhoty. Odstrčil její ruku. „Steffi –“

Předklonila se a agresivně ho políbila. Vytáhla si sukni na boky, sedla si mu rozkročmo na klín, nepřestávala ho líbat a přitom zaútočila na přezku jeho kalhot.

„Nerada spěchám,“ vyhrkla zadýchaně mezi polibky. „Ale až Smilow zavolá, budu muset běžet. Bohužel to bude muset být rychlé.“

Hammond sáhl po jejích rukou a sevřel je v dlaních. „Steffi!

Musíme –“

„Jít nahoru? Fajn. Ale musíme sebou hodit, Hammonde.“

Svižně a energicky mu sklouzla z klína, zamířila ke dveřím a cestou si rozepínala blůzu.

„Steffi!“

Otočila se a zmateně pozorovala, jak se Hammond zvedl a zatáhl si zip na kalhotách. Lehkovážně se zasmála. „Jsem ochotná zkusit cokoliv, ale bude to trochu složité, když si ho nevyndáš z kalhot.“

Přešel na druhou stranu kuchyně a opřel se rukama o okraj žulové desky linky. Na chvíli se zahleděl do bezvadně čistého kuchyňského dřezu, pak se k ní znovu otočil.

„Už to na mě nezabírá, Steffi.“

Jakmile ta slova vyslovil, pocítil nesmírnou úlevu. Včera odpoledne odjížděl z města a tížilo ho hned několik věcí. Jedna z nich – vlastně ta nejmenší – byla jeho nerozhodnost ohledně poměru se Steffi. Nebyl si jist, jestli jej chce ukončit. Měli to pohodlně uspořádáno. Žádný z nich nekladl na toho druhého nerozumné požadavky. Měli hodně společných zájmů. Sexuálně si vyhovovali.

Nicméně nikdy nepřišla řeč na to, že by bydleli spolu, a Hammond byl rád. Kdyby ano, vytasil by se se seznamem výmluv, proč by to nebyl dobrý nápad, aby bydleli na stejné adrese, ale skutečným důvodem bylo, že Steffiina značná energie ho velmi rychle začala unavovat. Zřejmě ani ona nestála o to, mít ho neustále kolem sebe. Udržovali svůj poměr v tajnosti. Vídali se pravidelně a když na to měli náladu. Téměř rok to bylo dokonalé uspořádání.

Avšak poslední dobou začal mít pocit, že to až zas tak dokonalé není. Nesnášel tajnůstkaření a vytáčky, zvláště pak v osobních vztazích, v nichž se držel zastaralého přesvědčení, že poctivost by měla být jejich nepostradatelnou součástí.

Také nebyl spokojený s úrovní jejich intimity. Přesněji řečeno, nijak důvěrně se vlastně neznali. Ne doopravdy. I když byla Steffi vášnivá a talentovaná milenka, nebyli si citově blíž než poprvé, kdy ho pozvala na večeři a skončili tím, že ze sebe setřásali oblečení na pohovce v jejím obývacím pokoji.

Potom, co zvážil všechny výhody a nevýhody, co o tom dlouhé týdny přemýšlel, dospěl Hammond k přesvědčení, že vztah dosáhl stadia, kdy chce a potřebuje víc. Místo aby se na jejich společné večery těšil, začal se jich obávat. Na telefony jí odpovídal spíš později než dříve. Dokonce i v posteli při milování býval roztržitý a myslel na něco jiného, odváděl přiměřený, avšak rutinní výkon bez jakýchkoliv citů. Bude lepší to ukončit dřív, než se lhostejnost změní v odpor.

Nevěděl jistě, co od vztahu chce a potřebuje. Měl ovšem jistotu, že ať je to cokoliv, nenajde to u Stefanie Mundellové. Včera večer měl už jenom krok k tomu, aby to našel u ženy, o níž ani nevěděl, jak se jmenuje. Což byl smutný komentář k jeho vztahu se Steffi, ale zároveň pádné potvrzení toho, že je načase vztah ukončit.

Dospět k tomuto rozhodnutí představovalo jen polovinu problému. V tuhle chvíli to musel opravdu udělat. Přál si poměr ukončit co možná uhlazeně, nejlépe tak, aby se vyhnul bouřlivým scénám. Přinejlepším mohl doufat v to, že konec nebude temperamentnější než začátek.

Pravděpodobnost něčeho takového byla ovšem nulová. S

nějakým výstupem mohl počítat prakticky najisto. Děsilo ho to a teď viděl, že je to na spadnutí.

Chvíli trvalo, než jí došlo, co vlastně řekl. Potom polkla, založila si ruce přes rozepnutou blůzu, potom je vzdorovitě spustila podél boků. „Čímž, jak tomu rozumím, myslíš –“

„Nás dva.“

„Aha.“ Naklonila hlavu ke straně a nadzvedla obočí způsobem, který moc dobře znal. Tenhle výraz nasazovala, když byla naštvaná, když se chystala s někým si to vyřídit, obvykle s nějakým úředníkem, který jí nepřipravil dobře písemné shrnutí, nebo policistou, který opomenul zahrnout do svého hlášení základní fakt případu, nebo s kýmkoliv, kdo jí oponoval, když byla rozhodnutá, že bude po jejím.

„Od kdy to na tebe přestalo ‚zabírat?“

„Už nějakou dobu. Mám pocit, že každý jdeme jinou cestou.“

Usmála se a pokrčila rameny. „Oba jsme toho měli poslední dobou hodně, ale to se dá snadno napravit. Máme dost společného, abychom se pokusili zachránit. –“

Vrtěl hlavou. „Nejdeme každý pouze jinou cestou, ale opačným směrem, Steffi.“

„Mohl by ses vyjádřit trochu přesněji?“

„Dobrá,“ řekl vyrovnaně, přestože mu vadil jejítón, neboť naznačoval, že on není zdaleka tak chytrý jako ona. „Jednou bych se rád oženil. Měl děti. Při četných příležitostech jsi mi jasně dala najevo, že nemáš zájem založit si rodinu.“

„Překvapuje mě, že ty ano.“

Pokřiveně se usmál. „Vlastně mě to taky překvapuje.“

„Říkal jsi, že nechceš být nějakému nic netušícímu dítěti takovým otcem, jako býval tvůj táta tobě.“

„A také nebudu,“ řekl pevně. „Nedávná změna postoje?“

„Nedávná, ale postupná. Náš vztah byl nějakou dobu dokonalý, ale pak –“

„Přestalo to být něco nového?“

„Ne.“

„Co teda? Už tě to nevzrušuje? Spát s nejvíc sexy ženskou z kanceláře státního zástupce už ztratilo přitažlivost? Už tě nevzrušuje být tajným milencem Steffi Mundellové?“

Sklopil hlavu a zavrtěl jí. „Tohle, prosím, nedělej.“

„Já nic nedělám,“ odsekla ječivě. „Tenhle rozhovor byl tvůj nápad.“ Přivřela tmavé oči. „Máš představu, kolik chlapů by se mnou šlo s chutí do postele?“

„Ano,“ odpověděl stejně navztekaným tónem, jakým mluvila ona.

„Drby o tobě se mi donesly.“

„Dělalo ti to dobře, když se sázeli, kdo je ten tajemný mužský v mojí posteli, když jsi to po celou dobu byl ty. Smávali jsme se tomu.“

„Přestalo to být legrační.“

Na to neměla co říct, tak tam jen stála a tiše soptila.

Navázal klidnějším tónem: „V každém případě jsem tenhle víkend odjel, abych přehodnotil náš vztah –“

„Aniž bychom si o tom nejdřív promluvili? Vůbec tě nenapadlo, abys mě pozval, ať jedu s tebou, že to probereme spolu?“

„Neviděl jsem důvod.“

„Takže ses rozhodl už předtím, než jsi odjel do té své vzácné chaty v lesích, abys tam přehodnocoval,“ poslední slovo zasyčela.

„Ne, Steffi. Nebyl jsem rozhodnutý. Zatímco jsem byl pryč, podíval jsem se na to ze všech hledisek a vždycky jsem dospěl ke stejnému závěru.“

„Že mě chceš pustit k vodě.“

„Ne –“

„Jo? Jaké slovo bys použil?“

„Doufal jsem, že přesně takovouhle scénu si ušetříme,“ přeřval ji nakonec. „Protože jsem věděl, že se budeš hádat. Věděl jsem, že to vyhrotíš, jako bys stála v soudní síni a předkládala svůj případ porotě. Že všechno, co řeknu, budeš vyvracet jenom proto, aby ses hádala, a neustoupíš ani o píď jenom proto, že s tebou se každá zatracená věc mění v utkání. Tohle není soutěž, Steffi. Ani soudní přelíčení. Jde o naše životy.“

„Ušetři mě citových výlevů, proboha.“

Krátce se zasmál. „A jsme u toho. Já trochu citových výlevů potřebuju. V našem vztahu není po citu ani stopy. City jsou lidské.

Jsou –“

„O čem to hergot mluvíš, Hammonde?“

„Všechno v životě se nedá shrnout do stručné informace.

Všechny odpovědi nenajdeš v právnických knihách.“

Znechucený vlastní neschopností jí to vysvětlit v duchu zaklel, a pak do toho znovu zaryl. „Jsi brilantní, ale nedáš si nikdy pohov.

Neustále se dohaduješ, neustále chceš být nejlepší. Nebere to konce.

S tebou nemá člověk klidnou chvilku.“

„Promiň, ale nevěděla jsem, že být se mnou pro tebe bylo takové utrpení.“

„Hele,“ řekl stroze, „ušetřím tě citových výlevů, když ty mě ušetříš předstírání, že tě to zasáhlo. Máš zlost, ale nebolí tě to.“

„Přestal bys mi říkat, jak mi je a jak mi není? Ty nevíš, co cítím.“

„Vím, že to není láska. Nemiluješ mě. Viď? Kdyby ses hned teď měla rozhodnout, co by sis vybrala? Svoji kariéru, nebo mě?“

„Cože?“ rozkřikla se. „Nemůžu uvěřit, že bys mi dal takové směšné a dětinské ultimatum. ‚Kdybys měla na vybranou‘, co je to za sexistický nesmysl? Proč se musím rozhodovat já? Ty se rozhodovat nemusíš. Proč nemůžu mít tebe i svoji kariéru?“

„Můžeš, ale aby to fungovalo, chce to dva lidi, kteří jsou ochotní udělat nějaké ústupky. Dva lidi, kteří se navzájem hluboce milují a jejich vztah a štěstí toho druhého jsou jim nadevšechno. To, co spolu děláme,“ ukázal nahoru k ložnici, „není láska. Je to zábava a osvěžení.“

„Ovšem šlo nám to moc dobře, vzájemně se pobavit.“

„To nepopírám, ale nebylo to nikdy nic jiného a nemá smysl hledat v tom něco jiného.“ Odmlčel se, aby popadl dech.

Nepřestávala ho probodávat zuřivým pohledem.

Přistoupil ke stolu, vzal svoje pivo a zhluboka se napil. Nakonec na ni pohlédl. „Nepředstírej, že nesouhlasíš. Víš, že souhlasíš.“

„Vycházíme spolu tak dobře.“

„Vycházeli jsme. Něco jsme si spolu užili. Na tomhle nenese nikdo vinu. Tady není nic správně a nic špatně. Je to pouze otázka toho, že každý chceme jinou budoucnost.“

Chvíli o tom přemýšlela. „Nikdy jsem se netajila tím, co chci, Hammonde. Kdybych stála o domácí krb, zůstala bych ve svém rodném městě, poslechla otce a vdala se hned po střední škole – pokud ne ještě dřív – a začala rodit děti jako moje sestry. Ušetřila bych si jejich pohrdání a jeho řeči. Nenamáhala bych se dostat se tam, kde jsem. A ještě mám před sebou dlouhou cestu, abych se dostala tam, kam chci. Od začátku jsi věděl, čemu jsem dávala přednost.“

„V tom máš můj obdiv.“

„Musím se opravit. Čemu dávám přednost.“

„Doufám, že dosáhneš všech cílů, které sis stanovila. Myslím to upřímně. Jde jenom o to, že tvoje osobní cíle nezanechávají žádný prostor pro něco jiného. Jsou neslučitelné s tím, co očekávám od životního partnera.“

„Ty fakt chceš nějakou domácí putku?“

„Proboha, ne,“ řekl se smíchem a zavrtěl hlavou. Chvíli se zadíval do neurčitá a pak řekl: „Ani pořádně nevím, co chci.“

„Ale zkrátka víš, že nechceš mě.“

Znovu poznal, že je víc namíchnutá, než že by ji to trápilo. Žádné ženě se přece nelíbí, aby ji muž odmítal. Natolik si jí vážil, aby to provedl ohleduplně. „Není to v tobě,

Steffi, ale ve mně. Chci být s někým, kdo je alespoň ochotný v něčem ustoupit.“

„Já nikdy nedělám kompromisy.“

Tiše řekl: „To ti ujelo. Právě jsi mi nahrála.“

„Ne, to jsem ti věnovala.“

„To beru, díky.“

Potom se na sebe usmáli, protože kromě fyzické přitažlivosti na sobě navzájem oceňovali inteligenci. Řekla: „Jsi bystrý, Hammonde.

To se mi líbí a obdivuju intelekt. Jsi velice inteligentní. Umíš být tvrdý, když je to zapotřebí. Dokonce umíš být pěkný mizera, když musíš, a to mě vždycky dostane. Rozhodně dobře vypadáš.“

„Dost. Už se červenám.“

„Jen se nestyď. Víš, že umíš ženským rozbušit srdce a rozdivočit hormony.“

„Děkuju.“

„V posteli jsi velkorysý a ohleduplný. Nikdy si nebereš víc, než sám dáváš. Stručně řečeno splňuješ všechno, co si lze u muže přát.“

Položil si ruku na srdce. „Mně by trvalo mnohem déle, než bych vyjmenoval všechno, co u tebe obdivuju.“

„Na poklonách mi nezáleží. Ty přenechám Davee Pettijohnovým tohoto světa.“

Krátce se zasmál.

„O co mi ale jde…“ Zhluboka se nadechla. „Asi bys neuvažoval o tom, že bychom pokračovali jako dosud, dokud –“

Zarazil ji rozhodným zavrtěním hlavou. „To by nebylo dobré ani poctivé pro žádného z nás.“

„Žádná možnost B neexistuje?“

„Myslím, že úplný rozchod by byl nejlepší. Co ty na to?“

Kysele se usmála. „Už je trochu pozdě, abych hájila svůj názor.

Ale asi ano, jestli to tak cítíš, nechci, abys se mnou spal ze soucitu.“

Hlasitě se zachechtal. „Že bys byla předmětem soucitu, je opravdu to poslední.“

To ji obměkčilo. „Víš, budu ti chybět,“ řekla.

„Velice.“

Dotkla se špičkou jazyka horního rtu a rozevřela halenku.

Nepřekvapilo ho, že má bradavky ztuhlé a ztmavlé vzrušením. Steffi nejvíc rozparádila hádka. Nic ji nevydráždilo víc, než ukřičené dohadování. Bylo charakteristické, že jejich nejdivočejší sex následoval po takovém či onakém sporu. Až teď si uvědomil, že si tak zajišťovala konečné vítězství při každé rozepři. Jeho vyvrcholení bylo vždy jejím vítězstvím. Když už nic jiného, tak tohle jeho rozhodnutí zpečetilo.

Uličnicky se na něho zazubila. „Ještě naposledy? Kvůli starým dobrým časům? Nebo jsi příliš hrdý a zásadový, aby ses vyspal se ženou, které jsi dal právě kopačky?“

„To není právě romantická předehra, Steffi.“

„Takže teď chceš citové výlevy a romantiku? Co to do tebe vjelo, Hammonde?“

Byl v pokušní její nabídky využít, ne proto, že by po ní toužil, ale proto, že vyspat se s ní by mu mohlo pomoct zastřít jasnou a sladce bolestnou vzpomínku na včerejší noc. Jít teď s jinou ženou by mohlo oslabit tíživý pocit ztráty.

Zatímco o tom stále uvažoval, zazvonil telefon.

Steffi se nevesele zasmála, přitáhla si blůzu a zapnula ji. „Ty máš kliku, ty mizero. Štěstí se na tebe nepřestává usmívat. Zachránil tě zvonek.“ Otočila se na patě a zašla do obývacího pokoje, aby si posbírala věci.

Hammond sáhl po telefonu. „Haló?“

„Tady Monroe.“

Ne že by se musel okresní státní zástupce představovat. Znal jenom jednu hlasovou polohu, a to dunivé hlaholení. Jako by měl hlasivky vybavené vestavěným megafonem. Hammond okamžitě stáhl hlasitost na telefonním sluchátku.

„Zdravím, Monroe, co to je? Jednu noc nejsem v Charlestonu a vypukne peklo.“

„Takže už jsi o tom slyšel.“

„Steffi mi to řekla.“

„Vyrozuměl jsem, že už se do toho zakousla.“ Hammond vrhl pohled do obývacího pokoje, kde si Steffi nazouvala střevíce a zastrkávala blůzu do sukně. Otočil se ke dveřím zády a ztišil hlas.

„Podle všeho si myslí, že ten případ má.“

„Chceš, aby ho dostala?“

Hammond si uvědomil, že se mu košile lepí na tělo. Kdy se začal potit? Promnul si čelo a zjistil, že je má také vlhké. Pro tohle neobvyklé pocení existoval důvod: Včera odpoledne se setkal s Lutem Pettijohněm v jeho apartmá v Charles Towne Plaza.

Monroe Mason by o tom měl vědět. Teď byla ta pravá chvíle, aby mu to řekl.

Proč ale z toho dělat vědu?

S Pettijohnovou vraždou to nesouviselo. Setkali se jen krátce.

Došlo k tomu před odhadovanou dobou smrti. Krátce předtím, avšak nicméně…

Neviděl důvod, proč o tom Masonovi říkat, stejně jako nepovažoval za nutné se s tím svěřit Steffi, když mu tu překvapivou novinu o vraždě řekla. Nic by tím nezískal, kdyby je o téhle okolnosti informoval, ale ztratit by se dalo hodně.

Otřel si čelo rukávem a řekl: „Ten případ chci já.“

Mason se spokojeně zasmál. „Je tvůj, chlapče.“

„Děkuju.“

„Mně neděkuj. Měl jsi ho ještě předtím, než sis o něj řekl.“

„Vážím si té důvěry.“

„Nech si ty řeči, Hammonde. Nerozhodl jsem se nezávisle. Dostal jsi ten případ, protože mi vdova Pettijohnová od včerejška asi tak od deseti večer každou hodinu volala.“

„Kvůli čemu?“

„Žádala – rozuměj nařizovala –, abys to byl ty, kdo dostane vraha jejího manžela před soud.“

„Jsem jí vděčný –“

„Nekecej voloviny, Hammonde. Žvásty ucítím na míli daleko.

Jsem už tak starej, že si myslím, že jsem je vymyslel. Kde jsem skončil?“

„Ta vdova.“

„Jo. Lute umřel, ale vypadá to, že Davee začne tam, kde Lute skončil, co se týká tyranizování a nátlaku. Mohla by udělat v tomhle okresu pěkné pozdvižení. Takže abych ušetřil naší kanceláři spoustu trápení a ošklivých řeči v tisku, souhlasil jsem, že ti ten případ přidělím.“

Tento případ by mohl jeho kariéru ovlivnit jako žádný jiný.

Prominentní oběť. Média si smlsnou. Nechybělo tomu nic, aby ctižádostiví státní zástupci neslintali blahem. Samozřejmě by se cítil líp, kdyby mu to Mason přidělil bez Daveeiny intervence, ale takovým podružným detailem se nehodlal zabývat. Případ je jeho a nesejde na tom, jak k tomu došlo.

Chtěl ho, potřeboval ho a rozhodně byl na tu práci ten pravý.

Dotáhl k soudnímu přelíčení už pět případů vraždy a dosáhl odsouzení ve všech kromě jednoho, kdy obviněný přistoupil na dohodu při přiznání viny. Ode dne, kdy si zvolil, že bude žalobcem, a ne obhájcem, se připravoval na případ téhle velikosti. Měl do toho chuť a měl průpravu, aby z toho vyšel jako vítěz. Soudní projednávání vraždy Lutea Pettijohna katapultuje jeho kariéru přesně tam, kam chce… do křesla okresního prokurátora.

Protože už měl ten případ v kapse, a k tomu důvěru svého nadřízeného a podporu vdovy po Pettijohnovi, rozmyslel se, že řekne Masonovi o tom, že se s Pettijohnem setkal. Nesnesl pomyšlení, že by šel do věci téhle velikosti se sebemenší nevýhodou. Zanedbatelná záležitost, jako je toto, by mohla být nebezpečně kompromitující, kdyby se později provalila.

„Monroe?“

„Neděkuj mi, chlapče. Čeká tě spousta bezesných nocí.“

„Takovou výzvu vítám. Jde o něco jiného. Já…“

„Copak?“

Po krátkém zaváhání řekl: „Nic. Nic, Monroe. Nemůžu se dočkat, až se do toho pustím.“

„Fajn, fajn,“ řekl a hned přešel k další věci. „Budeš spolupracovat s Rory Smilowem. Bude to problém?“

„Ne.“

„Lháři.“

„Nemusíme po sobě plivat. Chci jenom záruku, že bude s naší kanceláří spolupracovat.“

„Udělal první tah.“

„Co to znamená?“

„Dnes odpoledne mi volal sám velký Crane. Smilow lobboval, aby trestní stíhání toho případu měla na starosti Steff i Mundellová.

Řekl jsem ale Craneovi, co si přeje vdova.“

„A co on na to?“

Uchechtl se. Monroe Mason si v politice liboval víc než v právu.

Hammond nezbytnou politiku spojenou s prací pro okresní vládní orgány nesnášel, ale přesně to si Mason vychutnával. „Davee už našemu policejnímu šéfovi dala taky co proto. Řekla mu, že si přeje, aby vraha našel Smilow, a ty abys s ním zatočil. Takže jsme to vymysleli takhle.“

Hammond sebou trhl, jako když se zubař přiblížil s umrtvující injekcí a řekl mu, že to trochu štípne.

„Ty a Smilow necháte svoje spory stranou, dokud to všechno neskončí. Je ti to jasné?“

„Oba jsme profesionálové.“ Co se týkalo Roryho Smilowa, nic nesliboval, ale klid zbraní byl celkem snadný ústupek. Načež se Mason vytasil s druhou podmínkou.

„A přiděluju k tomu Steffi, aby fungovala jako smírčí soudce.“

„Cože?“ Snažil se nedat najevo hněv a mluvit dál tiše. „To je všivárna, Monroe. Nepotřebuju, aby na mě někdo dohlížel.“

„Je to kompromis, Hammonde, ber, nebo nechej tak.“

Hammond slyšel, jak v druhé místnosti Steffi hovoří do mobilu.

„Už jsi jí o tom uspořádání řekl?“ zeptal se.

„Zítra ráno bude bohatě stačit. Je ti to jasné, chlapče?“

„Je mi to jasné.“

Přesto to Monroe Mason ještě jednou burácivě zopakoval. „Steffi ti bude asistovat a bude sloužit jako nárazník mezi tebou a Smilowem. Doufejme, že se jí podaří vám dvěma zabránit, abyste se navzájem zabili, než vraha Lutea Pettijohna obžalujeme a odsoudíme.“

Kapitola desátá

Plíce jí div nepraskly. Svaly ji pálily. Klouby volaly po tom, aby zvolnila. Místo toho zrychlila, běžela rychleji než předtím, namáhavěji, než bylo zdravé. Potřebovala spálit několik set kalorií z jídla, které měla na pouti.

A pokoušela se potlačit tělesnou námahou špatné svědomí. Pot jí stékal do očí, rozmazával jí vidění a štípal ji. Hlasitě, chrčivě oddechovala a v ústech měla sucho. Srdce jí bušilo v tempu s jejím během. I když už jí připadalo, že nedokáže udělat krok, paličatě se hnala dál. Určitě překonala svoji dosavadní největší rychlost a výdrž.

I tak by nikdy nedokázala utéct před tím, co včera v noci provedla.

Běhání byl její oblíbený způsob, jak si protáhnout tělo. Běhala několikrát týdně a často se účastnila charitativních běžeckých závodů. Jeden pomáhala zorganizovat, aby se vybraly peníze na výzkum rakoviny. Dnes večer ovšem neběhala z podobného důvodu, ani proto, aby si vylepšila kondici nebo ze sebe dostala napětí po pracovním dni.

Dnes večer se běháním trestala.

Bylo samozřejmě nerozumné si myslet, že dnešní fyzickou námahou odpyká včerejší prohřešky. Jenom ten, kdo se kaje upřímně a hluboce lituje svých činů, může očekávat, že je odčiní. Sice litovala, že se nesetkali náhodně, ale bylo to předem vypočítané, a přitom byl on přesvědčený, že je to jinak, sice ji svědomí nabádalo, aby to ukončila dřív, než dojde k milování, ale nelitovala, jak se to vyvinulo.

Ani na okamžik nelitovala noci, kterou s ním strávila.

„Zleva.“

Zdvořile uhnula doprava, aby mohl proběhnout jiný běžec. Dnes večer byla Na Baterii spousta chodců. Byla to oblíbená promenáda, vyhledávaná běžci, bruslaři i těmi, kdo si vyšli jen tak na procházku.

Historicky významný výběžek poloostrova, kde se do sebe vlévají řeky Ashley a Cooper a společně vtékají do Atlantiku, má na programu každý turista, který navštíví Charleston.

Baterie – k níž patřily White Point Gardens a mořská hráz – nesla stopy válečných bitev, běd a počasí, tak jako celý Charleston. Kdysi to bývalo místo, kde se veřejně popravovalo věšením, později strategický obranný bod, ale dnes slouží k příjemnému trávení času a jako vyhlídka. V parku přes ulici naproti vlnolamu stínily starobylé, hrdé duby, které přečkaly zlé bouře, a dokonce i hurikán Hugo, památníky, konfederační děla a dvojice, jež se tam procházejí s dětskými kočárky.

Nebyla žádná úleva od dusného vedra a vlhkosti, alespoň však na vlnolamu, z něhož byl výhled na Charleston Harbor a Fort Sumter v dálce, foukal větřík, takže bylo lidem, kteří si vyšli užít zbytků nádherného stmívání, jež zkrášlilo konec víkendu, téměř příjemně.

Zpomalila do rozumnějšího tempa a usoudila, že je načase se vrátit. Vracela se stejnou cestou a při každém dopadu nohy na chodník jí projela bolest holeněmi a stehny až do kříže, avšak dalo se to už snést. Plíce jí stále namáhavě pracovaly, ale pocit pálení ve svalech přece jenom ustoupil.

Svědomí ji ovšem nepřestávalo trápit.

Po celý den na ni překvapivě útočily vzpomínky na něho a jejich společnou noc. Nepovolila si příliš dlouho u těchto vzpomínek prodlévat, protože tím jakoby jaksi násobila původní přečin, jako vetřelec, který nejenom vstoupil na území své oběti, ale ještě k tomu poničil její nejosobnější věci.

Avšak nedokázala ty vzpomínky nadále zahánět. Jak postupně polevovala ve fyzické námaze, zvala je dál a připustila, aby ji provázely. Znovu cítila chuť jídla, o něž se dělili na pouti, usmívala se, když si vzpomněla, jak jí vyprávěl nějaký pošetilý vtip, připomněla si, jak jí dýchal do ucha, jak se jí špičkami prstů dotýkal.

Spal tak pevně, že se neprobudil, když vyklouzla z postele a v zšeřelé místnosti se oblékla. U dveří ložnice zůstala stát a ohlédla se na něho. Ležel na zádech. Jedna noha mu čouhala zpod přikrývky, prostěradlo se mu shrnulo k pasu.

Měl nádherné ruce. Vypadaly silné a mužné, ale dobře opečovávané. Jednou rukou volně svíral prostěradlo, druhá spočívala na polštáři a její prsty se mírně stáčely do dlaně, jak ještě před chvílí byly zapleteny v jejích vlasech.

Pozorovala, jak mu klidné oddechování zvedá hruď, a bojovala s pokušením vzbudit ho a všechno mu přiznat. Pochopil by to?

Poděkoval by jí, že k němu byla upřímná? Možná by jí řekl, že na tom nezáleží, přitáhl by ji vedle sebe a políbil ji. Měl by o ní lepší nebo horší mínění, kdyby se mu přiznala, co provedla?

Co si opravdu pomyslel, když se probudil a zjistil, že zmizela?

Nepochybně zpočátku zpanikařil a pomyslel si, že ho okradla. Jen co vstal z postele, pravděpodobně si zkontroloval, jestli má náprsní tašku stále ještě na komodě. Rozložil kreditní karty do vějíře jako při pokeru, aby se ujistil, že žádná nechybí? Překvapilo ho, když zjistil, že veškerá jeho hotovost je také na místě? Pocítil potom nesmírnou úlevu?

A začalo mu následně vrtat hlavou, že zmizela? Nebo se naštval?

Pravděpodobně dostal vztek. Mohl považovat to, že se odplížila, za urážku.

Zadoufala, že když se vzbudil a zjistil, že je pryč, tak jenom nepokrčil rameny, nepřekulil se na bok a znovu neusnul. Byla to smutná, ale nesporná možnost, a tím musela myslet na to, jestli si na ni dnes vůbec vzpomněl. Přehrál si v hlavě celý večer tak jako ona, od chvíle, kdy se do sebe jejich pohledy zaklesly přes taneční parket, až do toho posledního okamžiku…?

Pokrýval lehkými polibky její obličej. „Proč je to tak příjemné?“

zašeptal.

„Vždyť to má být příjemné.“

„Ano. Ale ne takhle. Ne tolik příjemné.“

„Jeto…“

„Jaké?“ Zaklonil hlavu a pátravě se jí zahleděl do očí. „Je to skoro lepší.“

„Nehýbat se, chceš říct?“

Stiskla mu stehny boky a pevněji ho objala, aby se nehýbal.

„Takhle. Jenom tě držet…“

„Hmm.“ Přitiskl jí obličej k hrdlu. Po dlouhé chvíli však zasténal. „Promiň, nedokážu se nepohnout.“

Nadzvedla boky a vydechla: „Ani já ne.“

Najednou se zastavila, aby neklopýtla, předklonila se, opřela si ruce o kolena a zhluboka vdechovala parný, vzduch, který jí nedostatečně plnil plíce. Zamrkala, aby dostala z očí slaný pot, pokusila se vytřít si jej hřbetem ruky, až na to, že ji měla také potem zbrocenou.

Musí na to přestat myslet. Jejich společný večer, který jí připadal nesmírně

romantický,

pro

něho

zřejmě

neznamenal

nic

mimořádného, bez ohledu na všechny jeho poetické řeči.

Ne že by na tom tak nebo onak záleželo, připomněla si.

Neznamenalo žádný rozdíl to, co si o ní myslí, nebo jestli na ni vůbec myslí. Už se nikdy neuvidí.

Po chvíli znovu popadla dech a srdce jí už tolik nebušilo. Seběhla po schodech z vlnolamu. Energii z ní nevysával ani tak vyčerpávající běh, jako jistota, že už ho nikdy neuvidí. Bydlela jenom pár bloků od Baterie, ale ujít je jí připadalo delší než celá vzdálenost, kterou uběhla.

Když odsouvala zástrčku na železných vratech u domu, stále ještě se zaobírala skličujícími myšlenkami. Polekalo ji náhlé zatroubení a prudce se otočila právě ve chvíli, kdy u chodníku se skřípěním zastavil mercedes se stahovací střechou.

Řidič si stáhl brýle proti slunci na nos a přes jejich obrubu na ni pohlédl. „Dobrý večer,“ pronesl lenivě Bobby Trimble. „Volal jsem ti celý den a už jsem to chtěl vzdát.“

„Co tady děláš?“

Z jeho káravého úsměvu jí přeběhl mráz po zádech. „Vypadni od mého domu a nech mě na pokoji.“

„To by nebyl nejlepší nápad mě naštvat. Zvlášť teď ne. Kde jsi celý den byla?“ Odmítla odpovědět.

Zazubil se, její tvrdohlavost ho očividně pobavila. „Nevadí.

Nastup si.“

Naklonil se přes sedadlo a otevřel dveře u místa pro spolujezdce.

Když se rozletěly, musela uskočit, aby ji nepraštily do holeně.

„Přeskočilo ti, jestli si myslíš, že s tebou někam pojedu.“

Sáhl po klíčku od zapalování. „Tak fajn, potom půjdu dál.“

„Ne!“

Zachechtal se. „To jsem si myslel.“ Popleskal sedadlo pro spolujezdce a řekl: „Takže si tadyhle pěkně hačni. A to hned!“

Věděla, že toho hned tak nenechá a neodjede. Dříve či později k tomu muselo dojít, takže udělá líp, když si to odbyde teď. Nastoupila do vozu a zuřivě přibouchla dveře.

Hammond se rozhodl, že nebude odkládat návštěvu u vdovy po Luteovi Pettijohnovi, aby jí vyjádřil soustrast. Dotelefonoval s Masonem, vyprovodil Steffi, osprchoval se a převlékl. V několika minutách seděl ve voze a mířil k sídlu Pettijohnových.

Zatímco čekal, až mu někdo na zazvonění otevře bránu, bezmyšlenkovitě pozoroval lidi Na Baterii, kteří si užívali nedělní večer. Dva turisté si z parku přes ulici fotografovali sídlo Pettijohnových, přestože se jim pletl do obrazu. Obvyklý počet běžců a chodců vytvářel na vlnolamu pohybující se siluety.

Dovnitř ho vpustila Sarah Birchová. Hospodyně ho požádala, aby počkal v hale, než ho ohlásí. Zakrátko se vrátila a řekla: „Paní Davee říká, že můžete jít nahoru, pane Crossi.“

Mohutná žena ho odvedla nahoru po schodech, přes galerii a širokou chodbou a potom přes rozlehlou ložnici do koupelny, která se nepodobala žádné, jakou Hammond dosud viděl. Pod střešním oknem zaskleným barevným sklem se nacházela zapuštěná vana s vířivkou, velká tak, že by se tam vešel volejbalový tým. Byla napuštěná, ale trysky nebyly spuštěné. Na klidné hladině plavaly krémové květy magnólií velké jako mělké talíře.

Od stěn obložených zrcadly, kterých jako by byly akry, se odrážely voňavé svíčky, které mihotaly v dokonale vypracovaných svícnech rozestavených různě po místnosti. V jednom rohu stála hedvábím potažená pohovka s ozdobnými polštáři. Zlaté umyvadlo bylo podobně obrovské jako vana. Armatury byly z křišťálového skla, aby ladily s bezpočtem kosmetických nádobek a flakonů s parfémy vyrovnaných na odkládací desce.

V tu chvíli si Hammond uvědomil, že drby pravděpodobně zdaleka neodhadly částku, kterou Lute vydal na přestavbu sídla.

Ačkoliv zde byl mnohokrát z různých společenských důvodů, tentokrát vůbec poprvé přišel do patra. Doneslo se mu, jak je to tam luxusní, ale nečekal nic tak marnotratného.

Ani neočekával, že najde čerstvou vdovu nahou a spokojeně vrnící blahem přitom, jak ji svalnatý masér hladí vzadu po stehnech.

„Nevadí ti to, Hammonde, viď, že ne?“ zeptala se Davee Pettijohnová, když přes ni masér přetáhl prostěradlo a přikryl všechno až na ramena a nohu, kterou momentálně masíroval.

Hammond uchopil ruku, kterou k němu natáhla, a stiskl ji.

„Nevadí, když to nevadí tobě.“

Rozpustile se na něho usmála. „Znáš mě líp, než aby ses pohoršoval. Nemám v sobě kouska cudnosti. Je to vada, která přivedla moji matku do blázince. Samozřejmě byla stejně šílená.“

Podepřela si bradu rukama a vzdychla, když jí masér začal hníst hýždi. „Jsme právě uprostřed devadesátiminutové masáže a je to tak božské, že jsem se nedokázala přimět, abych Sandrovi řekla, ať toho nechá.“

„To se ti nedivím. Ale stejně je to podivné.“

„Co?“

„Lute byl včera na masáži v hotelu.“

„Předtím nebo potom, co se nechal zavraždit?“ Zasmála se, jak se zamračil. „Jenom jsem si dělala legraci. Nalij si trochu šampaňského, co by ne?“ Lenivě mávla na stříbrný kbelík na chlazení vína, stojící u toaletního stolku. Zátka už byla vytažená, ale na stříbrném tácu vedle kbelíku stála nepoužitá sklenka. Blesklo mu hlavou, že ho Davee dnes večer čekala. To pomyšlení ho znepokojilo.

„Děkuji, ale raději ne,“ odmítl.

„Proboha,“ řekla netrpělivě. „Nebuď takový suchar! Ty a já jsme si nikdy nepotrpěli na formality, tak proč s tím teď začínat? Kromě toho si myslím, že šampaňské je perfektní pití, když se ti manžel nechá odprásknout v luxusním apartmá vlastního pitomého hotelu.

Když už budeš v tom, nalij mi taky.“

Její sklenka na šampaňské stála na podlaze vedle masážního stolu. Hammond věděl, že je obvykle zbytečné se s Davee dohadovat, a tak jí dolil a pak nalil do poloviny sklenku sobě. Když jí přinesl skleničku zpátky, přiťukla si s ním. „Na zdraví. Na pohřby a další veselou zábavu.“

„Nesdílím tak docela tvůj postoj,“ řekl potom, co se napil.

Olízla si rty, aby si vychutnala chuť vína. „Možná máš pravdu.

Možná by se šampaňské mělo pít jenom při svatbách.“

Když k němu zvedla pohled, pocítil, že zčervenal v obličeji.

Přesně postřehla, na co myslí, a zasmála se.

Smála se stejně, jak si pamatoval, že se smála jedné červencové noci před léty, kdy byli oba na svatbě společné kamarádky. Zahrada nevěstina domova, kde se konala svatební hostina, byla vyzdobena gardéniemi, bílými liliemi a pivoňkami. Vše prostupovala omamná vůně květin a byla stejně opojná jako šampaňské, které do sebe lil v marné snaze ochladit se ve svíravém smokingu.

Všech osm družiček byly oslnivé, navzájem si podobné blondýny, jako by je obstarala castingová agentura. V dlouhých nadýchaných růžových šatech byla Davee dokonce ještě úchvatnější než ostatní.

„Vypadáš tak chutně, jen tě sníst,“ řekl jí před kostelem chvilku před svatebním obřadem. „Nebo možná vypít. Vypadáš, jako by ti chyběl jenom papírový deštníček zapíchnutý nahoře do hlavy.“

„Papírový deštníček je přesně to, co pití potřebuje, aby to bylo dokonale odporné.“

„Nelíbí se ti?“ popichoval ji.

Udělala na něho dlouhý nos.

Později při hostině, když se vrátili z tanečního parketu po ohnivém tanci, si ovívala obličej a postěžovala si. „Nejenom že mají tyhle šaty moc volánků, ale ještě mi v ničem nebylo tak děsně vedro.“

„Tak si je svlékni.“

Burtonovi a Crossovi se přátelili už předtím, než se Davee a Hammond narodili. Tím v jeho prvních vzpomínkách na vánoční oslavy a grilování na pláži nechyběla Davee. Když museli jít oba spát a rodiče pokračovali v oslavě, vymýšlel s Davee, jak obelstít nešťastnice, které je měly hlídat.

Společně vykouřili první cigaretu. S jistou nadřazeností se mu svěřila, když začala menstruovat. Když se poprvé opila, pozvracela se právě v jeho voze. V tu noc, kdy ztratila panenství, zavolala Hammondovi, jen co dorazila domů, aby mu o té události dopodrobna vyprávěla.

Od dětských let, kdy do jejich slovníku patřila stejná sprostá slova, po celou tu cestu do dospělosti spolu mluvili vulgárně. Nejdřív proto, že to byla legrace a procházelo jim to. Navzájem by to na sebe nevyžvanili a neuráželi se. Když dospěli na práh dospělosti, jejich vtipkování začalo být víc sexuálně zabarvené a provokativní, ale pořád ještě bylo nesmyslné, a proto bezpečné.

Avšak před tou červencovou svatbou byli oba na univerzitě – on na Clemsonu, ona na Vanderbiltově univerzitě – a dlouho se neviděli. Byli nemálo opilí šampaňským a zamotala jim hlavu svatební romantika. Takže když Hammond přišel s tím rozpustilým nápadem, Davee se na něho zastřeně podívala a řekla: „Možná to udělám.“

Zatímco se všichni sběhli, aby sledovali krájení svatebního dortu, Hammond sebral láhev šampaňského a popadl Davee za ruku.

Odplížili se k sousedovi na zahradu, neboť věděli, že soused je na svatební hostině. Trávníky obou usedlostí odděloval hustý vysoký živý plot, pěstovaný dlouhá desetiletí, aby skýtal právě to soukromí, které Hammond s Davee hledali.

Když Hammond otevřel láhev, bouchlo to jako rána z děla.

Hystericky se rozhihňali. Nalil jim oběma skleničku, kterou do sebe obrátili. Potom druhou.

Někdy během toho, když pili třetí, Hammonda požádala, abyjí rozepnul knoflíčky vzadu na šatech, a stáhla si je spolu s podprsenkou bez ramínek, podvazkovým pásem a punčochami.

Zahákla palce za gumu kalhotek a zaváhala, ale zašeptal: „Opovaž se, Davee,“ což byl známý refrén z jejich dětství a mládí.

Před žádnou výzvou nikdy neustoupila. Tahle noc nebyla výjimkou.

Sundala si kalhotky a dovolila mu, aby se dosyta vynadíval, potom pozpátku sešla po schůdcích do chladné vody v bazénu.

Hammond za zlomek času, než mu trvalo se do smokingu nasoukat, ho ze sebe setřásl, až knoflíky odletěly a nikdy je nikdo už neviděl – tedy alespoň on ne.

Stál na kraji bazénu a Davee uznale a užasle rozevřela oči.

„Hammonde, zlato, moc pěkně ses vyvinul od té doby, co jsme se nechali nachytat, jak si hrajeme na doktora.“

Skočil do vody.

Kromě toho, když se zkusmo líbali ještě jako výrostci, kdy se shodli na tom, že i jen pomyšlení na to, že by otevřeli ústa a dotkli se jazyky, je „úplně hnusný“, se nikdy nelíbali. Ani v tu noc se nelíbali.

Neměli čas. Nebezpečí, že je někdo přistihne, zvyšovalo jejich vzrušení tak, že nepotřebovali předehru. Ve chvíli, kdy se k ní dostal, si ji přitáhl na stehna a vnikl do ní.

Klouzalo jim to. Bylo to rychlé. Po celou dobu se smáli.

Po té noci ji pár let neviděl. Když se s ní potom setkal, předstíral, že k té eskapádě v bazénu nikdy nedošlo, a ona se chovala stejně.

Pravděpodobně žádný z nich nechtěl, aby ten ojedinělý sexuální experiment ohrozil celoživotní přátelství.

Až doteď se o tom nikdy nezmínili. Dokonce se ani nepamatoval, jak se ten večer znovu oblékli, ani jak se ospravedlnili před ostatními svatebními hosty, ani jestli se po nich vůbec chtělo, aby se ospravedlňovali.

Ale živě si pamatoval Daveein smích – vyzývavý a bujarý, svůdný a smyslný. Její smích se nezměnil.

Když ale řekla: „Jako děti jsme si užili spoustu legrace, viď?“

usmívala se skoro smutně.

„To ano, to užili.“

Sklopila oči na bublinky ve sklenici, chvíli je pozorovala a pak je vypila. „Bohužel jsme museli dospět a život začal stát za hovno.“

Paže jí ochable visela z masážního stolu. Hammond jí vzal sklenku z ruky dřív, než by ji upustila a sklenka se roztříštila na mramorové podlaze. „To s Lutem mě mrzí, Davee. To proto jsem přišel, abys věděla, že si myslím, že je to hrozné, to, co se stalo. Naši určitě zavolají nebo se za tebou zítra zastaví.“

„Jo, zítra tady bude pochodovat hotová přehlídka sympatizantů.

Dnes jsem všechny odmítla, ale zítra je nebudu moct odrazit.

Shromáždí se tady se svými kuřaty na různý způsob a citrónovým rosolem, aby viděli, jak to nesu.“

„A jak to neseš?“

Postřehla jemnou změnu v tónu jeho hlasu, překulila se na bok, přetáhla si prostěradlo přes prsa, posadila se a holé nohy spustila přes okraj masážního stolu. „Ptáš se jako můj přítel, nebo jako zřejmý dědic úřadu státního zástupce?“

„O tom nástupnictví bych mohl polemizovat, ale jsem tady jako tvůj přítel. To ti nemusím říkat.“

Zhluboka se nadechla. „No, nečekej, že si obléknu pytlovinu a posypu hlavu popelem, nečekej ani žádnou žíněnou košili. Nic biblického nebude. Ani si neuříznu prst nebo tak, jako to dělají indiánské vdovy ve filmech. Ne, budu se chovat, jak se sluší a patří.

Díky Luteovi bude dost materiálu na drby i beztoho, abych dala najevo, jak se skutečně cítím.“

„A jak to je?“

Usmála se tak zářivě jako v ten večer, kdy se jako debutantka děkovala na svém prvním plese. „Mám rozhodně velkou radost, že je ten mizera po smrti.“ Její medově zbarvené oči Hammonda vyzývaly, aby k tomu něco řekl. Když to neudělal, tak se jen zasmála a přes rameno oslovila maséra: „Sandro, buď tak hodný a namasíruj mi krk a ramena, prosím.“

Od chvíle, kdy se posadila, stál u zrcadly obložené stěny s rukama založenýma na mocné hrudi. Sandro byl pohledný a měl mohutné svaly. Rovné černé vlasy měl sčesané z obličeje a silně nagelované, aby mu tak držely. Oči měl tmavé jako zralé olivy.

Když se postavil za Davee a položil jí ruce na nahá ramena, nepřestával upírat chtivé oči na Hammonda, jako by odhadoval soupeře. Jeho služby zřetelně přesahovaly povinnosti maséra.

Hammond měl chuť mu říct, ať si dá pohov, že jsou s Davee staří přátelé, nic víc, a že na něho nemusí žárlit.

Zároveň chtěl Davee upozornit, že teď není ta pravá chvíle, aby se vysmívala konvencím tím, že si to bude rozdávat se svým masérem. V téhle době by se měla chovat rozumně. Pokud se Hammond nepletl, a vzal navíc v úvahu Steffiiny poznámky, stálo Daveeino jméno na prvním místě Smilowova seznamu podezřelých.

Všechno, co Davee dělala, se bude podrobně zkoumat.

„Obdivuju tvoji otevřenost, Davee, ale –“

„Proč lhát? Ty jsi měl Lutea rád?“

„Vůbec ne,“ odpověděl poctivě a bez zaváhání. „Byl to podvodník, darebák a nemilosrdný prospěchář. Ubližoval lidem, kteří mu to dovolili, a ty, kterým nemohl ublížit, využíval.“

„Jsi stejně upřímný, Hammonde. Většina lidí ho nemohla vystát.

Nejsem sama, kdo jím opovrhoval.“

„To nejsi, jsi ale jeho vdova.“

„Jsem jeho vdova,“ řekla kysele. „Jsem všelijaká, ale jedno nejsem. Nejsem pokrytec. Nebudu pro toho pacholka truchlit.“

„Davee, kdyby tě slyšeli říkat něco takového nesprávní lidé, mohlo by to pro tebe znamenat velké potíže.“

„Jako třeba Rory Smilow a ta potvora, co ji sem s sebou včera večer přitáhl?“

„Přesně takoví.“

„Ta osoba, ta Steffi, pracuje s tebou, že?“ Když přikývl, pokračovala: „No, připadala mi naprosto příšerná.“

Usmál se. „Sem tam ji někdo má rád. Je velice ambiciózní.

Nepůsobí na lidi dobře, ale jí je to fuk. Nejde jí o to, aby vyhrála soutěž Miss sympatie.“

„To je dobře, protože by to projela.“

„Je docela příjemná, když ji poznáš blíže.“

„Toho se uchráním.“

„Musíš pochopit, odkud přišla.“

„Z nějakého hnízda na Severu.“

Zasmál se. „Spíš jsem měl říct, co ji pohání. Pracovně jí to několikrát nevyšlo, takže si ty neúspěchy vynahrazuje a někdy to trochu přehání.“

„Jestli ji nepřestaneš hájit, tak se asi namíchnu.“

Sáhla si za hlavu a zvedla si vlasy z krku, aby k ní Sandro víc mohl. Byla to velice provokativní póza, při níž odhalovala podpaží a část ňadra. Hammond si spočítal, že Davee moc dobře ví, že je to provokativní, a leželo mu v hlavě, jestli se záměrně snaží rozptýlit jeho pozornost.

„Vážně si myslíš, že mě podezírá z vraždy?“ zeptala se. „Podědíš teď spoustu peněz.“

„To je fakt,“ připustila zamyšleně. „A potom se taky všeobecně ví, že hlavní životní cíl mého zesnulého manžela byl využít – a to se ještě vyjadřuju mírně – co nejvíc mých přítelkyň.

Nevím, jestli si to s nimi rozdával proto, že jsou to mimořádně žádoucí ženy v Charlestonu, nebo proto, že to byly moje přítelkyně.

Pravděpodobně to druhé, protože Georgia Arendaleová má zadek větší než bitevní loď, ale to mu nezabránilo, aby ji nevzal na Kiawah, kde strávili den na pláži. Vsadím se, že se pořádně spálila, protože by to chtělo celou vanu krému, aby zakryla všecku tu celulitidu.

Emily Southerlandová má pleť, že by to zastavilo hodiny, a nepomohl ani bezpočet chemických peelingů, ale Lute ji sbalil stejně, v té její úděsné koupelně v přízemí – na poklopu toalety mají umělou kožešinu – při novoročním večírku, co pořádala.“

Hammond se zasmál, přestože se Davee nesnažila být zábavná.

„Zatímco ty jsi samozřejmě zůstala svým svatebním slibům naprosto věrná.“

„Samozřejmě.“ Nechala si trochu sklouznout prostěradlo a zamávala na něho řasami, aby zdůraznila svoji lež.

„Vy jste neměli zrovna ukázkové manželství, Davee.“

„Nikdy jsem netvrdila, že Lutea miluju. Popravdě řečeno věděl, že ho nemám ráda. Ale to bylo v pořádku, protože ani on mě nemiloval. Přesto naše manželství posloužilo svému účelu. Chtěl mě, aby se mohl vytahovat. Byl jediný muž v Charlestonu, který měl dost odvahy, aby ulovil Davee Burtonovou. Na oplátku já…“ Odmlčela se a zatvářila se bolestně. „Měla jsem vlastní důvod, proč jsem si ho vzala, ale nebylo to proto, že bych hledala štěstí.“

Spustila paži a roztřepala si vlasy, zatímco Sandro jí začal masírovat dolní polovinu páteře. „Vrtíš se, Hammonde. Co se děje?“

„Všechno, co říkáš, vyznívá jako motiv k vraždě.“

Uštěpačně se zasmála. „Kdybych chtěla Lutea zabít, tak bych na to nešla takhle. Nenapochodovala bych osobně do centra v horké sobotní odpoledne, kdy se to tam hemží smradlavými, upocenými yankeeskými turisty, s pistolí jako nějaká bílá verbež, a nestřelila ho do zad.“

„V každém případě bys ráda, aby policie k tomuto závěru dospěla.“

„Psychologie naruby? Takhle chytrá ale nejsem, Hammonde.“

Pohled, který na ni upřel, říkal: Ale ano, jsi.

„No dobře,“ připustila, přesně si vyložila jeho výraz. „Jsem. Ale zároveň bych musela vynaložit námahu a mně nikdo nikdy nemohl předhodit, že bych se nějak obtěžovala nebo obětovala vlastní pohodlí, ať už z jakéhokoli důvodu, zkrátka mi na ničem tolik nezáleží.“

„Věřím ti,“ řekl a myslel to vážně. „Ale nedomnívám se, že existuje nějaký právnický precedens, kde by se obhajoba založila na lenosti.“

„Obhajoba? Vážně si myslíš, že budu potřebovat obhájce?

Opravdu mě detektiv Smilow bude považovat za podezřelou? To je nesmysl! Smilow by měl mnohem pádnější důvod Lutea zabít než já.

Nikdy Luteovi neodpustil, co se stalo s jeho sestrou.“

Hammond svraštil čelo.

„Vzpomínáš si? Smilowova sestra Margaret byla Luteova první žena. Pravděpodobně trpěla maniodepresivními stavy, které u ní nediagnostikovali, ale když si vzala Lutea, tak ji to dorazilo. Jednou to přehnala a snědla k obědu lahvičku prášků. Když se zabila, obvinil Smilow Lutea, že ji zanedbával a byl k ní hrubý a nebral ohledy na zvláštní potřeby ubohé Margaret. V každém případě se na jejím pohřbu ošklivě chytli a byl z toho skandál. Pamatuješ se?“

„Teď, když jsi mi to připomněla, tak si vzpomínám.“

„Od té doby Smilow Lutea nenávidí. Takže si s ním nebudu dělat těžkou hlavu,“ řekla a za Sandrova vedení si na masážním stole poposedla. „Jestli mě obviní, že jsem Lutea zabila, tak mu ukážu, připomenu mu, kolikrát mu vyhrožoval zabitím.“

„Zaplatil bych si, jen abych u toho mohl být,“ řekl Hammond.

Oplatila mu úsměv a řekla: „Už jsi dopil. Dáš si ještě trochu?“

„Děkuju, ale už ne.“

„Já si trochu dám.“ Zatímco jí naléval, zeptala se: „Monroe Mason tě, předpokládám, kontaktoval? Obžaluješ vraha, až ho chytnou?“

„Takový je plán.“

Napila se ze sklenky, kterou jí podal, a dodala: „Ať jsem, jaká jsem, Hammonde, jsem oddaná kamarádka. O tom vůbec nepochybuj.“

Přál si, aby to bývala neřekla. Státní prokurátor Mason informoval své podřízené o svém nadcházejícím odchodu do důchodu. Zástupce prokurátora Wallis je smrtelně nemocný, nebude se ucházet v blížících se listopadových volbách o tento nejvyšší úřad.

Hammond byl třetí v pořadí. Měl vysloveně zaručeno, že ho Mason jako svého zástupce podpoří.

Ale necítil se dobře, že Davee kvůli němu promluvila s Masonem. I když si jejího doporučení vážil, mohl by z toho později být střet zájmů, pokud by ji soudili za vraždu jejího manžela.

„Je mojí povinností se tě zeptat, Davee… jak spolehlivé máš alibi?“

„Nevyvratitelné se, myslím, říká.“

„Dobrá.“

Zaklonila hlavu a zasmála se. „Hammonde, zlato, ty jsi prostě k sežrání! Ty se fakt bojíš, že mě budeš muset obvinit z vraždy, viď?“

Sklouzla z masážního stolu a vykročila k němu, prostěradlo si přidržovala vepředu na těle a táhla je za sebou. Vytáhla se na špičky a políbila ho na tvář. „Přestaň si dělat starosti. Kdybych měla Lutea zastřelit, nebylo by to do zad.

Jaká by to byla zábava? Chtěla bych se dívat tomu parchantovi do očí, až bych mačkala spoušť.“

„To není o nic lepší obhajoba než lenost, Davee,“ podotkl.

„Nepotřebuju žádnou obhajobu. Přísahám, že jsem Lutea nezabila.“ Uvedla svá slova ve skutek a pokřižovala se. „Nikoho bych nikdy nezabila.“

Ulevilo se mu, když ji slyšel to tak přesvědčivě popírat.

Pak to pokazila tím, co dodala. „Vězeňské uniformy jsou tak staromódní, že nemám slov.“

Davee ležela na zádech s očima zavřenýma, uspokojená a uvolněná po Sandrově masáži, po níž následoval sex, který po ní nevyžadoval žádnou účast kromě toho, aby si vychutnala orgasmus.

Cítila na stehně tlak jeho neukojeného vzrušení, ale ignorovala to.

Zlehka jí přejel jazykem přes bradavku. „Zvláštní,“ zamumlal angličtinou s přízvukem.

„Co je zvláštní?“

„Že váš přítel dělal narážky, ale vůbec se vás nezeptal, jestli jste manžela zabila?“

Odstrčila ho a upřela na něho pohled. „Co tím chceš říct?“

Pokrčil rameny. „Protože je to váš přítel, nechce s jistotou vědět, že jste to udělala.“

Davee zabloudila pohledem někam za jeho rameno a mimoděk vyslovila nahlas, co jí tanulo na mysli. „Nebo možná už s jistotou ví, že jsem to neudělala.“

Kapitola jedenáctá

Když Hammond odjížděl od sídla Pettijohnových, z hloubi duše doufal, že nebude muset Davee nikdy na místě pro svědky podrobit křížovému výslechu, a to ze dvou velice dobrých důvodů.

Předně byli s Davee přátelé. Měl ji rád. Byla sotva pilíř ctnosti, ale vážil si jí za to, že to nepředstírá. Když prohlásila, že není pokrytec, nebylo to prázdné chvástání.

Znal spousty žen, které ji ošklivě pomlouvaly, a přitom nebyly o nic lepší než ona. Rozdíl byl v tom, že hřešily potají. Davee hřešila okázale. Považovali ji za ješitnou a sobeckou osobu a taky taková byla. Avšak tuhle pověst si sama pěstovala. Záměrně dodávala svým kritikům na talíři důvody, aby se otřásali nad jejím chováním. Nikdo z nich si neuvědomoval, že člověk, kterého odsuzují, není skutečná Davee.

Jemnější stránky své osobnosti Davee skrývala. Hammond usoudil, že to je její obranný mechanismus, jak si nenechat ublížit ještě víc, než se stalo za jejího dětství. Odháněla od sebe lidi dřív, než měli příležitost udělat jí totéž.

Maxine Burtonová byla mizerná matka. Davee a jejím sestrám chyběla matčina pozornost a láska. Maxine neudělala nic, aby si získala jejich lásku nebo oddanost. Davee nicméně matku týden co týden věrně navštěvovala ve špičkovém pečovatelském zařízení, kde byla zavřená.

Nejenom že Davee na péči o matku dohlížela a platila ji, také se jí přímo účastnila, při pravidelných návštěvách se starala o Maxininy osobní potřeby. Pravděpodobně byl jediný, kdo o tom kromě Sarah Birchové, která mu to svěřila, věděl.

Zadruhé by nechtěl podrobit u soudu Davee křížovému výslechu proto, že lhala tak okouzlujícím způsobem. Poslouchat ji bylo takové potěšení, že člověku přestalo záležet na tom, jestli říká pravdu, nebo ne.

Porotcům připadali svědkové jako ona zábavní. Kdyby ji předvolali, aby svědčila, dostavila by se k soudu oblečená tak, že by z toho šla všem hlava kolem. Už jen samotný její zjev by porotce přiměl, aby se posadili zpříma a zbystřili. Zatímco při výpovědích ostatních svědků by možná podřimovali, ji by poslouchali a čekali na každé v cukru obalené slovo, které by jí splynulo ze rtů.

Kdyby vypověděla, že sice Lutea nezabila, ale že nelituje, že je mrtvý, že byl nevěrný manžel, který ji podvedl tolikrát, že by se nedopočítala, že byl v zásadě zkažený a krutý a zasloužil si zemřít, porotci obou pohlaví by nejspíš souhlasili. Přesvědčila by je, že charakter toho ničemy a jeho špatné činy jeho vraždu ospravedlňují.

Ne, nechtěl by Davee soudit za vraždu jejího manžela. Ale kdyby na to došlo, tak to udělá.

Nic nemohlo jeho kariéře prospět víc, než že dostal přidělený tenhle případ. Doufal, že mu Smilowův tým dodá spoustu materiálu, s kterým bude moct pracovat, že obviněný se rovnou nepřizná a že případ tudíž opravdu půjde před porotu.

Tohle byl případ, do kterého se mohl zakousnout. Rozhodně to bude výzva a bude to vyžadovat jeho plné soustředění. Ale bude to také skvělá příležitost, jak dokázat své schopnosti. Rozhodně měl v úmyslu se v listopadu ucházet o funkci okresního prokurátora. Chtěl vyhrát. Nechtěl však vyhrát proto, že je atraktivnější nebo že má lepší původ nebo že je lépe zajištěný než jiný kandidát či kandidáti.

Chtěl si ten úřad zasloužit.

Případ, jako byla vražda Lutea Pettijohna, na němž člověk může ukázat, co v něm je, se vyskytne jen zřídka. Proto ho potřeboval.

Proto neřekl Monroe Masonovi, že se s Pettijohnem setkal. Prostě tenhle případ musel mít a nehodlal připustit, aby mu cokoli zabránilo v tom, aby jej dostal před soud. Byl to dokonalý prostředek, jak se ukázat veřejnosti, než nastane listopad.

Byl to také dokonalý prostředek, jak naštvat otce.

Což byl ze všech nejpřesvědčivější důvod. Před několika lety se Hammond rozhodl, že nebude obhájcem, ale žalobcem. Preston Cross byl s velkým křikem proti tomu, argumentoval, jaké jsou rozdíly ve výdělku, a tvrdil Hammondovi, že je blázen, když se spokojí s platem státního úředníka. Nedávno se dozvěděl, že příjmy žalobce nebyly tím, o co otci hlavně šlo.

To rozhodnutí je postavilo do opačných táborů. Jelikož Preston byl společníkem Lutea Pettijohna v nějakých bezohledných obchodech s pozemky, obával se, že ho bude žalovat vlastní syn. Na tohle Hammond přišel teprve nedávno. Znechutilo ho to. Tvrdě se kvůli tomu pohádali a jejich spory dostaly další rozměr.

Momentálně ale na to nesměl myslet. Kdykoliv přemýšlel o otci, úplně ho to psychicky ničilo. Zkoumat důkladněji vrstvu po vrstvě jejich vztah vyžadovalo spoustu času, emocionálně ho to vyčerpávalo a naprosto k ničemu to nevedlo. Choval jen malou naději, že se spolu někdy úplně usmíří.

Prozatím tenhle problém odsunul a zaměřil se na to, co pro něho bylo v tuhle chvíli nejpodstatnější – na ten případ.

Rozchod se Steffi byl šťastně načasovaný. Zbavil se zátěže, z které byl nešťastný a mohla by mu bránit v soustředění. Namíchne se, až se dozví, že jí přidělili křeslo druhého pilota, ale její podrážděnost on zvládne, až bude zapotřebí.

Pro Hammonda Crosse dnešek znamenal nový start –který vlastně začal včera v noci.

Když odjížděl od domu Pettijohnových, svíral jednou rukou volant a druhou sáhl do náprsní kapsy pro kus papíru, který si tam předtím zastrčil, a připomněl si adresu, kterou si na něj zapsal.

Steffi vtrhla do nemocničního pokoje a sotva popadala dech.

„Přijela jsem, jak nejrychleji to šlo. Co jsem propásla?“

Krátce předtím, než odešla z Hammondova bytu, se jí Smilow dovolal na mobil. Zavolal jí tak, jak jí slíbil, když lékař ve službě povolil, aby jeho pacienty vyslechli.

„Chci u toho být, Smilowe,“ řekla mu po telefonu.

„Nemůžu na tebe čekat. Doktor by mohl povolení zrušit, jestli po tom hned neskočím.“

„Dobře, ale nespěchej. Jsem na cestě.“

Hammond bydlel nedaleko nemocničního komplexu. I tak překročila přikázanou rychlost, aby se tam dostala co nejdřív.

Nemohla se dočkat, jestli pacienti s otravou z jídla neviděli někoho poblíž Pettijohnova hotelového apartmá.

Poté co v rychlosti dorazila, postála chvíli ve dveřích, a pak teprve přešla po dlaždicové podlaze k nemocničnímu lůžku. Ležel na něm muž kolem padesátky, s obličejem barvy chlebového těsta, oči měl zapadlé a pod nimi tmavé kruhy. Do pravé ruky měl zavedenou výživu. Mísu a misku ve tvaru ledviny měl na dosah na nočním stolku.

Na židli u postele seděla žena, nejspíš jeho manželka, jak Steffi předpokládala. Nevypadala nemocně, jenom vyčerpaně. Pořád ještě byla oblečená na prohlídku města. Měla na sobě tenisky, šortky a tričko, na němž blyštivými písmeny stálo DÍVKY VYCHOVANÉ

NA JIHU.

Smilow, který stál vedle lůžka, je představil. „Pan a paní Danielsovi, paní Steffi Mundellová z kanceláře okresního prokurátora. Úzce spolupracuje na vyšetřování.“

„Dobrý den, pane Danielsi.“

„Zdravím.“

„Je vám už lépe?“

„Přestal jsem se modlit, abych umřel.“

„Asi to svědčí o jistém zlepšení.“ Pohlédla přes něho na jeho ženu. „Vám nebylo špatně, paní Danielsová?“

„Já měla krabí polévku,“ odpověděla s bezbarvým úsměvem.

„Danielsovi jsou poslední, s nimiž jsem mluvil,“ řekl Smilow.

„Ostatní z jejich skupiny nám nemohli pomoct.“

„Vážně?“

„Pan Daniels možná ano.“

Muž na lůžku se netvářil při tom pomyšlení zrovna šťastně, ale zamručel: „Možná jsem někoho viděl.“

Steffi nedokázala ovládnout netrpělivost a zatlačila na něho, ať se vyjádří jasně: „Buď jste někoho viděl, nebo neviděl.“

Paní Danielsová se zvedla. „Je velice unavený. Nemohlo by to počkat do zítřka? Až si ještě jednu noc odpočine?“

Steffi si okamžitě uvědomila svoji chybu a přinutila se ustoupit.

„Omlouvám se. Promiňte, že jsem tak bezohledná. Bohužel jsem asi převzala pár špatných zvyků od lidí, které obžalovávám. Jsem zvyklá jednat s vrahy, zloději, násilníky, recidivisty, ne se slušnými lidmi, jako jste vy. Nepřicházím moc často do styku s bohabojnými lidmi, kteří platí daně a dodržují zákony.“ Po tom proslovu se neodvážila na Smilowa pohlédnout, věděla, že by uviděla v jeho očích posměch.

Paní Danielsová si skousla spodní ret a poradila se s manželem.

„Je to na tobě. Cítíš se teď na to?“

Steffi je odhadla a okamžitě dospěla k názoru, že je inteligencí zdaleka převyšuje. Využila jejich nerozhodnosti k dalšímu manipulování. „Jestli chcete počkat na naše otázky do zítřka, je to samozřejmě v pořádku, pane Danielsi. Ale pochopte, prosím, naši situaci. Předního občana našeho města chladnokrevně zavraždili.

Zákeřně ho střelili do zad, aniž by k tomu zavdal příčinu. Rozhodně jsme žádnou nezjistili.“ Dopřála jim chvilku, aby si to přebrali, a pak dodala: „Doufáme, že toho surového vraha chytíme, než bude mít možnost udeřit znovu.“

„Potom vám nemůžu pomoct.“

Nečekané prohlášení pana Danielse je všechny zaskočilo. Smilow se vzpamatoval jako první. „Proč si myslíte, že nám nemůžete pomoct?“

„Protože tady paní Mundellová mluví o vrahovi a osoba, kterou jsem viděl, byla žena.“

Steffi a Smilow na sebe pohlédli. „Mluvila jsem všeobecně,“

objasnila.

„Tak teda, viděl jsem nějakou ženu,“ řekl Daniels a znovu se opřel o polštář. „A nevypadala jako vrah.“

„Můžete se vyjádřit podrobněji?“ zeptala se Steffi.

„To jako jak vypadala?“

„Povězte nám to všechno od začátku,“ vybídl ho Smilow.

„No, my – teda náš kostelní sbor – jsme odešli z hotelu hned po obědě. Asi tak za hodinku se mi začalo dělat zle od žaludku. Nejdřív jsem myslel, že je to tím vedrem. Ale pár dětí, co byly s náma, už začalo bolet břicho, tak mě napadlo, že to bude něčím jiným. Minutu od minuty mi bylo hůř. Nakonec jsem řekl ženě, že jdu zpátky do hotelu, vezmu si něco na žaludek a dohoním je.“

Paní Danielsová všechno potvrdila vážným přikývnutím.

„Když jsem šel zpátky, to už mi bylo… hodně blbě. Měl jsem strach, že to nestihnu zpátky do pokoje.“

„Kdy jste uviděl tu ženu?“ skočila mu do řeči Steffi, která si přála, aby se k tomu už konečně dostal.

„Když jsem došel k našemu pokoji.“

„Který je ve čtvrtém poschodí,“ ověřoval si to Smilow.

„Číslo padesát šest,“ upřesnil Daniels. „Všiml jsem si někoho na konci chodby a podíval se tam. Stála před jinými dveřmi.“

„Co dělala?“ chtěl vědět Smilow.

„Nedělala nic. Jenom stála obrácená ke dveřím, jako by zaklepala a čekala, až někdo otevře.“

„Jak daleko od vás byla?“

„Hmm, moc daleko ne, ale ani ne moc blízko. Víte, jak je to trapné, když se podíváte někomu cizímu do očí a kromě vás tam nikdo jiný není? Tak takové to bylo. Člověk nechce vypadat ani moc odměřeně, ani moc přátelsky. Dneska si člověk musí dávat na lidi pozor.“

„Mluvil jste s ní?“

„Ne, ne, nic takového. Jenom jsem se podíval tam, kde jsem ji zahlédl. Popravdě řečeno jsem nemyslel na nic jiného, než abych už byl v koupelně.“

„Ale viděl jste na ni dobře.“

„Tak dobře zas ne.“

„Dost dobře, abyste odhadl, kolik jí bylo?“

„Nebyla stará. Ale ani to nebyla dívka. Asi tak ve vašem věku,“

řekl k Steffi. „Barevná?“

„Ne.“

„Vysoká, malá?“

Daniels sebou trhl a promnul si místo na podbřišku. „Zlato?“

řekla rozčileně jeho žena, uchopila ledvinovitou misku a strčila mu ji pod bradu. Odstrčil ji. „Jenom menší křeč.“

„Chtěl bys trochu Spritu?“

„Jenom loknout.“ Paní Danielsová mu přiložila kelímek s víčkem k ústům a on se brčkem trochu napil. Když dopil, znovu pohlédl na Smilowa. „Na co jste se to ptal… jo, jak byla vysoká?“ Zavrtěl hlavou. „Nevšimnul jsem si. Ani nápadně malá, ani nápadně velká, odhaduju tak průměr.“

„Co vlasy? Byla blondýna?“ zeptala se Steffi.

„Moc ne.“

„Moc ne?“ opakoval Smilow.

„Nebyla moc světlovlasá. Žádný takový typ jako Marylin Monroe. Víte, co tím myslím. Ale vlasy neměla ani tmavé, tak něco mezi.“

„Pane Danielsi, mohl byste nám tak povšechně popsat, jakou měla postavu?“

„Chcete vědět, jestli byla… tlustá?“

„Byla?“

„Ne.“

„Hubená?“

„Jo, spíš hubená. Tak nějak, asi by se dalo říct, že hubená. Víte, já jsem si jí moc nevšímal. Dělal jsem, co jsem mohl, aby se mi nestalo neštěstí rovnou na chodbě.“

„Myslím, že víc vám říct nemůže,“ vložila se do toho paní Danielsová. „Jestli vás napadne ještě něco, na co byste se chtěli zeptat, přijďte zítra.“

„Ještě poslední otázku, prosím,“ řekl Smilow. „Viděl jste tuhle ženu opravdu vcházet do pokoje pana Pettijohna?“

„Ne. Rychle jsem si odemkl dveře takovou tou kartou, co vypadá jako kreditka, a šel dovnitř.“ Promnul si strniště na tváři. „Abych pravdu řekl, nevím, jestli to byl pokoj, kde toho člověka zabili. Mohl to být kterýkoliv pokoj na chodbě.“

„Bylo to luxusní střešní apartmá. Dveře u něho jsou trochu víc zapuštěné. Kdybychom vám ukázali apartmá pana Pettijohna, byl byste schopen určit, jestli to byly ty dveře, před nimiž ta žena stála?“

„To vážně pochybuju. Jak už jsem vám říkal, podíval jsem se do chodby jenom letmo. Zaregistroval jsem, že tam stojí u dveří nějaká žena a čeká, až jí někdo otevře. Nic víc.“

„Víte jistě, že z těch dveří nevycházela, nebyla na odchodu?“

„Ne, to nevím jistě.“ Daniels začínal mít hádavou náladu. „Ale neměl jsem takový dojem. Na ní ani na té situaci nebylo nic zvláštního. Upřímně řečeno, kdybyste se nezeptali, ani bych si na ni nevzpomněl. Ptali jste se, jestli jsem na chodbě včera odpoledne někoho viděl, a viděl jsem ji.“

Paní Danielsová znovu zasáhla. Steffi se Smilowem se omluvili, že ho museli obtěžovat, poděkovali mu za informace, popřáli mu, aby se dal brzy do pořádku, a odešli.

Venku na nemocniční chodbě Smilow nevrle řekl: „No to je radosti. Máme očitého svědka, který viděl nějakou ženu stát ani ne moc blízko, ani ne moc daleko, která možná stála a možná taky ne před Pettijohnovými dveřmi. Nebyla ani stará ani mladá. Prostředně velká. Vlasy ‚něco mezi‘, ‚tak nějak hubená‘.“

„Jsem zklamaná, ale nepřekvapuje mě to,“ odtušila Steffi.

„Pochybovala jsem, že si vůbec na něco vzpomene, vzhledem k tomu, co ho v tu chvíli zaměstnávalo.“

„Zatraceně,“ zanadával Smilow.

„Přesně tak.“

Potom se po sobě podívali a zasmáli se a smáli se ještě, když se z manželova pokoje vynořila paní Danielsová. „Konečně mě přemluvil, abych se vrátila do hotelu. Nebyla jsem lam, co nás sem přivezla sanitka. Jedete dolů?“ zeptala se zdvořile, když přijel výtah.

„Ještě ne,“ odpověděla jí Steffi. „Musím ještě něco probrat s detektivem Smilowem.“

„Přeju hodně štěstí při řešení té záhady.“

Poděkovali jí za spolupráci a ochotu pomoci, pak Steffi pobídla Smilowa k čekárně, která byla momentálně prázdná. Když se posadili na židle naproti sobě, bez obalu ji informoval, že žalobcem v Pettijohnově případu bude Hammond Cross.

„Mason to přidělil svému zlatému chlapci.“

Nijak se nesnažila skrýt zklamání a zlost a zeptala se, kdy se to dozvěděl.

„Dneska navečer. Volal mi šéf Crane a řekl mi to, protože jsem se bral za tebe.“

„Děkuju. To mi to pomohlo,“ řekla hořce. „Kdy jsem se měla o tomhle vývoji dozvědět?“

„Asi zítra.“

Hammond o Pettijohnově vraždě nevěděl, dokud mu o ní neřekla.

To mu musel volat Mason, když tam ještě byla. Zvláště ji roztrpčilo, že chvíli potom, co ukončil jejich vztah, ji vypíchl z případu, kterým by si udělala jméno.

Smilow řekl: „Davee Pettijohnová zatáhla za nitky.“

„Přesně jak slíbila.“

„Řekla, že se nikdy nespokojí s tím, co je druhé nejlepší. Zřejmě tě za takovou považuje.“

„V tom to není. Tedy, ne úplně. Má mnohem radši, když pro ni pracuje muž než nějaká žena.“

„To je dobrý postřeh. Lip jim to klape. Kromě toho se její rodina s Crossovými spousty let přátelí.“

„Není důležité, co znáš, ale koho znáš.“

Chvíli mlčky přemýšlela, pak se zvedla a přehodila si řemen těžkého kufříku přes rameno. „Protože už nejsem –“

Smilow máchl rukou, ať si znovu sedne. „Mason ti hodil kost.

Tvař se překvapeně, až ti to ráno oficiálně oznámí.“

„Jakou kost?“

„Máš asistovat Hammondovi.“

„To mě nepřekvapuje. Takovýhle případ potřebuje aspoň dvě chytré hlavy.“ Vycítila, že je za tím něco víc, a tázavě nadzvedla obočí. „A dál?“

„A bude na tobě, abys sloužila jako mantinel mezi námi dvěma a zaručila, že se budeme chovat přátelsky. Kdybychom se nechovali, máš zkusit zabránit krveprolití.“

„To nemůžu zaručit. Viděla jsem vás dva, když už to vypadalo, že dojde k zápasu na život a na smrt. O co vlastně jde?“

„Nemůžem se ani cítit.“

„To vím, Smilowe. Jak to vzniklo?“

„To je dlouhá historie.“

„Necháme si ji na jindy?“

„Možná.“

Otrávilo ji, že nebyl ochotný jí to říct. Ráda by věděla, co je za tím, že se s Hammondem tak smrtelně nenávidí. Byli samozřejmě dva naprosto rozdílné osobnostní typy. Smilowova nadutá odtažitost lidi odpuzovala, a pokud se úplně nepletla, choval se tak záměrně.

Hammond byl charismatický. Blízké přátelství s ním si člověk musel zasloužit, ale byl milý a vstřícný. Smilow byl vybíravý a vždy pečlivě upravený, zatímco Hammond byl přitažlivý nenuceně a nemusel na to vynakládat námahu. Na vysoké byl Smilow v ročníku ten, kdo špičkově odvedl zkoušku, a tím všem znemožnil, aby ho překonali. Hammond měl také výtečné výsledky, ale zároveň byl oblíbený studentský vůdce a atletická hvězda. Výborné výsledky měli oba, ale jeden si je musel tvrdě zasloužit, zatímco ten druhý k nim přišel snadno.

Steffi se mnohem víc dokázala identifikovat se Smilowem. Jeho nechuť k Hammondovi chápala a odhadovala, z čeho pramení. Tu nechuť v něm Hammond vyvolával vlastním přístupem k výhodám, které měl. Nevyužíval je. A co víc, odmítal je. Odmítl svěřenecký fond a žil z toho, co vydělal. Jeho condo bylo pěkné, ale mohl si dovolit něco mnohem lepšího. Jedinou jeho extravagancí byla plachetnice a chata, ale nikdy nerozhlašoval, že je má.

Nenávidět ho by bylo mnohem jednodušší, kdyby se s nimi vytahoval.

Bylo by zajímavé vědět, nemluvě o tom, že užitečné, co tu antipatii mezi ním a Smilowem vyvolalo. Stáli na stejné straně zákona, měli společný cíl, a přesto jako by sebou navzájem pohrdali víc, než by pohrdali nenapravitelnými zločinci.

„Musí to být tvrdé,“ poznamenal Smilow a vytrhl ji ze zamyšlení.

„Cože?“

„V profesionální rovině s Hammondem stále soupeřit, ale v noci s ním spát. Nebo právě pro tu soutěživost je ten poměr tak vzrušující?“

Tentokrát ji úplně vyvedl z míry. Zůstala na něho koukat v němém úžasu.

„Vrtá ti hlavou, jak o tom vím?“ Usmíval se tak chladně, až jí z toho přeběhl mráz po zádech. „Vylučovací metodou. Je to jediný chlap v soudní budově, který se nevytahoval, že se tam dostal.“

Demonstrativně se jí zadíval na klín. „Dal jsem si dvě a dvě dohromady a tvoje ohromená reakce můj správný odhad právě potvrdila.“

Jeho samolibost byla nesnesitelná, ale odmítla soptit nebo se rozčílit, což by mu udělalo nesmírnou radost. Místo toho se dál tvářila bezvýrazně a promluvila klidně: „Co že tě tak zajímá můj milostný život, Smilowe? Žárlíš?“

Skutečně se zasmál. „Koketování ti nesedí, Steffi.“

„Jdi k čertu.“

Ani to s ním nehnulo. „Dedukce je moje silná stránka,“

pokračoval. „Jsem v tom dobrý.“

„Co plánuješ s touhle šťavnatou informací udělat?“

„Nic.“ Ledabyle pokrčil rameny. „Jenom mě pobavilo, že náš zlatý chlapec zkompromitoval svoji profesní etiku. Že by jeho brnění začínalo ztrácet lesk? Aspoň trochu?“

„Spát s kolegou není zrovna zločin, za který se věší. Je to drobný přečin, na facku.“

„Pravda. Ovšem u Hammonda Crosse je to prakticky smrtelný hřích. Proč to jinak tajit?“

„No, můžeš se přestat škodolibě radovat. Už není nic, co by se tajilo. Skončilo to. Fakt,“ dodala, když na ni vrhl podezíravý pohled.

„A to jako kdy?“

Pohlédla na hodinky. „Přede dvěma hodinami a osmnácti minutami.“

„Vážně? Předtím, než mu Mason ten případ dal, nebo potom?“

„Jedno nemá s druhým nic společného,“ odsekla popudlivě.

Zkřivil koutek tenkých rtů v náznaku úsměvu. „Jsi si tím jistá?“

„Naprosto. Můžete klidně vědět pravdu, čistou pravdu, nic než pravdu, detektive. Hammond mě pustil k vodě. Tečka. Konec diskuse.“

„Proč?“

„Vyposlechla jsem si řeč na téma ‚kráčíme každý opačným směrem‘, což se obvykle překládá ‚přišel jsem, zvítězil jsem a teď jsem připraven navštívit nové prázdninové místo‘.“

„Hmm. Víš o nějakém místě, které se chystá navštívit?“

„Ne. A to žena obvykle pozná.“

„Stejně tak muž.“

Jeho tón prozradil víc než ta tři slova. Pozorně se na něho zadívala. „No ne, Rory! Bylo by i jen vzdáleně možné, že byl pan Studený čumák někdy zamilovaný?“

„Pomiňte?“ Nevšimli si, že k nim přistoupila sestra, až když promluvila. „Můj pacient…“ Ukázala palcem přes rameno k pokoji pana Danielse. „Chtěl vědět, jestli už jste odešli. Když jsem mu řekla, že jste tady, požádal mě, abych vám vyřídila, že si vzpomněl na něco, co by vám mohlo pomoct.“

Ještě ani nedomluvila a už byli na nohou.

Kapitola dvanáctá

Hammond si připomněl adresu, kterou si zapsal a zastrčil do kapsičky u košile předtím, než odjel na návštěvu k Davee.

Nebyl si jist, jestli služba pro nepřítomné doktora Ladda má ústřednu v Charlestonu, a tak jel nedočkavě prstem po seznamu lékařů ve Zlatých stránkách, až našel jednoho dr. A. E. Ladda.

Okamžitě poznal, že je to ten správný, protože číslo, které tam bylo uvedeno, souhlasilo s tím, na něž ráno volal z chaty. Doktor Ladd byl jeho jedinou cestou k ženě, s níž včera v noci byl. Samozřejmě nepadalo v úvahu, že by s ním promluvil. Hammond si stanovil bezprostředně za cíl najít jeho ordinaci a uvidět, jestli by se z toho třeba něco nedozvěděl. Později se pokusí vymyslet, jak by na to měl jít, aby se s ním seznámil.

Přestože ho zaměstnával rozchod se Steffi, zneklidňující rozhovor s Davee, Pettijohnova vražda a všechno, co z toho vyplývalo, myšlenky na ženu, kterou sledoval z venkovské pouti a líbal u benzinové stanice, ho nenechávaly na pokoji.

Bylo by marné pokoušet se si jich nevšímat. Hammond Cross nezodpovězené otázky nepřijímal. Ani jako chlapec se nenechával odbýt odpověďmi, které ho měly ukolébat. Nedal rodičům pokoj, dokud mu nepodali vysvětlení, které jeho zvědavost uspokojilo.

Tenhle povahový rys ho neopustil ani v dospělosti. Přání vědět nejenom všeobecnosti, ale i podrobnosti, mu v jeho práci bylo výhodou. Tak dlouho šťoural, dokud se nedobral pravdy, až už z něho byli kolegové někdy nanejvýš znechucení. Dokonce i jeho samotného jeho urputnost občas znechucovala.

Bude na ni myslet, dokud se nedozví, kdo to je a proč po té neuvěřitelné noci, kterou spolu prožili, odešla z jeho chaty, a tím i z jeho života.

Vypátrat doktora Ladda byl pokus, i když nezralý, patetický a zoufalý, jak o ní něco zjistit. Především a hlavně, jestli je, nebo není paní Laddová. Pokud ano, tak u toho to musí skončit. Kdyby ne…

Nepovolil si uvažovat o různých možnostech, kdyby ne.

Hammond vyrostl v Charlestonu, a tak věděl, kde tu ulici přibližně najde. Bylo to jen pár bloků od Daveeina domu. Dojel tam za několik minut.

Byla to krátká úzká ulička s domy obrostlými popínavými rostlinami, domy, z nichž mluvila historie. Byla to jedna z těch ulic, kam se dá snadno dojít pěšky z rušné čtvrti plné obchodů a restaurací, ale přesto je to úplně jiný svět. Na většině budov v téhle oblasti mezi Broad Street a Baterií byly historické pamětní desky.

Čísla některých domů končila na V2, což naznačovalo, že se přístavek k hlavnímu domu, jako třeba přístřešek na kočáry nebo oddělená kuchyně, přestavěl na samostatné bydlení. Tady byly nemovitosti velmi žádané a bydlení zde bylo drahé.

Hammonda nepřekvapilo, že ten doktor má praxi v rezidenční čtvrti. Mnozí specializovaní odborníci si ve starších domech zřídili kanceláře a ordinace, přičemž často bydleli ve vyšších patrech.

Taková tradice panovala v Charlestonu už po staletí.

Zaparkoval vůz na širší hlavní ulici a do uličky dlážděné kočičími hlavami se vydal pěšky. Setmělo se, víkend skončil a lidé se uchýlili do domů. Nikdo kromě něho se venku nepohyboval. Ulice byla stíněná a tichá, ale celkově přívětivá a pohostinná. Otevřenými okenicemi byly vidět osvětlené pokoje, které působily lákavě. Bez výjimky to byly domy pro náročné a byly dobře udržované. Doktor Ladd zřejmě velmi dobře vydělával.

Večerní vzduch byl těžký a hutný. Obepínal ho jako přilnavá flanelová přikrývka. Během několika málo minut se mu košile začala lepit na tělo. Pomalá chůze byla vyčerpávající, zvláště když se k tomu přidávala ještě nervozita.

Přinutil se zhluboka dýchat, nasával vůni exotických květin spolu se slanou vůní mořské vody z nedalekého přístavu. Ucítil zbytky kouře po dřevěném uhlí, na němž někdo připravoval nedělní večeři.

Z té vůně se mu začaly sbíhat sliny a připomnělo mu to, že celý den nic nejedl, kromě vdolku v chatě.

Chůze mu poskytla čas na přemýšlení, jak by se měl s tím doktorem seznámit. Co kdyby jednoduše přistoupil ke dveřím a zazvonil? Kdyby přišel otevřít doktor Ladd, mohl by předstírat, že dostal špatnou adresu, že hledá někoho jiného, omluvit se, že vyrušuje, a odejít.

Kdyby přišla otevřít ona… co by měl na vybranou? Nejlěžší otázka by byla zodpovězena. Otočil by se a bez ohlédnutí by odešel a dál pokračoval ve svém životě.

Všechny tyhle eventuality se zakládaly na pravděpodobnosti, že je za toho doktora vdaná. Hammondovi to připadalo jako logické vysvětlení toho, že mu potají volala, a když ji přitom přistihl, chovala se provinile. Protože vypadala jako ztělesněné zdraví a rozhodně na ní nebyly patrné žádné příznaky nemoci, vůbec ho nenapadlo, že by mohla být pacientka.

Alespoň ne, dokud nedošel k domu. Na malém čtvercovém dvorku ohraničeném plotem z kovových prutů stál nenápadný bílý sloupek s tabulí s černým ležatým nápisem.

Dr. A. E. Ladd, psycholog.

Byla pacientka? Pokud ano, tak ho trochu znepokojilo, že pocítila potřebu poradit se se svým psychologem krátce poté, co vstala z jeho postele. Utěšil se tím, že si připomněl, že je dnes běžné mít svého terapeuta. Lidé se jim svěřují, tak jako se dříve svěřovali důvěryhodným

životním

partnerům,

starším

příbuzným

a

duchovním. Měl přátele a kolegy, kteří pravidelně týdně docházeli na terapii, jen aby se zbavili stresu ze současného života. Docházet k psychologovi s sebou neneslo žádné stigma a určitě to nebylo nic, za co by se měl člověk stydět.

Vlastně se mu velice ulevilo. Spát s pacientkou doktora Ladda bylo přijatelné. Nepřijatelné by bylo spát s jeho ženou. Ale ten malý paprsek naděje přece jenom zastřel mrak. Pokud je jeho pacientkou, co potom? Dozvědět se její totožnost bude téměř nemožné.

Doktor Ladd nebude poskytovat informace o svých pacientech.

Kdyby se Hammond snížil k tomu, že by využil svého postavení v kanceláři státního zástupce, lékař by pravděpodobně trval na svém profesním privilegiu a odmítl by zpřístupnit složky pacientů, pokud by ho úředně neobeslali, a tak daleko by to Hammond nikdy nehnal.

Nedovolily by mu to jeho profesní zásady.

Kromě toho, jak by se na ni mohl vyptávat, když ani neví, jak se jmenuje?

Z druhé strany ulice Hammond o tomhle dilematu přemítal a přitom si důkladně prohlížel úpravnou cihlovou stavbu, v níž měl doktor Ladd svoji ordinaci. Dům představoval jedinečný architektonický styl – z ulice měl šířku jednoho pokoje, dozadu délku několika pokojů. Tenhle dům měl dvě patra a v obou patrech hluboké postranní verandy či terasy, které se táhly po celé délce domu.

Od zdobené brány vedla cestička v pravé části dvorku rovnou k hlavním dveřím natřeným charlestonskou zelení – téměř černou barvou namíchanou s trochou zelené. Na dveřích bylo uprostřed mosazné klepadlo a jako u většiny těchto úzkých domů nevedly přímo do domu, ale na terasu, z níž se do domu vcházelo.

Většinu fasády porůstal fíkovník, ale kolem čtyř vysokých oken vedle hlavních dveří byl pečlivě zastřižený. Pod každým oknem byly truhlíky s kapradinami a bílými balzamínami. Nikde se nesvítilo.

Právě když Hammond sestupoval z chodníku, že přejde přes ulici a podívá se zblízka, dveře domu za ním se otevřely a vyběhl obrovský šedobílý ovčácký pes a táhl za sebou svého pána.

„Pomalu, Winthrope!“

Ale Winthrop se nenechal zastavit. Byl celý divý, aby už byl venku, škubal sebou na vodítku, a když se přihnal k brance, stoupl si na zadní a opřel se o ni. Hammond instinktivně pár kroků ustoupil.

Majitel psa se tomu zasmál, otevřel branku a Winthrop se vyřítil ven. „Omlouvám se. Doufám, že vás nepolekal. Nekouše, ale kdyby dostal šanci, olizoval by vás, až by z vás nic nezbylo.“

Hammond se usmál. „Nic se nestalo.“ Winthrop o něho neprojevil zájem, zvedl nožičku a začal čůrat na sloupek plotu.

Hammond musel vypadat neškodně nebo ztraceně, protože se muž zeptal: „Mohl bych vám nějak pomoct?“

„Ech, no vlastně hledám… tady má být lékařská ordinace.“

„Už jste ji našel.“ Mladý muž ukázal bradou k domu přes ulici.

„Aha, aha.“

Muž se na něho zdvořile, ale tázavě zadíval.

„Jsem… jsem obchodník,“ vyhrkl. „Lékařské formuláře a takové věci. Na ceduli nestojí, v kolik ordinace otevírá.“

„Myslím, že kolem desáté. Mohl byste zavolat a potvrdit si to.“

„Jistě, ano, měl jsem zavolat, ale… víte… myslel jsem, že… tak dobrá.“ Winthrop čenichal pod keřem kamélií. „Děkuju. To chce klid, Winthrope.“

Zadoufal, že si muž se psem nikdy nespojí tohohle idiota, který se nedovede vymáčknout, s členem prokuratury, na něhož se televizní reportéři často obracejí, pohladil chundelatého psa po hlavě, otočil se a vykročil po chodníku směrem, odkud přišel.

„Vlastně jste Alex, tedy doktorku Laddovou, právě propásl.“

Hammond se prudce otočil. „Doktorku Laddovou?“

Steffi a Smilow se vrátili do nemocničního pokoje a postavili se každý z jedné strany Danielsovy postele. Daniels se vyhýbal tomu, aby jim pohlédl zpříma do očí. Smilowovi připadal nesvůj mnohem víc než před čtvrthodinou, ale nebyly za tím zažívací potíže. Vypadal mnohem víc, jako že ho tíží špatné svědomí.

„Sestra říkala, že jste si vzpomněl na něco, co by nám mohlo při našem vyšetřování pomoct.“

„Možná.“ Daniels zatékal pohledem ze Steffi na Smilowa. „Víte, má se to tak. Když jsem sešel z pravé cesty…“

„Sešel z pravé cesty?“

Daniels upřel pohled na Steffi, která mu skočila do řeči. „V

manželství.“

„Zahnul jste?“

Nechejte na Steffi, ať to rozčísne, pomyslel si Smilow. ‚Takť do jejího slovníku nepatřil. Pan Daniels se zatvářil naprosto zničeně, když vykoktal:

„Jo. Jedna… žena u mě v práci. My… však víte.“ Rozpačitě zavrtěl kostnatým tělem na tvrdé matraci. „Ale dlouho to netrvalo.

Viděl jsem, jakou to dělám špatnost. Byla to taková věc, co se stane, ani nevíte jak. Potom se jednou ráno vzbudíte a řeknete si, proč tohle sakra vlastně dělám? Miluju svoji ženu.“

Smilow sdílel Steffinu očividnou netrpělivost s rozvláčným Danielsovým přiznáním. Přál si, aby se ten chlap konečně dostal k věci. Nicméně Steffi tvrdým pohledem varoval, ať dopřeje Danielsovi čas, aby vyložil, co má na srdci, vlastním tempem.

„Proč vám to vykládám… Ona… moje žena, je hrozně rozčilená, když si všímám jiné ženy. Ne že bych jí to měl za zlý,“ dodal rychle.

„Má právo mě podezírat. To právo jsem jí poskytl, když jsem se dopustil cizoložství.

Ale ji vyvede z míry i úplná maličkost – stačí, když laskavě na jinou třeba jen promluvím. Víte, co tím myslím? Hned se rozpláče. A začne říkat, že pro mě není dost dobrá. Že nedokáže naplnit moje potřeby.“ Upřel unavené oči na Smilowa. „Víte, jak to s nima chodí.“

Znovu Smilow vrhl na Steffi pohled, který jí přikázal, ať neohrozí tenhle mužův sexistický výlev nějakým ostrým kritizováním.

„Nepopsal jsem vám tu dámu do detailu, protože jsem nechtěl, aby to manželku rozčílilo. Poslední dobou spolu moc pěkně vycházíme. Dokonce tady přišla s… nějakými erotickými pomůckami. Víte, abychom si náš výlet trochu okořenili, když spolu zůstaneme sami. Tak nějak se na to dívá jako na druhé líbánky. Když jedete autobusem s kostelním sborem, tak toho moc dělat nemůžete, ale jakmile se octneme ve svém pokoji… tak každou noc…“

Zazubil se na ně, načež mu úsměv splaskl, jako by někdo vytáhl kolíček z nafukovací gumové masky. „Kdyby si paní myslela, že jsem věnoval pozornost postavě a obličeji jiné ženy, mohla by si myslet, že v duchu prahnu po cizí ženě. Měl bych hotové peklo kvůli ničemu.“

„Chápeme,“ řekla Steffi a položila mu ruku na paži se vzácným, a jak Smilow dobře věděl, falešným soucitem.

„Pane Danielsi, máme tomu rozumět tak, že byste ženu, kterou jste viděl na hotelové chodbě, mohl popsat mnohem podrobněji?“

Pohlédl na Smilowa. „Máte něco na psaní?“

Pomalu jí přetáhl staré tričko přes hlavu. Předtím ji ve tmě hladil. Věděl, jaká je, ale chtěl vidět to, čeho se předtím dotýkal.

Nezklamalo ho to. Byla líbezná. Rád se díval na své ruce na jejích prsou, pozoroval, jak reagují na jeho laskání, rád uslyšel její slastný povzdech, když se k nim sklonil.

„Líbíse tito?“

„Ano.“

Sevřel její bradavku rty a vtáhl si ji do úst. Sevřela mu hlavu v dlaních a tiše zasténala. ‚Je to moc?“ zeptal se. „Ne.“

Ale dělal si starosti, zvlášť když si všiml jemných oděrek po vousech na její bledé pleti. Přejel po nich prstem. „Neuvědomil jsem si to.“

Sklopila pohled na začervenalé místo, pak si zvedla jeho prst ke rtům a políbila jej. „Ani já ne.“

„Mrzíme to.“

„Nic se nestalo.“

„Ale jestli jsem ti způsobil bolest –“

„Nezpůsobil. Vůbec.“ Obemkla mu dlaní krk a snažila se ho přitáhnout zpátky k sobě.

Avšak kladl odpor. „Nevadilo by ti, kdyby…“ Pokývl k posteli.

„Ne.“

Lehli si a neobtěžovali se narovnat lůžkoviny. Sklonil se nad ni, uchopil její obličej do dlaní a líbal ji tak vášnivě, až vypjala tělo do oblouku, aby se mohla dotknout jeho těla.

Přejel jí dlaní přes prsy a po těle na hladké břicho. „Podívej se na sebe. Taková krása.“ Položil jí ruku do rozkroku. Polaskal ji. „Už jsi –“

„Ano.“

‚Jsi tak sladká. Tak –“

„Ach,“ vydechla. „Vlhká.“

Začal ji znovu líbat. Byl to něžný, sexy polibek, který skončil, až když tiše vykřikla a sevřela v sobě při vyvrcholení jeho prsty.

O chvilku později otevřela oči a uviděla, že se na ni usmívá.

„Promiň, mrzíme to.“

„Mrzí tě to?“ zopakoval, tiše se zasmál a políbil ji na vlhké čelo.

„Chciříct, že ty…“

Zlehka jí přejel ústy přes rty. Naléhavě, tiše zašeptal: „Nic tě nesmí mrzet.“

Chraptivě překvapeně vydechl, když ho sevřela v dlani. Málem zaprotestoval, málem jí řekl, že nemusí mít pocit, že mu něco dluží, málem jí řekl, že nenízapotřebí, aby mu cokoliv oplácela, že už by nemohl být víc vzrušený. Když ho ale začala laskat, tak jenom tiše, slastně sténal. Ani si plně neuvědomil, co dělá, položil ruku na její ruku a stupňoval její pohyby.

Laskala ho na krku, líbala ho na zarostlou hruď a jemně mu skousávala kůži. Mimoděk – nebo možná ne – se její ztuhlá bradavka otřela o jeho. Bylo to vzrušující. Bylo to nesmírně erotické. A málem přitom vyvrcholil.

Když odtáhl její ruku, sklonila se k němu a začala mu posévat polibky bradu, tvář, rty a zdušené přitom opakovala: „Dovol mi se tě dotýkat.“

Ale bylo už příliš pozdě, překulil se a vnikl do ní. Odtáhl se.

Znovu do ní vnikl. Hluboko. Hlouběji. Potom se jí opřel čelem o čelo, zaťal zuby, pevně zavřel oči a prožil větší extázi než při všech předchozích sexuálních zkušenostech…

„Ty dovol mně, abych se tě dotýkal.“

… vyvrcholil.

Zařinčení telefonu neurvale vytrhlo Hammonda z jeho erotických vzpomínek. Přivedlo ho do rozpaků, když si uvědomil, že má erekci a že je celý zpocený. Jak dlouho byl ztracený v těchto vzpomínkách?

Pohlédl na hodiny na palubní desce. Tak asi dvacet minut.

Telefon zazvonil potřetí. S prudkým škubnutím si jej přiložil k uchu. „Co je?“

„Kde jsi ksakru byl?“

Podrážděně odpověděl: „Víš, Steffi, musíš se naučit něco nového.

Tohle je dnes podruhé, co se mě na to ptáš, a stejným tónem.“

„Promiň, ale hodinu ti volám domů a zanechávám vzkazy.

Nakonec jsem se rozhodla, že to zkusím na mobil. Sedíš ve svém voze?“

„Správně.“

„Vyjel sis ven?“

„Znovu správně.“

„Nenapadlo mě, že půjdeš dnes večer ven.“

Naznačovala, aby jí řekl, kam šel a proč, ale už se jí víc nemusel zpovídat, jak tráví čas. Nejspíš ji urazilo, že v den, kdy ukončil jejich vztah, nebyl natolik sklíčený, aby si někam nevyrazil.

Teprve by jí ale dodalo, kdyby věděla, že trčí v tmavé ulici jako uchyl, koupe se v potu ze sexuálního vzrušení a čeká, aby zjistil, jestli doktorka A. E. Laddová je žena, která včera asi tak touhle dobou ležela nahá natažená vedle něho, s jeho penisem volně mezi jejich břichy, nechala se od něho hladit po zadku – a ptala se ho, jestli ví, že jeho oči mají barvu bouřkových mraků.

Dostal jízlivou chuť to Steffi povědět, ale samozřejmě to neudělal.

Otřel si obličej do rukávu. „Co se děje?“

„Pro začátek, proč jsi mi neřekl, že ti Mason přidělil Pettijohnův případ?“

„Nebyla to moje starost.“

„To jsou nesmysly, Hammonde.“

„Děkuju, Rory Smilowe,“ zamručel. „Řekl mi to jako kamarád.“

„To má být vtip? Řekl ti to, protože to není můj kamarád. Tak řekneš mi konečně, co se děje?“

„Jelikož jsem nevěděla, že budu hrát druhé housle,“ řekla sladce, „připojila jsem se k Smilowovi v Roperově nemocnici a přálo nám štěstí.“

„Jakpak to?“

„Jeden z těch lidí, co měl otravu z jídla…“

„Jo?“

Na druhém konci ulice, kde Hammond parkoval, se objevila přední světla. Nastartoval.

„Kde jsi, Hammonde?“ zeptala se Steffi netrpělivě. „Posloucháš mě? Jako by ses mi ztrácel.“

„Slyším tě. Mluv dál. Jeden z těch lidí s otravou z jídla…“

„Viděl před Pettijohnovým apartmá nějakou ženu. Tedy odpřísáhnout, že to bylo před jeho apartmá, by nemohl, ale to je technický detail, který se vyjasní, až všechno do sebe zapadne.“

Vůz zastavil před ordinací doktorky Laddové. Odjela s nějakým chlápkem v auťáku se stahovací střechou, řekl mu Winthropův majitel.

Steffi právě říkala: „Tak po spoustě řečí o nějaké nevěře –“

Hammond jel pomalu a přiblížil se natolik, že uviděl, že má vůz stahovací střechu.

„S tou jeho aférkou se vlastně nezabývej,“ řekla Steffi. „Není to podstatné. Věř mi. Pan Daniels si nicméně tu ženu prohlédl mnohem důkladněji, než zpočátku nám a paní Danielsové říkal.“

Jas předních světel vozu Hammonda oslepil, takže nic neviděl.

Když ale dojel k vozu, otočil hlavu právě včas, aby uviděl, kdo v něm sedí. Nějaký muž za volantem. Žena na sedadle pro spolujezdce.

Žena, kterou hledá. O tom není pochyb.

„Pan Daniels nyní připouští, že si pamatuje její přibližnou výšku a váhu, barvu vlasů a tak dále.“

Hammond Steffi ztlumil. Jakmile kolem druhého vozu projel, pohlédl do postranního zrcátka právě včas, aby uviděl, jak jí muž zahákl paži kolem krku a přitáhl si její obličej k sobě.

Hammond dupl na plyn a vzal zatáčku tak rychle, až pneumatiky zaskřípěly. Jistě, byla to nezralá, žárlivostí vyvolaná reakce, ale přesně to měl chuť udělat. Měl chuť do něčeho praštit. Opravdu měl sto chutí Steffi říct, aby už ksakru zavřela zobák.

„Prostě to udělej, Steffi,“ přetrhl jí řeč uprostřed věty.

Překvapeně se rychle nadechla. „Co mám udělat?“

Nevěděl, co. Poslouchal jen na půl ucha, ale nepřiznal by jí to.

Vykládala mu něco o potenciálním svědkovi. O někom, kdo viděl někoho blízko Pettijohnova apartmá a mohl by poskytnout celkem přesný popis.

Možná Steffi také navrhla kreslíře. Nadhodila něco v tom smyslu, právě když projížděl kolem toho vozu se stahovací střechou, a její žvanění se utopilo v krvi, která se mu nahrnula do hlavy.

Zaregistroval podstatu toho, co mu vykládala, ale většinu toho zastřelo divoké, primitivní nutkání popadnout toho smrada ve voze se stahovací střechou za krk.

Jedno bylo jisté: musí se prosadit, jinak exploduje. Teď hned!

Okamžitě. Musí si zajistit, že pořád ještě existuje něco, co má pod kontrolou.

„Hned ráno ať je tam kreslíř.“

„Je už spousta hodin, Hammonde.“

Věděl, kolik je. Dlouhé hodiny seděl ve vedru ve voze a zaobíral se erotickými fantaziemi. Na smůlu se nedočkal ničeho jiného, než doktorky Laddové ve společnosti jiného muže. „Vím, jak je pozdě.“

„Jde mi o to, že nevím, jestli se mi podaří sehnat –“

„Jaké má ten chlap číslo pokoje?“

„Pan Daniels? Já…“

„Chci si s ním promluvit osobně.“

„To opravdu není nutné. Se Smilowem jsme ho podrobně vyslechli. Kromě toho myslím, že ho ráno pustí.“

„Potom abys tam byla brzo. V půl osmé. A ať už tam čeká policejní kreslíř.“

PONDĚLÍ

Kapitola třináctá

Následujícího rána vešel Hammond v půl osmé do nemocnice s výtiskem Post and Courier a kufříkem. Zastavil se u informací, aby se zeptal na číslo pokoje, které se od Steffi nedozvěděl. Také se zastavil u automatu pro kávu.

Měl vázanku, ale vzhledem ke slibovanému horkému dni si nechal sako od obleku ve voze, vyhrnul si rukávy a rozepnul knoflíček u košile. Choval se bojovně a obličej měl zachmuřený jako bouřkový mrak.

Bylo třeba Steffi pochválit, ostatní už tam byli, když přišel. Byla tam ona spolu s Rory Smilowem, pak nějaká neupravená žena ve špatně padnoucí policejní uniformě, a muž na nemocniční posteli.

Steffi měla napuchlé oči, jako by dobře nespala. Potom co se vespolek mumlavě pozdravili, řekla: „Vzpomínáš si, Hammonde, na desátnici Mary Endicottovou? Už jsme s ní pracovali.“

Odložil kufřík a noviny na židli, aby si s policejní kreslířkou mohl stisknout ruku.

„Dobrý den.“

„Dobrý den, pane Crossi.“

Potom ho Steffi představila panu Danielsovi, který přijel navštívit jejich město z Maconu v Georgii a momentálně se nimral v nějakém nemastném neslaném jídle na podnose. „Mrzí mě, že vaše návštěva Charlestonu nedopadla nejlépe, pane Danielsi. Je vám už dobře?“

„Natolik dobře, abych odtud vypadl. Pokud by to šlo, rád bych měl tohle za sebou, než mě přijde vyzvednout manželka.“

„Jak rychle skončíme, záleží na tom, jak přesný bude váš popis.

Desátnice Endicottová je skvělá, ale bude vycházet z toho, co uslyší od vás.“

Daniels se zatvářil znepokojeně. „Musel bych tedy svědčit u soudu? Chci říct, jestli tu ženu chytnete a ukázalo by se, že toho člověka zabila, budu na ni muset ukázat u soudu?“

„Taková možnost existuje,“ odpověděl mu Hammond.

Muž si nešťastně povzdechl. „Jestli na to dojde, splním svou občanskou povinnost.“ Odevzdaně pokrčil rameny. „Dejme se do toho.“

Hammond řekl: „Nejdřív bych chtěl od vás slyšet, jak to bylo.“

„Vyprávěl nám to několikrát,“ podotkl Smilow. „Opravdu jsme z toho moc nevytěžili.“

Kromě letmého dobré ráno zůstal Smilow až do této chvíle potichu a nehybně jako slunící se ještěrka.

Smilow se často choval zdánlivě netečně, avšak Hammondovi připadal jako had na číhané, který neustále čeká na příležitost, aby uštknul.

Hammond uznával, že srovnání Smilowa s hadem se zakládá na jeho zatvrzelé nechuti k tomuto člověku. Nehledě na to, že to bylo k hadům nespravedlivé.

Smilow měl na sobě dokonale ušitý a dobře vyžehlený oblek.

Bílou košili měl tak naškrobenou, že by se od ní odrazil čtvrťák, vázanku pevně uvázanou. Vlasy pečlivě učesané. Oči měl jasné a ostražité. Po ošklivé noci, kdy se Hammond převracel a házel sebou, těžce snášel, že je Smilow jako ze škatulky a zachovává bohorovný klid.

„Je to samozřejmě na tobě,“ řekl Hammond zdvořile.

„Vyšetřování vedeš ty.“

„Správně, to vedu.“

„Ale ze zdvořilosti –“

„Moc velkou zdvořilost jsi mi neprokázal, když jsi zařídil tohle setkání, aniž ses se mnou předem poradil. Říkáš, že je to moje vyšetřování, ale jeví se jako tvoje, Hammonde. Jako obvykle tvoje činy popírají tvoje slova.“

Na Smilowa je spolehnutí, že se začne hádat, právě když on sám je naježený. „Podívej, v ten den, kdy Pettijohna zabili, jsem si vyjel mimo město, takže se snažím to dohnat. Četl jsem noviny, ale vím, že médiím všechno nesděluješ. Pouze žádám, abyste mě seznámili s podrobnostmi.“

„Až na to bude ta pravá chvíle.“

„Co je špatného na téhle chvíli?“

„No tak, pánové, klid zbraní!“ Steffi mezi ně vstoupila a překřížila ukazováčky. „Vždyť přece na tom nesejde, kdo tohle setkání zařídil. Ve skutečnosti Smilow Mary Endicottové volal už předtím, než jsem se s ní včera v noci spojila já.“ Baculatá, mateřská policistka to přikývnutím potvrdila. „Takže technicky vzato to jako prvního napadlo Smilowa, což je taky správně, protože je to jeho případ, dokud nám ho nepředá. Je to tak?

A Smilowe, jestli měl Hammond stejný nápad, znamená to pouze, že velké mozky uvažují stejně. A v tomhle případě můžeme potřebovat všechny chytré hlavy, které dáme dohromady. Takže se do toho pusťme a nezdržujme ostatní déle, než je nezbytné. Pan Daniels trochu spěchá a my máme ještě jinou práci. Pokud jde o mě, nevadilo by mi si to celé ještě jednou vyposlechnout.“

Smilow krátce pokývl na souhlas. Daniels převyprávěl svůj zážitek ze sobotního odpoledne. Když skončil, zeptal se ho Hammond, jestli si je jist, že neviděl nikoho jiného.

„Myslíte, když jsem vyjel do čtvrtého patra? Ne, pane.“

Jste si tím jist?“

„Já a ta dáma jsme tam byli jediní, ale nezdržel jsem se na chodbě víc než, hmm… řekněme dvacet třicet vteřin, od chvíle, kdy jsem vystoupil z výtahu.“

„Jel s vámi někdo ve výtahu?“

„Ne, pane.“

„Děkuji, pane Danielsi. Jsem vám povděčen, že jste to kvůli mně ještě jednou zopakoval.“

Ignoroval Smilowův blahosklonný výraz a přenechal Danielse Mary Endicottové. Smilow se omluvil, že si musí zavolat. Steffi nahlížela policistce přes rameno a sledovala otázky, které Danielsovi kladla. Hammond si odnesl vlažnou kávu k oknu a zadíval se ven do dne, který byl mnohem slunnější než jeho nálada.

Nakonec se k němu Steffi přitočila. „Jsi hrozně zamlklý.“

„Mám za sebou krátkou noc. Nemohl jsem usnout.“

„Měl jsi k tomu nějaký zvláštní důvod?“

Postřehl skrytý význam její otázky, otočil hlavu a pohlédl na ni.

„Prostě jsem nemohl usnout.“

„Jsi krutý, Hammonde.“

„Jak to?“

„Včera v noci ses mohl do němoty opít a rozmyslet si, jestli se se mnou rozejdeš. To by bylo to nejmenší.“

Usmál se, ale promluvil vážně: „Pro nás dva to bylo jediné řešení, Steffi. Víš to stejně dobře jako já.“

„Zvláště ve světle Masonova rozhodnutí.“

„Bylo to jeho rozhodnutí, ne moje.“

„Ale neměla jsem nejmenší šanci tenhle případ dostat. Mason ti nadržuje a nijak se tím netají. Vždycky ti bude nadržovat. A ty to víš stejně dobře jako já.“

„Já jsem tady byl první, Steffi. Sloužím déle.“

„Jo, správně.“ Její zlehčující tón neodpovídal tomu, co říkala.

Než na to stačil Hammond odpovědět, vrátil se Smilow. „Tohle je zajímavé. Jeden z mých lidí čenichal kolem Pettijohnova bydliště, jestli někdo nezaslechl, že by se Pettijohn hádal s nějakým obchodníkem nebo sousedem, ale kde nic tu nic.“

„Doufám, že je v tom nějaký háček,“ podotkla Steffi.

Přikývl. „Sarah Birchová byla v sobotu odpoledne v supermarketu. Požádala řezníka, aby jí prořízl vepřové kotlety, které chtěla nadívat v neděli k obědu. Měl moc práce, takže to chvilku trvalo, než se k tomu dostal. Než by čekala, šla si zatím ještě něco nakoupit. V obchodě bylo plno. Řezník říkal, že si pro kotlety přišla skoro za hodinu. Což znamená, že lhala, když tvrdila, že byla celé odpoledne s paní Pettijohnovou doma. Jestli lhala o něčem tak bezvýznamném, jako jsou nákupy, dá rozum, že mohla klidně přijít i s nehoráznou lží.“

„Až na to, že ta lež není tak bezvýznamná,“ podotkl Smilow.

„Zapadá do časového schématu. Řezník si vzpomíná, že předával kotlety Sarah Birchové těsně předtím, než mu v půl sedmé končila směna.“

„Což znamená, že byla v obchodě někdy řekněme od pěti do půl sedmé,“ uvažovala Steffi nahlas. „V době, kdy Pettijohna oddělali. A supermarket je dva bloky od hotelu! Že by to bylo takhle jednoduché?“

„Ne,“ řekl Smilow neochotně. „Pan Daniels říkal, že žena, kterou viděl na hotelové chodbě, nebyla barevná. Sarah Birchová rozhodně barevná je.“

„Mohla ovšem Davee krýt.“

„Žena, kterou viděl, nebyla blondýna,“ připomněl jí Smilow.

„Davee Pettijohnová se nedá popsat jinak než jako blondýna.“

„To má být vtip? Je odbarvená.“

Hammonda nepřekvapilo, že věrná hospodyně kvůli Davee lhala, ale vyvedla ho z míry Steffiina jedovatá poznámka a zneklidněl, že jeho kamarádku z dětství vážně podezírají, neboť nemá tak neprůstřelné alibi, jak tvrdila. „Davee by Lutea nezabila.“ Oba se k němu otočili. „Proč by to dělala?“

„Žárlivost a peníze.“

Nesouhlasně zavrtěl hlavou. „Má vlastní milence, Steffi. Proč by na Luteovy milenky žárlila? A má vlastní peníze. Pravděpodobně víc než Lute.“

„No, ještě nejsem připravená vyškrtnout ji ze seznamu podezřelých.“

Hammond je nechal, ať se tím zaobírají dál, a přistoupil k posteli.

Daniels měl na klíně otevřenou knihu, v níž byly zobrazeny napohled nekonečné řady tvaru očí. Hammond pohlédl na to, co Endicottová nakreslila, ale doposud pracovala na co nejpřesnějším tvaru obličeje.

„Možná tady trochu hubenější,“ řekl Daniels a přejel si prstem po líci. Policistka zakreslila navrženou úpravu.

„Jo, spíš takhle.“

Když postoupili k obočí a očím, Hammond se opět připojil k svým spolupracovníkům. „Co někdejší obchodní známí?“ zeptal se detektiva.

„Přirozeně je vyslýcháme,“ odpověděl Smilow s chladnou zdvořilostí. „Samozřejmě ty, kterým neposkytuje alibi vězení.“

Pokud případy nespadaly pod federální jurisdikci, pomáhal Hammond dostat některé ty zločinecké bílé límečky za mříže. Lute Pettijohn obcházel zákony dost často, častokrát stačilo jen málo, aby se dopustil zločinu. Zahrával si, ale nikdy nepřekročil mez.

„Jedna z posledních Pettij ohňových spekulací se týká i jednoho ostrova,“ řekl Smilow.

„Co jinak je nového?“ zeptala se Steffi posměšně.

„Tohle je jiná. Speckle Island je tak asi půldruhé míle od pobřeží a patří mezi několik málo, které unikly rozvoji.“

„Což stačilo, aby se Pettijohn rozparádil,“ poznamenala Steffi.

Smilow přikývl. „Uvedl věci do pohybu. Jeho jméno nefiguruje na žádných dokumentech o spoluúčasti. Tedy alespoň na těch, které jsme dokázali najít. Ale buďte si jistí, že to prověřujeme.“ Pohlédl na Hammonda a dodal: „Důkladně.“

Hammondovi pokleslo srdce, jako by měl v hrudi olověnou kouli.

Smilow mu neříkal o Pettij ohňových spekulacích s ostrovem Speckle Island nic nového. Vždyť toho věděl mnohem víc, než by si přál.

Asi tak před půl rokem ho požádal generální prokurátor Severní Karolíny, aby provedl tajné vyšetřování Pettijohnových zájmů na tom ostrově. Jeho zjištění byla alarmující, ale žádné s ním nezamávalo tolik, jako když uviděl na seznamu investorů jméno vlastního otce. Pokud se nedozví, jakou spojitost má Speckle Island, pokud tady vůbec nějaká spojitost existuje, s Pettijohnovou vraždou, ponechá si tuhle informaci pro sebe. Přesně tak, jak mu neotesaně řekl Smilow, poskytne detektivovi tyto podrobnosti, až na to bude pravá chvíle.

Steffi poznamenala: „Některý z bývalých společníků na něho mohl mít takovou pifku, že ho to dohnalo k vraždě.“

„Taková možnost existuje,“ připustil Smilow. „Problém je, že Pettijohn operoval v tak širokém záběru, že mezi ně patří vládní úředníci na všech úrovních. Jeho přátelé byli lidé, kteří mají takovou nebo onakou moc. Což mi komplikuje situaci, ale nezabráními to pátrat dál.“

Hammond věděl, že pokud se v tom Smilow vrtá, leží tam jméno Prestona Crosse jako zakopaný poklad a čeká, až ho někdo vyzvedne. Bylo pouze otázkou času, než se odhalí otcovo spojenectví s Pettijohnem.

V duchu Hammond otce proklínal, že ho dostal do téhle kompromitující situace. Brzy bude možná nucen volit mezi povinností a loajalitou k rodině. Přinejmenším by Prestonovy špinavé kšefty mohly Hammonda stát Pettijohnův případ. Jestli k tomu dojde, Hammond mu to nikdy neodpustí.

Vrhl pohled k nemocničnímu lůžku, kde zřejmě kreslířka pokročila.

„Teď vlasy. Měla je dlouhé, nebo krátké?“

„Tak asi sem,“ řekl Daniels a ukázal si na rameno.

„Ofinu?“

„Jako na čele? Ne.“

„Rovné, nebo vlnité?“

„Spíš vlnité, řekl bych. Načechrané.“ Opět to rukama předvedl.

„Měla je tedy rozpuštěné?“

„Jo, asi jo. Moc toho o účesech nevím.“

„Prolistujte si tenhle časopis, jestli v něm nenajdete snímek, který by připomínal její vlasy.“

Daniels svraštil čelo a znepokojeně mrkl na hodiny, ale poslechl a začal apaticky obracet stránky časopisu zaměřeného na účesy.

„Jakou měly barvu?“ zeptala se policistka.

„Takovou jako červenou.“

„Byla zrzavá?“

Hammond pocítil, jak ho Danielsova slova táhnou k posteli, jako by to byly provázky, jež ho k ní neúprosně přitahují.

„Neměla vlasy jako mrkev.“

„Takže tmavě rusé?“

„Ne. Asi byste řekla hnědé, ale se spoustou červených odstínů.“

„Kaštanové?“

„To je ono,“ přitakal a luskl prsty. „Věděl jsem, že se tomu nějak říká, jenom jsem si nemohl vzpomenout. Kaštanové.“

Hammond polkl doušek kávy, která mu najednou zhořkla v ústech. Sunul se k nemocniční posteli s neochotou člověka, který se blíží k okraji Velkého kaňonu a má strach z výšek.

Mary Endicottová rychle črtala tužkou do bloku. „Co tohle?“

ukázala Danielsovi svoji práci.

„Teda, to je docela ono. Až na to, že měla, víte, pramínky podél tváří.“

Hammond k nim přistoupil blíž.

Daniels řekl Endicottové, že účes trefila.

„Dobře. Tak ještě ústa,“ řekla. Odložila časopis, znovu zalistovala v knize a otevřela ji v jiné části. „Vzpomněl byste si na něco zvláštního, pokud jde o její ústa, pane Danielsi?“

„Měla rtěnku,“ zamumlal a prohlížel si tu spoustu nákresů rtů.

„Takže jste si jejích rtů všiml?“

Zvedl hlavu, vrhl stísněný pohled ke dveřím, jako by se bál, že tam bude paní Danielsová stát a poslouchat. „Její ústa vypadala tak trochu jako tahle.“ Ukázal na jeden obrázek. „Až na to, že spodní ret měla plnější.“ Endicottová si prohlédla ilustraci v knize a přenesla ji do vlastní kresby.

Daniels ji pozoroval a podotkl: „Když na mě pohlédla, tak se tak trochu usmála.“

„Ukázala zuby?“

„Ne. Byl to zdvořilostní úsměv. Víte, jako když lidi spolu nastoupí do výtahu a tak.“

Jako když se oči náhodou setkají přes taneční parket.

Hammond nedokázal sebrat dost odvahy, aby se podíval na to, co Endicottová nakreslila, ale před očima měl svůdný úsměv se zavřenými ústy, který se mu vtiskl hluboko do paměti.

„Asi nějak takhle?“ Policistka otočila blok k Danielsovi, aby se mohl lépe podívat.

„To mě podržte,“ řekl užasle. „To je ona.“

A pouhý jediný rychlý pohled Hammondovi potvrdil, že to tak je.

Byla to ona.

Smilow a Steffi byli zabraní do hovoru, a když uslyšeli Danielsův tichý výkřik, hnali se k posteli. Hammond nechal Steffi, aby ho odstrčila, protože už nepotřeboval vidět víc.

„Nějaká patrná znamínka nebo jizvy?“

Piha.

„Myslím, že měla něco jako mateřské znamínko,“ řekl Daniels.

„Nebylo to ošklivé. Spíš jako piha. Pod okem.“

„Vzpomněl byste si –“ začala Steffi. „Pod kterým?“ dokončil za ni Smilow. Pod pravým.

„Tak počkat… stál jsem proti ní… takže to znamená, že to bude… pod levým. Ne, počkejte, pod pravým. Rozhodně pod pravým,“ řekl Daniels. Měl radost, že může být tak užitečný a tuhle podrobnost uvést.

„Byl jste dost blízko, abyste uviděl, jakou měla barvu očí?“

„Ne, bohužel ne.“

Zelené s hnědými skvrnkami. Široce posazené. Tmavé řasy.

„Jak byla vysoká, pane Danielsi?“ Sto šedesát pět centimetrů.

„Vyšší než vy,“ obrátil se na Steffi. „Ale o něco menší než tadyhle pan Smilow.“

„Já měřím sto sedmdesát pět,“ upřesnil.

„Takže asi tak sto šedesát pět, sto šedesát sedm?“ rychle počítala Steffi.

„Řekl bych, že asi tak.“

„Kolik vážila?“ Pětapadesát. „Moc ne.“

„Šedesát?“ nadhodil Smilow. „Myslím, že míň.“

„Nevzpomněl byste si, co měla na sobě?“ chtěla vědět Steffi.

„Kalhoty? Šortky? Sukni?“ Sukni.

„Buď šortky, nebo sukni. To vím jistě, protože jí… byly vidět nohy.“ Daniels se zavrtěl. „Něco k tomu. Na barvu si nevzpomenu.“

Bílou sukni. Hnědou pletenou halenku bez rukávů a k tomu vestu ve stejné barvě. Hnědé kožené sandály. Žádné punčochy. Bezovou krajkovou podprsenku se zapínáním vepředu. Stejné kalhotky.

Endicottová si začala sbírat věci a cpát je do nadité černé kabely.

Smilow od ní převzal kresbu a pak si podal ruku s Danielsem.

„Máme vaše číslo do Maconu, kdybychom se s vámi potřebovali spojit. Doufejme, že tohle bude stačit. Moc vám děkuji.“

„Já také,“ řekla Steffi, usmála se na něho a následovala Smilowa ke dveřím.

Hammondovi vypověděl hlas, takže na rozloučenou na Danielse jenom kývl.

Na chodbě Smilow se Steffi zeširoka děkovali policistce, než nastoupila do výtahu.

Stáli tam, bedlivě si prohlíželi kresbu a gratulovali si. „Takže tohle je naše záhadná žena,“ podotkl Smilow. „Nevypadá jako vražedkyně, co?“

„Jak vypadá vražedkyně?“

„Dobrá připomínka, Steffi.“

Zasmála se. „Teď je mi jasné, proč pan Daniels u toho nechtěl mít manželku, když popisoval podezřelou. I když se mu bouřily vnitřnosti, měl na ni chuť. Zapamatoval si každý drobný detail, až po tu pihu pod okem.“

„Musíš uznat, že na takový obličej se nezapomíná.“

„Což nemá žádnou váhu, když je řeč o vině nebo nevině. Hezké ženy můžou zabíjet stejně dobře jako ošklivé. Nemám pravdu, Hammonde?“ Otočila se k němu. „Páni, co je s tebou?“

Musel vypadat tak špatně, jak mu bylo. „To ta mizerná káva.“

Zmačkal umělohmotný kelímek, který svíral v ruce.

„No, Smilowe, tak jdi po ní.“ Poklepala na kresbu. „Podobu máme.“

„Pomohlo by, kdybychom věděli, jak se jmenuje.“

Doktorka Alex Laddová.

Kapitola čtrnáctá

Soudní budova se dočasně přemístila do severního Charlestonu, do ošklivého jednopatrového domu v průmyslové čtvrti. V nejbližším sousedství byl obchod se smíšeným zbožím a pekárna. Na tomhle zastrčeném místě kancelář zůstane, dokud neskončí rozsáhlá oprava nádherné staré budovy v centru. Už přímo volala po renovaci, když ji hurikán Hugo poškodil tak, že byla nebezpečná a nedalo se tam existovat, takže se museli vystěhovat.

Z centra to tam bylo jen deset minut jízdy. Hammond se nepamatoval, jak tu vzdálenost urazil. Zaparkoval a vešel dovnitř.

Mechanicky odpověděl strážnému, který měl na starosti detektor kovů u vchodu. Zabočil doleva, vešel do kanceláře okresního státního zástupce a prošel kolem stolu v recepci, aniž zpomalil.

Požádal recepční, aby mu nepřepojovala žádné hovory.

„Už vám vola –“

„Vyřídím všechno později.“

Hlučně za sebou zavřel dveře soukromé kanceláře. Hodil sako a kufřík na papíry, které na něho čekaly na psacím stole, žuchl do koženého křesla s vysokým opěradlem a přitiskl si pěsti na oči.

To prostě nemůže být pravda. To se mu určitě jenom zdá. Brzy se vylekaně probudí, bude těžce oddechovat a lůžkoviny bude mít propocené. Až se zorientuje ve známém prostředí, s úlevou si uvědomí, že hluboce spal a tenhle ošklivý sen nebyl skutečnost.

Ale byla to skutečnost. Nebyl to jenom ošklivý sen, prožíval to.

Jakkoliv se to zdálo nemožné, policistka nakreslila doktorku Alex Laddovou, která sdílela s Hammondem postel pár hodin poté, co ji viděli na místě vraždy.

Že by náhoda? To je vysoce nepravděpodobné.

Musí mít nějaký vztah k Luteovi Pettijohnovi. Nevěděl jistě, jestli si přeje poznat povahu toho vztahu. Vlastně si byl naprosto jist, že ne.

Přejel si rukama přes obličej, potom se opřel lokty o stůl, zadíval se do neurčitá a pokoušel se uspořádat si chaotické myšlenky do nějakého zdánlivého pořádku.

Zaprvé: desátnice Endicottová bezpochyby nakreslila obličej ženy, s kterou spal v sobotu v noci. I kdyby ji viděl dříve než včera v noci, není pravděpodobné, že by tak brzy zapomněl, jak vypadá. Její obličej ho přitahoval od začátku. V sobotu hluboko do noci a časně v neděli ráno si její obličej pozorně prohlížel, obdivoval jej, laskal a líbal.

„Kde jsi k tomu přišla?“ Dotkl se skvrnky pod jejím pravým okem.

„K té pize?“

„Je to znamínko krásy.“

„Děkuju.“

„Rádo se stalo.“

„Když jsem byla mladší, tak jsem tu pihu nenáviděla. Nyní musím přiznat, že jsem si ji docela oblíbila.“

„Je mi jasné, jakk tomu došlo. Sám bych si ji dokázal oblíbit.

„Políbil ji na to místo jednou, potom znovu, zlehka se jej dotkl špičkou jazyka.

„Hmmm. To je škoda.“

„Copak?“

„Že jich nemám víc.“

Poznal její obličej intimně. Kresba byla dvourozměrná a černobílá. Vzhledem k těmto omezením nemohla dost dobře zachytit podstatu ženy, která se za tou tváří skrývala, ale podoba byla tak věrná, že neexistovaly pochybnosti, že doktorku Laddovou viděli nedaleko pokoje oběti vraždy krátce předtím, než zkřížila cestu někomu z kanceláře okresního státního zástupce, jmenovitě jistému Hammondu Crossovi, jenž sám byl v to odpoledne v Pettij ohňově společnosti.

„Kristepane.“ Zajel si prsty do vlasů a sevřel si hlavu v dlaních.

Málem se poddal nevěřícnosti a zoufalství, jež na něho zaútočily. Co ksakru bude dělat?

Vnitřně zhroutit se tedy nemůže, i když je na to v tuhle chvíli zralý. Jaká by to byla rozkoš, ztratit se z téhle kanceláře, odjet z Charlestonu, zmizet ze státu, utéct a schovat se. Nechat to všechno, ať si to vybuchne samo od sebe, a ušetřit si to, že bude muset vydržet žhavou lávu skandálu, která bude bezpochyby následovat.

Byl ale z odolnějšího materiálu. Narodil se s nezdolným smyslem pro odpovědnost a rodiče tenhle jeho povahový rys pěstovali každý den. Nedovedl si představit, že by od tohohle utekl o nic víc, než si dovedl představit, že by mu narostla křídla.

Takže se přiměl postavit se další věci, která se zdála jednoznačná – to, že mu neřekla, jak se jmenuje, nebyla koketérie, za což to považoval. Byli spolu na pouti nejméně hodinu, než ho vůbec napadlo, aby se jí zeptal, jak se jmenuje. Smáli se, že jim tak dlouho trvalo, než se dostali k tomu, co si lidé řeknou jako první, když se seznámí a musejí se představit.

Jména přece nejsou tak důležitá. Ne, když je to setkání tak přátelské.“

Souhlasil. Jo, co je to jméno?“ Pokračoval citátem, jak si jej zapamatoval z Romea a Julie.

„To je dobré! Napadlo vás někdy to napsat?“

„Vlastně napadlo, ale vůbec by se to neprodávalo.“

Od té chvíle se z toho stal žert – ptal se jí, jak se jmenuje, a ona mu to odmítala říct. Jako moula si myslel, že si pohrávají s představou, jak se milují s anonymním cizincem. Bezejmennost byla pokušením, součástí dobrodružství, patřila k celkovému kouzlu.

Neviděl v tom nic špatného.

Znepokojivé bylo, že po celou dobu Alex Laddová pravděpodobně věděla, jak se jmenuje on. Nesetkali se nahodile.

Nebyla to náhoda, že přišla do tanečního pavilonu krátce po něm.

Jejich

seznámení

bylo

naplánované.

Zbytek

večera

byl

zorganizovaný tak, aby ho buď ztrapnil, nebo naprosto zkompromitoval. Jeho a případně kancelář státního zástupce.

Jak dalece, to se teprve ukáže. Ale i v sebemenší míře by to mohlo pro jeho rychle rostoucí kariéru znamenat zkázu. Pouhý náznak skandálu by byl kamenem úrazu. Skandál těchto rozměrů by nepochybně poškodil, pokud ne rovnou zničil, naděje, že by mohl někdy nahradit Monroe Masona a vyniknout jako vrcholný zastánce práva v charlestonském okresu.

Naklonil se nad stůl a znovu zabořil obličej do dlaní. Bylo to příliš dobré, aby to byla pravda. Otřepaná, ale pravdivá průpovídka.

Když studoval na právech, chodívali se spolužáky do baru, který se jmenoval Satarmone, což byla slovní hříčka, pod níž se skrývalo, že nic není zadarmo. Jeho večer snů s neobyčejně vzrušující ženou nejenom že řídily skryté nitky, ale z těchto nitek nejspíš vznikne oprátka, na níž se nakonec oběsí.

Byl pěkný hlupák, že nerozpoznal pečlivě připravenou past.

Paradoxně to neměl za zlé člověku – nebo lidem, pokud byla spřažená s Pettijohnem –, kteří ho dostali, tolik jako sobě, že se nechal takhle zpropadeně doběhnout.

S očima otevřenýma nakráčel do té nejstarší léčky na muže. Sex byl bezpečný způsob, jak člověka zkompromitovat. V průběhu zaznamenaných dějin se to bezpočtukrát ukázalo jako příhodné, spolehlivé a účinné. Nemyslel si o sobě, že je takhle důvěřivý, ale zřejmě je.

Důvěřivost se dala odpustit. Maření spravedlnosti ne.

Proč okamžitě Smilowovi a Steffi nepřiznal, že tu ženu na kresbě poznává?

Protože mohla být naprosto nevinná. Ten Daniels se mohl zmýlit.

Pokud opravdu viděl v hotelu Alex Laddovou, byl by rozhodující čas, kdy ji viděl. Hammond věděl skoro na minutu, kdy se objevila v tanečním pavilonu. Vzhledem ke vzdálenosti, kterou by musela ujet, a když se vezme v úvahu doprávní zácpa, nemohla by to stihnout, pokud by z hotelu neodešla… Rychle si to spočítal. Řekněme po půl šesté. Pokud lékař určil dobu smrti po této době, nemohla zabíjet ona.

Dobrý argument, Hammonde. S křížkem po funusu. Ohromné odůvodnění.

Popravdě se to ale mělo tak, že ho ani nenapadlo, aby Alex Laddovou prozradil.

Od okamžiku, kdy se mu při pohledu na kresbu zastavilo srdce a s naprostou jistotou poznal, kdo ta žena je, se stejnou jistotou věděl, že její jméno neodhalí.

Když ten obličej uviděl ve skicáku a vybavil si jej tak, jak jej viděl ze svého polštáře, nezvažoval svoje možnosti, nepřemýšlel o výhodách či nevýhodách toho, když zůstane zticha. Jeho tajemství bylo okamžitě zapečetěno. Prozatím bude chránit její totožnost.

Vědomě tudíž nedodržel všechna etická pravidla, která zastával. Jeho mlčení bylo záměrným porušením zákonů, o nichž přísahal, že je bude dodržovat, úmyslným pokusem bránit ve vyšetřování vraždy.

Nedokázal ani odhadnout rozsah následků, za něž by mohl zaplatit.

Přesto prese všechno ji nehodlal předhodit Smilowovi a Steffi.

Hlasité zabušení na dveře jeho kanceláře se ozvalo jen zlomek vteřiny předtím, než se dveře rozletěly. Už se chystal sekretářce vytknout, že ho vyrušuje, potom co si to výslovně zakázal, ale ostrá slova mu nepřešla přes rty.

„Dobré ráno, Hammonde.“

Krucinál. To mi ještě chybělo.

Jako vždy v přítomnosti svého otce si Hammond udělal něco jako předletovou prohlídku. Jak vypadá? Jsou všechny systémy a součástky v optimálním stavu? Jsou zde nějaké závady, které vyžadují bezodkladnou opravu? Obstál uspokojivě? Zadoufal, že si ho otec dnes ráno nebude prohlížet příliš pozorně.

„Ahoj, táto.“ Zvedl se a formálně si přes stůl stiskli ruku. Pokud ho otec někdy objal, byl Hammond moc malý, aby si to zapamatoval.

Sebral sako od obleku a pověsil je na věšák. Kufřík postavil na podlahu a vybídl otce, aby se ve stísněné místnosti posadil na jedinou volnou židli.

Preston Cross byl značně podsaditější a o hodně menší než jeho syn. Avšak jeho menší vzrůst nijak neoslabil dojem, který na lidi dělal, ať už na dav či na jednotlivce. Zdravě vyhlížející pleť měl neustále opálenou od pobytu na čerstvém vzduchu, kdy se věnoval tenisu, golfu a plachtění. Když dovršil padesátku, vlasy mu předčasně zbělely, jako by dostaly rozkaz. Bral je jako doplněk, který mu zajišťuje, že se mu dostane úcty, již vyžadoval.

životě nebyl den nemocný, a dokonce chatrným zdravím pohrdal jako známkou slabosti. Před deseti lety přestal s cigaretami, ale začal kouřit doutníky. Přes den nevypil méně než tři velké bourbony.

Kdyby k večeři neměl víno, považoval by to za rouhání. Na dobrou noc si dal vždycky panáka brandy. Navzdory těmto zlozvykům jen kvetl.

pětašedesáti byl mnohem statnější a v lepší formě než většina mužů o polovinu mladších. Jeho osobitost ale netvořila pouze tato impozantní fyzická zdatnost. Dělala to rovněž jeho dynamická osobnost. Svůj dobrý vzhled považoval za své právo. Lidem, kteří byli obvykle sebejistí, naháněl strach. Ženy ho zbožňovaly.

profesním i osobním životě ho jen zřídkakdy někdo kritizoval.

Neodporoval mu nikdo. Před třiceti lety spojil několik malých zdravotních pojišťoven v jednu, která se pod jeho vedením rozrostla a nyní se chlubila jednadvaceti pobočkami po celém státě. Oficiálně byl už napůl v důchodu. Nicméně stál pořád v čele společnosti a nebyla to jenom formální funkce. Sledoval všechno až po cenu tužek nakupovaných ve velkém. Nic mu neuniklo.

Byl členem nejrůznějších rad a výborů. S manželkou byli na všech důležitých seznamech hostů. Znal každého, kdo na jihovýchodě Spojených států něco znamenal. Preston Cross měl dobré konexe.

Hammond si přál svého otce milovat, obdivovat a respektovat, ale věděl, že Preston využívá vlastností, jimiž jej obdařil Bůh, k tomu, aby prováděl bezbožnosti.

Svoji neohlášenou návštěvu zahájil Preston slovy: „Přišel jsem, jen co jsem se to doslechl.“

Tahle věta obvykle předcházela kondolenci. Hammonda zalil chladný děs. Jak se vůbec mohl otec tak rychle domáknout, že se dopustil nerozvážnosti s Alex Laddovou? „Co ses doslechl?“

„Že v případu vraždy Lutea Pettijohna budeš žalobcem ty.“

Hammond se snažil skrýt úlevu. „To je pravda.“

„Bylo by moc pěkné, kdybych se takovou dobrou novinu dozvěděl přímo od tebe, Hammonde.“

„Nechtěl jsem tě urazit, táto. Mluvil jsem s Masonem teprve včera večer.“

Preston Hammondovo vysvětlení ignoroval a pokračoval dál: „Místo toho jsem se to musel dozvědět od přítele, který se dnes zúčastnil ranního modlitebního shromáždění s Masonem. Když se mi o tom později v klubu zmínil, přirozeně předpokládal, že už to vím.

Bylo mi trapně, že ne.“

„V sobotu jsem si zajel do chaty. O Pettijohnovi jsem se dozvěděl, jakmile jsem se včera vrátil. Od té doby se věci začaly hrnout tak rychle, že jsem ještě neměl sám čas to všechno vstřebat.“

To teda ještě zdaleka nevystihl.

Preston odcvrnkl neviditelné smítko z dokonale vyžehlených kalhot. „Doufám, že si vážíš toho, jaká neuvěřitelná příležitost se ti tady otevírá.“

„Ano.“

„Soudní přelíčení bude mít velkou publicitu.“

„Uvědomuju si –“

„A té bys měl využít, Hammonde.“ S horlivostí kazatele, který dští oheň a síru, zvedl ruku a zaťal ji v pevnou pěst, jako by svíral hrst rádiových vln. „Využij média. Ať se v nich tvoje jméno pravidelně objevuje. Ať voliči poznají, kdo jsi. Udělej si reklamu. To je klíč k úspěchu.“

„Dosáhnout odsouzení, to je klíč k úspěchu,“ namítl Hammond.

„Doufám, že moje vystoupení u soudu bude mluvit samo za sebe a že nebudu muset spoléhat na nějaké mediální fígle.“

Nad tím Preston Cross netrpělivě mávl rukou. „Lidem je fuk, jak případ povedeš, Hammonde. Komu na tom skutečně záleží, jestli půjde vrah do vězení na doživotí, nebo dostane trest smrti, nebo vyvázne bez trestu?“

„Mně na tom záleží,“ rozpálil se. „A občanům by mělo.“

„Možná se svého času věnovala větší pozornost tomu, jak státní úředníci pracují. Dneska se všichni lidé starají, jak dobře budou vypadat v televizi.“ Preston se zasmál. „Kdyby se udělal průzkum, pochybuju, že by většina lidí měla aspoň hrubou představu o tom, co státní zástupce dělá.“

„Přesto tytéž lidi pobuřuje statistika zločinnosti.“

„To je dobře. Toho se dovolávej,“ zvolal Preston. „Přijď s dobrým proslovem a veřejnost se uklidní.“ Opřel se na židli. „Tlachej s reportéry a dostaň je na svoji stranu. Když tě požádají o vyjádření, vždycky jim ho dej. I kdyby to byly nesmysly, budeš překvapený, jak málo dokáže hotové divy. Začnou ti poskytovat vysílací čas.“

Odmlčel se a mrkl na něho. „Nechej se nejdřív zvolit, a potom můžeš vést křížovou výpravu, co srdce ráčí.“

„Co když to nepůjde, abych se nechal zvolit?“

„Co by ti v tom mohlo zabránit?“

„Speckle Island.“

Hammond hodil granát, ale s Prestonem to ani nehnulo.

„Co je to?“

Hammond se ani nepokusil zamaskovat, jak je zhnusený. „Jsi dobrý, táto. Velice dobrý. Popírej si to, jak chceš, ale já vím, že lžeš.“

„Dávej si přede mnou pozor na jazyk, Hammonde.“

„Mám si dávat pozor na jazyk?“ Hammond navztekaně vyletěl z křesla a vrazil si ruce do kapes. „Nejsem dítě, otče. Jsem žalobce. A ty jsi podvodník.“

Krev vylepšená bourbonem se Prestonovi nahrnula do obličeje.

„No, dobře, když jsi tak chytrý. Co si myslíš, že víš?“

„Vím tolik, že jestli detektiv Smilow nebo kdokoliv jiný objeví tvoje jméno ve spojitosti s projektem Speckle Island, mohlo by tě to stát pěknou pokutu, možná by ses dokonce mohl dostat do vězení a znamenalo by to konec mojí kariéry. Pokud bych nezažaloval vlastního otce. Ať tak nebo tak, tvoje spojenectví s Pettijohnem mě dostalo do neudržitelné situace.“

„Jen klid, Hammonde. Nemáš se čeho obávat. Ze Speckle Island jsem venku.“

Hammond nevěděl, jestli mu má věřit, nebo ne. Otcův obličej zůstával klidný, nesmiřitelný a nebyly na něm znát žádné zrádné známky nepoctivosti. V tomhle měl talent. „Od kdy jsi z toho venku?“

„Už je to pár týdnů.“

„Pettijohn o tom nevěděl?“

„Samozřejmě že věděl. Snažil se mě přemluvit, abych neodstupoval. Já ale z toho stejně vycouval a vzal jsem si svoje peníze s sebou. Pořádně ho to namíchlo.“

Hammond pocítil, jak rudne rozpaky. Pettijohn mu minulou sobotu odpoledne řekl, že Preston vězí v projektu Speckle Island až po krk. Ukázal mu podepsané doklady, na nichž byl podpis jeho otce snadno rozpoznatelný. Zahrával si s ním Pettijohn? „Jeden z vás dvou lže.“

„Kdy jste si s Lutem vyměňovali důvěrnosti?“ chtěl vědět Preston.

Tu otázku Hammond ignoroval. „Když jsi z toho vycouval, prodal jsi svůj podíl se ziskem?“

„To by byl špatný obchod, kdyby ne. Byl tady kupec, který do toho chtěl jít, a byl ochotný zaplatit za můj podíl, co jsem si řekl.“

Kyselá káva zavířila Hammondovi v žaludku. „Nesejde na tom, jestli jsi z toho vycouval, nebo ne. Jestli tě někdo s tímto projektem někdy spojí, poškodí ti to pověst. A tím i mně.“

„Děláš z toho vědu, Hammonde.“

„Jestli se to dostane na veřejnost –“

„Nedostane.“

„Mohlo by.“

Preston pokrčil rameny. „Potom řeknu pravdu.“

„A ta bude jaká?“

„Ze jsem neměl povědomí o tom, co tam Lute dělá. Když jsem to zjistil, nesouhlasil jsem a šel jsem od toho.“

„Důkladně sis to promyslel.“

„To ano, promyslel. Jako vždycky.“

Hammond zabodl do otce pohled. Preston ho prakticky vyzýval, aby se s ním začal dohadovat, ale Hammondovi bylo jasné, že by to bylo zbytečné. Pravděpodobně i Lute Pettijohn věděl, že Preston bude mít všechno promyšlené a zajištěné. Využil Prestonovy dočasné účasti na projektu Speckle Island, aby s Hammondem manipuloval.

„Radím ti, Hammonde,“ řekl Preston, „aby sis z toho vzal užitečné ponaučení. Může ti projít skoro všechno, pokud budeš mít spolehlivá zadní vrátka.“

„Tohle radíš svému jedinému synovi? Aby se vykašlal na bezúhonnost?“

„Já pravidla nestanovil,“ odsekl. „Nejdou ti pod nos. No dobrá.“

Předklonil se na židli a zdůrazňoval svoji řeč tím, že bodal do vzduchu tupým ukazováčkem. „Ale musíš se jimi řídit, nebo budeš polykat prach za těmi, co nejsou tak ušlechtilí a předběhnou tě.“

Tady se ocitli na známé půdě. Takhle se dohadovali bezpočtukrát.

Když byl Hammond dost starý, aby pochyboval o otcově neomylnosti a dohadoval še o některých jeho zásadách, začalo být brzy zřejmé, že se neshodnou. Nakreslili v písku dělicí čáru. Tyhle spory nemohl ani jeden ani druhý vyhrát, protože žádný neustoupil ani o píď. Když Hammond uviděl písemný doklad, že se jeho otec zapletl do jedné z ohavných Pettijohnových machinací, uvědomil si, jak naprosto rozdílné jsou jeho a otcovy životní postoje. Neuvěřil ani na okamžik, že Preston snad nevěděl, co se na tom mořském ostrově děje. V jeho rozhodnutí vycouvat z toho tak, jak to udělal, nehrálo svědomí žádnou roli. Pouze čekal na příležitost, kdy může vydělat na vlastní investici.

Hammond viděl, jak se propast mezi nimi čím dál víc rozevírá.

Nenacházel způsob, jak ji překlenout.

„Za pět minut mám schůzku,“ zalhal a obešel roh psacího stolu.

„Pozdravuj mámu. Zkusím jí později během dne zavolat.“

„Dnes odpoledne se chystá s nějakými přítelkyněmi za Davee.“

„To Davee určitě ocení,“ poznamenal Hammond a vzpomněl si, s jakým posměchem se vyjádřila o návštěvnících, kteří se jí nahrnou do domu víc ze zvědavosti, než aby prokázali úctu.

U dveří se Preston otočil. „Nijak jsem se netajil tím, jaký mám názor na to, že jsi opustil právnickou firmu.“

„Ne, to ses netajil. Dal jsi víc než jasně najevo, že to považuješ za špatnou volbu,“ poznamenal Hammond chladně. „Já ale na svém rozhodnutí trvám. Rád pracuju na téhle straně zákona. Kromě toho v tom jsem dobrý.“

„Pod dohledem Monroe Masona sis vedl dobře. Výjimečně dobře.“

„Děkuju.“

Poklona nemohla Hammonda potěšit, protože si otcova názoru už necenil. Kromě toho Prestonova pochvala šla vždycky ruku v ruce s nějakou výhradou.

„Ty jedničky se mi líbí, Hammonde, ale ta dvojka z chemie je nepřijatelná.“

„To, jak jsi odpálil a oběhl tři mety, to bylo něco. Skoda že z toho nemohl být grand slam. To by teprve bylo!“

„Druhý v ročníku? To je ohromné, synu. Samozřejmě to není tak dobré, jako kdybys byl první.“

Takhle to chodilo od dětských let. Ani dnes dopoledne neporušil otec tradici.

„Teď máš příležitost si svoje rozhodnutí ověřit, Hammonde.

Opustil jsi slibnou spoluúčast v prestižní právnické firmě a dal ses do služeb veřejnosti. Dávalo by to o hodně víc smysl, kdyby ses stal šéfem.“ S předstíranou náklonností dopadla jeho ruka Hammondovi na rameno jako pytel cementu. Na jejich předchozí hádku už zapomněl, nebo se rozhodl si toho nevšímat.

„Tohle je případ, kde by sis mohl vysloužit ostruhy, synu.

1’ettijohnova vražda je otevřené pozvání do křesla prokurátora.“

„Co když mi to tvoje špatné skutky znemožní, otče?“

„To se nestane,“ odpověděl s patrnou netrpělivostí. „Ze by to ale byla krutá ironie, kdyby ano, vzhledem k tomu, jak ctižádostivé se mnou máš plány?“

V pondělí doktorka Laddová pacienty nepřijímala.

Ten den využívala k papírování a vyřizování osobních věcí. Dnes bylo zvláštní pondělí. Dnes se chystala vyplatit Bobbyho Trimblea a zbavit se ho, jak doufala, jednou provždy. Takhle se včera v noci dohodli. Dá mu, co po ní požaduje, a on zmizí.

Zkušenost ji nicméně naučila, že Bobbyho sliby jsou bezcenné.

Když odemykala dveře své kanceláře, říkala si, kolikrát v budoucnu bude muset jít do sejfu pro peníze? Do konce života? To byla neradostná vyhlídka, ale opodstatněná. Když ji Bobby zase objevil, nedalo se počítat s tím, že ji nechá na pokoji.

Elegantně zařízená kancelář jí připomněla, co všechno by mohla ztratit, kdyby ji Bobby odhalil. S pomyšlením na to, aby její pacienti měli co největší pohodlí, vybrala nenápadný, ale drahý nábytek. Jako v ostatních místnostech v domě to byla směsice tradičního stylu s několika málo starožitnými kousky, které jej podtrhovaly.

Orientální koberec tlumil její kroky. Slunce dopadalo okny, která vedla na terasu v přízemí a za ní se rozkládala zahrada obehnaná zdí, kterou během všech čtyř ročních období krásně udržovala. Keře a květiny, které v subtropickém charlestonském podnebí dobře prospívaly, byly v plném květu. Na pěstěných záhonech tvořily ve vlhkém vzduchu vzorce zářivých barev.

Měla štěstí, že když tenhle dům našla, byl už zrenovovaný a moderně vybavený. Potřebovalo to jenom pár osobních úprav, aby to tam zabydlela. Svého času bývala přední místnost salon. Podobná sousední místnost, původně jídelna, jí nyní sloužila jako obývací pokoj. Když měla návštěvu, brávala své hosty ven. Doma se jedlo v kuchyni, což byla zadní místnost v přízemí. Nahoře byly dvě velké ložnice s koupelnami. Každá místnost v domě vedla na některou ze dvou stíněných teras. Jasmínem obrostlá zeď zahrady zaručovala soukromí.

Alex odsunula obraz, za nímž se skrýval sejf. Hbitě nastavila na číselníku kombinaci zámku, a když uslyšela zacvakat západky, stiskla kliku a otevřela těžká dvířka.

Uvnitř bylo několik balíčků opatřených páskou podle hodnoty.

Možná proto, že v útlém věku poznala nedostatek, dokonce hlad, vždycky měla peníze na hotovosti po ruce. Byl to dětinský a nerozumný zvyk, ale odpustila si ho, když uvážila, v čem je jeho původ. Nebylo to rozumné hospodaření, nechávat peníze v sejfu, kde nenesly žádné úroky. Ale dodávalo jí pocit jistoty vědomí, že tam jsou pro naléhavý případ kdykoliv po ruce. Jako právě teď.

Odpočítala domluvenou částku a vložila ji do pouzdra na zip.

Vzhledem k tomu, co představovalo, jí připadalo neobyčejně těžké.

Bobbyho Trimblea nenáviděla tak, až ji to děsilo. Nevadilo jí dát mu peníze. Ráda by mu dala víc, kdyby to znamenalo, že už ho v životě neuvidí. O peníze jí nešlo, vadilo jí, že se jí vetřel do života, který si vybudovala.

Zčista jasna se objevil před čtrnácti dny. Netušila, co ji čeká, a tak lehkovážně otevřela na zazvonění a našla ho za dveřmi.

V první chvíli ho nepoznala. Změna byla překvapující. Křiklavé laciné oblečení vyměnil za křiklavé nákladné. Spánky měl prošedivělé, což by každému jinému muži dodalo na důstojnosti.

Bobby ovšem vypadal o to zlověstněji, jako by jeho mladistvá ničemnost dozrála v čiré zlo.

Jeho uštěpačné zubení ovšem poznávala víc než dobře.

Byl to vítězoslavný, škodolibý, mnohoznačný úsměv, který se léta snažila vymazat ze vzpomínek. Když ji toho úsměvu nezbavil bezpočet terapeutických sezení ani moře slz, prosila o pomoc Boha.

Dnes ten úsměv vídala je zřídka v tíživých snech, z nichž se probouzela zbrocená potem a roztřesená hrůzou. Ten úsměv byl totiž symbolem toho, jak ji kdysi ovládal.

„Bobby.“ Hlas jí zazněl hluše jako umíráček. To, že se bez oznámení znovu objevil v jejím životě, mohlo znamenat pouze katastrofu, zvláště když jemné změny, které se s ním udály, podtrhly hrozbu, již představoval.

„Nemluvíš, jako bys byla ráda, že mě vidíš.“

„Jak jsi mě našel?“

„No, nebylo to jednoduché.“ I hlas se mu změnil. Měl ho melodičtější, mnohem kultivovanější, zbavil se přízvuku. „Kdybych nevěděl svoje, myslel bych si, že ses přede mnou celá ta léta schovávala. Nakonec mě k tvým dveřím přivádí šťastná náhoda.

Zvrat osudu.“

Nevěděla, jestli mu má věřit, nebo ne. Osud si s ní mohl takhle krutě zahrát. Na druhou stranu byl Bobby vynalézavý. Docela dobře ji mohl celá ta léta neúnavně hledat. Ať už tak nebo tak, bylo to jedno. Byl tady a tím se vynořily na světlo její nejhorší vzpomínky a nejtemnější děsy z nejhlubších zákoutí její duše, kam je pohřbila.

„Nechci s tebou nic mít.“

Přiložil si ruce na srdce a tvářil se, že ho její slova zasáhla. „Po tom všem, co jsme jeden pro druhého znamenali?“

„Právě proto.“

Zjistil, že je mnohem vyrovnanější a průbojnější, než bývala, a obličej mu zrudl vztekem.

„Opravdu chceš začít srovnávat naše někdejší zážitky? Opravdu chceš poměřovat, co se komu z nás stalo?“

„Nezapomínej, že jsem to byl já –“

„Co chceš? Kromě peněz. Vím, že chceš peníze.“

„Nedělejte unáhlené závěry, doktorko Laddová. Nejsi jediná, komu se daří. Taky jsem šel nahoru, od té doby, co jsme se viděli naposledy.“ Vytahoval se svojí kariérou konferenciéra v nočním klubu. Když už dál nemohla poslouchat chvástání o jeho slavných dnech v Cock’n’Bull, řekla: „Za čtvrt hodiny mi přijde pacient.“

Doufala, že setkání rychle ukončí. S tím hlavním se Bobby ovšem ještě nevytasil. Hrdě, jako by vynášel eso, jí prozradil plán, který ho přivedl do Charlestonu.

Musel se zbláznit, to jí bylo jasné, a také mu to řekla.

„Opatrně, Alex,“ odtušil měkce, že jí z toho naskočila husí kůže.

„Nejsem tak milý, jako jsem býval. A jsem mnohem chytřejší.“

Ovládla strach a podotkla: „Potom mě nepotřebuješ.“

Ale do svého plánu ji potřeboval. „Ve skutečnosti jsi klíč k úspěchu.“

Když jí řekl, co po ní chce, odpověděla: „Máš scestné představy, Bobby. Jestli si myslíš, že s tebou budu ztrácet čas, tak to se velice pleteš. Jdi pryč a už se nevracej.“

Ale vrátil se. Následující den. A ještě ten další. Celý týden se vytrvale objevoval, kdy ho napadlo, vyrušoval ji při sezeních s pacienty, opakovaně zanechával čím dál výhrůžnější vzkazy v hlasové schránce. Znovu se přisál k jejímu životu jako parazit, kterým byl.

Nakonec souhlasila, že se s ním setká. Protože si myslel, že kapitulovala, změnila se jeho radost v zuřivost, když odmítla se toho zúčastnit. „Možná vystupuješ kultivovaněji, Bobby. Mnohem uhlazeněji, ale nezměnil ses. Jsi stejný, jako když jsi sháněl po ulicích drobné. Odškrábni tu tenkou vrstvu na povrchu a ukáže se stejný šupák jako vždycky.“

Pravda ho rozsoptila tak, že sundal ze zdi kanceláře jeden z jejích diplomů a mrštil ho na podlahu, až se rám rozštípl a sklo vysypalo.

„Tak poslouchej,“ řekl hlasem, na který se ještě pamatovala. „Uděláš líp, když si to rozmyslíš a tuhle drobnou laskavost mi prokážeš. Jinak s tvým životem pořádně zatočím. Pořádně.“

Uvědomila si, že už není pouhý pouliční zloděj. Nejenom že byl schopný jí ublížit, ale mohl by ji zničit.

Takže souhlasila, že sehraje svoji roličku v jeho směšném plánu – ale jenom proto, že už vymyslela, jak jej zhatí.

Ale zvrtlo se to, jako všechny Bobbyho plány.

Strašlivě se to zvrtlo.

Vlastní plán se jí nepodařilo uskutečnit. Nyní bylo životně důležité, aby se od Bobbyho oprostila. Pokud to znamenalo zaplatit mu, co požaduje, byla to jen malá oběť ve srovnání s tím, co všechno by mohla ztratit, kdyby jejich aliance vyšla najevo. S pocitem, že je tohle rozhodnutí omluvitelné, zavřela sejf, posunula obraz zpátky na místo, vyšla z kanceláře a zamkla za sebou. Jako na povel zazvonil zvonek u dveří. Bobby přišel přesně. Strčila pouzdro za vázu na stole v hale, vyšla na terasu a otevřela dveře do ulice.

Na prahu ovšem nestál Bobby, ale muž se světlýma očima a tenkými rty, jež se neusmívaly. Z každé strany měl uniformovaného policistu. Alex skočilo srdce až do krku, protože už věděla, co je sem přivedlo. Její život se měl znovu zřítit do chaosu.

Mile se usmála, aby zamaskovala rozčilení. „Co si přejete?“

„Doktorka Laddová?“

„Ano.“

„Jsem seržant Rory Smilow z oddělení pro vyšetřování vražd charlestonské policie. Rád bych si s vámi promluvil o vraždě Lutea Pettijohna.“

„Lute Pettijohn? Bohužel nevím –“

„Byla jste viděna přede dveřmi jeho apartmá v to odpoledne, kdy byl zavražděn, doktorko Laddová. Takže prosím nemarněte můj čas tím, že budete předstírat, že nevíte, o čem mluvím.“

S detektivem Smilowem na sebe upřeně hleděli a odhadovali se.

Byla to Alex, kdo to nakonec vzdal. Ustoupila stranou. „Pojďte dál.“

„Vlastně jsem doufal, že půjdete vy s námi.“

Polkla, i když měla v ústech sucho. „Ráda bych si zavolala svého právníka.“

„To není nutné. Nepřišli jsme vás zatknout.“

Zpříma pohlédla na policisty, kteří mu stáli po boku.

Smilowovy rty se zvlnily v náznaku ironického úsměvu. „I když přistoupíte na výslech bez přítomnosti právníka, zdaleka mě to nepřesvědčí, že jste se ničeho nedopustila.“

„To jsem si ani na okamžik nemyslela, detektive Smilowe.“

Získala bod. Její přímočarost ho zřejmě zaskočila. „S radostí vás doprovodím, jakmile uvědomím svého právníka.“

Kapitola patnáctá

Rory Smilow se posadil na roh svého psacího stolu. Na rozdíl od ostatních stolů v oddělení pro vyšetřování vražd na tom jeho nepořádek nepanoval. Složky a papíry byly úhledně srovnané. Díky Smittyho péči časně ráno se od jeho šněrovacích polobotek odrážela stropní světla. Sako si nesvlékl.

Alex Laddová seděla s rukama klidně složenýma v klíně a nohama úhledně překříženýma.

Smilow si pomyslel, že vypadá pozoruhodně vyrovnaně na někoho, kdo alespoň zdánlivě není v kanceláři oddělení pro vyšetřování vražd jako doma.

Půl hodiny čekali na jejího právníka, který souhlasil, že se tam s ní setká. Pokud jí bylo protahované ticho a Smilowovy zkoumavé pohledy nepříjemné, nedávala to najevo. Nebyl na ní znát žádný strach ani nervozita, pouze to, že potíže zdráhavě snáší.

Právník Frank Perkins dorazil uřícený, uspěchaný a plný omluv.

Až na boty se špunty byl oblečený na golf. „Omlouvám se, Alex.

Hrál jsem desátou jamku, když jsem dostal tvůj vzkaz. Přišel jsem co možná nejrychleji. O co jde, Smilowe?“

Perkins měl dobrou pověst a výtečné pracovní výsledky. A co bylo vzácnější, vědělo se o něm, že je to slušný člověk s nezpochybnitelnou bezúhonností. Smilowovi leželo v hlavě, při jaké příležitosti posloužil obhájce Alex Laddové, tak se zeptal.

„Je to nezdvořilá otázka,“ odtušil Perkins, „ale nevadí mi na ni odpovědět, pokud to nevadí Alex.“

„Prosím,“ řekla.

„Doposud jsme byli pouze přátelé. Poznali jsme se před několika lety, kdy byly s Maggií, mojí ženou, ve výboru Spoleto Festivalu,“

vysvětlil s odvoláním na slavný umělecký festival, který se v Charlestonu koná v květnu.

„Takže pokud víte, nebyla doktorka Laddová nikdy předtím obviněna z kriminálního činu?“

„Přejděte k věci, Smilowe.“ Perkinsův tón jasně ukázal, proč jej žalobci považovali v soudní síni za tuhého protivníka.

„Rád bych doktorku Laddovou vyslechl v souvislosti s vraždou Lutea Pettijohna.“

Perkinsovi poklesla čelist. Zíral na ně, jako by čekal na narážku.

„Vy musíte žertovat.“

„Bohužel ne, nežertuje,“ řekla Alex. „Děkuju, žes přišel, Franku.

Moc mě mrzí, že jsem tě vytrhla z golfu. Vyhrával jsi?“

„Ech, jo, jo,“ odpověděl roztržitě, pořád ještě vstřebával to, co mu Smilow sdělil.

„Potom mě to dvojnásob mrzí.“ Vrhla pohled na Smilowa a řekla: „Tohle všechno je směšné. Je to ztráta času. Chci si to prostě odbýt a odejít.“

Pokývla na Smilowa, jako by mu udělovala povolení, že smí pokračovat. Naklonil se přes stůl, zapnul magnetofon a nadiktoval jejich jména, čas a datum.

„Doktorko Laddová, zřízenec na veřejném parkovišti na East Bay Street vás identifikoval podle kresby. Protože parkoviště nemá automatizovaný parkovací systém, zaznamenává každý vůz tak, že si zapíše jeho poznávací značku a čas, kdy na parkoviště přijel.“

Smilow měl smůlu v tom, že zřízenec si nezaznamenával, kdy vůz z parkoviště odjížděl. Poplatek se odvíjel od doby příjezdu.

Parkování do dvou hodin stálo pět dolarů. Poplatek rostl po prvních sto dvaceti minutách. Poplatek se zaznamenával, ale přesný čas odjezdu ne.

„Našli jsme vás podle poznávací značky vašeho vozu. V sobotu odpoledne jste vůz nechala na parkovišti méně než dvě hodiny.“

Perkins, který pozorně naslouchal, se zasmál. „Tohle má být váš senzační objev? Velký průlom v případu?“

„To je teprve začátek.“

„To je teda začátek. Jak může parkování uvádět doktorku Laddovou do souvislosti s vraždou?“

„Dala jsem –“

Perkins zvedl ruku, aby ji zarazil, ale zamítla to. „To je v pořádku, Franku. Dala jsem tomu mladíkovi na parkovišti desetidolarovou bankovku, menší bankovku jsem neměla. Což představuje spropitné pět dolarů. Určitě proto si mě zapamatoval natolik, aby mě popsal kreslíři.“

„To nebyl on, kdo nám dal váš popis,“ sdělil jim Smilow. „Byl to pan Daniels z Maconu v Georgii. V hotelu Charles Towne Plaza měl pokoj na chodbě, z níž se vchází do luxusního apartmá, jež v sobotu odpoledne krátce obýval Lute Pettijohn. Znala jste ho?“

„Nemusíš odpovídat, Alex,“ zasáhl právník. „Popravdě bych doporučoval, abys neříkala nic dalšího, dokud nebudeme mít možnost si soukromě pohovořit.“

„To je v pořádku,“ řekla a tentokrát se tiše zasmála. Stočila pohled na Smilowa a řekla: „V životě jsem o panu Danielsovi z Maconu v Georgii neslyšela.“

Je nejenom chladnokrevná, ale i chytrá, pomyslel si Smilow.

„Mluvil jsem o panu Pettijohnovi. Znala jste ho?“

„O Luteovi Pettijohnovi slyšel v Charlestonu každý,“ řekla. „Jeho jméno se neustále objevuje ve zprávách.“

„Věděla jste, že byl zavražděn?“

„Samozřejmě.“

„Viděla jste to v televizi?“

„Část víkendu jsem strávila mimo město, ale když jsem se vrátila, slyšela jsem to ve zprávách.“

„Znala jste Pettijohna osobně?“

„Ne.“

„Proč jste potom stála před dveřmi jeho hotelového apartmá přibližně v době, kdy byl zavražděn?“

„Nestála jsem tam.“

„Alex, prosím tě, už nic neříkej.“ Vzal ji za loket a ukázal ke dveřím. „Odcházíme.“

„To nebude vypadat dobře.“

„To vy nevypadáte dobře, detektive. Dlužíte doktorce Laddové omluvu.“

„Nevadí mi odpovídat na otázky, Franku, pokud to znamená, že celý nesmysl tady a teď skončí,“ řekla.

Perkins se na ni dlouze zadíval. Očividně s tím nesouhlasil, ale otočil se ke Smilowovi. „Trvám na tom, že se potřebuji poradit se svojí klientkou, než postoupíme dál.“

„Dobrá. Poskytnu vám chvíli o samotě.“

„Určitě nezapomeňte vypnout mikrofon, než půjdete.“

„Věřte mi, Franku, mám zájem, aby to probíhalo podle předpisů.

Nechci, aby byl nějaký vrah propuštěn kvůli technickému nedopatření.“

Významně na Alex pohlédl, vypnul magnetofon a nechal ji o samotě s jejím právníkem.

„Věřil bys tomu?“ Steffi stála v úzké chodbičce a dívala se zrcadlovým oknem do Smilowovy soukromé kanceláře. „Ta Endicottová ji vystihla přesně. Jaká je?“

„Nemáš jiné případy, Steffi? Myslel jsem, že vy všichni z kanceláře státního zástupce jste přepracovaní a špatně placení.

Alespoň o tom kdekoho přesvědčujete.“

„S Masonovým souhlasem jsem se několika věcí zbavila, abych se mohla soustředit na tenhle případ. Chce, abych všemožně asistovala Hammondovi.“

„Kde máme ten zázrak?“ Pozoroval, jak Alex Laddová na otázku Franka Perkinse neústupně vrtí hlavou.

„Zabarikádoval se ve své kanceláři. Neviděla jsem ho, co jsme ráno odešli z nemocnice. Nechala jsem mu vzkaz, že jdu sem omrknout naši podezřelou. Mimochodem odvedl jsi dobrou práci, žes ji takhle rychle chytil.“

„Brnkačka. Připojí se k nám Hammond?“

„Vadilo by ti to?“

Pokrčil rameny. „Rád bych viděl, jak zareaguje.“

„Na doktorku Laddovou?“

„Mohla by to být zajímavá podívaná, jestli svatý Hammond dokáže žádat pro krásnou ženu trest smrti.“

Steffi sebou trhla. „Myslíš, že je krásná?“

Než stačil Smilow odpovědět, otevřel Perkins dveře a poté, co Steffi stroze pozdravil, mávl rukou, ať jdou dovnitř.

Bobby Trimble zhluboka dýchal ve snaze uklidnit své rozbušené srdce. Divoce mu mlátilo od chvíle, kdy uviděl Alex, jak se na prahu vybavuje s policisty.

To bylo zlé. Moc zlé. Přišli už policajti na ten komplot s Pettijohnem? Zavolala je Alex s úmyslem, že jim ho vydá, aby se zachránila?

S promyšlenou lhostejností projel rozumnou rychlostí kolem jejího domu. Nicméně to, co zahlédl periferním viděním, byl důvod ke strachu – dva poldové v uniformách, jeden v civilu a pomstychtivá žena, jež se netají tím, že jím pohrdá. Bezpečný recept na katastrofu.

Jedno příznivé znamení tady bylo. Nepředhodila jim ho.

Neukázala na něho a nekřikla: „Chyťte ho!“ Ale nebyl si jist, co to znamená, ani na čem je. Mohlo to znamenat jenom to, že ho neviděla projíždět kolem.

Zvažoval, co udělá dál, a bezcílně se s vozem proplétal poledním provozem v centru Charlestonu. Včera večer si myslel, že je za vodou. Po velkém naléhání a vyhrožování Alex souhlasila, že mu dá peníze, které požadoval. „Jestli si myslíš, že mi můžeš ukrást můj nápad a využít ho pro vlastní zisk, tak to se pleteš, děvenko!“ Když byl rozčilený, vrátil se mu přízvuk. Nenáviděl tuhle známku venkovského buranství a odmlčel se, aby ovládl hlas. „Ani ať tě nenapadne, že bys mě podrazila, Alex,“ řekl měkčím, ale neméně výhrůžným tónem. „Ty peníze patří mně, a já je chci.“

Alex svoji roli také vylepšila. Mluvila lépe než on. Lépe se oblékala. Dobře si žila. Ale přes všechnu svoji nafoukanou povýšenost se nezměnila. Ne víc než on. Znal její pravou povahu stejně jako ona znala tu jeho. Myslí si o něm, že je včerejší? Viděl, co se děje. Chytila se jeho přechodného pominutí smyslů a pokusila se ho připravit o jeho polovinu.

Když ji z toho obvinil, odpověděla: „Naposledy ti říkám, Bobby, že nemám žádné peníze, které bych ti mohla dát. Nech mě na pokoji!“

„To se zkrátka nestane, Alex. Nezmizím ti ze života, dokud nedostanu, pro co jsem si přišel. Jestli chceš, abych zmizel, zaplať.“

Povzdechla si tak vyčerpaně, že to bylo, jako by zamávala bílým praporem.

„Buď u mě zítra v poledne.“

Takže byl u jejího domu v poledne, a co se nestalo? Společnost jí dělali poldové. Klidně už na něho mohl být vydaný zatykač.

I když možná že ne, napadlo ho zase a přinutil se zachovat klid.

Jestli na něho s policií nalíčila past, proč potom parkoval hlídkový vůz všem na očích? A jak by ho mohla prásknout, aniž by zároveň nepráskla sebe?

V každém případě pokud nebude s jistotou vědět, co se děje, bude moudré se zdekovat. Pěkná otrava.

Zastavil na červenou, složil ruce na volant a přemítal, jaká mu bezprostředně kyne budoucnost. Koutkem oka zahlédl, jak vedle něho zastavuje další vůz se stahovací střechou. Otočil hlavu.

Dva obličeje, které mu pohled oplácely, částečně skrývaly sluneční brýle s ostře žlutými skly. Holky byly mladé a přitažlivé.

Zubily se rozpustile a vyzývavě. Rozmazlené, bohaté tatínkovy holčičky, které za letního horkého odpoledne hledají, čím by se povyrazily.

Jinak řečeno kořist.

Naskočila zelená a jejich vůz se skřípěním pneumatik vystřelil.

Na dalším rohu zabočily doprava. Bobby přejel do vedlejšího pruhu a pustil se za nimi. Děvčata se ohlížela, moc dobře věděla, že je sleduje. Viděl, jak se smějí.

BMW se stahovací střechou se vřítilo na parkoviště módní restaurace. Bobby za nimi. Pozoroval je, jak se nesou ke vchodu.

Byly oblečené v krátkých šortkách, ze kterých jim vykukovalo pár centimetrů hýždí a dlouhé opálené nohy. Jejich trička na zavazování za krkem ponechávala jen nepatrně prostoru představivosti. Byly chodící, hihňající se a koketující připomínkou toho, co Bobbymu šlo nejlíp.

Procházel plnou restauraci a vtom je uviděl sedět v patiu ve stínu slunečníku. Právě si u servírky objednávaly. Když odešla, spustil se Bobby na prázdnou židli u stolu.

Rty měly lesklé, zuby rovné a nápadně bílé. V uších se jim leskly diamantové náušnice. Voněly drahým parfémem.

„Jsem zlý polda,“ pronesl lenivým sexy hlasem. „Jste, dámy, dost staré, abyste mohly pít?“

Rozhihňaly se.

„Kvůli nám si nedělejte starosti, pane strážník.“

„Už se dávno nemusíme nikoho ptát na souhlas.“

„Na souhlas s čím?“ chtěl vědět.

„Máme prázdniny, takže jsme otevřené prostě všemu.“

Významně, lascivně se na ně usmál. „Vážně? A já si myslel, že jste misionářky na cestách.“

To vyvolalo další chichotání. Servírka přinesla dvě sklenice.

Bobby se opřel v židli. „Co pijeme, dámy?“

Zabodoval.

Neohrožená recepční se nakonec probojovala neviditelnou bariérou do Hammondovy kanceláře. „Ta nakreslená podezřelá?

Identifikovali ji jako doktorku Alex Laddovou. Jak tady spolu mluvíme, je v kanceláři detektiva Smilowa a podrobuje se výslechu.“

Na dlaních mu vyrazil studený pot. „Zatkl ji?“

„Slečna Mundellová říkala, že přišla dobrovolně. Ale má s sebou svého právníka. Jdete tam, nebo jak?“

„Možná později.“

Recepční odešla.

Důsledky té noviny na něho zaútočily, jako by to byla odrážející se ozvěna. Smilowova vyslýchací taktika by dostala přiznání i z Matky Terezy. Hammond netušil, jak Alex Laddová na Smilowovy metody zareaguje. Bude nepřátelská, nebo bude spolupracovat? Bude mít co přiznávat? Až se znovu uvidí, co dá případně najevo? Co dá najevo on?

Aby si nezadal, chtěl nevyhnutelné setkání tváří v tvář co nejdéle odkládat. Dokud nebude vědět o Alex Laddové víc a dokud se nedozví, jak dalece se s Pettijohnem zapletla a proč, udělá nejlépe, když se od toho případu bude držet dál.

Za obvyklých okolností by to bylo proveditelné. Až na vzácné výjimky jeho kancelář přímo do věci nevstupovala, dokud detektivové neshromáždili dostatek důkazů, aby se vznesla formální obžaloba nebo Hammond předložil případ velké porotě. Na rozdíl od Steffi, které byla jemná obratnost cizí, nechával policejní oddělení v klidu pracovat, dokud nebylo načase, aby to převzal.

Tohle však byla právě jedna z řídkých výjimek. Bylo žádoucí, aby se toho účastnil, když už ne z jiných důvodů, tak z politických.

Město a státní úředníci, z nichž někteří byli za Pettijohnova života jeho úhlavními nepřáteli a jiní jeho stoupenci, hleděli z jeho vraždy vytlouct politický kapitál. Prostřednictvím médií požadovali rychlé zatčení a odsouzení jeho vraha.

Úvodník v dnešním raníku rozdmýchal zájem veřejnosti tím, že tloukl na strunu smutné pravdy, že nikdo, ani zdánlivě nezranitelný jedinec jako Lute Pettijohn, si není jist před násilím.

V poledním zpravodajství se nějaký reportér vyptával lidí z ulice, jestli jsou přesvědčeni, že bude Pettijohnův vrah chycen a spravedlivě potrestán.

Případ vyvolával mediální šílenství, přesně jak si jeho otec přál.

Hammond ovšem toužil po tom, aby se mohl tomu poprasku co nejdéle vyhýbat. Za tím účelem strávil další půlhodinu tím, že si vymýšlel bezodkladnou práci.

Monroe Mason se u něho zastavil hned, jak se vrátil z oběda.

„Slyšel jsem, že Smilow už má podezřelou.“ Jeho burácivý hlas se odrážel od stěn Hammondovy kanceláře jako míček na raquetball.

„Novina se šíří rychle.“

„Takže je to pravda?“

„Dozvěděl jsem se to před chvílí.“

Informoval Masona o Danielsovi a policejní skice. „Leták s kresbou Endicottové a písemným popisem byl dán do oběhu v okolí Charles Towne Plaza. Doktorku Laddovou identifikoval zřízenec z parkoviště.“

„Vyrozuměl jsem, že je to prominentní psycholožka.“

„To se povídá.“

„Slyšels o ní někdy?“

„Ne.“

„Já taky ne. Moje žena pravděpodobně ano. Zná každého. Myslíš, že byl Pettijohn její pacient?“

„V tuhle chvíli víš, Monroe, tolik, co já.“

„Jdi se podívat, co se dá zjistit.“

„Budu tě informovat, jak případ postupuje.“

„Myslel jsem dnes odpoledne. Hned teď.“

„Hned teď? To se Smilowovi nebude líbit, že se do toho pleteme,“ namítl Hammond. „Zvláště se mu nelíbí, když se do toho pletu já. Steffi už tam je. Když tam přijdu také, bude mu to hodně proti srsti. Bude to vypadat, jako že ho kontrolujeme.“

„Jestli se naštve, Steffi to urovná. Potřebuju něco říct všem těm novinářům, co mi volají.“

„Nemůžeme prohlásit, že je doktorka Laddová podezřelá.

Nevíme, jestli ano. Je pouze u výslechu, proboha.“

„Dělalo jí to takové starosti, že si s sebou přivedla Franka Perkinse.“

„Frank je její právník?“ Hammond ho dobře znal a vážil si ho.

Vždycky to byla výzva stanout v soudní síni proti němu. Nemohla mít schopnějšího právníka. „Každý rozumný člověk by si vzal s sebou právníka, když je pozvaný k výslechu na policii.“

Mason se nenechal odradit. „Dej mi vědět, co je ta žena zač.“ S

hromovým pozdravem na rozloučenou odešel a nenechal Hammondovi na vybranou.

Když dorazil na policejní stanici, vyjel do druhého patra a stiskl bzučák na zamčených dvoukřídlových dveřích, jež vedly na kriminálku. Otevřela mu nějaká policistka. Věděla, proč přišel, a řekla: „Jsou v kanceláři u Smilowa.“

„Proč nejsou v místnosti určené na výslechy?“

„Myslím, že je obsazená. Kromě toho se Steffi Mundellová chtěla dívat zrcadlovým oknem.“

Hammond byl skoro rád, že Alex nevyslýchají v té místnosti bez oken, kde to páchlo po vyčichlé kávě a potu provinilců. Nedokázal si ji představit v místnosti, kde sledoval pedofily, násilníky, zloděje, pasáky a vrahy, jak se hroutí pod tlakem tvrdého výslechu.

Zabočil za roh do krátké chodby, kde měli kanceláře detektivové, kteří vyšetřovali vraždy. Doufal, že až tam dorazí, bude už po všem a Alex bude pryč. Takové štěstí mu nepřálo. Steffi a Smilow nahlíželi zrcadlovým oknem a vypadali jako supi, kteří čekají, až jejich oběť naposledy vydechne.

Uslyšel, jak Steffi říká: „Ona lže.“

„Jasně že lže,“ přisvědčil Smilow. „Jenom nevím, co z toho je lež.“

Hammonda si všimli, až když promluvil: „Co se děje?“

Steffi se otočila a vypadala dost naštvaná. „Už bylo načase.

Nedostal jsi moje vzkazy?“

„Nemohl jsem se uvolnit. Proč si myslíš, že lže?“ Pokývl k malému oknu. Doposud nesebral dost odvahy, aby se podíval.

„Normálně je nevinný člověk nervózní a podrážděný,“ řekl Smilow.

„Naše paní doktorka ani nemrkne,“ přidala se Steffi. „Žádné zajíkání, žádné odkašlávání. Žádné vrtění. Na každou otázku odpoví okamžitě.“

„Překvapuje mě, že ji Frank vůbec nechá odpovídat,“ řekl Hammond.

„Nechce, aby odpovídala. Ona na tom trvá. Má svoji hlavu.“

Hammond napodobil Smilowův zamyšlený pohled a konečně otočil hlavu. Uviděl pouze částečný profil, ale i tak to na něho mělo hluboký dopad. Jeho prvním impulzem bylo odhrnout jí z tváře vlnitý pramínek vlasů. Druhým popadnout ji a zuřivě s ní zatřást a dožadovat se odpovědi, o co jí jde a proč ho do toho zatáhla.

Zřejmě i na Smilowa udělalo dojem, když ze sebe sypal, jakou má doktorka Laddová kvalifikaci a čeho dosáhla. „Kromě toho, že dvakrát publikovala v Psychology Today, ji často zvou, aby přednášela, speciálně o výzkumu záchvatů paniky, který provedla. Je považovaná za odbornici na tenhle problém. Před pár měsíci se jí podařilo dostat nějakého člověka z okenní římsy.“

„Na to si vzpomínám,“ řekl Hammond.

„Bylo to v novinách. Manželka toho člověka mluví o doktorce Laddové s velkým uznáním, že mu zachránila život.“ Smilow nahlédl do bloku a dodal: „Její osobní život je osobní. Víme jenom tolik, že je svobodná a nemá děti. Frank je naštvaný. Tvrdí, že máme nesprávnou osobu.“

„Co jiného má říkat?“ poznamenala Steffi jízlivě.

Hammond se snažil tvářit netečně. „Připadá mi dokonale vyrovnaná,“ řekl.

„To jo, nic s ní nehne. Led by jí na zadku neroztál. Až si s ní promluvíš, uvidíš, co tím chci říct. Je tak studená, jako by neměla kapku krve v těle,“ řekla Steffi.

Jak málo víš, Steffi.

„Připraveni na další kolečko?“ Se Smilowem vykročila ke dveřím.

Hammond se nehnul z místa.

„Chcete, abych šel dovnitř?“ Překvapeně se otočili.

„Myslela jsem, že budeš hořet netrpělivostí, abys dostal tu vražedkyni,“ řekla Steffi.

„Ještě se uvidí, jestli je, nebo není vražedkyně,“ odtušil stroze.

„Ale o to tady nejde. Jde o to, že když jsi tady ty, máme nad Smilowem početní převahu. Nechci, aby si myslel, že ho kontrolujeme.“

„Můžeš se mnou mluvit rovnou,“ poznamenal Smilow.

„Okay.“ Hammond se obrátil na detektiva. „Aby bylo mezi námi jasno, to byl Masonův nápad, abych sem šel, ne můj.“

„Já dostal stejnou přednášku o mírumilovné koexistenci od šéfa Cranea. Snesu tě, jestli sneseš ty mě.“

„No dobře.“

Steffi zhluboka vydechla. „Tím bychom měli za sebou jeden otravný spor. Můžeme se teď, prosím, věnovat věci?“

Smilow jim přidržel dveře. Hammond dal Steffi přednost.

Smilow vešel za ním a zavřel za sebou, čímž se na malém prostoru ocitlo najednou příliš mnoho osob. Smilow se jen tak tak protáhl kolem Hammonda k psacímu stolu. „Určitě si nedáte nic k pití, doktorko Laddová?“

„Děkuji, detektive, nedám.“

Její hlas Hammonda zneklidnil stejně, jako když se ho dotkla.

Téměř znovu cítil její dech ve svém uchu. Srdce mu ztěžka bušilo v hrudi a nedostávalo se mu dechu. A měl co dělat, aby se jí nedotkl.

Smilow je zeširoka představil. „Doktorko Laddová, tohle je zástupce prokurátora státní žalobce Hammond Cross. Pane Crossi, doktorka Laddová.“

Otočila hlavu. Hammond zatajil dech.

Kapitola šestnáctá

„Zástupce prokurátora státní žalobce Cross vám může říct, kde jsem v sobotu večer byla a co jsem dělala, že, pane státní žalobce Crossi?“

„V sobotu jsem nikoho nezabila, ale kdyby ano, bylo by to v sebeobraně. Víte, detektive Smilowe, státní žalobce Cross mě vylákal do své chaty v lesích a tam mě opakovaně znásilnil.“

„Pane státní žalobce, jak ráda vás zase vidím. Jak dlouho jsme se neviděli? Á, už si vzpomínám. To vlastně bylo minulou sobotu, co jsme celou noc souložili, až nám z toho šla hlava kolem.“

Alex Laddová neřekla nic z toho. Neřekla ani žádnou jinou hroznou věc, kterou si Hammond představoval, že by od ní mohl uslyšet. Nezačala mu ječivě nadávat, ani ho neponížila před jeho kolegy, ani na něho významně nemrkla, ani na sobě nedala nijak znát, že ho poznává.

Když se ale k němu otočila a pohlédli si do očí, všechno kolem něho jako by zmizelo a soustředil se jenom na ni. Hleděli si do očí jenom vteřinu dvě, kdyby ale ten pohled trval věčnost, nemohl by být mocnější a nabitější významem.

Měl chuť se zeptat, Co jsi mi to udělala? A nemyslel to jenom v jednom ohledu. V sobotu večer jako by do něho uhodil blesk. Před chvílí si myslel, dokonce doufal, že až ji uvidí znovu, v ostrém světle zářivek a v méně romantickém prostředí, nebude na něho tolik působit. Právě naopak. Touhu ji obejmout pociťoval jako fyzickou bolest.

To všechno mu blesklo hlavou ve zlomku vteřiny. Zadoufal, že ho nezradí hlas.

„Dobrý den, doktorko Laddová,“ řekl.

„Dobrý den.“

Pak se odvrátila. Ten běžný pozdrav roztříštil Hammondovou zoufalou naději, že v sobotu byl pro ni opravdu naprostý cizinec a že jejich setkání na pouti bylo naprosto náhodné. Kdyby tomu tak bylo, tak by se jí teď při představování zelené oči rozšířily a bývala by vyhrkla něco na způsob: „No ne, ahoj. Nečekala jsem, že tě tady potkám.“ Ale nebylo na ní znát vůbec žádné překvapení. Když otočila hlavu, aby pozdravila, věděla přesně, koho bude oslovovat.

Ve skutečnosti to vypadalo, že se musela vzchopit, aby to představování ustála, stejně jako on. Svoji lhostejnost málem přehnala, odvrátila se až příliš rychle, aby to bylo zdvořilé.

Už víc nebylo sporu o tom, že bylo jejich setkání naplánované, a z důvodů, jež pořád ještě nebyly zjevné, čas, jenž spolu strávili, kompromitoval stejně tak jeho jako ji.

První promluvil Frank Perkins: „Hammonde, tohle je naprosté marnění času mé klientky.“

„S velkou pravděpodobností ano, Franku, ale rád bych toto rozhodl sám. Detektiv Smilow si zřejmě myslí, že situace vyžaduje, abych si poslechl, co nám může doktorka Laddová povědět.“

Právník se obrátil na svoji klientku: „Nebude ti vadit, když to ještě jednou zopakujeme, Alex?“

„Nebude, pokud už budu moct odejít domů.“

„Uvidíme.“

Ta poznámka zazněla od Steffi a v Hammondovi vzbudila chuť vrazit jí facku. Přenechal kladení otázek Smilowovi a opřel se o zavřené dveře, odkud měl ničím nerušený výhled na Alexin profil.

Smilow znovu zapnul magnetofon a doplnil k přítomným ještě Hammondovo jméno.

„Znala jste Lutea Pettijohna, doktorko Laddová?“

Povzdechla si, jako by na tu otázku odpovídala už tisíckrát. „Ne, detektive, neznala.“

„Co jste dělala v centru města v sobotu odpoledne?“

„Mohla bych namítnout, že v centru bydlím, ale abych odpověděla na vaši otázku, šla jsem se podívat po obchodech.“

„Koupila jste si něco?“

„Ne.“

„Zašla jste do nějakých obchodů?“

„Ne.“

„Nezašla jste do žádného obchodu ani jste neprohodila pár slov s žádnými prodavači, kteří by potvrdili, že jste tam za účelem nakupování byla?“

„Bohužel ne. Neviděla jsem nic, co by mě upoutalo.“

„Pouze jste zaparkovala vůz a jen tak se procházela?“

„Ano.“

„Nebylo venku na procházku moc horko?“

„Pro mě ne. Mám horko ráda.“

Střelila pohledem po Hammondovi. Nepotřeboval ten letmý pohled, aby si osvěžil paměť.

„Teď po západu slunce už není tak horko.“

Usmála se na něho a v očích se jí odrážela světla točícího se kolotoče. „Vlastně mám horko ráda.“

Hammond zamrkal a zaostřil pohled na Smilowa.

„Vešla jste do hotelu Charles Towne Plaza?“

„Ano. Kolem páté hodiny. Abych si dala něco k pití. Něco nealkoholického. Pan Daniels mě určitě viděl při této příležitosti. To je jediná chvíle a jediné místo, kde mě mohl vidět, protože jsem nikdy nebyla ve čtvrtém poschodí a nestála přede dveřmi pana Pettijohna.“

„Živě nám vylíčil, že právě kolem páté jste před těmi dveřmi stála.“

„Mýlí se.“

„Dala jste si něco k pití v baru?“

„Ano, v baru ve vestibulu. Neslazený ledový čaj.“

Steffi se naklonila k Hammondovi a zašeptala: „Servírka to potvrzuje. Což ovšem svědčí jenom o tom, že ji v hotelu viděli nejméně dva lidé.“

Přikývl, ale nic k tomu nepodotkl, protože Smilow přišel s další otázkou a jeho zajímalo, co Alex odpoví.

„Co jste dělala potom, co jste se napila?“

„Vrátila jsem se na parkoviště, kde jsem zanechala vůz.“

„Kolik bylo hodin?“

„Čtvrt na šest. Ne víc než půl šesté.“

Hammondovi se podlomila kolena úlevou. John Madison stanovil první odhad doby smrti na později. Bylo tedy oprávněné, že mlčela.

Skoro oprávněné. Pokud je naprosto nevinná, oběť omylu člověka, který utrpěl otravu z jídla, proč nezareagovala, když přišel? Proč předstírala, že se nikdy nesetkali? Měl své důvody, proč držet jejich setkání v tajnosti. Ona je zřejmě měla také.

„Dala jsem zřízenci na parkovišti deset dolarů, protože jsem menší bankovku neměla,“ řekla.

„To bylo velmi štědré spropitné.“

„Připadalo mi, že vyžadovat drobné by bylo laciné. Parkoviště bylo plné a měl spoustu práce, ale byl moc milý a zdvořilý.“

„Co jste dělala, když jste si vyzvedla vůz?“

„Odjela jsem z Charlestonu.“

„A kam jste jela?“

„Na ostrov Hilton Head Island.“

Hammond slyšitelně polkl. Tolik tedy, co se týká pravdomluvnosti. Proč lže? Aby ho chránila? Aby chránila sebe?

„Hilton Head.“

„Ano.“

„Zastavila jste někde cestou?“

„Zastavila jsem pro benzin.“ Sklopila oči, ale jen na vteřinku a pravděpodobně si toho kromě Hammonda nikdo nevšiml.

Srdce mu divoce bušilo. Polibek. Ten polibek. Bude si ho pamatovat do konce života. Žádný polibek si tolik neužil ani mu nepřipadal tak správný a na místě, a přitom byl tak zkázonosný. Ten polibek mohl v konečném důsledku změnit jeho život, zničit jeho kariéru, zatratit ho.

„Pamatujete si tu benzinovou stanici?“

„Ne.“

„Texaco? Exxon?“

Pokrčila rameny a zavrtěla hlavou.

„Místo?“

„Někde při dálnici,“ odpověděla netrpělivě. „Nebylo to ve městě.

Samoobslužná pumpa, kde se platí u okénka. Takových jsou u dálnice tucty. Pumpař sledoval nějaký zápas v televizi. Víc si nepamatuju.“

„Platila jste kreditní kartou?“

„Hotovými.“

„Aha. Jednou z těch velkých bankovek.“

Hammond uviděl léčku a zadoufal, že ona také. Většina samoobslužných stanic a obchodů nebrala větší bankovky než dvacetidolarové, zvláště pak po setmění.

„Dvacetidolarovou, pane Smilowe,“ odpověděla a pousmála se.

„Brala jsem benzin za dvacet dolarů. Neměla jsem drobné.“

„Chladnokrevná, jen co je pravda.“

Steffi mluvila tlumeně, ale Alex ji zaslechla. Vrhla pohled jejich směrem, nejdřív na Steffi, potom na Hammonda. A on si živě vybavil, jak držel její obličej v dlaních a zvedal jej, aby ji mohl políbit.

„Neříkej ne. Neříkej ne.“

Další otázka přitáhla Alexinu pozornost zpátky ke Smilowovi.

Hammond vydechl, aniž prozradil, že zadržoval dech.

„V kolik hodin jste na Hilton Head přijela?“

„Byl překrásný den. Neměla jsem žádné plány. Nemusela jsem dodržet žádný čas. Nesledovala jsem hodiny a nejela jsem přímou cestou, takže si nepamatuju, kolik bylo, když jsem tam dojela.“

„Přibližně.“

„Přibližně… devět hodin.“

V přibližně devět hodin jedli vařenou kukuřici a rty se jí leskly rozpuštěným máslem. Smáli se tomu, jak se člověk umastí, řekli si, že zapomenou na dobré způsoby, a bez zábran si olízali prsty.

„Co jste na Hilton Head dělala?“

„Přejela jsem celý ostrov až do Harbour Town. Procházela jsem se a poslouchala hudbu z různých barů pod širým nebem. Poslechla jsem si mladého muže, který hrál dětem divadlo pod velkým dubem.

Prošla jsem se po pobřeží a na molo.“

„Mluvila jste s někým?“

„Ne.“

„Jedla jste v nějaké restauraci?“

„Ne.“

„Neměla jste hlad?“

„Zřejmě ne.“

„To je směšné,“ zaprotestoval Frank Perkins. „Doktorka Laddová připouští, že v sobotu v tom hotelu byla, ale to byly stovky dalších lidí. Je to atraktivní žena. Kterýkoliv muž – a tenhle Daniels není výjimka – si jí pravděpodobně všimne i v davu.“

Hammond ji pořád pozoroval, takže když na něho stočila oči, bylo to opakování toho prvního pohledu v tanečním pavilonu. Pocítil okamžité spojení, žaludek se mu náhle sevřel.

Perkins pokračoval v námitkách: „Alex tvrdí, že poblíž Pettijohnova apartmá nebyla. Nemáte nic, co by dokazovalo opak.

Tohle je pouhé plácnutí do vody, protože nemáte nic dalšího. Mám sice pochopení, že dokážete obstarat přijatelného podezřelého, ale nepřipustím, aby tím trpěla moje klientka.“

„Jenom pár otázek, Franku,“ řekl Smilow. „Vyhovte mi.“

„Zkraťte to,“ řekl právník stroze. Smilow upřel na vyslýchanou tvrdý pohled. „Rád bych věděl, kde doktorka Laddová strávila noc.“

„Doma.“

Její odpověď ho zřejmě překvapila. „U sebe doma?“

„Vyčítala jsem si, že jsem si na Hilton Head neudělala rezervaci. Když jsem tam dorazila, uvažovala jsem o tom, že tam přespím. Bývala bych ráda, ale zavolala jsem do několika hotelů a všude měli plno. Takže jsem se vrátila do Charlestonu a vyspala se ve vlastní posteli.“

„Sama?“

„Nebojím se jezdit po setmění.“

„Spala jste sama, doktorko Laddová?“ Chladně na něho hleděla.

Frank Perkins řekl: „Řekni mu, ať se jde bodnout, Alex. Jestli to neuděláš ty, udělám to sám.“

„Slyšel jste radu mého právníka, detektive.“

Smilowovi se zvlnily koutky úst, což měl být úsměv. „Mluvila jste s někým za svého pobytu v Harbour Town?“

„Prošla jsem si jednu uměleckou galerii, ale s nikým jsem nemluvila. Také jsem si u majáku koupila zmrzlinu, ale chodí tam spousta lidí a měli dost napilno. Nepoznala bych tu mladou ženu, která mě obsluhovala. V ten večer tam byla spousta zákazníků a vážně pochybuji, že by si na mě vzpomněla.“

„Takže neexistuje nikdo, kdo by mohl potvrdit, že jste tam byla?“

„Ne, předpokládám, že ne.“

„Odtamtud jste jela domů. Stavěla jste někde?“

„Ne.“

„V kolik hodin jste dorazila domů?“

„Někdy po půlnoci. Nevšimla jsem si. To už jsem byla hodně unavená a ospalá.“

„Povolil jsem vše, co jsem povolit hodlal,“ prohlásil Frank Perkins a zdvořile jí pomohl vstát ze židle, ale zároveň takovým způsobem, že ani ona ani Smilow nic nenamítli. „Doktorka Laddová si za tohle zaslouží omluvu. A jestli někdo zmíní její jméno byť jen náznakem médiím, budete mít co dělat nejenom s nevyřešeným případem vraždy, ale i se žalobou, jíž se budeme domáhat závratného odškodnění.“

Pobídl Alex ke dveřím, ale než se stačil kdokoliv pohnout, aby jim udělal místo a mohli odejít, otevřel dveře jiný detektiv. V

pozvednuté ruce držel složku. „Žádal jste o tohle, jakmile to bude k dispozici.“

„Děkuju,“ řekl Smilow a natáhl se po složce. „Jak to šlo?“

„Madison je puntičkář. Mám vyřídit, že se omlouvá, že to trvalo tak dlouho.“

„Pokud je důkladný.“

„Máte to všechno tam.“

Detektiv odešel. Kvůli ostatním Smilow vysvětlil: „Ten detektiv byl svědkem pitvy. Zde je Madisonova zpráva.“

Steffi se natlačila na Smilowa, když vytáhl z obálky pitevní zprávu, a četla ji spolu s ním.

Smilow se zeptal, aniž by přitom zvedl oči od textu: „Vlastníte zbraň, doktorko Laddová?“

„Jako zbraň se dá přece použít spousta věcí, ne?“

„Důvod, proč se ptám…“ pokračoval Smilow a upřel na ni pohled, „je ten, že se to má přesně tak, jak jsme si mysleli. Lute Pettijohn nezemřel po ráně do hlavy. Zemřel na střelná zranění.“

„Pettijohna zastřelili?“

„Myslím, že to nepředstírala.“

Steffi si vymáčkla citron do pití, které jim právě přinesli na stůl.

„No tak, Hammonde. Buď soudný.“

„Bylo to poprvé a jedinkrát, kdy dala najevo nějaké emoce a spontánnost,“ trval na svém. „Podle mě byla nelíčené překvapená.

Do toho okamžiku ani nevěděla, jak Pettijohn zemřel.“

„Mě překvapilo, když jsem se dočetla, že ho postihla mozková mrtvice.“

Tahle překvapivá skutečnost vyšla najevo při pitvě. Lute Pettijohn utrpěl záchvat mozkové mrtvice. Nezabil ho, ale John Madison z toho odvodil, že záchvat byl natolik silný, že způsobil jeho pád, jenž měl za následek zranění na hlavě. Rovněž uvedl, že kdyby Pettijohn přežil, zřejmě by byl ochrnutý a i jinak handicapovaný. Teprve když Frank Perkins vyprovodil Alex Laddovou ze Smilowovy kanceláře, přečetli si tu zprávu mnohem důkladněji a k čím dál složitější záhadě přidali ještě tuto informaci.

„Co myslíš, způsobila tu mrtvici ta událost?“ uvažovala Steffi.

„Nebo zdravotní stav, o kterém neměl tušení?“

„Budeme potřebovat vědět, jestli bral nějaké léky,“ řekl Smilow a zasunul ubrousek pod sklenici se sodovkou. „Ne že by na tom záleželo. Ta mrtvice smrtelná nebyla, výstřely ano. Ty ho zabily.“

„Což Alex Laddová nevěděla,“ prohlásil Hammond. „Dozvěděla se to až od nás.“

Steffi si zamyšleně lokla ginu s tonikem, potom rozhodně zavrtěla hlavou a lišácky se na něho usmála. „Kdepak. Předstírala údiv. Ženy jsou v předstírání dobré, protože musejí neustále předstírat orgasmus.“

Ta poznámka ho měla urazit. Neurazila. Ale namíchla ho. „Ženy, co mužům závidí penis.“

„Á, to byla případná odpověď, Hammonde,“ podotkla a pozvedla sklenici k posměšnému přípitku. „Mohl by se z tebe stát skutečný kretén, když si to budeš trénovat.“

Smilow, který pozorně sledoval jejich výměnu názorů, podotkl: „I když mě to moc mrzí, musím souhlasit s Hammondem.“

„Myslíš si, že závidím mužským penis?“

Na tváři se mu neobjevil ani náznak úsměvu. „Souhlasím s ním, že ta Laddová byla skutečně překvapená.“

„Ty sdílíš názor s Hammondem? To je skoro stejně šokující, jako že s ním sdílíš stůl,“ řekla.

Bar ve vestibulu hotelu Charles Towne Plaza byl plný lidí, kteří si po práci zašli na skleničku. I když to do hotelu bylo z policejní stanice kus cesty přes město, připadalo jim to jako vhodné místo, kde se sejít a probrat výslech Laddové.

Vestibul lemovaly butiky, v nichž nakupovali turisté, ať už byli hosty hotelu nebo ne. Fotografovali si impozantní schodiště a lustr, kolem něhož se stáčelo. Fotografovali se navzájem.

Dvě bosé ženy v hotelových županech, hlavy zabalené do ručníků, se chichotaly a uhýbaly před fotoaparáty. Steffi sledovala Hammondův prázdný pohled a podotkla: „Směšné, takhle se tady promenovat jenom kvůli kráse. Dovedeš si představit, jak musel vypadat Pettijohn, když tady chodil v županu?“

„Cože?“

„Kde jsi, Hammonde? Ztracen ve vesmíru?“ zeptala se podrážděně.

„Promiň. Přemýšlel jsem.“

Ty ženy v županech nevnímal. Co odešli ze Smilowovy kanceláře, nevšiml si skoro ničeho. Myslel na ni. Na Alex Laddovou a na to, jak zareagovala na způsob, jakým Pettijohn zemřel.

Zdála se vážně v šoku a vzbudila v něm naději, že měla pravdu, když přišla s domněnkou, že ji pan Daniels v hotelu sice viděl, ale zmýlil si místo a čas.

V naději, že ve Smilowovi najde spojence, se naklonil nad stůl a opřel si předloktí o jeho hranu. „Říkals, že se mnou souhlasíš. Jak to?

Jak to vidíš ty?“

„Myslím, že je dost bystrá, aby svoje překvapení dokázala předstírat a vypadalo to věrohodně. Z jakého důvodu, to nevím.

Přesto mi ale tolik neleží v hlavě její překvapená reakce, jako to, co vykládá.“

„Posloucháme,“ pobídla ho Steffi.

„Kdyby Pettijohna oddělala, neodešla by okamžitě z hotelu a nezačala si dělat alibi?“

Hammond se snažil zachovat nenucenost, sáhl po své sklenici bourbonu s vodou. „Zajímavý postřeh. Nechtěl bys ho rozvést?“

„Dovedou určit dobu smrti s obdivuhodnou přesností. Ve skutečnosti na minuty.“

„Mezi tři čtvrtě na šest a šestou,“ připomněl Hammond.

Nesmírně se mu ulevilo, když si tohle přečetl v pitevní zprávě. Alex nemohla případně zabíjet, protože nemohla být na dvou místech současně. „Doktorka Laddová říkala, že odešla nejpozději v půl šesté.“

„To je moc těsné, aby z toho byla venku,“ podotkl Smilow.

„Dobrý žalobce jako ty by s tím časovým rámcem manipuloval tak, aby vznikl prostor pro omyl. Avšak vzhledem k tomu, že přesně nevíme, kdy si vyzvedla vůz z parkoviště, Frank Perkins by mohl tu časovou linii rozsekat na kousky jako salám, a stanovit tím rozumnou pochybnost. Ale zafungovalo by to jenom tehdy –“

„Je mi jasné, kam míříš,“ skočila mu do řeči Steffi.

„Pokud by doktorka Laddová měla skvělé alibi –“

„Alibi.“

Zatímco Steffi a Smilow mluvili jeden přes druhého, Hammond si dal ještě skleničku. Whisky ho pálila v krku. „To dává smysl,“ řekl chraplavě.

Smilow se zamračil. „Na té její historce mi vrtá hlavou, že žádné alibi nemá. Tvrdí, že odjela na Hilton Head, kde nemluvila s nikým, kdo by to mohl potvrdit.“

„Dost dobře nerozumím,“ řekla Steffi. „Myslíš, že tím, že nemá alibi, se zdá mnohem nevinnější, než kdyby alibi měla?“

Detektiv na ni pohlédl přes stůl. „Ne tak docela. Ale nejde mi z hlavy, jestli nečeká, jak daleko tohle zajde, než na nás vytáhne svoje alibi.“

„Jako by si nějaké nechávala v rukávu pro všechny případy?“

„Něco na ten způsob.“

Hammond, který poslouchal, jak nevědomky brnkají na to, z čeho měl největší strach, se přidal k jejich spekulacím.

„Co tě vede k domněnce, že má tohle záložní alibi?“

„Chtěl jsi souhlasit?“ zeptala se Steffi.

„Ne,“ odpověděl a naštval se na ni, protože byl zvědavý na Smilowův názor. „Co jsi to říkal?“

„Říkal jsem to, co říkám od začátku,“ objasnil Smilow. „Není nervózní. Od chvíle, kdy otevřela dveře a uviděla mě a ty dva policisty, až do okamžiku, kdy s ní před půlhodinou Frank odešel, byla příliš klidná, aby byla úplně nevinná.

Nevinní lidé se nemůžou dočkat, aby tě o svojí nevině přesvědčili,“ navázal. „Nervózně repetí. Při každém opakování svoje tvrzení rozpracovávají a rozšiřují. Říkají ti víc, než po nich požaduješ. Výteční lháři se zpravidla drží základních údajů a patří k těm nejvyrovnanějším.“

„To je solidní teorie,“ podotkl Hammond, „ale není neprůstřelná.

Doktorka Laddová je psycholožka. Co když tím dokáže ovládat svoje emoce víc než průměrný člověk? Od svých pacientů musí slyšet šokující věci. Přece by věděla, jak svoje reakce maskovat?“

„Možná,“ připustil detektiv. Hammondovi se nelíbil jeho úsměv a v několika vteřinách se dozvěděl, proč mu připadal tak spokojený.

„Ale doktorka Laddová lže. Vím to bezpečně.“

Steffi se předklonila tak dychtivě, že si skoro převrhla skleničku.

„Jak to, bezpečně?“

Smilow se sklonil a vytáhl ze svého kufříku noviny. „Tohle jí muselo v ranních zprávách uniknout.“

Příslušný článek předtím červeně zakroužkoval. Nebyl tak dlouhý, ale pro Hammonda byly ty čtyři odstavce zničující.

„Harbour Town evakuován,“ přečetla Steffi nahlas.

Smilow to stručně shrnul. „Minulou sobotu večer vypukl na jedné z jachet kotvících v přístavu požár. Foukal vítr. Roznesl jiskry na stromy a markýzy podél přístaviště. Z bezpečnostních důvodů hasiči všechny evakuovali. Dokonce i lidé na ostatních člunech a ti, co bydlí v okolních bytech, byli evakuováni.

Požár byl uhašen, než nadělal velkou škodu. Ale nacházejí se tam jedny z nejdražších nemovitostí v zemi. Hasiči nechtěli nic riskovat.

Uzavřeli cestu k majáku a celou oblast důkladně zkontrolovali. V

podstatě byl Harbour Town několik hodin uzavřený.“

„Od kdy do kdy?“

„Od devíti hodin dál. Restaurace a bary už neviděly důvod znovu otevřít, když dostaly někdy po půlnoci povolení. Zůstaly zavřené až do neděle ráno.“

„Nebyla tam,“ zašeptala Steffi. „Kdyby byla, tak by se o tomhle zmínila.“

„Dobrá práce,“ pozvedla Steffi sklenici k Smilowovi. „Myslím, že připíjení je trochu předčasné,“ namítl Hammond vztekle. „Možná má pro to logické vysvětlení.“

„A možná je papež baptista.“

Její vtípek ignoroval. „Proč jsi doktorku Laddovou s tímhle nekonfrontoval, když jsi ji vyslýchal, Smilowe?“

„Chtěl jsem vidět, jak daleko zajde.“

„Dáváš jí dost dlouhý provaz, aby se na něm sama oběsila.“

„Mám snazší práci, když to podezřelý udělá za mě.“

Hammond přemýšlel, jak na to jít jinak. „Dobrá, takže v Harbour Town nebyla. Co to dokazuje? Jedině že si chce chránit svoje soukromí, jinak nic. Nepřeje si, aby se vědělo, kde byla.“

„Nebo s kým.“

Vrhl na Steffi studený pohled, pak hovořil dál ke Smilowovi: „Pořád ještě na ni nic nemáš, nic, co by ji dostávalo do Pettijohnova apartmá, dokonce ani do jeho blízkosti. Když ses jí zeptal, jestli vlastní zbraň, odpověděla, že ne.“

„Samozřejmě, co by jinak řekla?“ namítla Steffi. „A máme Danielsovo svědectví.“

Hammond ale ještě s námitkami neskončil. „Podle Madisonovy zprávy byly kulky, jež vyňal z Pettijohnova těla, ráže třicet osm.

Obyčejné kulky z obyčejné zbraně. Jenom v tomhle městě jsou osmatřicítek stovky. Dokonce i v evidenci vašeho skladu, Smilowe.“

„A to znamená co?“ chtěla vědět Steffi.

„To znamená, že pokud nenajdeme zbraň ve vrahově vlastnictví, bude skoro nemožné ji vystopovat,“ řekl Smilow v souladu s Hammondovými úvahami.

„Pokud jde o Danielse,“ navázal Hammond, když už byl v tom, „Frank Perkins ho na místě pro svědky rozcupuje.“

„V tom máš pravděpodobně taky pravdu. Nechávám některé důkazy nasbírané na místě vraždy otestovat v laboratořích na kriminálce v Columbii.“

„Doručí to tam někdo osobně?“

„To rozhodně.“

Kriminální ředitelství Jižní Karolíny sídlilo v hlavním městě státu. Důkazy, které technici nasbírali, uložili do sáčků a opatřili štítkem, obvykle nějaký policista osobně doručil na kriminální ředitelství v Columbii, aby se předešlo jakýmkoliv rozporům v důkazech.

„Uvidíme, co se ukáže,“ řekl Smilow typickým vyrovnaným způsobem, který jen ještě podtrhával jeho schopnost dobrat se řešení.

„V tom apartmá jsme toho moc nenašli, ale pár vláken, vlasů a částeček jsme přece jen sebrali. Doufejme, že –“

„Doufejme?“ skočil mu do řeči posměšně Hammond. „Budeš muset udělat víc, než jenom doufat, abys v/aha chytil, Smilowe.“

„O mě se nestarej,“ řekl. Začínal být pomalu stejně popudlivý jako Hammond. „Ty si hleď svého a já si taky budu hledět svého.“

„Nechci stát před velkou porotou s prázdnýma rukama.“

„Ty a s prázdnýma rukama, o tom vážně pochybuju. Však já spojení mezi Alex Laddovou a Pettijohnem najdu.“

„A když ne,“ Hammond zvýšil hlas, „můžeš si ho vždycky vymyslet.“

Smilow vyletěl ze židle takovou rychlostí, až zaskřípěla po podlaze. Hammond nezůstal pozadu.

Steffi se také zvedla. „No tak, hoši,“ řekla tlumeně. „Všichni se koukají.“

Hammond si uvědomil, že opravdu vzbudili pozornost všech přítomných v baru. Hovor kolem nich ustal. „Musím jít.“ Hodil na stůl pětidolarovku na zaplacení svého pití. „Uvidíme se zítra.“

Dlouze se na Smilowa zadíval, pak se otočil a začal si razit cestu k východu. Slyšel, jak Steffi říká Smilowovi, aby jí objednal ještě jednou totéž a že bude hned zpátky, a pak se pustila za ním. Nechtěl s ní mluvit, ale jen co byli venku, popadla ho za paži a otočila k sobě.

„Nemám s tebou zůstat?“

„Ne,“ řekl mnohem ostřeji, než měl v úmyslu. Potom si prohrábl vlasy, zhluboka se nadechl a zvolna vydechl. „Omlouvám se, Steffi.

To zas byl den. Ráno se zastavil táta. Tenhle případ bude hnusný.

Smilow je mizera.“

„Určitě tě netrápí nic jiného?“

Spustil ruku a pozorně na ni pohlédl. Měl obavy, že se prozradil, ale nedívala se na něho podezíravě ani vyčítavě. Oči měla čiré, mírné a vábivé. Uvolnil se. „Určitě ne.“

„Jenom mě napadlo, že možná…“ odmlčela se a maličko pokrčila ramenem, „by sis chtěl o všem promluvit, než se rozhodneš náš vztah ukončit.“ Položila mu ruku vepředu na košili. „Kdybys chtěl vypustit trochu páry, pamatuji se na něco, co vždycky dobře zabíralo.“

„Taky se na to pamatuju,“ řekl s vlídným úsměvem, který, jak doufal, udělá jejímu ego dobře. Ale odtáhl její ruku, a než ji pustil, maličko ji stiskl. „Radši aby ses vrátila dovnitř. Smilow čeká s tvým pitím.“

„Ten se může jít bodnout.“

„V tom případě asi nebudeš zklamaná. Uvidíme se zítra.“

Otočil se a měl se k odchodu, ale zavolala na něho.

„Hammonde?“ Když se k ní znovu otočil, zeptala se: „Co si o ní myslíš?“

„O kom, o doktorce Laddové?“ Předstíral, že usilovně přemýšlí.

„Výmluvná. Pod tlakem si zachovává rozvahu. Ale na rozdíl od Smilowa nejsem připraven –“

„Myslím, o ní. Co si myslíš o ní?“

„Co si mám myslet?“ zavtipkoval s nuceným smíchem. „Na pohled je oslnivá a zřejmě velmi inteligentní.“

Potom žoviálně zamával a otočil se k odchodu.

Jelikož nedovedl tak dobře lhát jako Alex Laddová, řekl si, že bude bezpečnější, když se bude držet pravdy.

Kapitola sedmnáctá

Vojenská

akademie

Citadela,

považovaná

za

jednu z

nejuznávanějších institucí vyššího vzdělávání v Americe, se nacházela jen pár bloků od hospody Shady Rest Lounge. Kromě toho, že byly blízko, tvořily akademie a tenhle bar dva naprosto odlišné světy.

Na rozdíl od proslulé akademie s bránou hlídanou strážemi a bezvadně udržovanými pozemky se Shady Rest neměla čím pyšnit.

Bar neměl okna a tam, kde kdysi bývala, se dnes šedaly škvárobetonové tvárnice. Vchod tvořily kovové dveře, do nichž nějaký vandal vyryl sprosté slovo. Byl to přestupek, a tak se pokusili to ledabyle přetřít tenkou vrstvou nekvalitní barvy, která ale tak docela neodpovídala původní barvě dveří ani nevyplnila škrábance.

Výsledek byl, že teď to slovo přitahovalo mnohem větší pozornost, než kdyby to nechali být. O tom, co se v budově nachází, vypovídal pouze neonový název podniku nade dveřmi. Neonová písmena hlasitě bzučela a rozsvěcela se jenom někdy.

Přes všechny svoje nedostatky a to, že měl tak honosné sousedství, Shady Rest Lounge dokonale zapadal do svého prostředí, prostředí chudoby a ulic, v nichž bujela zločinnost, ulic se zamřížovanými okny, kde patrné známky prosperity znamenaly stát se terčem násilí.

Hammond nezapomněl na to, aby neriskoval, a tak vyměnil oblek za modré džíny a tričko, baseballovou čapku a tenisky. Všechno oblečení zažilo lepší časy – a to už hodně dávno. Ale samotný převlek nestačil. V téhle části města si člověk musel osvojit určité chování, aby přežil.

Když otevřel zprohýbané dveře, aby vešel, neuhnul zdvořile z cesty dvěma chlápkům, kteří odcházeli. Místo toho se prodral mezi nimi a choval se tak neurvale, že si vysloužil poznámku, ale doufal, že nebyl tak agresivní, aby vyvolal rvačku, kterou by s velkou pravděpodobností prohrál. Prošlo mu to, vykoledoval si jenom opileckou nadávku namířenou na něho a jeho matku.

Jakmile se ocitl uvnitř, chvíli mu trvalo, než si jeho oči přivykly na přítmí. V Shady Rest se sjednávaly pochybné obchody. V tomhle lokálu nikdy předtím nebyl, ale okamžitě poznal, co je to za podnik.

Takové se najdou v každém městě a Charleston nebyl výjimka.

Rovněž si znepokojeně uvědomoval, že by dlouho neobstál, kdyby některý ze štamgastů zjistil, že představuje kancelář státního zástupce.

Jen co si jeho oči přivykly a zorientoval se, uviděl toho, koho hledal. Seděla sama na konci barového pultu a mrzutě hleděla do sklenice. Dělal, že si nevšímá ostražitých, nepřátelských pohledů, které ho odhadovaly, a vykročil k ní.

Loretta Bootheová měla vlasy šedivější, než když ji viděl naposledy, a vypadaly, že si je nějakou dobu nemyla. Pokusila se trochu se nalíčit, ale buď to odbyla, nebo bylo nalíčení několik dní staré. Maskara se jí odrolila a napadala na tváře a tužku na obočí měla rozmazanou. Rtěnka jí vybledla do jemných vrásek rozbíhajících se od úst, ale na rtech jí nezbyla žádná. Na jedné líci měla růžovou tvářenku, druhou měla sinale bezbarvou. Byl to obličej k politování.

„Ahoj, Loretto.“

Otočila se a zaostřila na něho kalný pohled. I v baseballové čapce ho okamžitě poznala a bylo zřejmé, jakou má radost, že ho vidí. Oční víčka, která měla předčasně povadlá, se jí svraštila, když se zeširoka usmála a odhalila spodní přední zuby, které přímo volaly po zubařské péči.

„Dobré nebe, Hammonde!“ Zadívala se za něho, jako by očekávala nějaký doprovod. „Ty jsi ten poslední člověk na světě, kterého bych čekala, že ho v takovýhle špeluňce uvidím. Dneska večer vytloukáš hospody?“

„Přišel jsem za tebou.“

„No teda,“ řekla a nevesele se uchechtla. „Myslela jsem, že se mnou nemluvíš.“

„Taky že jo.“

„Měl jsi plné právo se naštvat.“

„Naštvaný jsem pořád.“

„Tak co že jsi ochotný odpouštět?“

„Naléhavá situace.“ Letmo pohlédl na její skoro prázdnou sklenici. „Můžu tě pozvat?“

„Slyšels mě, že bych někdy odmítla?“

Potřeboval soukromí boxu, a tak jí galantně pomohl ze stoličky.

Kdyby ji nepodepřel, mohla by se jí podlomit kolena. Drink, který nechala na barovém pultu, nebyl její první, a dokonce ani druhý ne.

Když se potácela vedle něho, řekl si, že je značně pravděpodobné, že toho bude trpce litovat. Ale jak jí řekl, situace byla naléhavá.

Usadil ji do boxu a vrátil se k barovému pultu pro dvě whisky Jack Daniel’s, jednu čistou, jednu s vodou a ledem. Vklouzl do boxu a tu čistou přisunul Lorettě.

„Na zdraví.“ Pozvedla k němu sklenici a pak si mocně lokla. Pití ji vzpružilo, takže obrátila pozornost na Hammonda. „Vypadáš dobře.“

„Děkuju.“

„Myslím to vážně. Samozřejmě jsi vypadal dobře vždycky, ale teď jsi v nejlepší formě. Zmužněl jsi. Jak to vy chlapi děláte, že s přibývajícím věkem vypadáte čím dál líp, kdežto s náma ženskýma to jde rychle z kopce?“

Usmál se a přál si, aby jí mohl také říct nějaký kompliment.

Nebylo jí ještě padesát a vypadala mnohem starší.

„Vypadáš líp než tvůj táta,“ podotkla, „a to jsem si vždycky myslela, jaký je Presten Cross pěkný chlap.“

„Ještě jednou děkuju.“

„Problém, co s ním máš, částečně –“

„Nemám s ním problém.“

Zamračila se a jeho popření ignorovala, „– pramení z toho, že na tebe žárlí.“

Hammond si posměšně odfrkl.

„Je to pravda,“ prohlásila Loretta s nadřazeností opilců a mudrců.

„Tvůj táta má strach, že bys ho mohl předčit. Že bys mohl být úspěšnější než on. Mocnější než on. Získat si větší úctu. To by neunesl.“

Hammond se zadíval do vlastního pití, o které nestál. Po drinku, který si dal před pár hodinami se Smilowem a Steffi, mu nebylo moc dobře. Nebo se mu možná zvedl žaludek z toho, o čem byla řeč. V

každém případě neměl na whisky chuť. „Nepřišel jsem se vybavovat o svém otci, Loretto.“

„Správně, správně, naléhavá situace.“ Znovu se napila. „Jak jsi mě našel?“

„Zavolal jsem na poslední číslo, které jsem měl.“

„Teď tam bydlí moje dcera.“

„Je to tvůj byt.“

„Ale Bev platí nájem, a platí ho už měsíce. Řekla mi, že jestli se nevzpamatuju, že mě vykopne.“ Pokrčila rameny. „Tak jsem tady.“

Najednou si uvědomil, proč vypadá tak zanedbaně a nemytě, a udělalo se mu ještě víc nevolno. „Kde teď bydlíš, Loretto?“

„Se mnou si nedělej hlavu, fešáku. Umím se o sebe postarat.“

Ponechal jí zbytek hrdosti a rovnou se nezeptal, jestli žije na ulici nebo v útulku pro bezdomovce. „Když jsem mluvil s Bev, říkala, že tohle je tvůj oblíbený podnik.“

„Bev je sestra na jednotce intenzivní péče,“ řekla pyšně.

„To je ohromné. Vede si dobře.“

„Přestože jsem tady já.“

K tomu se nedalo nic podotknout, proto Hammond mlčel. Cítil se kvůli ní v rozpacích, a tak si pozorně četl nápis MIMO PROVOZ, nalepený na přístroji na stole, kterým si mohli hosté volit hudbu.

Nápis tam byl už hodně dlouho, papír i páska byly zažloutlé. Hrací skříň v rohu na druhém konci místnosti byla tmavá a tichá, jako by se podvolila všeobecnému úpadku v Shady Rest.

„Jsem na ni pyšná.“ Loretta pořád ještě myslela na dceru.

„To právem.“

„Nemůže mě ani vystát.“

„O tom pochybuju.“

„Nenávidí mě, a nemůžu říct, že bych jí to měla za zlé. Zklamala jsem ji, Hammonde.“ Oči jí zvlhly výčitkami svědomí a beznadějí.

„Všechny jsem zklamala. Zvláště tebe.“

„Nakonec jsme toho chlapa dostali, Loretto. Tři měsíce potom, co –“

„Jsem to zvorala.“

Opět nemohl popřít, že je to pravda. Loretta Bootheová sloužila u charlestonské policie, dokud její závislost na alkoholu nebyla taková, že ji vyhodili. Její prohlubující se závislost sváděli na smrt jejího manžela. Zemřel okamžitě a krvavě, když na svém harleyi narazil do mostního pilíře. Jeho smrt byla označena za nešťastnou náhodu, ale při důvěrném hovoru s Hammondem se mu Loretta v opilosti svěřila se svými pochybnostmi. Zvolil si její manžel raději sebevraždu, než by s ní žil? Ta otázka ji pronásledovala.

Přibližně v téže době začala být u policie čím dál nespokojenější.

Nebo byla ta nespokojenost možná důsledkem jejího zhoršujícího se osobního života. Ať tak nebo tak, nadělala si v práci spoustu problémů a nakonec se ocitla bez práce.

Obstarala si licenci soukromého detektiva a nějaký čas pravidelně pracovala. Hammond ji měl vždycky rád; když těsně po vysoké nastoupil u prestižní právnické firmy, byla první, kdo ho oslovil „advokáte“. Byla to maličkost, ale nikdy nezapomněl, jak promyšleně posílila jeho sebevědomí.

Když se přesunul do kanceláře okresního státního zástupce, často ji najímal, aby mu něco vypátrala, přestože měli vyšetřovatele ve stavu. Dokonce i když přestala být stoprocentně spolehlivá, ji dál zaměstnával čistě z loajality a soucitu. Načež parádně selhala a dopad byl katastrofální.

Obviněný, o něhož se jednalo, byl vzteklý, nezvladatelný mladík, který skoro ubil svoji matku heverem. Znamenal hrozbu pro společnost a byl by jí tak dlouho, dokud by se nedostal na dlouhá léta za mříže.

Aby Hammond dosáhl odsouzení, nutně potřeboval očité svědectví vzdáleného bratrance obviněného, jemuž se nejenom nechtělo proti příbuznému svědčit, ale zároveň měl z násilníka strach a bál se jeho pomsty. Zmizel z města, přestože dostal obsílku. Říkalo se, že se odjel schovat k jiným příbuzným do Memphisu. Jelikož měli vyšetřovatelé z kanceláře státního zástupce na práci jiné případy, svěřil to Hammond Lorettě. Dal jí zálohu, aby měla na výdaje, a poslal ji do Memphisu, aby toho bratrance vypátrala.

Zmizel nejenom jeho svědek, ale i Loretta.

Později se dozvěděl, že peníze na výdaje použila na flámování.

Soudce, který neměl pro Hammondovu nepříjemnou situaci porozumění, odmítl jeho žádost o odročení soudního řízení a nařídil mu, aby pokračoval s tím, co má, což bylo svědectví potlučené matky. Jelikož měla rovněž strach z odplaty svého násilnického syna, změnila na stanovišti pro svědky svoji výpověď a prohlásila, že ta zranění utrpěla, když spadla ze zadní verandy.

Porota zprostila obžalovaného viny. O tři měsíce později tenhle chlápek napadl stejným způsobem svého souseda. Oběť nezemřela, ale utrpěla vážné a nenapravitelné poškození mozku. Tentokrát byl zločinec usvědčen a odsouzen k dlouhým létům ve vězení. V tomhle případě byla ovšem žalobkyní Steffi Mundellová.

Po dlouhé následující měsíce Hammond Lorettě neodpustil, že zradila jeho důvěru, zvláště když by ji nikdo jiný nezaměstnal.

Vyšplouchla ho, když ji nejvíc potřeboval, takže vypadal v soudní síni jako pitomec. A nejhorší na tom bylo, že její selhání způsobilo, že byl jeden člověk vystaven surovému bití a zůstal následkem toho po zbytek života mentálně i fyzicky invalidní.

Když byla Loretta Bootheová střízlivá, těžko by se našel v jejím oboru někdo lepší. Měla instinkty honícího psa a zvláštní schopnost vyčenichat informace. Zřejmě měla šestý smysl, který jí říkal, kam má jít a koho se vyptávat. Její vlastní osobní slabosti byly tak patrné, že lidem připadala bezbranná a vzbuzovala v nich důvěru. Tolik se nehlídali a mluvili s ní upřímně. Zároveň byla dost chytrá, aby poznala, která informace je důležitá, a která není.

Když ji ale Hammond viděl v zuboženém stavu, jako dnes večer, tak si navzdory jejímu nadání kladl otázku, jestli dělá dobře, že ji chce znovu zaměstnat. Jenom zoufalý člověk by hledal pomoc u notorického pijana, který už ukázal, jak je nespolehlivý.

Pak ale pomyslel na Alex Laddovou a uvědomil se, že právě takhle zoufalý je.

„Mám pro tebe nějakou práci, Loretto.“

„Co máme, prvního apríla?“

„Ne, ale asi jsem pěkný blbec, že ti chci něco svěřit.“

Rysy obličeje se jí zrůznily pohnutím. „Udělal bys dobře, kdybys teď odešel, Hammonde. Skočila bych po příležitosti napravit to, co jsem posledně provedla, a byl bys blázen, kdybys na mě znovu spolehl.“

Nevesele se usmál. „No, už dřív jsem o sobě slyšel, že jsem blázen.“

Oči se jí zalily slzami, ale odkašlala si a narovnala ramena. „Co…

co jsi měl na mysli?“

„Slyšela jsi o Luteovi Pettijohnovi?“

Čelist jí poklesla. „Chceš, abych pracovala na něčem tak důležitém?“

„Nepřímo.“ Poposedl na nepohodlné, tvrdé lavici v boxu. „To, co po tobě budu chtít, není oficiálně určeno pro kancelář státního zástupce. Je to přísně důvěrné. Jenom mezi námi dvěma. Nikdo další se o tom nesmí dozvědět. Je to jasné?“

„Jsem průserář, Hammonde. Dokázala jsem to. Ale vždycky jsem tě měla ráda. Obdivuju tě. Jsi dobrý chlap a dělá mi dobře myslet si, že jsme přátelé. Byl jsi ke mně hodný v situaci, kdy by se lidi otočili zády, jen aby se mnou nemuseli mluvit. Možná tě zklamu, pravděpodobně jo, ale to bych si radši nechala vyříznout jazyk, než abych zradila tvoji důvěru.“

„Tomu věřím.“ Zadíval se jí do očí. „Jak moc jsi opilá?“

„Mám toho v sobě dost, ale tohle si zítra pamatovat budu.“

„Okay.“ Odmlčel se a zhluboka se nadechl. „Chtěl bych, abys mi zjistila, co půjde o… mám ti to napsat?“

„Chceš, aby se to dalo k tobě vystopovat?“

Krátce o tom popřemýšlel. „Ne.“

„Potom nic nepiš. Kde není nic hmatatelného, není důkaz.“

„Důkaz? To prr, Loretto!“ Zvedl obě ruce. „To, co po tobě chci, je důvěrné. S etikou je to na štíru, ale není to nezákonné. Jenom chci vyrovnat šance pro podezřelého.“

Naklonila hlavu a zvědavě si ho prohlížela. „Možná jsem opilejší, než jsem si myslela. Slyšela jsem dobře –“

„Slyšela jsi dobře.“

„Chceš dát podezřelému v Pettijohnově případu šanci?“

„Do jisté míry.“

„A cože to?“

„Nejsi dost opilá na to, abych ti to vysvětlil.“ Smích jí zarachotil v hrudi. „Tak jo,“ řekla stále ještě pochybovačně. „Kdo je podezřelý?“

„V telefonním seznamu stojí dr. Alex Ladd.“

„A on je z Charlestonu?“

„Ona.“

Několikrát zamrkala, potom na něho upřela dlouhý, tvrdý pohled.

„Tak ona.“

Předstíral, že si nevšiml té zřetelné otázky, kterou vyjadřovalo její nadzvednuté obočí. „Je psycholožka tady v Charlestonu. Zjisti o ní všechno, co půjde. Prostředí, z kterého pochází, rodinu, vzdělání, cokoliv. Všechno. Ale především zjisti jakoukoliv možnou spojitost, kterou snad měla s Lute Pettijohnem.“

„Jako třeba, jestli to byla jeho přítelkyně?“

„Jo,“ zamumlal, „jako třeba to.“

„Nabyla jsem dojmu, že Pettijohnův případ má Steffi Mundellová.“

„Proč si to myslíš?“

Pověděla mu, jak viděla Steffi a Roryho Smilowa na pohotovosti v nemocnici v ten den, kdy Pettijohna zavraždili. „Zašla jsem se podívat za Bev. Vlastně jsem tam šla, abych z ní vymámila peníze.

Zkrátka nafoukaná Steffi a Studenej čumák Smilow se tam přihnali jako velká voda. Ale ten mrňous doktor se jim postavil. Nikam se s ním nedostali. To mi udělalo dobře.“ Uchechtla se, potom znovu zvážněla a pohlédla na Hammonda. „Pořád ještě s ní spíš?“

Nedokázal skrýt překvapení, ale nezeptal se, jak se o jeho tajném poměru se Steffi dozvěděla. To, že to věděla, jasně ukázalo, jak je dobrá. „Ne.“

Chvíli si ho bedlivě měřila, jako by se chtěla přesvědčit, že jí říká pravdu. „To je dobře, protože bych nerada mluvila špatně o ženské, s kterou to táhneš.“

„Ty nemáš Steffi ráda?“

„Mám ji ráda asi jako jedovatý hady.“

„Není tak špatná.“

„To ne, je horší. Je to zmije. Ta tě merčila od chvíle, kdy přišla do Charlestonu. A nejenom proto, aby se ti dostala do kalhot. Ta je chce nosit.“

„Jestli tím myslíš, že zase oba soupeříme o stejnou práci, tak to si dobře uvědomuju.“

„Ale pomyslel jsi na jedno? Že tě využívala, aby se dostala rovnou do kanceláře okresního státního zástupce?“

„Naznačuješ, že se mnou spala jenom kvůli postupu v kariéře?

No děkuju, Loretto. To dělá mému ego dobře.“

Zvedla oči k nebi. „Měla jsem obavy, že by ti tahle skutečnost mohla uniknout. Mužský skoro vždycky považuj ou toho svýho kamarádíčka za kouzelnou hůlku, nad kterou vděčné ženy žasnou. To proto se dá vzrušený chlap tak snadno využít.“

Okamžitě si vzpomněl na Alex Laddovou. Kdyby Loretta věděla, jak lehkovážně se minulou sobotní noc zachoval, to by mu teprve dala.

„Steffi Mundellová,“ vedla dál svou, „by obtáhla i rotvajlera, kdyby si myslela, že jí to pomůže dostat se tam, kam chce.“

„Měj pro ni trochu pochopení. Je ctižádostivá, to je pravda. Ale musela se o každý úspěch porvat. Měla dominantního otce, který bral na všechny ženy jeden metr. Očekával od ní, že bude vařit, uklízet a obsluhovat muže, nejdříve bratry a otce, potom manžela. Devótni řeckokatolická rodina. Nejenom že nebyla zbožná, Steffi byla – je – nevěřící. Když byla na přípravce a pak na právech, nedočkala se žádného povzbuzení ani pomoci. A když absolvovala jako nejlepší v ročníku, její otec řekl něco jako ‚Teď už snad přestaneš s těmi hloupostmi a vdáš se.‘“

„Nech už toho, prosím tě, srdce mi krvácí,“ řekla Loretta sarkasticky.

„Podívej, vím, že umí být hrozně protivná, ale její dobré vlastnosti převažují ty špatné. Jsem už velkej kluk. Vím, jaká Steffi je.“

„Jo, no dobře…“ zamručela nepřesvědčené. „A pak tady máme Smilowa.“ Sáhla po sklenici whisky, ale Hammond natáhl ruku a jemně jí ji vzal z rukou.

„To nemůžu ani tuhle dopít?“ loudila. „Je to vyhazování dobré whisky.“

„Odteď přestáváš pít. Dvě stě dolarů denně a střízlivost. Takové jsou podmínky téhle dohody.“

„Umíte tvrdě vyjednávat, advokáte Crossi.“

„Rovněž ti budu hradit výdaje a dostaneš pěknou prémii, až ta práce skončí.“

„Nemluvila jsem o platu. Ten je velkorysý. Je to víc, než si zasloužím.“ Otřela si hřbetem ruky ústa. „Jde o tu klauzuli, že nesmím pít, toho se lekám.“

„Taková jsou pravidla. Loretto. Jestli si dáš jedinou skleničku a já to zjistím, je po dohodě.“

„No jo, no jo, je mi to jasný,“ řekla podrážděně. „Holt to budu muset skousnout. Potřebuju peníze, abych je mohla vrátit Bev. Jinak bych ti řekla, aby sis strčil ty svoje podmínky někam.“

Usmál se, věděl, že se čertí, jen aby si nezadala. Byla blahem bez sebe, že bude zase pracovat. „Co jsi to chtěla říct o Smilowovi?“

„Ten parchant,“ ušklíbla se. „To kvůli němu mě vyrazili. Dal mi nemožný termín. Ten by nesplnil nikdo. Když jsem to nedokázala splnit, tvrdil, že to dělá to moje pití, a ne ten jeho nemožný termín.

Šel za šéfem a řekl, že nestačí, aby mě přeložili z kriminálního oddělení jinam. Chtěl se mě zbavit, tečka. Řekl, že jsem ostuda, přítěž a pohroma pro celé oddělení. Skutečně pohrozil, že odejde, jestli nedostanu padáka. Když dal takové ultimátum, koho myslíš, že si vybrali? Policistku s menším problémem s pitím, nebo špičkového kriminalistu?“

Dalo by se debatovat o tom, jestli bylo všechno, co Smilow řekl, pravda nebo ne, a že Lorettin problém s pitím byl sotva ‚menší‘ a Smilow že své nadřízené pouze přinutil udělat to, co udělat museli, ale nemohli se rozhoupat, jelikož měli obavy ze žaloby kvůli diskriminaci nebo něčeho podobně protivného.

Jakkoliv to bylo pro Lorettu zlé, mohlo to zabránit katastrofě.

Dlouhé měsíce předtím, než ji propustili, byla průběžně opilá.

Neměla by bývala pracovat jako ozbrojená policistka, neměla by bývala vyšetřovat přepadení a další zločiny páchané na lidech, když i za nejpříznivějších okolností to bylo nebezpečné.

Hammond ale chápal, že se potřebuje vymluvit. „Smilow není zvlášť tolerantní k lidské slabosti.“

„Taky má svoje slabá místa.“

„Jako třeba?“

„Lásku k sestře a nenávist k Luteovi Pettijohnovi.“

Vzpomněl si, co mu včera večer ve stručnosti vyprávěla Davee, a zeptal se: „Co o tom víš?“

„To, co každý. Margaret Smilowová nebyla zdravá. Podle mě trpěla bipolární afektivní poruchou. Smilow byl ochranářský starší bratr. Když se zabouchla do Lutea Pettijohna, byl Smilow od začátku proti. Možná žárlil na nového ochránce v sestřině životě, nebo možná jenom viděl Pettijohna, jaký ve skutečnosti byl, zatímco ostatní k tomu byli slepí. Rory se sňatkem nesouhlasil, ať už z jakéhokoliv důvodu.“

„Prý se párkrát hrozně pohádali.“

„Jednou v noci jsme s Rorym vyšetřovali přepadení obchodu a vraždu. Dostal zprávu na pager, že má ihned volat sestře. Margaret byla hysterická a prosila ho, aby hned přijel. Byl tak rozčilený, že přenechal vyšetřování na místě činu našemu týmu a já ho odvezla.

Hammonde,“ nevěřícně zavrtěla hlavou, „než jsme tam přijeli, úplně zničila dům. Hurikán Hugo by nemohl nadělat tolik škody.

Nebyl tam jediný nerozbitý kus skla. Jediný polštář, který by nebyl roztržený. Police, na které by něco zůstalo. Na podlaze nebylo kam šlápnout.

Zřejmě přišla na to, že má Pettijohn přítelkyni. Když jsme tam dorazili, byla Margaret v koupelně, držela si břitvu na zápěstí a vyhrožovala, že se zabije. Smilow na ni tak dlouho mluvil, až jí tu břitvu vzal. Zavolal jejího doktora, který byl tak hodný, že přijel a nasadil jí léky. Potom mě Smilow přiměl, abych ho odvezla na to Pettijohnovo rande.

Abych to zkrátila… Vtrhl dovnitř a nachytal tu holku, jak sedí Luteovi na obličeji. S Pettijohnem si stačili nějakou vrazit, než jsem zasáhla. Musela jsem Smilowa vysloveně odtáhnout, protože nevnímal nic, co jsem říkala. Jsem opravdu přesvědčená, že kdybych u toho nebyla, abych ho zkrotila, byl by v ten večer Pettijohna zabil.

Nikdy jsem neviděla tak rozzuřeného muže – ani ženu.“

Přivřela oči a zaťukala na ošklivou umakartovou desku roztřepeným špinavým nehtem. „A do konce svých dnů budu přesvědčená, že mi to Rory nemůže odpustit. Navenek vystupuje studeně. Působí necitelně. Chladně. Bez vášní. Já ale byla svědkem toho, že je člověk jako každý jiný. Má svoje slabosti. Přestal se ovládat. To proto nesnese, aby mě měl jako připomínku každý den kolem sebe.“

Hammond o její pravdomluvnosti nepochyboval. Přes všechny svoje chyby mu Loretta nikdy nelhala ani nic nepřikrašlovala.

„Proč jsi mi to vyprávěla?“

„Jenom uvažuju o dalších možnostech.“

„Možnostech? Myslíš, že Smilow Pettijohna zabil?“

„Jenom říkám, že mohl. Nevím, jestli měl příležitost, ale motiv ano. Margaretinu sebevraždu Luteovi nikdy neodpustil. A nejsou to jenom scestné představy staré alkoholicky. Tvoji kamarádku Steffi to taky napadlo. Zaslechla jsem ji, jak na to přivedla řeč v ten večer v nemocnici. Poznamenala, že má Smilow velkou radost, že je Pettijohn po smrti.“

„Co na to Smilow?“

„Nepřiznal to, ale ani to nepopřel.“ Lišácky se usmála. „Aspoň ne tolika slovy. Co si vzpomínám, úplně to otočil a přehrál to na ni.“

„Na Steffi?“

„Přišel s tím, že Pettijohn jí možná umetal cestičku do Masonova úřadu, až půjde do penze.“

Hammond se zasmál. „Smilow musel být mimo. Jestli Lute někomu prokazoval laskavost, proč by ho ten člověk zabíjel?“

„Přesně tohle Steffi namítla a u toho rozhovor skončil. Kromě toho ho jenom provokovala, jelikož byla toho názoru, že světu ulehčila od Pettijohna Davee.“

„Davee byla její první podezřelá, ale teď má na mušce někoho jiného.“

„Tu doktorku Laddovou?“

Hammond přikývl a přisunul jí obálku se zálohou. „Jestli to propiješ –“

„Nepropiju. Přísahám.“

„Zjisti o Alex Laddové, co půjde. Chci vědět pravdu tak rychle, jak jen to dokážeš.“

„Možná ti to bude připadat jako drzost –“

„To taky je.“

Loretta pokračovala, jako by nic neřekl. „Zatkli ji?“

„Ještě ne.“

„Ale zřejmě si myslíš, že Smilow a spol. jsou na omylu.“

„To nevím jistě.“ Vypověděl jí, co se toho dne událo, začal Danielsovým líčením a skončil tím, jak Alex popřela, že by Pettijohna vůbec znala. „Nenašli žádnou spojitost. Jako žalobce musím říct, že je ten případ slabý.“

„A jinak bys řekl co?“

„Není žádné jinak.“

„Hmm.“ Loretta si ho měřila, jako by mu nevěřila, ale víc to nerozváděla. „No, Bůh pomoz doktorce Laddové, jestli Pettijohna nezabila.“

„Nechtělas říct, Bůh jí pomoz, jestli ano?“

„Ne, myslela jsem to tak, jak jsem řekla.“

„Nechápu,“ přiznal Hammond zmateně.

„Jestli byla doktorka Laddová na místě činu a nezabila ho, mohla by být svědek.“

„Svědek? Copak by nám to neřekla?“

„Jestli má strach, tak ne.“

„Čeho by se mohla bát víc než toho, že bude obviněná z vraždy?“

„Vraha,“ odpověděla Loretta.

Kapitola osmnáctá

Alex si cestou neustále hlídala zpětné zrcátko. Rozpoznala u sebe příznaky paranoie, ale řekla si, že má na to právo, když byla většinu dne u výslechu v souvislosti s vraždou. A byl u toho Hammond Cross. A věděl, že lže.

Samozřejmě lhal také tím, že mlčel. Ale proč? Ze zvědavosti?

Možná chtěl slyšet, jak dalece bude lhát v tom, kde v sobotu v noci byla. Když ale dopověděla ten výmysl o Hilton Head, najisto čekala, že ji veřejně označí za lhářku.

Neudělal to. Což naznačovalo, že chrání vlastní pověst. Nechtěl, aby jeho kolegyně Mundellová a ten děsivý detektiv Smilow věděli, že právě v den, kdy Pettijohna zavraždili, spal s jedinou osobou, která je může k něčemu dovést. Alespoň dnes měl větší zájem na tom, aby se jejich setkání utajilo, než aby ji označili za podezřelou.

Ale to by se mohlo změnit. Byla zranitelná. Dokud nebude vědět, jak tohle chce Hammond zahrát, musí udělat všechno možné, aby se před obviněním uchránila. Možná na obvinění nedojde, ale pokud ano, musí být připravená.

Dorazila tam, kam měla namířeno, ale vyhnula se bráně a zřízencům a zajela na veřejné parkoviště. Bobby se vyšvihl. Když ho znávala, byl jako doma v různých noclehárnách a laciných hotýlcích.

Teď byl zapsaný v hotelu skoro v centru města. Předem mu nezavolala, aby mu řekla, že je na cestě k němu. To, že ho překvapí, by jí mohlo poskytnout malou výhodu při nepochybně nepříjemném setkání.

Ve výtahu zavřela oči a zakroužila hlavou. Byla vyčerpaná. A hrozně vyděšená. Přála si, aby mohla vrátit čas a přepsat den, kdy po dvaceti letech, co od něho měla pokoj, znovu vstoupil do jejího života. Přála si, aby ten den mohla vymazat, a spolu s ním i všechny následující.

To by ovšem rovněž znamenalo vymazat noc s Hammondem Crossem.

Vživotě moc štěstí nezažila. Dokonce ani jako dítě ne. Zvláště ne jako dítě. Vánoce byly jako každý jiný den v kalendáři. Dokonce nikdy nedostala narozeninový dort ani velikonoční košíček, ani kostým na Halloween. Až jako hodně velká se dozvěděla, že nejenom lidé v časopisech a v televizi, ale i obyčejní lidé mohou chodit na různé oslavy a festivaly.

V prvních letech dospělosti se snažila napravit to, čím se na ní provinila minulost, a vytvořit si novou osobnost. Byla dychtivá poznat vše, co jí bylo odepřeno. Na univerzitě se vrhla na studium s takovou pílí, že na nějaké známosti jí nezbyl skoro žádný čas.

Když si zařídila praxi, věnovala tomu veškerou energii. Při dobrovolné a charitativní práci se seznámila s vhodnými muži a s některými se spřátelila, ale na milostné vztahy v nich nebylo místa.

Tak si to sama stanovila.

Spokojila se s tím, čeho dosáhla, a uspokojení jí skýtalo i to, že pomáhá lidem vypořádat se s jejich problémy a uvědomit si vlastní cenu.

Skutečné štěstí, tu nespoutanou radost, z níž se člověka zmocňuje závrať, již té noci zažila s Hammondem, předtím nikdy nepoznala.

Že bylo štěstí něco neznámého, co se jí vyhýbalo, uvědomila si teprve teď, i jak snadno se mu dá propadnout. Nyní musela stále myslet na to, jestli štěstí přijde člověku vždycky tak draho.

Jakmile se dveře výtahu otevřely, uslyšela hudbu a usoudila, že se asi line z Bobbyho pokoje. Došla ke dveřím, zaklepala, chvilku počkala a pak zaklepala znovu, tentokrát důrazněji. Hudba ztichla.

„Kdo je tam?“

„Potřebuju s tebou mluvit, Bobby.“

O pár vteřin později se dveře otevřely. Byl nahý, jenom kolem pasu měl omotaný ručník. „Jestli sis na mě přivedla policajty, tak –“

„Nebuď směšný. Aby policie věděla, že jsem s tebou měla kdy něco společného, je to poslední, co bych si přála.“

Přejel pohledem chodbu. Konečně se přesvědčil, že je sama, a řekl: „To rád slyším, Alex. Nějakou chvíli jsem se dneska bál, žes mě zase podrazila.“

„Já –“

Její pozornost upoutal pohyb za jeho ramenem. Nejdřív se objevila jedna dívka, potom druhá. Ohlédl se přes rameno, usmál se na ně, vzal je kolem pasu a přitáhl k sobě. Jestli bylo některé z nich osmnáct, tak docela nedávno. Jedna měla na sobě tanga a nahoře nic, druhá byla zahalená v prostěradle, které nejspíš stáhli z postele, usoudila Alex.

„Alex, tohle je –“

„To mě nezajímá,“ přetrhla mu řeč, „potřebuju mluvit s tebou.“

Netrpělivě se na něho zahleděla.

„No dobře,“ povzdechl si. „Ale víš, co se říká – samá práce a žádná zábava.“

Zahnal obě děvčata zpátky do pokoje, plácl je po zadku a požádal je, aby mu dopřály pár minut o samotě s Alex. „Máme nějaké jednání. Potom to opravdu rozjedem. Okay? Teď běžte.“

Zakňouraly, ať je nenechá dlouho čekat, pak Bobby vyšel na chodbu a zavřel za sebou dveře.

„Jseš zfetovaný, viď?“ řekla Alex.

„Nemám snad právo? Uviděl jsem u tvých dveří poldy, a to nebylo zrovna to, co jsem čekal, když jsem za tebou dnes přišel.“

„Kde sis to svinstvo koupil?“

„Nemusel jsem nic kupovat. Umím si vybírat přátele.“

„Svoje oběti.“

Zazubil se, nijak ho to neurazilo. „Ty holky byly dobře zásobené.

Kvalitní zboží. Proč si trochu nedáš?“ Natáhl ruku a stiskl jí ztuhlé rameno. „Jseš celá napjatá, Alex. Co si dát něco na povzbuzení?“

Srazila mu ruku.

Jak je libo,“ řekl a přívětivě pokrčil rameny. „Kde jsou mý prachy?“

„Nemám je.“

Úsměv mu trochu zakolísal. „Zahráváš si se mnou, co?“

„Viděl jsi před mým domem policii, Bobby. Jak bych ti tak asi mohla teď ty peníze přinést? Přišla jsem tě varovat, aby ses ke mně nepřibližoval. Nechci tě vidět. Nechci, abys jezdil kolem mého domu. Nechci tě znát.“

„Počkej minutku, krucinál. Dohodli jsme se, zapomnělas?“

Ukázal na sebe a na ni. „Udělali jsme obchod.“

„Dohoda skončila. Okolnosti se změnily. Vyslýchali mě kvůli vraždě Lutea Pettijohna.“

„Za to já nemůžu, Alex. Nemůžeš mi dávat vinu za to, žes to zvorala.“

„Včera večer jsem ti řekla –“

„Vím, cos mi řekla. Což neznamená, že ti věřím.“

Nemělo smysl se s ním dohadovat. Nevěřil jí včera a neuvěří jí ani dnes. Ne že by jí na tom záleželo. Jenom se ho chtěla zbavit.

„Dám ti sto tisíc, jak jsme se dohodli.“

„Dnes večer.“

Zavrtěla hlavou. „Za pár týdnů. Jakmile se tohle vyjasní. Byla bych blázen, kdybych ti je dávala teď, když mě policie nespustí z očí.“

Zapřel si ruce o štíhlé boky a předklonil se v pase, až měl obličej těsně u ní. „Varoval jsem tě, abys byla opatrná.“

„Ano, varovals mě.“

Nehodlala stát na chodbě rodinného hotelu se skoro nahým mužem a probírat svůj policejní výslech. Jemu kromě toho vlastně nezáleželo na tom, jak si ji policie spojila s Pettijohnem. Šlo mu jenom o jedno.

„Svoje peníze dostaneš,“ řekla. „Spojím se s tebou, jakmile uvidím, že je to bezpečné. Do té doby se ode mě drž dál. Jestli to neuděláš, odskáčeš si to sám.“

Droga už zřejmě přestávala účinkovat, protože už nebyl klidný a příjemný, ale hádavý. „Musíš si myslet, že jsem úplně blbej. To fakt myslíš, že se mě můžeš zbavit jenom proto, že chceš, Alex?“

Luskl jí prsty těsně u nosu. „Přemýšlej. Dokud nedostanu z těch peněz svůj díl, máš mě jako stín. Tolik mi dlužíš.“

„Bobby,“ řekla klidně, „kdybych ti měla splatit, co ti dlužím, musela bych tě zabít.“

„Vyhrožuješ?“ zapředl. „To bych ti neradil.“ Pak ji zaskočil tím, že ji tvrdě dloubl do hrudi ukazováčkem, až o pár kroků ustoupila.

„Nejseš v situaci, abys mi mohla vyhrožovat. To ty máš nejvíc co ztratit. Na to nezapomínej. A říkám ti to naposledy, dej mi ty peníze.“

„Nechápeš, že nemůžu? Ne teď.“

„To jsou jen řeči. Máš plno akademických titulů, takže jseš dost chytrá, abys to nějak vymyslela.“ Zlovolně přivřel oči. „Ty mi ty peníze dáš. Jenom tak se vypařím.“

Nenávist ji rozpalovala doběla. „Uvědomují si ta děvčata, že se zítra ráno probudí bez svých šperků a peněz?“

„Na oplátku dostanou to, co chtějí.“ Zamrkal. „A ještě něco navíc.“

Znechuceně se otočila a vykročila k výtahu. „Nepřibližuj se ke mně, dokud ti neřeknu.“

Tiše za ní zavolal: „Jsem tvůj stín, Alex. Rozhlídni se. Budu tam.“

Hammond rozsvítil lampu na nočním stolku a pastelově proužkovanou tapetu na zdech zalilo měkké světlo. Rozhlédl se kolem a jedno musel Pettijohnovi přiznat – vybral pro Charles Towne Plaza dobrého bytového architekta a nešetřil na pěkném vybavení. Alespoň ne v luxusním apartmá.

Místnost byla vzdušná a zařízená k veškerému pohodlí.

Ve starožitné skříňce byla televize s větší obrazovkou, než je v hotelích a motelech obvyklé, s videopřehrávačem. Ve skříňce byl rovněž CD přehrávač a výběr cédéček, televizní program z minulého týdne a ovladač na televizi. Jinak nic.

Přešel do koupelny. Vypadalo to, že ručníků se nikdo nedotkl od chvíle, kdy je pokojská rozvěsila na ozdobné věšáky. Ve stříbrném košíčku na mramorovém stolku stále ještě byly láhve se šamponem, sprchovými gely, šitíčko, utěrák na boty, koupací čepice. Zhasl světlo a zašel do ložnice. Jeho kroky tlumil tlustý koberec. Ložnice byla vybavena vlastním minibarem, navíc k tomu, který byl v obývacím pokoji. Technici už pořídili seznam všeho, co v něm bylo.

Přesto si přes ruku přehodil kapesník a otevřel ledničku. Rychle si porovnal natištěný seznam zásob v lednici s tím, co tam skutečně bylo, a zjistil, že nic nechybí. Když zavřel dvířka, motor naskočil a začal vrnět.

Ten zvuk uvítal. Apartmá, nehledě na luxusní zařízení a moderní vybavení, bylo nyní místem zločinu. Ze všech koutů na něho doléhalo přízračné ticho.

Odešel ze Shady Rest Lounge s úmyslem vrátit se domů a ukončit to příšerné pondělí. Místo toho ho to táhlo sem. Nemusel přemýšlet, z jakého důvodu. Lorettina poslední poznámka mu nešla z hlavy.

Byla zde minulou sobotu Alex Laddová? Byla svědkem něčeho, co nechtěla prozradit, protože by ji to mohlo ohrozit na životě? Chtěl raději věřit tomuhle, než aby se zaobíral představou, že je vražednice, ovšem ani jedno ani druhé nebyla radostná vyhlídka. Podvědomě sem přišel s nadějí, že objeví něco, co se předtím přehlédlo, něco, co Laddovou očistí a případně vrhne podezření na někoho jiného. Zcela nerozumně ho to nutilo, aby chránil ženu, která se ukázala jako důmyslná a nehorázná lhářka.

Nebylo pro něho jednoduché vrátit se do tohoto apartmá, kde se minulou sobotu setkal s Lutem a řekl mu pár ostrých slov. Do obývacího pokoje nevešel, ve skutečnosti nepřekročil práh. Řekl mu, co měl na srdci, ve dveřích.

Lute si hověl na pohovce se skleničkou v ruce, jako ztělesnění samolibosti, když Hammonda upozornil, že jestli se ho chystá vyšetřovat a pohnat před velkou porotu, tak ať se připraví na to, že bude žalovat i vlastního otce.

„Samozřejmě existuje způsob, jak se všem těm nepříjemnostem vyhnout,“ dodal Lute s úsměvem. „Jestli přistoupíš na můj návrh, každý dostane to, co chce, a spokojeně odejde domů.“

Jeho návrh obnášel, že by měl Hammond zaprodat duši ďáblu. Tu nabídku odmítl. Netřeba dodávat, že jeho odmítnutí nevzal Pettijohn vlídně.

Ještě pořád rozrušený tou vzpomínkou přistoupil Hammond ke skříni, jedinému místu v ložnici, které neprohlédl.

Za vysokými posuvnými dveřmi opatřenými zrcadly byl prázdný úložný prostor a prázdná ramínka na šaty. Na kolíku tam visel měkký bílý froté župan s převázaným páskem, trepky, které se k němu hodily, byly pořád ještě uzavřené v celofánovém sáčku. S ničím zřejmě nikdo nehýbal.

Zasunul dveře a v tu chvíli uviděl odraz v zrcadle.

„Hledáš něco?“

Prudce se otočil. „Nevěděl jsem, že tady ještě někdo je.“

„To je vidět,“ odtušil Smilow. „Trhnul jsi sebou, jako by tě zasáhla kulka.“ Vrhl pohled přes rameno na skvrny od krve na koberci v obývacím pokoji. „Omlouvám se za nevhodnou volbu slov.“

„Ale jdi, Rory,“ řekl Hammond sarkasticky, aby zamaskoval zlost, že ho Smilow přistihl, jak tam čenichá. „Nikdy jsi nepatřil k těm, co si berou servítky.“

„Správně. Nepatřil. Tak co tady ksakru děláš?“

„Co se ksakru staráš?“ odsekl Hammond stejně vztekle.

„Na dveřích je páska, aby sem nikdo nelezl.“

„Mám právo navštívit místo, kde došlo ke zločinu, který budu jako žalobce předkládat soudu.“

„Ale protokol vyžaduje, abys upozornil moji kancelář a někdo tě doprovodil.“

„Vím, co protokol vyžaduje.“

„Takže?“

„Byl jsem mimo,“ řekl Hammond stroze. Smilow měl pravdu, ale nechtěl ztratit tvář. „Je pozdě. Neviděl jsem potřebu tahat sem nějakého policistu. Ničeho jsem se nedotkl.“ Zamával kapesníkem, který pořád ještě drželvruce. „Nic jsem odtud nevzal. Kromě toho jsem si myslel, že už jste tady skončili.“

„To ano.“

„Takže co tady děláš? Hledáš důkazy? Nebo sem jdeš nějaké podstrčit?“

Zlostně do sebe zabodli pohled. Smilow se vzpamatoval jako první. „Přišel jsem si sem promyslet některé skutečnosti, které vyšly najevo při pitvě.“

To Hammonda zaujalo. „Jako třeba co?“

Smilow zamířil zpátky do obývacího pokoje a Hammond se vydal za ním. Detektiv zůstal stát nad krvavými skvrnami na podlaze. „Ta střelná zranění. Dráhu kulek lze těžko určit kvůli tomu, jak rozsáhle poničily tkáně, ale Madison soudí, že zbraň na něho mířila shora, pravděpodobně ze vzdálenosti takových třiceti až padesáti centimetrů.“

„Vrah se nemohl netrefit.“

„Postaral se o to.“

„Ale přišel, aniž věděl, že Lute dostal záchvat mrtvice.“

„Přišel ho zabít bez ohledu na to.“

„Zblízka.“

„Což naznačuje, že Pettijohn svého vraha znal.“

Přemýšlivě se zahleděli na ošklivé tmavé skvrny na koberci.

„Něco mi leželo v hlavě,“ řekl Hammond po chvilce. „Právě mi došlo, co to je. Hluk. Jak můžeš někoho zhasnout osmatřicítkou, aby to nikdo neslyšel?“

„V pokojích bylo jen pár hostů. Pokojské chodí připravovat pokoje na noc až po šesté. Ještě se nepohybovaly po chodbách.

Střelec mohl použít nějaký tlumič, i nějaký hodně použitý by stačil.

Ačkoliv Madison nenašel v místech vstřelu ani v ranách nic, co by to naznačovalo. Domnívám se, že se Pettijohn právem vytahoval, že jsou pokoje zvukotěsné, že to nebyla kamufláž jako ten slavný kamerový systém.“

„Napadlo mě ještě něco.“ Smilow na něho pohlédl a pokynul mu, ať pokračuje. „Ať ho oddělal kdokoliv, tak nejenže Lutea dobře znal, ale hodně toho věděl i o tomhle hotelu, jako by vrah sledoval všechno, co Pettijohn dělal. Jako by jím byl posedlý.“ Zkoumavě se zadíval Smilowovi do studených očí. „Chápeš, kam mířím?“

Smilow mu dlouhou chvíli upřený pohled oplácel, ale nenechal se vyprovokovat. Pokývl ke dveřím apartmá. „Až po vás, advokáte.“

ÚTERÝ

Kapitola devatenáctá

V závěti Lutea Pettijohna stálo, že si přeje být zpopelněn. Tělo bylo převezeno do pohřebního ústavu hned, jakmile je v pondělí odpoledne doktor Madison uvolnil. Vdova už všechno vyřídila a postarala se o nezbytné doklady. Odmítla podívat se na tělo, než je přenechala krematoriu.

Pohřeb byl stanoven na úterý ráno, což někomu připadalo nevhodně brzy, zvláště ve světle okolností Pettijohnova odchodu.

Nicméně vzhledem k obvykle nevhodnému chování vdovy nikoho nepřekvapilo, že je jí srdečně jedno, že se nedodrží tradice.

Udělalo se mlžné, horké ráno. K desáté hodině byl episkopální kostel svatého Filipa narvaný k prasknutí. Byli tam lidé slavní i neznámí, včetně ctihodného senátora za Jižní Karolínu a nějaké filmové hvězdy, která bydlela v Beaufortu.

Někteří se s Pettijohnem nikdy nesetkali, ale považovali se za tak významné, aby se zúčastnili pohřbu důležitého člověka. Až na výjimku většina přítomných zesnulým za jeho života pohrdala.

Nicméně zaplnili kostel, potřásali hlavami a litovali jeho tragické, předčasné smrti. Květinové dary se sotva vešly na oltář.

Přesně v deset hodin vdovu doprovodili do první lavice. Byla celá v černém, až na obligátní šňůru perel. Vlasy měla stažené do ohonu a na nich slaměný klobouk s širokou krempou, který jí stínil obličej.

Během obřadu si nesundala tmavé, neprůhledné brýle.

„Schovává si oči, protože je má naběhlé od pláče? Nebo proto, že ne?”

Steffi Mundellová seděla vedle Smilowa. Při její otázce se zamračil. Hlavu měl skloněnou a vypadalo to, že opravdu poslouchá zahajovací modlitbu. „Promiň,“ zašeptala, „nevěděla jsem, že máš k víře blízko.“

Až do konce obřadu zůstala uctivě zticha, i když sama žádné náboženství nevyznávala. Posmrtný život ji zdaleka nezajímal tak jako ten přítomný. Přála si, aby se její ctižádostivé plány uskutečnily tady na zemi. Její představa úspěchu nebyly hvězdy v nebeské koruně.

Takže přestala poslouchat čtení z bible a smuteční projevy a tu hodinu věnovala přemýšlení o aspektech případu, zvláště pak o tom, jak by je mohla využít k svému prospěchu.

Případ přidělili Hammondovi, ale byla to ona, ne Hammond, kdo včera večer volal Masonovi. Omluvila se, že ho ruší při večeři, ale když mu řekla, jak Alex Laddová lhala o tom, kde v sobotu v noci byla, poděkoval jí, že ho informovala. Byla spokojená, že jí ten telefonát vynesl pár bodů. Aby to ještě o něco vylepšila, řekla jejich šéfovi, že Hammond mu pravděpodobně během dneška dá vědět o nejnovějším vývoji… až se k tomu dostane…, čímž naznačila, že Hammond tomu nedá přednost přede vším ostatním.

Po době, která jí připadala jako věčnost, pastor konečně obřad zakončil. Když se zvedli, Steffi poznamenala: „No, není to sladké?“

Ze všech, kteří se kolem Davee Pettijohnové shlukli, aby jí vyjádřili soustrast, si vybrala Hammonda. Vřele ho objala. Políbil ji na tvář.

„Staří rodinní přátelé,“ poznamenal Smilow.

„Jak dobří přátelé?“

„Proč?“

„Zřejmě se mu nechce považovat ji za možného pachatele.“

Dál pozorovali, jak Davee objímají pan a paní Crossovi. Steffi se s nimi setkala jenom jednou na golfovém turnaji. Hammond ji svým rodičům nepředstavil jako svoji přítelkyni, ale jako spolupracovnici.

Prestona obdivovala, vycítila v něm silnou osobnost, z níž jde strach.

Hammondova matka Amelia Crossová byla pravým opakem svého manžela. Byla to křehká, milá jižanská dáma, jež pravděpodobně v životě nevyjádřila nezávislý názor. Pravděpodobně si nikdy ani žádný nezávislý názor neutvořila.

„Vidíš?“ řekl Smilow. „Crossovi nahrazují Davee rodinu, protože tady žádnou nemá.“

„No tak jo.“

Bylo tam tolik lidí, že jim trvalo několik minut, než se dostali ven. „Co máš proti Davee?“ zeptal se Smilow, když kráčeli k jeho vozu. „Když už ji nemáš na seznamu podezřelých.“

„Kdo to říká?“ Steffi otevřela dveře u místa pro spolujezdce a nastoupila.

Smilow se posadil za volant. „Myslel jsem, že sis jako podezřelou vybrala Alex Laddovou.“

„To taky jo. Ale ani veselou vdovu nevylučuju. Mohl bys pustit klimatizaci?“ zeptala se a ovívala si obličej. „Už jsi konfrontoval Davee s tím, jak její hospodyně lhala?“

„Jeden z mých lidí to udělal. Zdá se, že jim oběma úplně vypadlo z hlavy, že šla ten den Sarah Birchová do supermarketu.“

S přehnanou opravdovostí prohlásila: „Určitě je to pravda!“

Ujeli několik bloků a pak ji Smilow překvapil tichý prohlášením: „Našli jsme lidský vlas.“

„V apartmá?“

„Na rukávu Pettijohnova saka.“ Podíval se na ni a skutečně se zasmál tomu, jak se tvářila. „Moc se nevzrušuj. Mohl ho sebrat z nábytku. Mohl patřit kterémukoliv hostu, který tam bydlel před ním, nebo některé pokojské či pokojové službě. Komukoliv.“

„Ale jestli bude patřit Alex Laddové –“

„Vidím, že jsi zpátky u ní.“

„Jestli to je její vlas –“

„To ještě nevíme.“

„Víme, že lhala!“ zvolala Steffi.

„Pro to mohla mít spoustu důvodů.“

„Teď mluvíš jako Hammond.“

„Amatérský detektiv.“

Vypověděl Steffi, jak včera večer Hammonda nachytal v hotelovém apartmá. „Co tam dělal?“

„Rozhlížel se.“

„Po čem?“

„Asi po všem. Měl to být zlomyslný náznak toho, že jsem něco přehlédl.“

„Co jste tam dělali?“

„Mohl jsem něco přehlédnout,“ připustil trochu zaraženě.

„Testosteron!“ prohodila posměšně. „Co jenom provádí s jinak rozumným Horno sapiens.“ Po chvilce dodala: „Příkladně se podívej, jak ovlivňuje tvůj názor na Alex Laddovou.“

„Co tím chceš říct?“

„Kdyby nebyla Alex Laddová uznávaná doktorka s dlouhým seznamem titulů, kdyby nebyla tak vzdělaná, atraktivní a výmluvná, tak zatraceně elegantní a sebejistá, ale místo toho to byla tvrdá holka s odbarvenými vlasy a tetovanými bradavkami, váhali byste vy dva si ji trochu podat?“

„Ta otázka mi nestojí za odpověď.“

„Proč potom tak opatrně našlapujete?“

„Protože ji nemůžu zatknout jenom proto, že lhala v tom, že jela na Hilton Head Island. Musím mít v ruce něco solidnějšího a ty to víš, Steffi. Jmenovitě jí musím prokázat, že v té místnosti byla.

Potřebuju pro to mít pořádný důkaz.“

„Jako třeba zbraň.“

„Pracuje se na tom.“

Dál upírala pohled na jeho profil a po obličeji se jí pomalu rozlil úsměv. „No tak, Smilowe, co máš? Div ti z pusy nečouhají žlutá peříčka.“

„Nejčerstvější vývoj se dozvíš tak jako všichni ostatní.“

„Kdy to bude?“

„Dnes odpoledne. Požádal jsem doktorku Laddovou, aby se dostavila k dalšímu výslechu. Její právník jí radil, aby to nedělala, ale ona souhlasila.“

„Aniž by jí došlo, že nakráčí do pečlivě připravené pasti.“ Steffi se vrátila výtečná nálada. „Nemůžu se dočkat, až uvidím její obličej, až to spustíš.“

V jejím obličeji se zračilo čiročiré překvapení, stejně tak jako v Hammondově.

Bylo to neuvěřitelné, jak k tomu došlo.

Hammond, Steffi, Smilow a Frank Perkins se shromáždili před Smilowovou kanceláří a čekali, až se dostaví Alex. Steffi si povzdechla, že si dole u seržanta u příjmu zapomněla složku.

Hammond věděl, že ve výtahu propadá klaustrofobii, tak se ihned nabídl, že jí pro ni zajde.

Vyšel z kriminálního oddělení ve druhém patře a zamířil k výtahům. Dveře jednoho výtahu se otevřely. Byla v něm Alex na cestě do Smilowovy kanceláře, a pak už nikdo. Ohromeně se na sebe zadívali, pak Hammond nastoupil a stiskl knoflík pro jízdu dolů.

Dveře je uzavřely v malém, stísněném prostoru. Ucítil její vůni.

Zaznamenal všechno najednou – její vlasy, obličej, postavu. Její rozevláté vlasy, jemný makeup a štíhlá postava propůjčovaly ženskost na míru šitému kostýmu, který měla na sobě. Kabátek byl bez rukávů. Její pokožka vypadala hladká a hebká. Její pokožka byla hladká a hebká. Na pažích. Na prsou. Pod koleny. Všude.

Očima horečnatě pátrala v jeho obličeji, stejně jako on v jejím, tak jako to dělali u benzinové pumpy těsně předtím, než ji políbil.

Jako by ji všechno, na co soustředila pohled, beze zbytku pohlcovalo a tento její rys tvořil součást její smyslné přitažlivosti. Hleděla na něho s takovou intenzitou, že začal mít pocit, jako by tak podmanivý obličej, jako má on, neměl nikdo jiný na světě. „V sobotu v noci –“

začal.

„Prosím tě, neptej se mě.“

„Proč jsi lhala v tom, kde jsi byla?“

„Chtěl bys radši, abych jim řekla pravdu?“

„Co je pravda? Viděl tě ten člověk, jak stojíš v hotelu před Pettijohnovým apartmá?“

„O tom s tebou nemůžu mluvit.“

„To bych se na to podíval, že ne!“

Dveře se otevřely v přízemí. Nikdo tam na výtah nečekal.

Hammond vystoupil, ale podržel dveře, aby se za ním nezavřely.

„Seržante, nenechala si slečna Mundellová u vás nějakou složku?“

„Složku? Nic jsem neviděl, pane Crossi,“ řekl policista ve službě.

„Jestli se objeví, pošlu vám ji nahoru.“

Vrátil se do výtahu a stiskl knoflík pro jízdu nahoru. Dveře se zavřely.

„To bych se na to podíval, že ne,“ zopakoval chraplavým šepotem.

„Máme pár vzácných vteřin. Chceš mluvit o tomhle?“

„Ne, to teda ne.“ 0 krok k ní přistoupil a tiše zamručel: „Chtěl bych tě mít pod sebou.“

Zvedla si ruku k hrdlu. „Nemůžu dýchat.“

„Tos řekla, když jsi podruhé vyvrcholila. Nebo to bylo potřetí?“

„Přestaň, prosím tě, přestaň!“

„Jedno jsi ale neřekla. Za celou noc ne. Takže proč jsi zmizela?“

„Ze stejného důvodu, jako jsem musela lhát v tom, že jsem byla s tebou.“

„Je za tím Pettijohn? Vím, že jsi ho nezabila. Čas nesedí. Ale něco na svědomí máš.“

„Musela jsem tě v to ráno opustit. A teď nás nesmí nikdo přistihnout, že spolu soukromě mluvíme.“

„Pokud bys do toho nebyla nějak zapletená,“ přistoupil k ní ještě o krok, „proč by sis potřebovala vytvářet alibi tím, že se mnou budeš přes noc souložit?“

Oči jí hněvivě zablýskly. Rozevřela rty, jako by mu to chtěla vyvrátit. Výtah se zastavil. Dveře se otevřely. Čekala tam Steffi Mundellová.

„Ach,“ hlesla, když je dva spatřila pohromadě. Sjela pohledem na Alex a zpátky na Hammonda.

„Zrovna jsem pro tebe šla. Našla jsem to.“ Nepřítomně zvedla ruku a ukázala složku, pro kterou ho omylem poslala. „Promiň.“

„To je v pořádku.“

„S dovolením,“ řekla Alex a protáhla se ven. „Pan Perkins už je zde, paní doktorko,“ řekla Steffi, když ji Alex míjela.

Vzala tu informaci na vědomí s důstojným děkuji a pokračovala po chodbě ke dveřím s bezpečnostními dvoukřídlovými dveřmi.

„Kde jste se vy dva srazili?“ chtěla vědět.

Její otázka ho rozzuřila, ale snažil se nedat to na sobě znát.

„Čekala v přízemí na výtah,“ zalhal.

„Aha. Všichni už jsou tady, takže můžeme začít.“

„Zdrž je ještě pár minut. Potřebuju si zaskočit na toaletu.“

Zašel na toalety a byl rád, že tam právě nikdo není. Sehnul se nad umyvadlem a nacákal si studenou vodu do obličeje. Pak se opřel rukama o chladný porcelán, svěsil hlavu a nechal vodu, aby mu kapala z obličeje do umyvadla. Několikrát se zhluboka nadechl, pomalu vydechl a přitom sprostě zanadával.

Získal pár minut, ale bude mu trvat mnohem déle, než se dá dohromady. Vlastně se asi nikdy nezbaví pevné obruče viny, která mu svírala hruď, takže nemohl pořádně dýchat.

Co udělá? Minulý týden touhle dobou neměl tušení, že tato žena existuje. Nyní byla Alex Laddová okem hurikánu, který hrozil, že ho do sebe vtáhne a zlikviduje.

Neviděl z toho cestu ven. Nejenom že překročil zákon, ale přímo se na protiprávním skutku účastnil a dál v tom pokračoval. Kdyby přiznal barvu, když se její tvář objevila na kresbě, mohl se z toho vymotat.

„Smilowe, Steffi, tomu neuvěříte! S touhle ženou jsem strávil sobotní noc. To mi jako říkáte, že odpráskla Lutea Pettijohna a potom mě nalákala do postele?“

Mohl tu bouři oslabit, kdyby svoje provinění hned zkraje přiznal.

Když ji vzal do své chaty, tak přece nevěděl, že bude později zapletená do vraždy. Stal se nevinnou obětí pečlivě naplánovaného svedení.

Jistě by ho zesměšňovali, že šel do postele s úplně cizí ženou.

Jistě by ho kritizovali, že byl indiskrétní. Otec by mu určitě vyčítal, že se zachoval jako úplný hlupák. Copak ho dostatečně nepoučil, aby si nic nezačínal se ženou, kterou nezná? Copak ho dostatečně nevaroval, jaká pohroma může stihnout mladého muže v rukou pochybné ženy?

Bylo by to trapné pro něho, jeho rodinu i kancelář okresního prokurátora. Stal by se předmětem klepů a spousty chlípných žertů, ale přežil by to.

Ale bylo to pusté teoretizování. Neprozradil její totožnost, neodhalil ji, ani když lhala o neexistujícím výletu do Hilton Head.

Stál tam, zmítal se mezi povinností a touhou, a touha vyhrála.

Vědomě a záměrně zamlčel informaci, jež by se mohla ukázat jako klíčová v případu vraždy, stejně jako neřekl Monroe Masonovi o svém sobotním odpoledním setkání s Pettijohnem. Podle předpisů platných pro každého žalobce bylo jeho jednání v posledních dnech neodpustitelné.

A co hůř, obával se, že kdyby měl možnost si tato rozhodnutí ještě jednou rozmyslet, rozhodl by se stejně.

Alex nedůvěřovala zdvořilému chování, s jakým jí Smilow odtáhl židli od stolu. Dotázal se, jestli se jí pohodlně sedí a zda si nepřeje něco k pití.

„Pane Smilowe, prosím vás, přestaňte to brát jako společenskou návštěvu. Jsem zde z jediného důvodu, a to, že jste to požadoval, a já považovala za svoji občanskou povinnost vaší žádosti vyhovět.“

„To je chvályhodné.“

Frank Perkins řekl: „Přeskočme zdvořilosti a přejděme rovnou k věci, ano?“

„Dobrá.“ Smilow se usadil stejně jako předchozího dne na rohu svého psacího stolu, což byla jasná a vypočítaná výhoda, protože byla Alex nucena k němu vzhlížet.

Když se dveře za ní otevřely, věděla, že přišel Hammond. Jeho vitalita zvláštním způsobem prostoupila ovzduší. Ještě se úplně nevzpamatovala z toho, že se s ním znovu ocitla o samotě. Chvíle ve výtahu byly krátké, ale hluboce na ni zaúčinkovaly.

Její tělo zareagovalo a pravděpodobně to na ní bylo znát, protože když se připojila k Franku Perkinsovi, podotkl, že je v obličeji celá červená, a chtěl vědět, jestli je jí dobře. Svedla to na vedro venku.

Červeň ve tvářích a mravenčení erogenních míst jejího těla ovšem nezpůsobilo vedro.

Sexuální a citové vzrušení násobil ještě pocit viny, že Hammonda zatáhla do tak obtížné situace. Záměrně ho kompromitovala.

Zpočátku, zdůrazňovala svému svědomí. Pouze zpočátku. Potom podlehla přírodě.

A když teď vstoupil do místnosti, tělo ji opět začalo zrazovat.

Opanovala se a neotočila se po něm ze strachu, že by Steffi Mundellová mohla poznat, že mezi nimi něco je. Připadala jí značně zvědavá, když je dva uviděla ve výtahu.

Při vystupování se Alex snažila chovat naprosto klidně, ale když kráčela po chodbě, cítila mezi lopatkami Steffin pohled jako značkovací železo. Jestli by někdo postřehl signály, jimiž se s Hammondem mimoděk prozradili, pak to byla Steffi Mundellová.

Nejenom proto, že byla zřejmě ostrá jako břitva, ale že ženy jsou na podobné věci všeobecně vnímavější.

Alex znovu soustředila rozběhlé myšlenky, když Smilow pustil magnetofon a uvedl datum, čas a jména přítomných. Potom jí podal výstřižek z novin v průhledném obalu. „Rád bych, abyste si tohle přečetla, doktorko Laddová.“

Zvědavě přeletěla pohledem krátké titulky. Nemusela číst dál, aby si uvědomila, že udělala strašnou chybu, která ji přijde hodně draho.

„Proč to nepřečtete nahlas?“ navrhl Smilow. „Chtěl bych, aby to slyšel i pan Perkins.“

Věděla, že se ji detektiv snaží ponížit, a tak vyrovnaným hlasem, prostým všeho citu, přečetla článek o evakuaci a uzavření Harbour Townu na Hilton Head přesně v té době, kdy jim řekla, že tam byla.

Když dočetla, rozhostilo se dlouhé, tíživé ticho.

Nakonec Perkins velice tiše požádal, aby se na ten výstřižek mohl podívat. Podala mu ho, ale nespouštěla pohled ze Smilowa. Odmítala se podrobit jeho obviňujícímu pohledu. „Takže?“

„Takže co, detektive?“

„Lhala jste nám, viďte, doktorko Laddová?“

„Nemusíš odpovídat,“ upozornil ji Perkins.

„Kde jste byla v sobotu později odpoledne a večer?“

„Neodpovídej, Alex,“ poučil ji znovu její právník.

„Ale chtěla bych odpovědět, Franku.“

„Naléhavě tě žádám, abys nic neříkala.“

„To nijak neuškodí, když odpovím.“ Nedbala na jeho doporučení a řekla: „Měla jsem v plánu odjet na Hilton Head, ale na poslední chvíli jsem si to rozmyslela.“

„Proč?“

„Čistě z rozmaru. Místo toho jsem šla na pouť u Beaufortu.“

„Na pouť?“

„Spíš karneval, což se dá snadno ověřit, pane Smilowe. Určitě to předem inzerovali. Byla to velká událost. Zamířila jsem tam potom, co jsem odjela z Charlestonu.“

„Může vám to někdo dosvědčit?“

„To pochybuji. Byly tam stovky lidí. Není pravděpodobné, že by si mě někdo zapamatoval.“

„Podobně jako ta prodavačka zmrzliny na Hilton Head.“

Z té poznámky Steffi Mundellové neměl Smilow patrně o nic větší radost než Alex. Oba po ní střelili rozhněvaným pohledem a pak Smilow pokračoval: „Tohle jste si přece mohla vymyslet, jestli jste viděla plakáty na tu pouť?“

„Asi mohla, ale nevymyslela.“

„Proč bychom vám to měli věřit, když už jsme vás při jedné lži přistihli?“

„Není žádný rozdíl v tom, kde jsem byla. Řekla jsem vám, že Lutea Pettijohna ani neznám. A rozhodně nic nevím o jeho vraždě.“

„Ani nevěděla, jakým způsobem zemřel,“ vložil se do věci Frank Perkins.

„Ano, všichni se pamatujeme, jak vaše klientka ohromeně zareagovala na skutečnost, že byl zastřelen.“

Alex pálil Smilowův jízlivý pohled, ale zachovala si vyrovnanost.

„Odjela jsem z Charlestonu s úmyslem odjet na Hilton Head. Když jsem narazila na tu pouť, z náhlého popudu jsem se rozhodla se tam zastavit.“

„Když to bylo tak nevinné, proč jste v tom lhala?“

Nejdřív proto, abych chránila sebe. Potom proto, abych chránila Hammonda Crosse.

Chtějí pravdu, tak tady ji mají. Ale Hammond Cross má mnohem závaznější povinnost mluvit pravdu než ona, a přitom mlčí. Po včerejším večerním dohadování s Bobbym byla tak rozčilená, že nemohla usnout a přemýšlela o svém trápení. Po mučivých úvahách dospěla k tomu, že jestli se jí podaří udržet si Bobbyho od těla, nic se jí nestane. Pokud bude Hammond věřit, že je nevinná, zůstane jejich tajemstvím, kde v sobotu v noci byla, protože to bude považovat za nepodstatné.

Kdyby ale nabyl přesvědčení, že je vinna… Bylo by jeho povinností jakožto žalobce…

Nepovolila si, aby o tom přemýšlela. Teď bude spolupracovat se Smilowem, dokud to s ní nevzdá a nezaměří svoje vyšetřování jinam.

Aspoň v to doufala.

„Byla to ode mě hloupost, pane Smilowe, vám lhát,“ řekla.

„Připadalo mi, že výlet na Hilton Head bude znít mnohem přesvědčivěji, než že jsem se zastavila na pouti.“

„Proč jste považovala za nutné nás přesvědčovat?“

Frank Perkins zvedl ruku, avšak Alex řekla: „Protože nejsem zvyklá na to, aby mě vyslýchala policie. Byla jsem nervózní.“

„Promiňte, doktorko Laddová,“ odtušil Smilow suše, „ale vy jste ta nejklidnější osoba, kterou jsem kdy vyslýchal. Mluvili jsme o tom.

Slečna Mundellová, pan Cross a já jsme se shodli, že jste pozoruhodně vyrovnaná na člověka, který je podezřelý z vraždy.“

Neodpověděla, protože si nebyla jistá, zda ji chce urazit, nebo to má být poklona. Nebylo to příjemné vědomí, že se o ní vybavovali.

Uvažovala, co asi o ní „podotkl“ Hammond. Poskytla mu toho hodně, o čem mohl mluvit.

„Ty jsi pěkná podvodnice, víš.“

„Prosím?!“ Předstírala, že ji to urazilo, popadla ho oběma rukama za vlasy a pokusila se mu zvednout hlavu. Nedal se.

„Potkáš ženu, která je klidná, chladná a vyrovnaná.“ Strniště na jeho bradě ji zlehka poškrábalo na břiše. „Aspoň si to myslíš, potom co ji zachráníš před dotěrnými mariňáky. Myslíš si, tohle je ale chladnokrevné kotě.“

Zasmála se. „Tak nevím, co je větší urážka, jestli podvodnice, nebo kotě.“

„Ale v posteli,“ nenechal se odradit ani od tématu, ani od svých úmyslů, „ale v posteli jsi všechno možné, jenom ne rezervovaná.“

„Je těžké –“

„To opravdu je,“ zasténal. „Ale může to počkat.“

„– zachovat si rozvahu, když…“

„Když?“

„Když…“ Pak se dotkl jazykem jejího jazyka a její sebeovládání vzalo za své. „Šla jste na tu pouť sama?“

„Cože?“ Na strašlivý okamžik dostala strach, že hlasitě vzrušeně vydechla. A ještě horší bylo, že se neúmyslně otočila a pohlédla na Hammonda. Oči mu planuly, jako by sledoval její myšlenky. Na spánku mu tepala žilka.

Prudce se otočila zpátky ke Smilowovi, který otázku zopakoval: „Šla jste na tu pouť sama?“

„Ano. Ano, sama. To souhlasí.“

„A zůstala jste sama po celý večer?“

Nebylo snadné lhát a hledět přitom Rorymu Smilowovi do nesmiřitelných očí. „Ano.“

„Nepřipojila jste se tam k někomu? S nikým jste se tam neseznámila?“

„Byla jsem tam sama, pane Smilowe, jak jsem říkala.“

Krátce se odmlčel. „V kolik jste odcházela? Sama.“

„Když začínaly atrakce končit. Přesný čas si nepamatuji.“

„Kam jste odtamtud jela?“

Zasáhl Frank Perkins. „To je nepodstatné. Celý tenhle výslech je nepodstatný a nepatřičný. Není k němu žádný důvod, takže nezáleží na tom, kde Alex byla a jestli byla nebo nebyla sama. Nemusí vysvětlovat o nic víc než vy, kde byla v sobotu večer, protože nemáte žádné důkazy, že byla v Pettijohnově hotelovém apartmá. Řekla vám, že ho ani neznala.

Je otřesné, že někdo s její neposkvrněnou pověstí a vysokým společenským postavením je vystaven výslechu. Nějaký chlapík z Maconu prohlásí, že ji viděl ve chvíli, kdy měl co dělat, aby to stihl na záchod. Vážně ho považujete za spolehlivého svědka, Smilowe?

Pokud ano, potom jste snížil vlastní přísná měřítka policejního vyšetřování. V každém případě působíte mojí klientce potíže, a to musí přestat.“ Právník pokynul Alex, aby se zvedla k odchodu.

„To byla krásná řeč, Franku, ale ještě jsme neskončili. Moji vyšetřovatelé ji přistihli při další lži. Tentokrát se týká vražedné zbraně.“

Znepokojený, ale ostražitý Frank Perkins ustoupil. „Tak ať to stojí za to.“

„To ano.“ Smilow se k ní znovu otočil. „Doktorko Laddová, včera jste nám řekla, že nevlastníte žádnou zbraň.“

„Nevlastním.“

Ze složky vytáhl registrační kartu, kterou Alex poznala. Přelétla ji pohledem a podala ji Frankovi, aby se na ni mohl podívat. „Koupila jsem si zbraň pro osobní ochranu. Jak můžete podle data vidět, je to už dost let. Už ji nemám.“

„Co se s ní stalo?“

„Alex?“ Frank Perkins se předklonil, v očích měl otázku.

„To je v pořádku,“ ujistila ho. „Střílela jsem z ní pouze při několika základních lekcích, jinak ne. Měla jsem ji v pouzdře pod sedadlem řidiče ve svém voze a skoro jsem si na ni nevzpomněla.

Když jsem vyměňovala vůz za novější model, tak jsem si na ni ani nevzpomněla.

Až po několika týdnech jsem si vzpomněla, že revolver zůstal pod sedadlem. Zavolala jsem prodejci a řekla mu, co se stalo. Slíbil, že se poptá. Nikdo nic nevěděl. Usoudila jsem, že ten, kdo vůz čistil, si pomyslel ‚kdo ji našel, tomu patří‘ a nevrátil ji.“

„Je to zbraň stejné ráže, jakou byl zabit Lute Pettijohn.“

„Ano, osmatřicítka. To je sotva sběratelský kousek, pane Smilowe.“

Usmál se svým typickým studeným úsměvem, který už s ním měla spojený. „Dejme tomu.“ Promnul si čelo, jako by měl starosti.

„Tady ovšem máme důkaz, že vlastníte zbraň, a nepodložené vysvětlení, jak jste o ni přišla. Byla jste viděna na místě činu přibližně v době, kdy Pettijohn zemřel. Přistihli jsme vás při lži, týkající se toho, kde jste ten večer byla. A nemáte alibi.“ Pokrčil rameny. „Podívejte se na to z mého hlediska. Všechny tyto nepřímé skutečnosti do sebe začínají zapadat.“

„V jakém smyslu?“

„Že jste vrah, kterého hledáme.“

Otevřela ústa, aby se proti tomu ohradila, ale zděsilo ji, že ze sebe nedokáže vypravit slovo. Frank Perkins promluvil místo ní. „Jste připraven ji zadržet, Smilowe?“

Dlouze na ni upřeně shlížel. „Ještě ne.“

„Potom odcházíme.“ Tentokrát právník nezanechal prostor pro jakékoliv námitky. Ne že byl měla Alex chuť se dohadovat. Byla vyděšená, přestože se snažila nedat svůj strach najevo.

Důležitou součástí její práce bylo vyznat se v tom, jak se její pacienti tváří, a porozumět řeči jejich těla, aby odhadla, co si myslí, což se často lišilo od toho, co říkali. To, jak stáli, seděli nebo se pohybovali, mnohdy protiřečilo jejich slovním projevům. Navíc když promluvili, členění věty a modulace hlasu někdy prozradily víc než samotná slova.

Využila teď svých odborných znalostí k tomu, aby si odhadla Smilowa. Jeho obličej jako by byl vytesaný z mramoru. Neuchýlil se k žádné diplomacii, pohlédl jí zpříma do očí a obvinil ji z vraždy.

Jedině někdo naprosto přesvědčený o tom, že postupuje správně, mohl být tak rezolutní a věcný.

Naproti tomu Steffi Mundellová jako by měla každou chvíli začít poskakovat a tleskat radostí. Na základě svých zkušeností s lidmi dokázala Alex přesně říct, že je policie přesvědčená, že situace jí rozhodně nahrává.

Jejich reakce ale pro ni neznamenala tolik, jako reakce Hammonda Crosse. Se směsicí očekávání a strachu se otočila ke dveřím a pohlédla na něho.

Ramenem se opíral o zeď, kotníky měl překřížené a paže založené. Jedno obočí vraštil, skoro jako by se mračil.

Netrénovanému oku by mohlo připadat, že je v pohodě, dokonce bezstarostný.

Alex ovšem ihned poznala, že nebezpečně pod povrchem v něm vře směsice pocitů. Nebyl zdaleka tak uvolněný, jak chtěl, aby se zdálo. Prozrazovaly ho oči zpola zakryté víčky a sevřená ústa.

Založené paže a překřížené kotníky nebyly součástí lhostejného postoje.

Vlastně to vypadalo, že mu to pomáhá se držet.

Kapitola dvacátá

Kdyby hledali někoho pro roli „směšného podivína“, tak právě on by byl splněným přáním každého vedoucího castingu. Zaprvé kvůli svému jménu – Harvey Knuckle. Koleno. Byla to přímo výzva k zesměšňování. Co máš dneska k obědu, Harveyi? Sendviče s vepřovým kolenem? Co budem hrát, Krvavý koleno? Spolužáci a později spolupracovníci vymýšleli nejrůznější podobné žertíky, a byli nemilosrdní.

A svým zevnějškem k tomu Harvey Knuckle ještě přispíval.

Nosil silné brýle. Byl bledý a hubený a neustále mu teklo z nosu.

Každý den chodil v kravatě. Když se v Charlestonu ochladilo, nosil pod tvídovými saky svetry s véčkem. V létě chodil v košilích s krátkým rukávem a lehkých proužkovaných oblecích.

Zachraňovalo ho jediné, a to, že byl počítačový génius. Titíž lidé z radnice a u policie, kteří si z něho nejvíc utahovali, mu byli vydáni na milost, když se jim položily počítače. To se pak ozývalo známé: „Zavolejte Knucklea. Ať přijde.“

V úterý večer vstoupil do Shady Rest Lounge, setřásl vodu z mokrého deštníku a s obavami zamžoural do hutného cigaretového dýmu.

Loretta Bootheová, která ho vyhlížela, k němu pocítila chvilkový soucit. Harvey byl protivný blbeček, a do tohoto prostředí ani trochu nezapadal. Uvolnil se jenom nepatrně, když postřehl, že se k němu Loretta blíží.

„Myslel jsem, že jsem si špatně napsal adresu. To je ale strašné místo. Dokonce to má i takový hřbitovní název.“

„Děkuju, žes přišel, Harveyi. Ráda tě zase vidím.“

Loretta ho popadla za paži a táhla ho k boxu, než stačil prchnout, k čemuž zřejmě neměl daleko. „Vítej do mojí kanceláře.“

Pořád ještě celý nervózní strčil mokrý deštník pod stůl, upravil si klopy saka a posunul brýle na dlouhém, úzkém nose. Když si jeho oči přivykly na příšeří, viděl lépe i na ostatní hosty a otřásl se.

„Nebojíš se chodit sem sama? Klientela je zřejmě spodina společnosti.“

„Harveyi, to já jsem klientela.“

V rozpacích se začal koktavě omlouvat.

Zasmála se. „Nic se nestalo. Uklidni se. Potřebuješ se napít.“

Dala znamení barmanovi.

Harvey složil jemné ruce na stole. „To bude milé, děkuju. Ale jenom malého panáka. Nemůžu se zdržet dlouho. Jsem alergický na cigaretový dým.“

Objednala mu čistou whisky a sobě sodovku. Všimla si jeho překvapení a vysvětlila: „Abstinuju.“

„Fakt? Já o tobě slyšel… já slyšel něco jinýho.“

„Nedávno jsem toho nechala.“

„No, udělá ti to dobře.“

„Moc dobře mi to nedělá, Harveyi. Pěkně mě to štve. Nenávidím to.“

Zasmál se její upřímnosti. „Vždycky jsi mluvila na rovinu, Loretto, a nezměnila ses. Chybělo mi, že jsem tě nevídal. Postrádáš policejní oddělení?“

„Občas. Lidi ne. Práci. Ta mi chybí.“

„Pořád ještě děláš soukromě?“

„Ano, jsem na volné noze.“ Odmlčela se. „To proto jsem ti zavolala a poprosila tě, abys přišel.“

Zasténal. „Já to věděl. Říkal jsem si: ‚Harveyi, toho budeš litovat, jestli za ní půjdeš.‘“

„Ale zvědavost ti nedala, co?“ popíchla ho. „To a vzpomínka na můj pohotový důvtip.“

„Loretto, prosím tě, nic po mně nechtěj.“

„Harveyi, prosím tě, nebuď takový hrozný pokrytec.“

Oficiálně byl zaměstnancem okresu, ale ze svého počítače měl přístup k městským a státním záznamům. Mohl se dostat k takovému množství informací, že se na něho často obraceli lidé ochotní zaplatit pěknou sumičku za to, aby se dozvěděli, kolik berou jejich spolupracovníci a takové věci. Harvey ale odmítl účast na čemkoliv neetickém či nezákonném. Každého, kdo za ním přišel a pokoušel se vyloudit na něm laskavost, velice podrážděně a neoblomně odbyl.

To proto ho Lorettino neomalené prohlášení šokovalo. Rychle za silnými čočkami brýlí zamrkal.

„Nejsi takový hodný chlapeček, jak bys rád, aby si všichni mysleli.“

„To je od tebe pěkná hrubost, že mi připomínáš jediné malé šlápnutí vedle.“

„Jediné, o kterém vím,“ podotkla instinktivně. „Pořád si myslím, že jsi takříkajíc vypálil rybník tomu pitomci, co tě otravoval na vánočním večírku. No tak, Harveyi, přiznej barvu. Že ses mu pomstil a naboural ses mu do všech programů?“

Stiskl rty.

„To nic.“ Pro sebe se zasmála. „Nevyčítám ti, že se mi nesvěříš, ale tvoje tajemství by u mě bylo v bezpečí. Vlastně tě mám radši, že dáváš najevo taky nějakou slabost. Mám pochopení pro lidskou nedokonalost.“ Zahrozila mu prstem. „Miluješ to vzrušení, které máš z toho, když občas porušíš předpisy. Takhle se vždycky uděláš.“

„Teda ty máš ale výrazy! Kromě toho to není pravda.“ Přestože veřejně hlásal, že je abstinent, hodil do sebe pití a neprotestoval, když mu objednala dalšího panáka.

Když jednou v noci ještě jako policistka pracovala přesčas s policejními záznamy, přistihla Harveye Knucklea, jak si v kanceláři svého nadřízeného projíždí jeho soukromé finanční složky a přihýbá z jeho tajné láhve brandy.

Bylo mu hrozně trapně, že ho přistihla přesně při tom, co tvrdil, že nikdy pro nikoho dělat nebude. Měla co dělat, aby se nerozesmála, a ujistila ho, že nemá v úmyslu to vyžvanit, a popřála mu hodně štěstí v honbě za pokladem.

Když se na něho potom obrátila, aby jí prokázal laskavost, nezaváhal a vyhověl jí. Od té doby šla vždycky za Harveyem, když potřebovala nějakou informaci. Nikdy ji nezklamal. Takže ten vzácný zdroj využívala.

„Vím, že se na tebe můžu spolehnout, Harveyi.“

„Nic neslibuju,“ pravil upjatě. „Už nejsi u policie. Tím se věci významně mění.“

„Tohle je velice důležité.“ Přisunula se a důvěrně zašeptala: „Pracuju na případu Pettijohnovy vraždy.“

Zůstal na ni koukat, roztržitě poděkoval barmanovi, který mu přinesl jeho pití, a rychle si loknul. „Nekecej!“

„Je to velice tajné. Nesmíš o tom říct živé duši ani slovíčko.“

„Víš, že se na mě můžeš spolehnout,“ také zašeptal. „Pro koho pracuješ?“

„To ti nemůžu říct.“

„Ještě nikoho nezatkli, že jo? Už je to na spadnutí?“

„Lituju, Harveyi. Nemůžu o tom mluvit. Můj klient by mi přestal důvěřovat.“

„Chápu, že je nutné udržet to v tajnosti, je mi to jasný.“

Vůbec nebyl zklamaný. Takové pikle naplňovaly jeho neukojenou touhu po dobrodružství. Tím, že se v jakékoliv míře podílel na nějakém tajemství, pronikal do užšího kruhu lidí. Běžně ovšem zůstával stranou. Lorettu chvilkově potrápilo svědomí, že s ním takhle manipuluje, ale byla ochotná udělat prostě všechno, aby Hammondovi udělala radost a napravila svoje minulé selhání.

„Potřebovala bych všechno, co bys dokázal vyšťourat na doktorku Alex Laddovou. Její prostřední jméno začíná na E. Rovněž mám číslo jejího sociálního pojištění, číslo řidičského průkazu a tak dále. Je to psycholožka, která provozuje praxi tady v Charlestonu.“

„Cvokařka? Přes to je spojená s Pettijohnem?“

„To ti nemůžu říct.“

„Loretto!“ zakvílel.

„Protože to nevím. Přísahám. Zatím o ní vím jenom běžné věci.

Daň z příjmu, bankovní záznamy, kreditní karty. Kolem toho není nic mimořádného. Dům, kde bydlí, jí patří, nemá žádné významné dluhy. Nikdo ji nežaluje. Nedostala ani pokutu od dopraváků. Výpisy z univerzity a postgraduálního studia jsou působivé. Byla vynikající studentka a dostala nabídky na práci z několika zavedených ordinací.

Nicméně se rozhodla, že si založí vlastní praxi.“

„Vlastní praxi? Musela být při penězích.“

„Zdědila pěkný balík po svých adoptivních rodičích, doktorovi Marion Laddovi, praktickém lékaři v Nashville, a jeho ženě Cynthii, učitelce, která později zůstala v domácnosti. Žádné jiné děti neměli.

Před několika lety zahynuli při leteckém neštěstí v Utahu, kam si vyjeli na lyže.“

„Bylo podezření na nějaký zločin?“

Loretta si lokla sodovky, aby skryla úsměv. Harvey se začínal dostávat k podstatě celé věci. „Ne.“

„Hmm. Připadá mi, že už toho o ní máš dost.“

Zavrtěla hlavou. „Nevím nic o prvních létech jejího života.

Adoptovali ji až v patnácti.“

„Tak pozdě?“

„Zvláštní ale je, že to vypadá, že tehdy začal její život. Okolnosti její adopce a léta, která jí předcházela, je černá díra, jež neposkytuje žádné informace a nepodařilo se mi do ní proniknout.“

„Hmm.“ Harvey si znovu rychle usrkl.

„Navštěvovala soukromou střední školu. Lidé, s nimiž jsem tam hovořila – a propracovala jsem se až k vedení školy –, byli milí a zdvořilí, ale nic jsem z nich nedostala. Dokonce ani nepřistoupili na to, aby mi poslali ročenku z roku, kdy absolvovala. Velice chránili soukromí Laddových a odmítli se o nich vůbec bavit.

Podle toho, co jsem si o nich přečetla, to byli vysoce vážení lidé.

Než Cynthia Laddová opustila svůj obor, dostala cenu Učitel roku.

Když doktor Ladd zemřel, pacienti ho oplakávali. Byl diákon. Ona…

no, to je jedno. Už sis udělal představu. Žádný skandál, ani náznakem ne.“

„Takže co můžu udělat?“

„Podívej se do záznamů mladistvých.“

Znovu teatrálně zasténal. „Bál jsem se, že zrovna tohle řekneš.“

„Pravděpodobně tam nic nebude. Jenom chci, aby ses kouknul.“

„Jenom kouknutí by mě mohlo stát místo. Víš, jací v Registru obyvatelstva jsou. Hlídají si ty záznamy, jako by to byly relikvie.

Nikdo by se neměl pokoušet je otevřít.“

„Nikdo menší než génius, který se nenechá chytit. Potřebuju je taky z Tennessee.“

„Na to zapomeň!“

„Vím, že to dokážeš,“ řekla a popleskala ho po ruce.

„Jestli z Ochrany dětí zjistí, co dělám, mohl bych se dostat do pěkných potíží.“

„Mám v tebe plnou důvěru, Harveyi.“

Zuřivě si hryzal ret, ale viděl, že už ho láká výzva, kterou to představuje. „Souhlasím, že to zkusím. Nic víc. Jenom zkusím.

Kromě toho se něco tak delikátního nedá uspěchat.“

„Chápu. Dopřej si čas. Ale hoď sebou.“ Dopila sodovku a tiše říhla. „A Harveyi, když už budeš v tom…“ Zašklebil se. „Ájé!“

„Chtěla bych, aby ses mi podíval ještě na něco.“

„Tady Smilow.“

„Budeš muset mluvit hlasitěji,“ řekla Steffi. „Voláš mi na mobil.“

„Taky volám z mobilu. Právě mi volal chlápek z laboratoře.“

„Dobré zprávy?“

„Pro každého, až na doktorku Laddovou, ano.“

„Cože? Cože? Řekni mi to.“

„Vzpomínáš si na tu neidentifikovatelnou částečku, kterou našel John Madison na Pettijohnovi?“

„Říkals mi o tom.“

„Je to hřebíček.“

„To koření?“

„Kdy jsi naposledy viděla hřebíček?“

„Na Velikonoce. Na šunce, co pekla matka.“

„Já nějaký viděl včera, když jsem přišel do domu Alex Laddové.

Hned jak se k ní vešlo, měla na stolku broušenou mísu s čerstvými pomeranči. Byly v nich zapíchané hřebíčky.“

„A máme ji!“

„Ještě ne, ale pomalu se to blíží.“

„Co ten vlas?“

„Lidský, Pettijohnovi nepatří. Ale nemáme žádný, s kterým bychom ho porovnali.“

„Ještě ne.“

Zasmál se. „Dobře se vyspi, Steffi.“

„Počkej, budeš volat Hammondovi, abys mu řekl, co je nového?“

„Budeš mu volat ty?“

Odmlčela se a pak řekla: „Uvidíme se zítra.“

Hammond vážně uvažoval o tom, že telefon nevezme. Rozmyslel si to pár vteřin předtím, než se zapojil záznamník. Okamžitě toho litoval.

„Už jsem si začínal myslet, že to nezvedneš.“ Tón otcova hlasu změnil tu neškodnou poznámku v pokárání.

„Byl jsem ve sprše,“ zalhal Hammond. „Co se děje?“

„Jsem zrovna ve voze a vracím se domů. Právě jsem odvezl matku na bridž. Nechtěl jsem, aby v tomhle dešti řídila.“

Jeho rodiče měli staromódní manželství. Každý zastával jasně vymezenou tradiční roli, která se nikdy nepřestupovala. Všechna hlavní rozhodnutí činil jeho otec nezávisle a Amélii Crossovou by vůbec nenapadlo toto uspořádání zpochybňovat. Hammond nedokázal pochopit její slepou oddanost k archaickému systému, který ji připravil o osobitost, ale jí to zřejmě naprosto vyhovovalo.

Nikdy by se nedotkl otce ani neublížil matce tím, že by upozornil na to, jak je jejich vztah nevyvážený. Kromě toho na jeho názoru nezáleželo. Fungovalo jim to přes čtyřicet let.

„Jak to vypadá s Pettijohnovým případem?“

„Dobře,“ odpověděl Hammond.

Preston se zachechtal. „Mohl bys to trochu rozvést?“

„Proč?“

„Jsem zvědavý. Dnes odpoledne, než se dalo do deště, jsem hrál s tvým šéfem golf. Říkal, že Smilow dvakrát vyslýchal nějakou podezřelou a že jsi byl vždycky u toho.“

Otec byl víc než jen mírně zvědavý. Chtěl vědět, jestli jeho syn pracuje kompetentně.

„Raději bych o tom po telefonu nemluvil.“

„Ale jdi. Chci vědět, co se děje.“

Hammond se snažil, aby to nevyznělo příliš poddajně, ale zhruba mu pověděl o Alexině výslechu.

„Její právník –“

„Frank Perkins. Dobrý chlap.“

Preston byl dobře obeznámený s podrobnostmi. Hammond věděl, že žádnou diskrétnost neporušuje, protože ta už porušena byla.

Preston a Monroe Mason se přátelili od přípravky na vysokou. Jestli spolu dneska hráli golf, tak mu Mason už vyklopil všechny podrobnosti a zbývalo jen málo, co mu mohl říct Hammond nového.

„Perkins si myslí, že na ni nic nemáme.“

„Co si o tom myslíš ty?“

Hammond opatrně volil slova, neboť nevěděl, kdy ho může něco, co řekne, začít pronásledovat nebo chytit do pasti. Na rozdíl od Alex nebyl zběhlý lhář. Neměl ve zvyku lhát a i malá odchylka od pravdy mu byla protivná. Přesto už měl na svědomí dva takové prohřešky.

Zjistil, že otci dokáže lhát relativně snadno.

„Přistihli jsme ji při nějakém lhaní, ale je ve schopných Frankových rukou, takže se k tomu nejspíš nebude přihlížet.“

„Proč?“

„Protože nejsme schopni přijít s jasným důkazem, který by ji se zločinem spojoval.“

„Mason říká, že lhala v tom, kde tu noc byla.“

„Mason nic nevynechal, že jo?“ podotkl Hammond tlumeně.

„Co jsi říkal?“

„Ale nic.“

„Proč by lhala, kdyby neměla co skrývat?“

Hammond pocítil směsici hrdosti i nevrlosti. „Možná měla v ten večer tajné rande,“ odpověděl, „a lže proto, aby chránila muže, s nímž byla.“

„Možná. V každém případě lhala, a Smilow po tom jede. Vím, že ho nemáš rád, ale musíš uznat, že je to skvělý detektiv.“

„To nemůžu popřít.“

„Víš, vystudoval práva.“

Hammond v tom rozpoznal obvyklý trik, otec něco takového prohodil, když chtěl někomu uštědřit ťafku. Mělo to odvést pozornost od pořádné rány, která byla na spadnutí.

„Doufám, že ho nikdy nenapadne přejít z policejního oddělení do kanceláře státního zástupce. Mohl bys zůstat bez práce, synu.“

Hammond zaťal zuby, aby neřekl slova, která mu bleskla hlavou.

„Říkal jsem Amélii –“

„Ty jsi o tom mluvil s mámou?“

„Proč ne?“

„Protože… protože to není fér.“

„Vůči komu?“

„Vůči všem, jichž se to týká. Policii, mojí funkci, podezřelé. Co když je ta žena nevinná, táto? Bude mít zničenou pověst pro nic za nic.“

„Proč jsi tak rozčílený, Hammonde?“

„Doufám, že máma nepočastuje svůj bridžový klub všemi šťavnatými podrobnostmi případu.“

„Přeháníš.“

Možná přeháněl, ale čím víc se telefonický hovor protahoval, tím byl naštvanější. Hlavně proto, že si nepřál, aby ho otec sledoval na každém kroku tohoto případu. Případ vraždy takového rozměru pohlcoval právníkův život. Hodiny se protahovaly v dny, dny v týdny a někdy i měsíce. Dokáže to zvládnout. Dokonce si to bude vychutnávat, ale nevítal by, aby si na konci každého dne vyposlechl kritiku. To by bylo demoralizující a začal by zpochybňovat každý strategický krok.

„Vím, co dělám, táto.“

„O tom nikdo nepochybuje –“

„Nesmysl. Ty zpochybňuješ moje schopnosti pokaždé, když to probíráš s Masonem a chceš po něm, aby ti podal hlášení. Kdyby nebyl s mojí prací spokojený, tak by mi ten případ nepřidělil.

Rozhodně by mě neprosazoval jako svého nástupce.“

„Všechno, co jsi řekl, je pravda,“ pravil Preston s rozčilujícím klidem. „Což je o to větší důvod, abych měl strach, že to zvoráš.“

„Proč by sis měl myslet, že to zvorám?“

„Vyrozuměl jsem, že podezřelá je krásná žena.“

Tenhle úder Hammond předem nepostřehl. Být to v boxu, byl by to knokaut a ležel by na žíněnce. Zavrávoral, jak ho to zasáhlo. Otec zřejmě stoprocentně věděl, kde ho zasáhnout, aby to pocítil nejvíc.

„Nic urážlivějšího jsem od tebe ještě neslyšel.“

„Poslouchej, Hammonde, já –“

„Ne, ty poslouchej mě. Budu dělat svoji práci. Pokud bude tento případ vyžadovat trest smrti, tak ho budu žádat.“

„Vážně?“

„Rozhodně. Stejně jako obžaluji tebe, pokud to moje vyšetřování bude vyžadovat.“

Preston se krátce odmlčel a pak tiše řekl: „To jen tak říkáš, Hammonde.“

„Víš co, táto, uvidíme, jestli to říkám jen tak.“

„Tak to udělej. Jenom určitě nejdřív prozkoumej, co tě k tomu vede.“

„Co má zas znamenat tohle?“

„Aby ses přesvědčil, že máš spolehlivé důkazy a že za tím není jenom nějaká malicherná zášť. Aby nás to oba nestálo spoustu času, úsilí a trapných rozpaků jenom proto, že máš na mě vztek, protože jsem na tebe tvrdý. Nikdy by mě neodsoudili. Budeš se snažit mě poškodit a poškodíš jenom sebe.“

Hammondovi zbělely prsty a začínaly ho bolet od toho, jak pevně svíral telefon. „Signál začíná slábnout. Sbohem.“

Alex se rozhodla, že si půjde zaběhat, přestože pršelo. Rozběhla se pravidelným tempem lijákem. Připadalo jí nezbytné jít si zaběhat tak, jak byla zvyklá, když se všeho ostatního v jejím životě zmocnil chaos. Kromě toho musela přeobjednat pacienty a přijmout je pozdě večer a běh znamenal fyzické uvolnění po velké duševní námaze.

Pročistila si tak hlavu a nechala myšlenky, ať se zatoulají, kam jim libo.

Dělala si starosti kvůli svým pacientům. Až se provalí, pokud se tak stane, že je podezřelá v případu vraždy, co s nimi bude? Co si o ní budou myslet? Budou mít na ni jiný názor? Přirozeně že ano. Bylo by nereálné doufat, že si nebudou všímat toho, že je zapletená do vyšetřování vraždy.

Možná by se hned od zítřka měla snažit zkusit je předat jiným terapeutům, aby nedošlo k přerušení jejich léčby, kdyby ji zavřeli. Na druhou stranu možná nebude mít problém najít za sebe náhradu. Až se dozvědí, že je jejich psycholožka obviněná z vraždy, budou zřejmě její ordinaci hromadně opouštět.

Když běžela kolem vozu parkujícího u chodníku jenom půl bloku od jejího domu, všimla si, že okna jsou zamžená, což naznačovalo, že ve voze někdo je. Motor běžel na volnoběh, ale přední světla nesvítila a stěrače nebyly puštěné.

Uběhla dalších asi tak dvacet metrů a pak se rychle ohlédla.

Světla vozu teď svítila. Zahýbal do postranní ulice.

Řekla si, že za tím pravděpodobně nic není. Začíná být paranoidní. Ale neblahé tušení ji neopouštělo. Sledoval ji někdo?

Příkladně policie. Smilow mohl sledování nařídit. Copak by to nebyl standardní postup? Nebo ji mohl sledovat Bobby, aby se ujistil, že mu nepláchne s „jeho penězi“. Vůz, který právě viděla, nebyl sice ten jeho se stahovací střechou, ale Bobby je vynalézavý.

Existovala ještě jedna možnost, která ji děsila mnohem víc.

Nechtěla o ní přemýšlet, ale věděla, že by to bylo bláhové a naivní, kdyby před tím zavírala oči. Neuniklo jí, že by se o ni mohl zajímat vrah Lutea Pettijohna. Kdyby se rozkřiklo, že ji identifikovali na místě činu, vrah by mohl dostat strach, že byla svědkem toho zabití.

Při tom pomyšlení se zachvěla, a to nejen strachem z vraha.

Momentálně neměla kontrolu nad svým životem, a toho se bála nejvíc. Žít, ale nemít na vybranou, nemít svobodnou vůli, by mohlo být dokonce horší než zemřít. Před dvaceti lety se rozhodla, že nikdy nepřipustí, aby někdo manipuloval jejím životem. Téměř stejně dlouhou dobu jí trvalo, než sama sebe ubezpečila, že se zbavila pout, jež ji svazovala, že je sama paní svého osudu.

Potom se znovu objevil Bobby a všechno se změnilo. Teď jí připadalo, že kdekdo kolem ní může do jejího života zasahovat, aniž by s tím mohla něco udělat.

Po půlhodinovém běhu vešla do domu dveřmi z terasy. V

prádelně ze sebe shodila promočený běžecký dres, zabalila se do ručníku a vydala se po domě.

Po celý svůj dospělý život bydlela sama, takže se o samotě doma nikdy nebála. Ovšem osamělost ji trápila víc než představa, že by se někdo vloupal do domu. Necítila potřebu se chránit proti lupičům, ale vždycky o svátcích se obrnila proti pocitu prázdnoty, kdy jí ani společnost dobrých přátel nedokázala nahradit rodinu. Její osamělost jí neulehčovalo ani útulné posezení před krbem za chladného večera.

Když se uprostřed noci vytrhla ze spánku, nebylo to proto, že by si myslela, že něco slyší, ale proto, že na ni dolehlo ticho osamělosti.

Neměla strach z toho, že je sama, ale z toho, že zůstane sama do konce života.

Dnes večer se ale cítila trochu nesvá, když zhasla v přízemí a vydala se do patra. Schody pod její váhou vrzaly. Byla zvyklá na skřípění starého dřeva, ale ten obvykle přátelský zvuk jí dnes připadal zlověstný. Na podestě se zastavila a shlédla na šeré schodiště. Chodba a místnosti dole byly prázdné a tiché, tak jak je zanechala, když si šla zaběhat.

Cestou do ložnice si říkala, že je nervózní kvůli tomu, že prší. Po dusivém vedru to byla úleva, ale bylo toho až příliš. Déšť v provázcích bičoval okna a bušil do střechy. Žlábky u chodníků jej nestačily pojmout a proudem se řinul z okapů.

Otevřela dveře na terasu v prvním patře a přitáhla pod převislou střechu keř gardénií v květináči.

Dole uprostřed zahrady obehnané zdí přetékala betonová fontána.

Déšť otloukl okvětní plátky, takže rostliny vypadaly holé a bezútěšné. Zajistila dveře a pak kráčela od okna k oknu a zatahovala žaluzie.

Lilo tak, že by to znervóznilo každého. Baterie byla dnes večer pustá. Bez obvyklých běžců, cyklistů a lidí se psy si připadala izolovaná a zranitelná. Rozložité stromy ve White Point Gardens jí připadaly hrozivé, a přitom jindy se jí zdálo, že jejich silné nízké větve skýtají ochranu.

V koupelně přehodila ručník přes mosaznou tyč, sklonila se nad vanu a roztočila kohoutky. Nějakou chvíli trvalo, než teplá voda doputovala do trubek, a tak ten čas využila k tomu, aby si vyčistila zuby. Když se narovnala nad umyvadlem, zachytila nějaký odraz v zrcadle toaletní skříňky a prudce se otočila. Byl to její župan visící na dveřích.

S rozklepanými koleny se opřela o umyvadlo a zakázala si takovou pošetilost. To se jí vůbec nepodobalo, děsit se každého stínu.

Co to s ní je?

Zaprvé Bobby. Čert aby ho vzal!

Ať už to bylo hloupé nebo ne, povolila si stejnou slabost, jakou by doporučila některému pacientovi. Když se pečlivě vybudovaný život začíná rozpadat, má člověk právo na pár přirozených reakcí, včetně trpkého hněvu, dokonce zuřivosti, a rozhodně má právo na dětinský strach.

Pamatovala se, jaký mívala jako dítě strach. Bobby Trimble, ten uměl ničit životy. Ten její už jednou skoro zničil a vyhrožoval, že to udělá znovu. To proto se ho bála, dnes dokonce ještě víc než dřív.

To proto se nechala vyděsit županem a lhala a prováděla nezodpovědné věci, jako třeba že zatáhla slušného člověka, jako je Hammond Cross, do něčeho ohavného.

Ale jenom zpočátku, Hammonde. Jenom na začátku.

Stoupla si do vany a zatáhla závěs. Dlouho stála pod sprchou a nechala si horkou vodu dopadat na skloněnou lebku, zatímco se kolem ní zvedala pára.

Sobotní večer v Harbour Town jí připadal jako bezpečná lež.

Bylo by ji to dostalo spolehlivě daleko od Charlestonu, na místo plné lidí, kde se dalo čekat, že si ji nikdo nezapamatuje. Taková smůla!

O zbrani jim řekla pravdu, ale byla malá naděje, že jí to teď uvěří.

Když ji přistihli při jedné lži, bude všechno, co následně řekne, znít nepravdivě.

Steffi Mundellová chtěla, aby byla vinna. Žalobkyně nenáviděla jiné ženy. Alex to poznala hned, jak se potkaly. Za studií se zabývala lidmi s osobnostní výbavou, jakou měla Mundellová. Byla ctižádostivá, chytrá a až nezdravě soutěživá. Jedinci jako Steffi byli zřídkakdy šťastní, protože nebyli nikdy s ostatními spokojení, a zvláště ne se sebou. Nikdy nenaplnili svá očekávání, neboť si neustále zvedali laťku. Nemohli dosáhnout spokojenosti. Steffi Mundellová chtěla ke své škodě dosáhnout extrémních výsledků.

V Rory Smilowovi bylo těžší se vyznat. Byl chladný a Alex nepochybovala, že by dokázal být krutý. Ale rovněž rozpoznala, že má v sobě démony, s nimiž neustále zápasí. Ten člověk nepoznal chvilku duševního klidu. Uvolňoval se tím, že trápil ostatní, aby se cítili stejně mizerně jako on. Kvůli své vnitřní nespokojenosti byl zranitelný, ale bojoval s tím se zuřivostí, která znamenala nebezpečí pro jeho nepřátele – jako třeba podezřelé z vraždy.

Bylo těžké se rozhodnout, který z těch dvou jí nahání větší strach.

Pak je tady Hammond. Ostatní si o ní myslí, že je vražednice. On na ni musí mít ještě horší názor. Ale nesmí na něho myslet, jinak by ji ochromila malomyslnost a výčitky svědomí. Nezbýval jí žádný čas ani energie, které by mohla věnovat litování, co by bývalo mohlo být, kdyby se potkali jindy a jinde.

Kdyby někdy nějaký muž dostal příležitost dotknout se její mysli a srdce, toho místa v její duši, kde skutečně přebývala, tak to mohl být on. Mohl to být on, komu by dovolila, aby ji zbavil osamělosti, pro niž se sama rozhodla, kdo mohl zaplnit prázdnotu, rozptýlit ticho, sdílet s ní život.

Avšak nemohla si dovolit luxus romantických představ. Nejdříve se musí dostat z téhle prekérní situace tak, aby to nepoškodilo její praxi, pověst a život.

Vymáčkla na houbu voňavý gel a omyla se spoustou pěny.

Oholila si nohy a vyšampónovala vlasy. Dlouho se oplachovala, aby jí horká voda uvolnila svaly, když už nemohla uvolnit její napětí.

Nakonec zavřela kohoutky, rukama shrnula zbylou vodu a rozhrnula závěs.

Vždycky se uměla opanovat, ale tentokrát zaječela.

Kapitola dvacátá první

Bobby byl znovu při penězích.

Považoval za pouze dočasný neúspěch, že si ještě nevyzvedl peníze od Alex. Však mu je dá. Je toho příliš v sázce, oč by mohla přijít, aby ne.

Nicméně mezitím nezůstal bez peněz. Díky těm dvěma holkám, s nimiž strávil noc, byl o několik set dolarů bohatší. Sbalil se, zatímco pochrupovaly v jeho posteli, a vypařil se. Ta zkušenost by jim měla uštědřit cennou lekci. Připadal si skoro jako lidumil.

Když uvážil, co mu to vyneslo, znamenalo najít si nové ubytování pouze drobnou potíž. Jakmile se usadil v jiném hotelu na druhém konci města, v pokoji s vyhlídkou na řeku, objednal si na pokoj pořádnou snídani – vejce, šunku, menší porci uzeného kořeněného masa s pikantní omáčkou, extra porci opečených brambor s cibulí, o které vlastně nijak zvlášť nestál, ale objednal si je proto, že se cítil tak bohatý.

Dále měl na programu nákupy. Nový oblek nebude žádná extravagance. Budou to pracovní výdaje. Kdyby platil daň z příjmu, mohl si odečíst náklady na oblečení z dam. V jeho oboru člověk musel vypadat k světu.

Po zbytek odpoledne se poflakoval kolem hotelového bazénu a vylepšoval si opálení.

Nyní v novém krémovém plátěném obleku s modrou hedvábnou košilí vešel do baru, který mu vřele doporučil taxikář. „Kde se dá něco podniknout?“ zeptal se ho Bobby cestou.

„Podniknout?“ Taxikář si Bobbyho ohodnotil ve zpětném zrcátku a lenivě prohodil: „Sháníte ženský, že jo, sportovce?“

Polichocený Bobby mu odpověděl úsměvem.

„Znám jeden takovej podnik.“

Jen co Bobby do baru vešel, uvědomil si, že taxikář se vyzná.

Tenhle podnik byl prvotřídní loviště. Hudba burácela. Světla se míhala. Tanečníci se potili. Servírky měly co dělat, aby stačily plnit objednávky lidí, kteří zoufale hledali zábavu. Spousta žen bez doprovodu. Lovná zvěř.

Trvalo mu to dva ředěné drinky, než si vyhlédl oběť. Seděla u stolu sama. Nikdo ji nevyzval k tanci. Hodně se usmívala na každého, kdo šel kolem, což byla neklamná známka toho, že se cítí nesvá, připadá si nápadná a nutně si potřebuje s někým popovídat. A co víc, několikrát po něm hodila očkem, přičemž se tvářil, že si toho nevšiml.

A pak jí blahovolně úsměv oplatil.

Nervózně odvrátila hlavu. Ruka jí vyletěla k hrdlu a začala si pohrávat se stříbrnými korálky na límci halenky.

„Bingo,“ řekl si Bobby v duchu, když vyrovnával účet u barmana.

Přistoupil k ní zezadu, tak, aby si ho všimla, až když promluvil.

„Promiňte, sedí tady někdo?“

Rychle otočila hlavu. Oči se jí rozšířily, čímž prozradila, že má radost, ale hned se to pokusila zamaskovat flirtováním. „Teď ano.“

Usmál se, přisedl k ní ke stolku a záměrně jí vrazil koleny do kolen a okamžitě se omluvil. Zeptal se, jestli ji může pozvat na skleničku. Odpověděla, že by to od něho bylo hrozně milé.

Jmenovala se Ellen Rogersová. Pocházela z Indiány a takhle hluboko na Jihu byla poprvé. Moc se jí tady líbilo, až na to vedro, ale i to mělo své kouzlo. Jídlo bylo božské. Postěžovala si, že co je v Charlestonu, přibrala přes dvě kila.

I když by jí udělalo dobře, kdyby takových pět šest shodila, Bobby galantně řekl: „Vy si opravdu nemusíte hlídat váhu. Máte úžasnou postavu.“

Pleskla ho po ruce a s předstíranou zdrženlivostí řekla: „Mám v práci spoustu pohybu.“

„Jste instruktorka aerobiku? Nebo osobní trenérka?“

„Já? Bůh uchovej! Jsem středoškolská učitelka. Anglická gramatika a čtení. Denně nachodím po chodbách pravděpodobně deset mil.“

Bobby pocházel z Jihu, jak správně vypozorovala. Poznala to podle jeho pomalé, měkké, melodické řeči. Jižané jsou tak přátelští.

S úsměvem se k ní naklonil. „Snažíme se, madam.“

Dokázal to tím, že ji vyzval k tanci. Zatancovali si několik písniček a pak dýdžej pustil pomalou. Bobby ji k sobě přitáhl a omluvil se, že je tak zpocený. Řekla, že jí to vůbec nevadí. Než dotančili, jezdil jí rukou po zadku a slečna Ellen Rogersová nemohla být na pochybách, že je vzrušený.

Když ji pustil, tváře jí planuly a byla rozčilená.

„Omlouvám se…“ vykoktal. „Je to… pane na nebi, je to tak trapné. Nedržel jsem ženu vnáručí… jestli chcete, abych vás nechal na pokoji, tak já –“

„Nemusíte se omlouvat,“ řekla slečna Rogersová jemně. „Je to jenom přirozené. Něco takového nemůžete ovládnout.“

„Ne, madam, to jsem nedokázal. Ne, když jsem vás držel v náručí.“

Vzala ho za ruku a vedla ho zpátky ke stolu. Další pití objednala ona. Když měli tak do poloviny vypito, pověděl jí o své manželce.

„Zemřela na rakovinu. V říjnu to bude dva roky.“

Oči se jí zamžily. „To pro vás musí být strašné.“

Svěřil se jí, že teprve nedávno dokázal zase si někam vyrazit a užívat života. „Zpočátku jsem si myslel, že je dobře, že nemáme děti.

Teď si tak nějak přeju, abychom je měli. Víte, člověk se cítí osamělý, když je na světě sám. Je to proti přírodě.“

Její ruka se vkradla pod stůl, soucitně ho popleskala po stehně a zůstala tam.

Páni, jsem dobrej! pomyslel si Bobby.

Na druhé straně závěsu stál Hammond.

„Vyděsils mě k smrti!“ zalapala po dechu Alex. „Co tady děláš?

Jak ses dostal dovnitř? Jak dlouho tady jsi?“

„Tys mě taky vyděsila.“

„Já? Jak?“

„Přišel jsem na to, proč jsi lhala. Máš strach z Pettijohnova vraha.“

„Ano, napadlo mě, že by mi mohlo hrozit nebezpečí.“

„Chtěl jsem tě varovat, ale nedůvěřuji telefonu.“

Vrhla pohled k ložnici. „Že by ho odposlouchávali?“

„Na Smilowa by mi to sedlo. I bez soudního příkazu.“

„Myslím, že mě nechal sledovat.“

„Pokud ano, tak o tom nic nevím. Pro všechny případy jsem přelezl zeď za domem. Nehodilo by se, aby mě viděli u tvého domu.

Pět minut jsem klepal na kuchyňské dveře. Viděl jsem, že se nahoře svítí, ale když jsi neotevírala, moje představivost si se mnou pěkně zahrála. Napadlo mě, že jdu pozdě, že se stalo něco strašného…“

Odmlčel se. „Celá se třeseš.“

„Je mi zima.“

Sáhl po ručníku, přehodil jej přes ni a vepředu přitáhl cípy k sobě, ale nepustil jej. „Proč si myslíš, že tě sledují?“

„Když jsem si byla zaběhat, viděla jsem podezřelý vůz. Motor běžel. Světla měl zhasnutá.“

„Ty jsi dnes večer byla běhat? V tomhle počasí? Sama?“

„Obvykle jsem sama. Ale vždycky jsem opatrná.“

Pousmál se. „Promiň, nechtěl jsem tě vylekat.“

„Už jsem byla nervózní.“

„Nemohl jsem přece přijít k tvým hlavním dveřím a zazvonit, že?“

„Asi ne.“

„Pustila bys mě dovnitř?“

„Nevím.“ Potom mnohem tišeji dodala: „Ano.“

Zadíval se do jamky na jejím hrdle, v níž se chvěla kapička vody.

Pustil ručník a odstoupil od ní, což ho stálo hodně přemáhání.

„Musíme si promluvit,“ řekl chraplavě.

„Přijdu hned.“

Strnule vešel do ložnice. Ve skutečnosti nic neviděl, ale vnímal, že všude zanechala své stopy. Každý předmět v pokoji ji připomínal.

Když se k němu vrátila, měla na sobě staromódní, střízlivý župan, který se vepředu překládal a zavazoval na pásek, průhledný asi jako olověná zástěra, ale přesto velice sexy, protože pod ním byla nahá a mokrá.

„Teče ti krev.“

Podíval se na ranku na palci, které si doposud nevšiml. „To jsem si asi udělal, když jsem rozbíjel tvůj zámek.“

„Potřebuješ to zalepit?“

„To je v pořádku.“

Povídat si s ní bylo to poslední, co si přál. Chtěl se jí dotýkat.

Rozevřít jí župan a přitisknout se jí tváří na hebkou pleť, vnímat na rtech chuť její pokožky, vdechovat její vůni. V celém těle mu pulzovala fyzická touha, ale nepoddal se jí. Nemohl nést zodpovědnost za minulou sobotní noc, avšak za všechno, co následovalo, zodpovědný byl.

„Po celou dobu jsi věděla, jak se jmenuju, viď? Věděla jsi, kdo jsem.“

„Ano.“

Pomalu přikývl, vstřebával to, co věděl, ale s čím se nechtěl smířit. „Tenhle rozhovor si nepřeju, protože…“

„Protože…?“

„Protože vím, že mi budeš lhát. A že mě to naštve. Nechci se na tebe zlobit.“

„Ani já nechci, aby ses na mě zlobil. Takže bychom spolu možná neměli hovořit.“

„Rád bych od tebe slyšel jedno. I kdyby to měla být lež.“

„Co by to mělo být?“

„Rád bych, abys mi řekla, že ta sobotní noc… že jsi předtím nikdy nic takového neprožila.“ Maličko naklonila hlavu.

„Nejenom tu vášeň,“ dodal. „Tak… tak všechno.“ Viděl, jak polkla, takže jí kapička vody, jíž si předtím všiml, stekla pod župan.

Hlas měla zastřený pohnutím. „Nikdy jsem nic takového neprožila.“

Doufal, že přesně tohle uslyší, přesto se ještě víc zachmuřil. „Ať chceme nebo ne, musíme si promluvit.“

„Nemusíme.“

„Ale ano, musíme. Když jsme se ty a já v přibližně stejnou dobu ukázali v tom tanečním pavilonu, nebyla to náhoda, viď?“

Zaváhala jen pár vteřin, pak zavrtěla hlavou.

„Jak jsi proboha věděla, že tam budu? Sám jsem to nevěděl.“

„Prosím tě, už se mě víc nevyptávej.“

„Bylas předtím s Lute Pettijohnem?“

„O tom s tebou nemůžu mluvit.“

„Odpověz mi, krucinál!“

„Nemůžu.“

„Je to jednoduchá otázka.“

Nevesele se zasmála a zavrtěla hlavou. „Vůbec to není jednoduché.“

„Potom mi to vysvětli.“

„Kdybych to udělala, zůstala bych hrozně bezbranná.“

„Bezbranná, to teda od tebe zaznělo, když jsem to já, s kým se tady mává.“

„Ty nejsi podezřelý z vraždy.“

„To ne, ale snad uznáš, že jsem v nebezpečné situaci. Jsem žalobcem v případu vraždy prominentního občana našeho města, který je náhodou manželem mé nejlepší přítelkyně.“

„Tvojí nejlepší přítelkyně?“

„Davee Burtonové, nyní vdovy po Pettijohnovi. Jsme celoživotní přátelé. Zasazovala se, abych dostal tenhle případ. Spoléhá na mě spousta lidí, které bych nerad zklamal. Dovedeš si vůbec představit, co by to udělalo s mojí pověstí, kariérou, s mojí budoucností, kdyby někdo zjistil, že jsem tady s tebou dnes večer byl?“ i „To proto jsem od tebe v neděli ráno odešla.“ Neklidně začala přecházet po ložnici. „Chtěla jsem zůstat anonymní. Nechtěla jsem, aby ses dostal do střetu zájmů, tak jako teď.“

„V neděli ráno už bylo trochu pozdě na starostlivost a rozvahu.

Když ti ležela na srdci moje dobrá pověst, tak jsi mě neměla sbalit.

To zaprvé.“

Otočila se a nevěřícně se na něho zadívala. „Promiň, ale trochu ti vynechává paměť. To ty jsi sbalil mě.“

„No jasně,“ neodpustil si pohrdavě.

„Kdo se snažil odejít? Dvakrát. Dvakrát jsem se o to pokoušela, ale vždycky jsi za mnou šel a prosils mě, ať ještě chvíli zůstanu. Kdo mě sledoval z pouti? Kdo zastavil a –“

„No dobře,“ rozhodil rukama. „Ale klíčový moment je, žes mě nalákala, a tohle ženy umějí od stvoření světa. Věděla jsi přesně, co děláš.“

„Ano, věděla,“ zvolala. Pak si zapřela ruce v bok a truchlivýma očima mu pátrala v obličeji. „Ano, věděla jsem, co dělám. A máš naprostou pravdu. Zpočátku jsem jenom chtěla… chtěla jsem s tebou navázat kontakt.“

„Proč?“

„Abych se pojistila.“

„Jinak řečeno, abys měla alibi.“

Sklopila pohled. „Nevěděla jsem, že se mi budeš líbit,“ řekla tiše.

„Nepočítala jsem s tím, jak se budeme vzájemně přitahovat. Začala jsem mít špatný pocit z toho, že tě využívám. Tak jsem se pokusila od tebe odejít. Nechtěla jsem, aby tě třeba jen krátký styk se mnou zkompromitoval.

Ale ty ses za mnou pustil. Políbil jsi mě. A potom…“ Znovu mu pohlédla do očí. „Po tom polibku už nezáleželo na tom, jaké byly původní důvody, proč jsem se s tebou seznámila. V tu chvíli jsem nechtěla nic jiného, než být s tebou.“ Setřela si slzy z tváří. „Taková je pravda. Věř si tomu nebo ne.“

„Proč jsi potřebovala alibi?“

„Víš, že jsem Pettijohna nezabila. Řekl jsi to ve výtahu.“

„Správně. Takže se ptám znova, proč jsi potřebovala alibi?“

„Neptej se mě na to, prosím tě.“

„Prostě mi to řekni.“

„Nemůžu.“

„Proč ne?“

„Protože nechci, aby sis myslel…“ Odmlčela se a zhluboka se nadechla. „Prostě nemůžu.“

„Souvisí to nějak s tím mužem?“

Ta otázka ji zaskočila. Rychle zamrkala. „S jakým mužem?“

„V neděli večer jsem tě sem vysledoval. Viděl jsem tě s mužem v mercedesu se stahovací střechou, přibližně dvanáct hodin potom, co jsi vstala z mojí postele.“

„V neděli večer? To… to byl dávný kamarád. Z vysoké. Přijel do Charlestonu pracovně. Zavolal a pozval mě na skleničku.“

„Proč lžeš?“

„Proč mi nevěříš?“

„Protože k mé práci patří i odhalování lží a lhářů. A ty zatraceně lžeš!“

Narovnala záda a založila si ruce. „Měli bychom to skoncovat.

Hned. Dnes večer. Tohle je nemožná situace. V sázce je tvoje kariéra. Nechci nést zodpovědnost za to, že si ji zničíš. A rozhodně nechci být s někým, kdo si myslí, že jsem lhářka.“

„Kdo… to… byl?“

„Co na tom záleží, kdo jsou mí přátelé, když tvoji přátelé, Steffi a Smilow, se nemůžou dočkat, aby mě obvinili z vraždy?“

„Co se divíš, že ti nevěřím, když neustále odmítáš odpovídat na ty nejjednodušší otázky?“

„To nejsou jednoduché otázky,“ rozkřikla se. „Nemáš představu, jak jsou těžké. Vytahují na světlo věci, na které bych nejradši zapomněla, na které jsem se snažila zapomenout, které mě pronásledovaly –“ Zarazila se, uvědomila si, že toho málem prozradila příliš. „Nemůžeš mi důvěřovat. Což je o to větší důvod, abys teď odešel a už se nevracel. Nikdy.“

„Tak fajn.“

„Dokud jsme byli v posteli –“

„Bylo to skvělé.“

„Jestli mi ale nevěříš –“

„Nevěřím.“

„Potom –“

„Spala jsi s Pettijohnem?“

Rysy v obličeji jí povolily. „Cože?“

„Byli jste milenci?“

Hammond k ní přistoupil a zatlačil ji až ke zdi. Ve skutečnosti ho právě tohle pomyšlení dohánělo k šílenství. Tohle ho hnalo, aby jednal jako rozumu zbavený, pateticky řečnil, vztekal se a choval se nezodpovědně nejen ke své kariéře, ale ke všemu, co dříve považoval za důležité. Přání poznat odpověď na tuhle otázku bylo tak neodbytné, že opatrný, prozíravý, vždy se ovládající Hammond Cross vyváděl jako blázen. „Byla jsi někdy Pettijohnova milenka?“

„Ne!“ pak jí hlas klesl z křiku do chraplavého šepotu.

„Přísahám.“

„Zabilas ho?“ Stiskl jí ramena rukama a sklonil se k ní, až měl obličej pár centimetrů od jejího. „Řekni mi v tomhle pravdu a já ti odpustím všechny ostatní lži. Zabila jsi Pettijohna?“

Zavrtěla hlavou. „Ne. Nezabila.“

Praštil do zdi za ní pěstmi, pak se o ni opřel dlaněmi. Sklopil hlavu, až se málem dotýkali tvářemi. Jeho hlasité oddechování přehlušovalo i déšť, který nepřestával bičovat okna.

„Chci ti věřit.“

„Tomuhle můžeš věřit.“ Otočila hlavu a mluvila k jeho profilu.

„Neptej se mě na nic dalšího, protože ti nic víc nemůžu říct.“

„Proč ne? Řekni mi proč?“

„Protože odpovědi jsou pro mě moc bolestné.“

„Bolestné? Jak to?“

„Prosím tě, nechtěj to pomně. Když budeš naléhat, úplně mě to zničí.“

„Ty ničíš mě svým lhaním.“

„Prosím tě, jestli ti na mně jenom trochu záleží, nechtěj po mně, abych tě musela připravit o všechny iluze. Raději ať už tě nikdy neuvidím, než aby ses dozvěděl…“

„Co abych se dozvěděl? Řekni mi to?“

Prudce zavrtěla hlavou a Hammond si uvědomil, že nemá smysl na ni dál naléhat. Dokud nemá její soukromé trápení žádnou souvislost s Pettijohnovým případem, musí respektovat její soukromí.

„To není všechno,“ navázala. „V nastávající krizi budeme stát na opačných stranách.“

„Takže se to všechno přece jenom k tomu případu vztahuje,“

poznamenal sklíčeně.

„Věděla jsem, že když budeme spolu, skončí to všechno hroznými problémy, a přesto jsem dopustila, aby se to stalo. Chtěla jsem, aby k tomu došlo. Ještě na té benzinové stanici jsem tě mohla odmítnout. Neudělala jsem to.“

Zvedl hlavu a zaklonil ji, aby jí lépe viděl do obličeje. „Kdybys věděla to, co víš teď, kdybys to celé měla zopakovat…“

„To není fér.“

„Udělala bys to?“

Místo odpovědi mu dlouze hleděla do očí. Po tváři jí stekla slza.

„Bůh mi pomoz, já taky,“ zasténal Hammond.

Sevřel ji do náruče a vpil se do jejích úst. Její mokré vlasy mu zmáčely košili. Rty měla teplé, jazyk hebký, ústa sladká.

Když se od sebe konečně odtrhli, naráz vyslovili jméno toho druhého, zasmáli se tomu, pak se znovu, možná ještě vášnivěji políbili. Rozvázal jí pásek, zajel rukama pod župan, začal jí hladit hladké břicho, když se jí špičkami prstů dotkl v rozkroku, tiše zasténala.

Krev mu bušila v uších stejně prudce, jako déšť bušil do střechy, a přehlušila všechno ostatní. Zdravý rozum a svědomí jej nabádaly k opatrnosti, ale ve smršti pocitů neměly šanci obstát.

Zvedl ji do náruče a odnesl na postel. Pak se nedočkavě svlékl.

Natáhl se na ni a povzdechl si a v tom vzdechu byla všechna jeho touha a zoufalství. Rozevřela nohy a v mžiku ho obemklo její teplo.

Pronikl do ní hlouběji, tiše zaklel a hlas mu selhával nezvladatelnými emocemi.

„Nespala jsem s tebou, protože jsem potřebovala alibi, Hammonde.“

Opřel si ruce vedle její hlavy, zahleděl se jí do obličeje a začal se v ní pohybovat. „Proč tedy?“

Prohnula se v zádech, aby mu mohla vyjít vstříc. „Kvůli tomuhle.“

Přitiskl jí obličej ke krku. Zažíval neuvěřitelné pocity.

Prostupovaly mu penisem do břicha, do hrudi, celým tělem. Připustil, aby mu všechno ostatní z mysli vymizelo, aby si mohl vychutnat milování s ní. Ale vyvrcholení se blížilo příliš rychle, takže se přestal pohybovat a naléhavě zašeptal: „Ještě nechci být. Ne bez tebe.“

„Pohlaď mě.“

Vedla jeho ruku mezi jejich těla tam, kde byli spojeni. Zlehka ji laskal prsty uvnitř i zvenčí zároveň. Nadzvedla si prso a přitiskla mu je ke rtům. Přejel jí přes bradavku jazykem. Zvuk, který se jí vydral z hrdla, zazněl skoro jako vzlyk. Společně vyvrcholili.

Vlezli si pod přikrývku. Přitáhl ji k sobě, takže měl její zadek v klíně. Teprve pak si uvědomil, že si nevzal žádnou ochranu. Ale nějak si s tím nedělal těžkou hlavu. K čemu by to bylo dobré? Teď už s tím stejně nemohl nic dělat. Chtěl ji jenom držet v náručí.

Vnímat její vůni. Mít ji nablízku a vstřebávat teplo jejího těla.

Když se otočila, spokojil se s tím, že pozoroval její obličej, jak mu spočívala hlavou v ohbí lokte. Myslel si, že spí, protože měla zavřené oči, ale pak si všiml, že se jí zvlnily rty v úsměvu. Políbil ji na zavřené oči. „Penny za tvoje myšlenky.“

Tiše se zasmála a pohlédla na něho. Zlehka obkroužila nehtem obrys jeho úst. „Přemýšlela jsem, jaké by to bylo, obléknout se a jít s tebou na schůzku. Na večeři. Do kina. Někam na veřejnost, kde by nás všichni viděli.“

„Možná. Někdy.“

„Možná,“ zašeptala a nevyznělo to o nic nadějněji, než jak to vyslovil on.

„Rád bych tě doprovodil po celém Charlestonu a představil tě všem svým přátelům.“

„Opravdu?“

„Říkáš to překvapeně.“

„Jsem trochu překvapená. U pochybné známosti –“

„Takhle to mezi námi není, Alex.“

„Není?“

„Ne.“

„Jsem tady relativně krátce, ale už jsem se naučila, jak to tady chodí.“

„Co jak tady chodí?“

„Ve společenských kruzích.“

„Tyhle nesmysly mi můžou být ukradené.“

„Ale většině lidí tady na tom záleží. Nemám náležitý původ. A tvoje rodina přímo určuje laťku.“

„Slovy jistého, sice vymyšleného, leč slavného Charlestoňana říkám: Je mi to úplně fuk, děvče. Ale i kdyby mi na tom záleželo, přesto bych ti dal přednost před kteroukoliv ženou z tohohle města.

Dal jsem ti přednost před všemi ostatními.“

„Před Steffi Mundellovou.“ Zatvářil se tak, že ji to rozesmálo.

„Měl by ses vidět.“

„Jak to víš?“

„Ženská intuice. Byla mi protivná na první pohled. A já jí také a nemělo to nic společného s tím, že já jsem podezřelá a ona žalobkyně. Bylo za tím něco mnohem primitivnějšího. Poznala jsem to, když nás dnes spolu přistihla ve výtahu. Byli jste milenci, viď?“

,“Byli‘ je to pravé slovo. Trvalo to skoro rok.“

„Jak je to dlouho, co jste se rozešli?“

„Dva dny.“

Teď zas byla řada na ní, aby se zatvářila zmateně. „V neděli?“

Přikývl. „Kvůli té sobotě?“

„Ne. Pro mě už to skončilo dávno. Ale po tom, co jsem byl s tebou, jsem s naprostou jistotou věděl, že jako pár jsme Steffi a já ztracený případ.“ Pohrával si prsty s jejími vlasy. „Přestože máš sklony ke lhaní, nepotkal jsem tak žádoucí ženu, jako jsi ty. V

každém ohledu. A nejde jenom o fyzickou stránku věci.“

Potěšeně se usmála. „Můžeš to rozvést?“

„Jsi chytrá.“

„Laskavá ke zvířatům a starým lidem.“

„Je s tebou legrace.“

„Klidná a vyrovnaná. Většinou.“

„Jsi úspěšná, statečná, čistotná a uctivá.“

„Nějak jsem poznala, že jsi příkladný skaut.“

„Z oddílu Orlů. Kde jsem to skončil? Jo, máš dokonalé bradavky.“

„Kam se podělo duševno?“

Významně ji políbil, aby skoncoval s lehkovážností. Když se od ní konečně odpoutal, zneklidnil ho její znepokojený výraz. „Copak je?“

„Buď opatrný, Hammonde.“

„Nikdo se nedozví, že jsem tady.“

Zavrtěla hlavou. „To jsem nemyslela.“

„Co tedy?“

„Možná mě budeš muset obžalovat a půjde mi o život. Dávej si, prosím tě, pozor, abych se do tebe předtím nezamilovala.“

Kapitola dvacátá druhá

„Děkuji, že jste mě přijal.“

Vrchní státní zástupce Monroe Mason nabídl židli Steffi, která za ním přišla do jeho kanceláře. „Mám jenom minutku. Co máte na srdci?“

„Pettijohnův případ.“

„To jsem si domyslel. Něco specificky?“

Steffi zaváhala, tak jak si to naplánovala a nazkoušela. Řekla, jako by jí bylo trapně: „Nerada vás obtěžuji s tím, co vypadá jako podružná pracovní záležitost.“

„Jedná se o Hammonda a detektiva Smilowa? Chovají se jako soupeřící rváči, místo jako profesionálové?“

„Došlo k několika slovním šarvátkám s několika ranami pod pás na obou stranách. To zvládám. Jde o něco jiného.“

Pohlédl na hodiny na svém psacím stole. „Musíte mi prominout, Steffi. Mám za deset minut schůzi.“

„Jde o celkový Hammondův postoj,“ vyhrkla.

Mason svraštil čelo. „Postoj? K čemu?“

„Připadá mi., nevím…“ Odkašlala si, jako by hledala to pravé slovo, a nakonec ji napadlo. „Lhostejný.“

Mason se zaklonil na židli a přes prsty spojené do stříšky si ji bedlivě prohlížel. „Tomu nemůžu uvěřit. Tenhle případ je přesně Hammondova parketa.“

„To jsem si také myslela,“ zvolala. „Normálně by si na tom smlsnul. Honil by Smilowa, aby nashromáždil dostatek důkazů, aby je mohl předložit velké porotě. Nemohl by se dočkat, aby se pustil do přípravy procesu. Tenhle případ má v sobě všechno, co mu obvykle rozproudí krev.

To proto nevím, co si o tom mám myslet,“ navázala po krátké odmlce. „Jako by mu nezáleželo na tom, jestli se ta záhada vyřeší.

Seznámila jsem ho se vším, co jsem se od Smilowa dozvěděla.

Informuju ho, které stopy jsou horké a které už vychladly. Hammond reaguje na každou informaci se stejným nezájmem.“

Mason se zamyšleně poškrábal na tváři. „Co z toho usuzujete?“

„Nevím, co si o tom mám myslet,“ řekla se správnou dávkou zoufalství a údivu. „To proto jsem za vámi přišla. Abyste mi poradil.

Sedím u tohohle případu na druhé židli a nerada bych překročila svoje pravomoci. Řekněte mi, prosím, jak bych s tím měla naložit.“

Monroe Mason se blížil sedmdesátce. Náročnost veřejné vysoké funkce ho už unavila. Poslední dva roky přenášel spoustu zodpovědnosti na své mladé a dychtivé podřízené, radil jim, když bylo zapotřebí, ale většinou jim dával volnost, aby postupovali podle vlastního rozumu. Těšil se na důchod, aby se mohl co srdce ráčí věnovat golfu a rybaření a nemusel se zabývat politickými aspekty své práce. Nebyla to ovšem náhoda, že byl uplynulých čtyřiadvacet let okresním státním zástupcem. Když do funkce nastoupil, byl to bystrý právník, s nímž nebylo radno si zahrávat, a na své ostrosti neztratil nic. Instinkty měl dnes stejně bystré jako tehdy. Pořád dokázal rozpoznat, když s ním někdo nejednal úplně otevřeně.

Steffi počítala s intuicí svého šéfa, když plánovala tuhle schůzku.

„Určitě nevíte, co ho trápí?“ Ztišil burácivý hlas do tlumeného hlaholení.

S předstíraným rozčilením si Steffi skousla spodní ret. „Je to pro mě hodně složité.“

„Nechcete mluvit špatně o kolegovi.“

„Tak nějak.“

„Je mi jasné, že jste v nezáviděníhodné situaci. Obdivuji vaši loajalitu k Hammondovi, ale tenhle případ je příliš důležitý, aby se mohly na někoho brát ohledy. Jestli se vyhýbá svým povinnostem –“

„To jsem nechtěla naznačit,“ vyhrkla. „Jenomže tentokrát se do toho neopírá naplno. Nevkládá do toho srdce.“

„Nevíte proč?“

„Pokaždé, když o tom začnu, zareaguje, jako bych mu šlápla na bolavý palec. Je nedůtklivý a podrážděný.“ Odmlčela se, jako by o tom přemýšlela. „Kdybych ale měla spekulovat o tom, co ho tíží…“

„No prosím.“

Předstírala, že si to pečlivě rozmýšlí. „V tuhle chvíli je naší podezřelou žena,“ řekla nakonec. „Alex Laddová je inteligentní a úspěšná. Je kultivovaná a výřečná a někomu by mohla připadat atraktivní.“

Mason se skutečně zasmál. „Myslíte, že se do ní Hammond zakoukal?“

Steffi se zasmála s ním. „Ovšemže ne.“

„Říkáte ovšem, že její pohlaví ovlivňuje jeho přístup k případu.“

„Předkládám to jako možnost. Ale vzbuzuje to ve mně takový podivný pocit. Vy znáte Hammonda lépe než já. Znáte ho celý život.

Víte, jak byl vychovaný.“

„Vyrostl v domově s velmi tradičními hodnotami.“

„A jasně stanovenými rolemi,“ dodala. „Je to rodilý Charlestoňan, Jižan až do morku kostí. Byl odkojený mátovými nápoji a kavalírstvím.“

Mason si to chvíli přemílal v hlavě. „Obáváte se, že by si nemusel zachovat rozhodnost, kdyby došlo na to, že by měl žádat trest smrti pro ženu, jako je doktorka Laddová.“

„Je to jenom domněnka.“ Sklopila oči, jako by se jí ulevilo, že má tu hroznou povinnost už za sebou.

Po očku pozorovala svého šéfa, jak se zamyšleně popotahuje za spodní ret. Uplynula dlouhá chvíle. Její teorie a váhavý způsob, jakým ji předložila, byly dokonalé. Opomněla mu říct, že si šel Hammond včera v noci prohlédnout místo činu. Mason by to mohl považovat za příznivé znamení. Steffi nevěděla, co si má o tom myslet. Hammond obyčejně nechával na detektivech, aby dělali svoji práci, a nevměšoval se jim do toho, takže jí tenhle obrat připadal podivný. Byla to látka k přemýšlení, ale to si nechá na později.

V tuhle chvíli se nemohla dočkat, co jí Mason odpoví. Kdyby ještě něco dodala, tak by to přehnala, takže seděla tiše a dopřála mu na přemýšlení spoustu času.

„Nesouhlasím.“

„Cože?“ Zvedla hlavu, až jí téměř slyšitelně luplo v kostech. Byla tak přesvědčená, že ho úspěšně dostala tam, kam chtěla, že jeho nesouhlas naprosto nečekala.

„Všechno, co jste řekla o Hammondově výchově, souhlasí.

Crossovi toho chlapce naučili patřičným způsobům. Jsem si jist, že do toho patřila i pravidla chování k ženám – ke všem ženám –, která se táhnou až do dob rytířů ve zbroji.

Ale jeho rodiče, zvláště Preston, mu rovněž vštípili neochvějný smysl pro povinnost a zodpovědnost. Jsem přesvědčen, že to převáží nad vším ostatním.“

„Čím byste tedy vysvětlil tuhle netečnost?“

Mason pokrčil rameny. „Má jiné případy. Plný soudní kalendář.

Bolí ho zub. Zaměstnává ho něco v jeho soukromém životě. Může existovat spousta důvodů, proč je roztržitý. Ale od vraždy uteklo teprve pár dní. Vyšetřování je stále ještě v začátcích. Smilow připouští, že pro zatčení nemá dostatek důkazů.“ Usmál se a zase se naplno rozhlaholil. „Jsem přesvědčený, že jakmile Smilow obviní doktorku Laddovou

– nebo kohokoliv jiného – z tohoto zločinu, Hammond nastoupiv plné polní, a jak ho znám, nic ho nezastaví.“

Přestože měla Steffi sto chutí zaskřípat zuby, úlevně vydechla.

„Jsem tak ráda, že se na to díváte takto. Váhala jsem, jestli s tím mám za vámi chodit.“

„Proto jsem tady.“ Zvedl se, čímž dal jasně najevo, že rozhovor skončil, a vzal si z věšáku sako.

Následovala ho ke dveřím jeho kanceláře a ještě mu nedala pokoj.

Potřebovala mu toho říct víc. „Obávala jsem se, že byste mohl být nespokojený s tím, jak Hammond případ vede, a přidělit jej někomu jinému. Pak už bych ani já na něm víc nepracovala, a to by mě moc mrzelo, protože ten případ je fascinující. Nemůžu se dočkat, až nám policie dodá podezřelého, abych se mohla vrhnout do přípravy procesu.“

Její horlivost Masona pobavila. Zasmál se. „Potom si ráda poslechnete, co má Smilow dnes dopoledne za lubem.“

„Můj čas téměř vypršel –“

Studenti medicíny, kteří do posledního místa zaplnili posluchárnu, aby si poslechli Alexinu přednášku, hlasitě zaprotestovali.

„Děkuji,“ řekla s úsměvem. „Vážím si vašeho zájmu. Než budeme nuceni se rozejít, chtěla bych ještě podotknout, že je životně důležité, aby se s pacientem, který trpí záchvaty paniky, nejednalo jako s hypochondrem. Je smutné, že k tomu často dochází. Rodinní příslušníci mohou špatně snášet neustálé pacientovy stížnosti, což je pochopitelné.

Příznaky bývají občas tak zvláštní, že se zdají směšné a často panuje přesvědčení, že si je pacienti vymýšlejí. Takže i když se pacient podrobuje léčbě a učí se s akutními záchvaty paniky vyrovnávat, měla by být i jeho rodina poučena, jak s tímto fenoménem zacházet.

A nyní už skutečně musíme končit, nebo budou vaši ostatnílektoři požadovat moji hlavu. Děkuji vám za pozornost.“

Nadšeně jí zatleskali a pak se začali trousit pryč. Několik studentů si s ní přišlo promluvit, stisknout jí ruku, jeden se dokonce vytasil s výtiskem článku, který napsala, a požádal ji, zda by mu jej nepodepsala.

Její hostitel k ní přistoupil, až když odešel poslední student.

Doktor Douglas Mann pracoval na lékařské fakultě Univerzity Jižní Karolíny. S Alex se poznali na vysoké a od té doby se přátelili. Byl vysoký a hubený, hlavu měl holou jak biliárová koule, skvěle hrál basketbal a byl to zapřísáhlý starý mládenec z důvodů, s nimiž se Alex nesvěřil.

„Možná bych měl založit tvůj fan klub,“ pravil, když se k ní připojil.

„Ulevilo se mi, že jsem udržela jejich pozornost.“

„Děláš si legraci? Viseli na každém tvém slově. Udělala jsi ze mě hrdinu dne,“ dodal se širokým úsměvem. „Hrozně rád se pyšním slavnými přáteli.“

Považovala to za pošetilou poklonu a zasmála se tomu. „Byli přirození. Dobří posluchači. Byli jsme v jejich věku takhle bystří?“

„Kdo ví? V jednom kuse jsme flámovali.“

„Ty jsi flámoval.“

„No jo, jo.“ Pokrčil kostnatými rameny. „To je pravda, ale s tebou nebyla žádná sranda. Samá práce, žádná zábava.“

„Dovolíte, doktorko Laddová?“

Otočila se a ocitla se tváří v tvář Bobbymu Trimbleovi. Srdce jí udělalo kotrmelec.

Sáhl po její ruce a nadšeně jí s ní pumpoval. „Doktor Robert Trimble, z Montgomery v Alabamě. Jsem v Charlestonu na dovolené, ale dnes ráno jsem uviděl oznámení o vaší přednášce a prostě jsem musel přijít a seznámit se s vámi.“

Doug nepostřehl, že ji nový příchozí vyvedl z konceptu, představil se a stiskl Bobbymu ruku. „Kolegové jsou na našich přednáškách vždycky vítáni.“

„Děkuji,“ řekl Bobby a znovu se obrátil k Alex. „Zvláště mě zajímajívaše studie o úzkostných stavech. Také si říkám, co vás přivedlo k tomu, že jste se právě na tento syndrom soustředila?

Možná nějaká osobní zkušenost?“ Zamrkal. „Obáváte se, že vás dohoní hříchy minulosti?“

„Budete mě muset omluvit, doktore Trimble,“ řekla ledově.

„Mám objednané pacienty.“

„Omlouvám se, že jsem vás zdržel. Bylo mi potěšením.“

Rázně se otočila a zamířila k východu. Doug se s Bobbym rychle rozloučil a hnal se za ní. „Už bylo těch fanoušků víc než dost, viď?

Jsi v pořádku?“

„Samozřejmě,“ odpověděla vesele. Ale nebyla. Ani trochu nebyla v pořádku. Tím, že se tak nečekaně objevil, jí dal Bobby na srozuměnou, že ji může takhle zaskočit kdykoliv. Snadno. V jejím životě nebylo místo, kam by nemohl proniknout, kdyby se mu zachtělo.

„Alex?“ Doug se jí ptal, jestli by s ním nechtěla zajít na pozdní snídani. „Pozvat tě na něco k snědku je to nejmenší, co můžu udělat, abych ti poděkoval.“

„To je od tebe moc milé, Dougu, ale budu muset odmítnout.“

Nedokázala by polknout sousto, ani kdyby na tom závisel její život.

Do hloubi duše s ní otřáslo a rozčílilo ji, že Bobby pronikl tam, kde to považovala za bezpečné území, tak jak bylo nepochybně jeho záměrem. „Za čtvrt hodiny mám objednanou pacientku. Vypadá to, že to sotva stihnu.“

„Tak jedeme.“

Doug trval na tom, že ji ráno vyzvedne, a odvezl ji na univerzitu, protože míst na parkování bylo kolem rozrůstajícího se komplexu pomalu. Cestou do centra jí znovu poděkoval.

„To je v pořádku. Moc se mi to líbilo.“ Dokud to Bobby nezkazil, blesklo jí hlavou.

„Máš to u mě, oplatím ti to kdykoliv,“ řekl upřímně. „Budu to mít na paměti.“

Zapředla s ním nezávazný rozhovor, aby zamaskovala svoje rozčilení.

Sdělovali

si

klípky

o

společných

přátelích

a

spolupracovnících. Vyptala se na přednášku o výzkumu AIDS, na níž pracoval. Zajímal se, jestli zažívá něco nového a vzrušujícího.

Kdyby mu to řekla, neuvěřil by jí. Nebo možná ano, opravila se, když zajeli do její ulice.

„Co se děje?“ zvolal Doug. „Musel se ti někdo vloupat do domu.“

Okamžitě poznala, že vůz zaparkovaný před jejím domem nemá s vloupáním nic společného, a zaplavila ji hrůza. Po obou stranách jejích hlavních dveří stáli policisté v uniformě jako stráž. Do předních oken nakukoval muž v civilu. Smilow hovořil s její pacientkou, která zřejmě přijela dřív.

Doug zastavil a chystal se vystoupit, ale zabránila mu v tom.

„Nepleť se do toho, Dougu.“

„Do čeho? Co se tady sakra děje?“

„Později ti to vysvětlím.“

„Ale –“

„Prosím tě. Zavolám ti.“

Stiskla mu paži, vystoupila, rychle prošla brankou a po cestičce.

Neuniklo jí, že scéna, jež se odehrávala u jejích hlavních dveří, vzbudila pozornost několika kolemjdoucích. Nějaký turista si fotografoval její dům, který nebyl ničím výjimečný. Tahle ulice patřila do programu turistických vycházek. Domy měly podobný stavební styl, ale každý byl něčím historicky mimořádný. Dnes dopoledne od těch ostatních vyčlenil její dům policejní vůz zaparkovaný před ním.

„Doktorko Laddová!“ Její pacientka se k ní rozběhla. „Co se děje? Dorazila jsem, právě když přijeli ti policisté.“

Přes rameno úzkostné ženy se Alex zamračila na Smilowa. „Moc mě to mrzí, Evelyn, ale budu vás muset přeobjednat na jindy.“

Vzala ženu kolem ramen a nasměrovala ji k jejímu vozu. Několik minut Alex trvalo, než ji ubezpečila, že se nic neděje a že ji objedná na nejbližší možný termín.

„Jste v pořádku?“ zeptala se Alex vlídně.

„A vy, paní doktorko?“

„Nic mi nechybí. Slibuju, že vám během dneška zavolám.

Nedělejte si starosti.“

Alex se otočila, až když Evelyn odjela. Když tentokrát prošla po cestičce, zaměřila se na Smilowa.

„Co tady děláte? Měla jsem objednanou pacientku a –“

„Mám příkaz k domovní prohlídce.“

Vytáhl doklad z náprsní kapsy saka.

Pohlédla na tři ostatní policisty, kteří postávali na verandě, a pak se znovu vrátila pohledem k Smilowovi. „Posledního pacienta mám ve tři hodiny. Nemohlo by to počkat až potom?“

„Bohužel ne.“

„Zavolám Franka Perkinse.“

„Poslužte si. My ale jeho svolení nepotřebujeme, abychom šli dovnitř. Dokonce nepotřebujeme svolení ani od vás.“

Bez dalšího pokynul svým lidem, ať jdou dál.

Ze všeho nejurážlivější možná Alex připadalo, že si natáhli rukavice, než vešli do jejího domova, jako by dům a ona představovali nákazu, před níž je třeba se chránit.

Nejdříve plakala.

Když se probudila, zjistila, že se ocitla v nejhorším zlém snu, jaký si osamělá žena dovede představit – alespoň tedy osamělá středoškolská učitelka z předměstí Indianopolis. Ellen Rogersová se v posteli posadila, přitiskla si přikrývku k hrdlu a plakala jako o život.

Měla kocovinu. Byla nahá. Zneuctěná. Opuštěná.

Když se znovu probírala událostmi včerejší noci, zpočátku jí připadalo, že se ponořila do některé z vlastních představ, v níž si ji dobře vypadající cizí muž vybral a dal jí přednost před mladšími, hezčími a štíhlejšími dívkami v nočním klubu. První krok udělal on.

Vyzval ji k tanci a pozval ji na skleničku. Přitažlivost byla okamžitá a vzájemná, tak jak si to vždycky představovala, až ji „to“ potká.

Kromě toho jí nepřipadal nudný ani povrchní. Měl co vyprávět.

Vyprávěl jí příběh o lásce a ztrátě, který ji bral za srdce. K zbláznění miloval svoji ženu. Když onemocněla, rozhodl se, že se o ni postará až do konce. Přesto, jaké to na něho a na jeho práci kladlo nároky, vařil, uklízel a pral. Obsluhoval svoji ženu a vykonával i ty nejméně příjemné povinnosti. Při řídkých příležitostech, kdy mohla jít ven, ji i líčil.

Taková oběť! Tohle je pravá láska. To byl muž, kterého , stálo za to poznat. To byl muž, jenž si zasloužil veškerou lásku, již Ellen v sobě za léta nastřádala a zoufale toužila ji někomu věnovat.

Rovněž byl úžasný milenec.

Přestože se její zkušenost omezovala na jednoho staršího bratrance, který ji přiměl k francouzskému polibku, jednoho mládence, který s ní během dvou nemotorných milování v jeho voze mluvil o lásce, než ji pustil k vodě, a ženatého kolegu ze školy, s nímž měla vzrušující, avšak nenaplněný vztah, než ho přeložili na jinou školu, rozpoznala, že Eddie – tak se jmenoval – je v posteli výjimečný. Prováděl s ní věci, o nichž četla jenom v románech, jež uchovávala v popsaných krabicích ve sklepě. Vyčerpal ji svojí vášnivostí.

Nyní však růžovou zář romantického zážitku zastřel temný děs, který jde ruku v ruce se zástojem na jednu noc s někým úplně cizím.

Těhotenství. Ženám po čtyřicítce se to přece klidně může stát.

Pohlavní nemoci. AIDS.

Kterýkoliv z těchto následků by mohl rozbít její sen, že se přece jenom někdy vdá. Naděje na manželství se s každým uplynulým rokem tenčila, ale včerejší noc ten sen vyloženě znemožnila. Jaký muž by ji teď mohl chtít? Žádný slušný. Ne teď, když má minulost.

Mohla se ocitnout v ještě horší situaci.

A také že ano.

Ještě ji okradl.

Zjistila to, když se konečně zvedla z postele a chystala se do koupelny obhlédnout škody. Uvědomila si, že nemá kabelku na židli, kam si ji předchozí noci odložila. To si pamatovala naprosto přesně.

Nebylo pravděpodobné, že by na to zapomněla, protože to bylo vůbec poprvé, co k ní nějaký muž přistoupil zezadu a začal se o ni otírat. Zajel jí rukou pod šaty a začal jí laskat prsy. Kosti se jí změnily v rosol a pustila kabelku na nejbližší židli. Tím si byla jistá.

Přesto horečnatě prohledala pokoj a nadávala si, že nevěnovala pozornost televizním reklamám, které naléhavě nabádaly, aby nikdo nikam nejezdil bez cestovních šeků.

Ať už to způsobilo trpké sebeobviňování nebo vzpomínka na to, jak snadno jí Eddie namluvil všechny ty lži, Ellen Rogersová najednou zanechala marného hledání a zůstala stát uprostřed hotelového pokoje. Pořád ještě jak ji pámbu stvořil, si zapřela ruce v bok, shodila ze sebe uhlazenost a zaklela jako námořník.

Už se nelitovala. Pořádně se namíchla.

Kapitola dvacátá třetí

Bylo skoro poledne, když Hammond dorazil do soudní budovy.

Když kráčel kolem recepční, požádal ji, aby mu přinesla šálek kávy.

Otrávilo ho, když spatřil Steffi, která na něho číhala v jeho kanceláři.

A ještě víc ho otrávilo, když ho přejela pohledem a řekla: „Těžká noc?“

Domů se vrátil až nad ránem. Jakmile usnul, spal tvrdě několik hodin. Když se konečně vzbudil a zjistil na hodinách na nočním stolku, kolik je, zaklel. Nepotřeboval, aby mu Steffi připomněla, jak pozdě začíná pracovní den.

„Co se ti stalo s prstem?“

Musel si na to dát dvě náplasti, aby to říznutí zakryl. „Pořezal jsem se při holení.“

„Fousaté palce?“

„Co je nového, Steffi?“

„Smilow poslal do laboratoře nějaké další důkazy. Doufá, že určí ten vlas.“

Zamaskoval, jak to s ním zamávalo, tím, že klidně pokračoval ve své činnosti – odložil si kufřík na stůl, setřásl ze sebe sako od obleku a pověsil je, rychle prošel hromádku pošty a telefonické vzkazy. Do jednoho se začetl a roztržitě se zeptal: „O který případ jde?“

Steffi to nesmírně znepokojilo. Založila si ruce. „O vraždu Lutea Pettijohna, Hammonde.“

Posadil se za stůl a poděkoval recepční, která mu přinesla šálek kávy.

„Nedáš si taky, Steffi?“

„Děkuju, ne.“ Zavřela dveře za odcházející recepční, ale nijak jemně. „Když už ses usadil a dostal jsi kávu, mohli bychom si promluvit o nejnovějším vývoji?“

„Smilow našel nějaký vlas v Pettijohnově hotelovém apartmá?“

„Správně.“

„A nechává ho porovnat s…?“

„S vlasem, který vzal dnes dopoledne při domovní prohlídce z hřebene Alex Laddové.“

To mu uštědřilo ránu. „Při domovní prohlídce?“

„Obdržel povolení k prohlídce hned ráno. Už ji provedli.“

„Ani jsem nevěděl, že bude o povolení k prohlídce žádat. Ty ano?“

„Dozvěděla jsem se to teprve před chvílí.“

„Proč jsi mi nezavolala?“

„Neviděla jsem důvod, dokud nebudeme mít něco v ruce.“

„Je to můj případ, Steffi.“

„No, rozhodně se tak nechováš!“ odsekla zvýšeným hlasem.

„Jak se chovám?“

„Na to musíš přijít sám. Pro začátek by sis mohl položit otázku, proč ses sem dostavil tak pozdě. Nezlob se na mě proto, že jsi tady nebyl, když se věci daly do pohybu.“

Mračili se na sebe přes psací stůl. Vztekal se, že ho vyloučili z toho pevného společenství, které si utvořila se Smilowem. V tomhle případu byli div ne jako siamská dvojčata. Její námitky byly ovšem na místě, jakkoliv nerad to uznal. Měl vztek na sebe a na tu situaci a vyléval si ho na ní.

„Ještě něco?“ zeptal se mnohem zdvořileji.

„Má taky ty hřebíčky.“

„Hřebíčky? O čem to ksakru mluvíš?!“

„Vzpomínáš si na tu částečku něčeho, co se našla na Pettijohnově rukávu?“

„Matně.“

Pověděla mu, že ta částečka byla identifikována jako hřebíček a že Alex Laddová měla v misce v hale pomeranče propíchané hřebíčkem. „Provoní místnosti jako přirozené potpourri. Kromě toho našli spoustu peněz v jejím domácím sejfu. Tisíce dolarů.“

„Čímž se má dokázat co?“

„Ještě nevím, co to dokazuje, Hammonde. Ale musíš uznat, že to je neobvyklé a podezřelé, aby měl někdo doma v sejfu tolik peněz.“

Se staženým hrdlem se zeptal: „A co zbraň?“

„Bohužel se ještě nenašla.“

Zapípal mu telefon a recepční mu oznámila, že má na lince Smilowa.

„Pravděpodobně volá mě,“ řekla Steffi a sáhla po sluchátku.

„Řekla jsem mu, že budu u tebe v kanceláři.“

Chvilku poslouchala, mrkla na hodinky a pak vesele zašvitořila: „Jsme na cestě.“

„Jsme na cestě kam?“ zeptal se Hammond, když zavěsila.

„Asi si doktorka Laddová uvědomuje, že v tom lítá. Přichází k dalšímu výslechu.“

Přestože měl stůl plný spisů, výtahů ze zpráv, sdělení a nezodpovězených dopisů, ani ho nenapadlo, aby tam místo sebe poslal Steffi. Potřeboval být u toho, co bude Alex říkat, i když to bude něco, co by raději neslyšel.

Jeho noční můra pokračovala. Její hrůza se stupňovala. Smilow byl nezkrotný, nedalo se mu ovšem vytýkat, že dělá svoji práci. A dělal ji dobře. Alex… prostě nevěděl, co si o ní má myslet. Přiznala, že ho záměrně zkompromitovala tím, že se s ním vyspala, ale odmítla to vysvětlit. Jaký jiný důvod by to mohlo mít kromě spojitosti s Pettijohnem nebo jeho vraždou?

Ve strachu z neznámého se pohyboval, jako by se vlekl pohyblivými písky, když odcházeli ze soudní budovy. Slunce pálilo jako gril. Vzduch byl těžký a nehybný. Dokonce ani klimatizace ve Steffiině voze nestačila. Potil se, když stoupali po schodech ke vchodu do policejní stanice. Dnes jel do Smilowova teritoria ve výtahu se Steffi.

Steffi jednou zaklepala na dveře jeho kanceláře, potom vtrhla dovnitř. „Propásli jsme něco?“

Smilow, který začal bez nich, dál mluvil do mikrofonu magnetofonu. „Připojili se k nám asistenti státního zástupce Mundellová a Cross.“ Uvedl čas a datum.

Alex se otočila k Hammondovi, který se tísnil za Steffi. Když se dnes časně ráno k ní na posteli sklonil, aby ji políbil na rozloučenou, vzala ho kolem krku a nadzvedla se, aby se mohli dlouze, vášnivě políbit. Když se konečně od sebe odpoutali, chraptivě zalitoval, že musí jít. Ospale, smyslně se na něho usmála z polštáře, nedokázala udržet oči otevřené.

Nyní v jejích očích četl obavy, jaké pociťoval sám.

Jakmile skončily formality, řekl Frank Perkins: „Moje klientka by ráda uvedla na pravou míru některá svá předchozí tvrzení.“

Steffi se zlomyslně uculila. Smilow nedal najevo žádnou odezvu a pokynul Alex, ať pokračuje.

Vyčkávavé ticho naplnil její vyrovnaný hlas. „Předtím jsem vám lhala v tom, jestli jsem byla nebo nebyla v Pettijohnově hotelovém apartmá. Byla jsem tam minulou sobotu odpoledne. Když jsem čekala, až otevře, uviděla jsem toho člověka z Maconu, který šel do svého pokoje, tak, jak vám řekl.“

„Proč jste v té věci lhala?“

„Abych chránila jednoho svého pacienta.“

Steffi si nevěřícně odfrkla, ale Smilow ji tvrdým pohledem zkrotil.

„Pokračujte, prosím, doktorko Laddová.“

„Šla jsem za Pettijohnem kvůli jednomu svému pacientovi.“

„Kvůli čemu?“

„Abych mu vyřídila vzkaz. Víc k tomu nemohu říct.“

„Profesní výsada je velmi příhodný štít.“

Připustila to mírným pokývnutím. „Nicméně za tím účelem jsem tam přišla.“

„Proč jste nám to neřekla předtím?“

„Obávala jsem se, že mě budete zastrašovat a naléhat, abych prozradila jméno toho pacienta. Zájmy toho člověka jsou přednější než moje.“

„Až doteď.“

„Situace začala být nebezpečná víc, než jsem předpokládala. Byla jsem nucena říct víc, než jsem doufala, že udržím kvůli svému pacientovi v tajnosti.“

„Zacházíte kvůli svým pacientům obvykle takhle daleko?“

„Zpravidla ne, ale pro tohoto pacienta by bylo nesmírně psychicky náročné, kdyby se musel s panem Pettijohnem osobně setkat. Byla to z mé strany malá laskavost.“

„Takže jste pana Pettijohna viděla?“ Přikývla. „Jak dlouho jste s ním v apartmá setrvala?“

„Pár minut.“

„Méně než pět? Více než deset?“

„Méně než pět.“

„Není hotelové apartmá zvláštní místo pro setkání takového druhu?“

„Také jsem si to myslela, ale pan Pettijohn požadoval, abychom se setkali tam. Říkal, že hotel mu bude víc vyhovovat, neboť tam má za ním později někdo přijít.“

„Kdo?“

„To nevím. V každém případě mi nevadilo se tam zastavit, protože jsem měla po zbytek dne volno, jak už jsem vám říkala.

Neměla jsem žádné další závazky. Šla jsem se kolem Charles Towne Plaza podívat po obchodech a pak jsem odjela z města.“

„A jela jste na tu pouť.“

„Ano. Všechno ostatní, co jsem vám řekla, odpovídá.“

„Která verze?“

Při Steffiině fórku se Perkins zamračil. „Ušetřte nás ironie, paní Mundellová. Nyní je jasné, proč doktorka Laddová váhala a neřekla vám o svém krátkém setkání s Pettijohnem. Chránila soukromí svého pacienta.“

„To je od ní šlechetné.“

Než stačil právník Steffi znovu napomenout, Smilow pokračoval: „Jak vám Pettijohn připadal, doktorko Laddová?“

„Jak mi připadal?“

„Jakou měl náladu?“

„Neznala jsem ho, takže nemám s čím jeho náladu v to odpoledne porovnat.“

„Nuže byl žoviální, nebo podrážděný? Veselý, nebo smutný?

Klidný, nebo rozčilený?“

„Nebyl v žádném extrémním rozpoložení.“

„Jaká byla podstata vzkazu, který jste mu předala?“

„To vám nemůžu říct.“

„Bylo to provokativní?“

„Chcete vědět, jestli ho to rozzlobilo?“

„A rozzlobilo?“

„Pokud ano, nedal to na sobě znát.“

„Nerozčílilo ho to tak, že to u něho mohlo vyvolat záchvat mrtvice?“

„Ne. Ani v nejmenším.“

„Připadal vám nervózní?“

Tomu se musela usmát. „Pan Pettijohn na mě nedělal dojem člověka, který snadno znervózní. Nic z toho, co jsem o něm četla, nenaznačuje, že by byl ostýchavý.“

„Choval se k vám v zásadě přátelsky?“

„Byl zdvořilý. Nezašla bych tak daleko, abych řekla, že byl přátelský. Byli jsme si cizí.“

„Zdvořilý.“ Smilow o tom popřemýšlel. „Choval se jako hostitel?

Vyzval vás příkladně, abyste se posadila?“

„Ano, ale zůstala jsem stát.“

„Nabídl vám něco k pití?“

„Ne.“

„Nabídl vám sex?“

Všichni na tu nečekanou otázku zareagovali, ale nikdo tak prudce jako Hammond. Trhl sebou, jako by ho zeď, o niž se opíral, kousla.

„Co to znamená?“ rozkřikl se. „Co je zas tohle?“

Smilow vypnul mikrofon a otočil se k Hammondovi. „Dej si pohov! Tohle je můj výslech.“

„Ta otázka je nevhodná a ty to moc dobře víš.“

„Plně souhlasím,“ řekl Frank Perkins, kterého popadl téměř takový vztek jako Hammonda. „Vaše vyšetřování neukázalo nic, co by naznačovalo, že se to odpoledne Pettijohn věnoval sexu.“

„Nikoli v posteli v hotelovém apartmá. Což nevylučuje všechny sexuální aktivity. Příkladně orální sex.“

„Smilowe –“

„Uspokojila jste pana Pettijohna orálním sexem, doktorko Laddová? Nebo on vás?“

Hammond se vrhl přes místnost a tvrdě do Smilowa strčil. „Ty parchantě!“

„Dej ode mě pracky pryč,“ odsekl Smilow a také do něho strčil.

„Hammonde! Smilowe!“ Steffi se pokusila mezi ně vstoupit, ale vykoledovala si jenom pořádný šťouchanec.

Frank Perkins byl úplně bez sebe. „To je urážka!“

„To byla laciná rána pod pás, Smilowe!“ zařval Hammond.

„Dokonce ani ty jsi dodnes takhle nízko neklesl. Jestli hodláš takhle pokračovat, tak ukaž aspoň dost odvahy a nechej magnetofon běžet.“

„Nepotřebuju, abys mi dával lekce, jak mám vést výslech.“

„Tohle není výslech. Je to záměrné poškozování pověsti. Bez pádného důvodu.“

„Je podezřelá, Hammonde,“ namítla Steffi.

„Ale ne z nějakých sexuálních nepřístojností, to teda ne!“ odsekl.

„Co ten vlas, Smilowe?“ zajímala se Steffi.

„K tomu jsem se chystal.“ S Hammondem se spalovali pohledem jako dva pitbulové na řetězu. První se vzpamatoval Smilow. Uhladil si vlasy a povytáhl manžety. Vrátil se ke svému psacímu stolu a znovu zapnul magnetofon. „Doktorko Laddová, v hotelovém apartmá jsme našli vlas. Právě jsem se ze státní laboratoře v Columbii dozvěděl, že odpovídá vlasům, které jsme získali z vašeho hřebene.“

„No a co, detektive?“ Lhostejnost k tomu, co se děje, z ní spadla.

Tváře jí zrůžověly a zelené oči rozhněvaně jiskřily. „Připustila jsem, že jsem v tom apartmá byla, a vysvětlila jsem vám, proč jsem předtím neřekla pravdu. Vypadl mi vlas, což je přirozený biologický úkaz. Jsem si jistá, že můj vlas není jediný, který jste v tom pokoji našli.“

„Ne, to není.“

„Ale jenom mě jste si vybral, že mě budete urážet.“

Hammond měl chuť vykřiknout Bravo, Alex. Měla plné právo být dotčená. Smilowova otázka byla vypočítaná na to, aby s ní otřásla, aby ji vyvedla z míry, aby oslabila její soustředění a mohl ji nachytat při lži. Byl to starý trik a obvykle zabral. Tentokrát ne. Smilowovi se nepodařilo jí otřást, jedině ji k nepříčetnosti rozzuřil.

„Můžete vysvětlit, jak se dostala částečka z hřebíčku na rukáv pana Pettijohna?“

Zatvářila se o poznání méně naštvaně, potom se skutečně zasmála. „Pane Smilowe, hřebíček najdete ve většině kuchyní na světě. Proč jste se zaměřil zrovna na můj hřebíček? Budou ho určitě mít v zásobě i v kuchyni hotelu Charles Towne Plaza. Možná ho pan Pettijohn vzal u sebe v kuchyni a přinesl si ho s sebou do hotelu.“

Frank Perkins se usmál a Hammond věděl, co si myslí. Při křížovém výslechu by stejnou logikou dosáhl toho, že by se porotci smáli obvinění žalobce, že ten hřebíček byl hřebíček doktorky Laddové.

„Myslím, že byste se měl smířit s tím, že je to marné, Smilowe,“

poznamenal

Perkins.

„Doktorka

Laddová

s

vámi

plně

spolupracovala, přestože jsem jí to neradil. Velice ji to obtěžovalo, stejně jako její pacienty, které musela přeobjednat. Obrátili jste jí dům vzhůru nohama a neodpustitelně jste ji urazili. Dlužíte jí velkou omluvu.“

Pokud Smilow právníka slyšel, nedal to nijak najevo. Průzračným pohledem neochvějně utkvíval na Alexině obličeji. „Rád bych se něco dozvěděl o penězích, které jsme našli ve vašem sejfu.“

„Co je s nimi?“

„Kde jste je vzala?“

„Nemusíš odpovídat, Alex.“

Doporučení svého právníka ignorovala. „Zkontrolujte si má daňová přiznání, pane Smilowe.“

„To jsme udělali.“

Nadzvedla obočí, jako by chtěla říct Tak proč se ptáte?

„Nebylo by finančně prozíravější, kdybyste měla peníze na účtu v bance, kde by nesly úroky, než v domácím sejfu?“

„Její finance a to, jak s nimi nakládá, je zcela irelevantní,“

prohlásil Perkins.

„To se ještě uvidí.“ Než stačil právník něco namítnout, vztyčil Smilow ukazováček. „Ještě něco, Franku. A pak budu končit.“

„Takhle se nikam nedostanete.“

„Kdy u vás došlo k vloupání, doktorko Laddová?“ Tuhle otázku Hammond určitě nečekal a Alex zřejmě také ne. Pro tentokrát byla její reakce patrná a výmluvná. „Do kuchyně?“

Smilow z ní nespouštěl pozorný pohled. „Ano, z terasy,“ řekl.

„Už se přesně nepamatuji. Nějaký měsíc už to, myslím, bude.“

„Ukradli vám něco?“

„Ne, myslím, že to z darebáctví udělaly nějaké děti.“

„Hmm. No dobrá. Děkuji.“ Vypnul magnetofon.

Perkins jí přidržel židli, když se zvedala. „Už to začíná být únavné, Smilowe.“

„Nebudu se omlouvat, Franku. Musím vyřešit vraždu.“

„Štěkáte na špatný strom a zatím vychládá stopa ke skutečnému viníkovi.“

Pobídl svoji klientku ke dveřím. Hammond se snažil na ni nedívat, ale nedokázal to. Musela vycítit jeho pohled, protože se na něho podívala, když ho míjela. Zároveň na sebe pohlédli, když do toho Smilow řekl: „Kdo je váš přítel?“

Rychle se otočila k detektivovi.

„Můj přítel?“

„Váš milenec.“

Tentokrát to zabralo. Její sebeovládání zakolísalo. Opustila ji obvyklá obezřetnost nebo nevnímala svého právníka, který jí radil, aby neodpovídala. Zareagovala bezděčně. „Nemám milence.“

„Jak potom vysvětlíte, že lůžkoviny, které jsme našli u vás v koši na špinavé prádlo, jsou potřísněné krví a semenem?“

„Ta povídačka o tom, že kryje pacienta, je pustý výmysl,“

uchechtla se pobaveně Steffi. „Doporučuju, abys ji bez průtahů obvinil.“

Se Smilowem a Hammondem se držela zpátky, když Frank Perkins rozzuřeně kráčel se svojí klientkou pryč. Nicméně ti dva neposlouchali, co Steffi vykládá. Byli jako dva gladiátoři, kteří se chystají k rozhodujícímu zápasu. Kdo zemře poslední, vyhrává.

Hammond udělal první výpad. „Kde jsi sakra sebral takové –?“

„Může mi být ukradený, co si myslíš o mojí taktice. Dělám to po svém.“

„Chceš, aby se z toho vyvlíkla?“ osopil se na něho Hammond.

„Pokračuj s tímhle nesmyslem o jejím osobním životě a Frank Perkins se po tom začne vozit. Prostěradlo v koši na špinavé prádlo!

Kristepane!“ Znechuceně se ušklíbl.

„Nezapomeň na župan,“ vložila se do toho Steffi. Tahle podrobnost jí připadala nejzábavnější. „Slečna Stydlivá souloží v županu.“

Hammond ji sežehl pohledem, ale musel věnovat pozornost Smilowovi, který namítl: „Proč lhala v tom, jestli má, nebo nemá přítele?“

„Jak to mám sakra vědět?“ zaječel Hammond. „Jak to můžeš vědět ty, krucinál? Prohlásila, že momentálně nikoho nemá. To snad stačí.“

„To sotva,“ skočila jim do řeči Steffi. „Skvrny od semene –“

„Nemají nic společného s tím, že navštívila minulý víkend Pettijohna!“

„Možná ne,“ odsekla. „Je možné, že se škrábla na noze, jak tvrdí, když si ji holila. No dobře, tím se vysvětluje krev, i když si myslím, že by se měla ověřit krevní skupina. Ale sperma je sperma. Proč by popírala, že má vztah s nějakým mužem, kdyby to nějak nesouviselo s Pettijohnem?“

„Pro to můžou existovat spousty důvodů.“

„Jmenuj mi jeden.“

Hammond se k ní sklonil. „Jak je libo. Nic ti po tom není, s kým spí.“

Šlachy na krku mu vystoupily, obličej měl rudý a na čele mu tepala žíla. Viděla ho, když se naštval na policisty, na soudce, na porotce, na ni, na sebe. Ale ještě nikdy ho neviděla takhle zuřit.

Napadaly ji otázky, o nichž bude přemýšlet o samotě, až bude mít dost času, aby o nich uvažovala důkladně. Teď řekla: „Nechápu, proč se tak rozčiluješ.“

„Protože vím, čeho je schopný.“ Ukázal na Smilowa. „Zachází s důkazy, jak se mu hodí.“

„Tyhle důkazy jsme nashromáždili během zákonné domovní prohlídky,“ procedil Smilow se zaťatými zuby.

Hammond se zachechtal. „Vůbec by mě u tebe nepřekvapilo, kdyby ses na to prostěradlo udělal sám.“

Smilow se zatvářil, jako by měl sto chutí Hammonda praštit.

Cloumal s ním takový vztek, že se jen s velkým úsilím dlouze nadechl nosem, až se mu nosní dírky protáhly.

Steffi považovala za moudré zasáhnout. „Jak často myslíte, že taková ženská jako doktorka Laddová pere?“

„Nejmíň každý třetí čtvrtý den,“ řekl Smilow škrobeně a nepřestával probodávat Hammonda tvrdým pohledem.

„Tomu nevěřím,“ prohlásil Hammond a opřel se o zeď, jako by se chtěl od hovoru distancovat.

„Což znamená,“ pokračovala Steffi, „že v posledních dvou dnech doktorka Laddová s někým spala a nepřiznává to. Když ses zeptal na milence,stačilo, aby odmítla jeho totožnost prozradit nebo se zeptala, co má společného její milostný život s naším vyšetřováním vraždy nebo nás poslala do háje. Místo toho zbledla, zalhala, a když se do té lži zapletla, snažila se to zaonačit, jako že chtěla říct, že momentálně nikoho nemá.“

Oba muži naslouchali, nebo se aspoň tak tvářili. Žádný z nich ale nic nepodotkl, a tak pokračovala: „Možná je to z její strany jenom takové slovíčkaření. Chce se z toho vykroutit tak, že přímo nelže, ale ani neříká pravdu. Možná stálého milence nemá, ale občas si sexu užívá.“

Smilow svraštil čelo. „To si nemyslím. Ve skříňce na léky jsme nenašli žádnou orální antikoncepci, žádný pesar, ani kondomy ne.

Nic, co by naznačovalo, že vede víceméně pravidelný sexuální život.

Takže mě skutečně překvapilo, když jsem v koši na prádlo našel ty ušpiněné lůžkoviny.“

„Ale musel jsi o ní uvažovat v sexuálních souvislostech, Smilowe. Co bys jinak sledoval otázkou, jestli měla s Pettijohnem sex?“

„Celkem nic jsem tím nesledoval,“ připustil. „Víc to vypovídalo o Pettijohnovi než o ní.“

„Takže to byl ohavný pokus ji vytočit.“

Steffi Hammondovu rozmrzelou poznámku ignorovala a zeptala se: „Takže si vlastně nemyslíš, že si v tom hotelovém apartmá s Pettijohnem pohrála?“

Smilow se zazubil. „Možná dostal ten záchvat právě proto, že ne.“

Hammond se odlepil od zdi. „To tady budeme probírat sexuální život doktorky Laddové? Protože jestli ano, tak mám skutečnou práci.“

Smilow pokývl ke dveřím. „Klidně běž.“

„O čem ještě se budeme bavit?“

„O tom vylomeném zámku na jejích zadních dveřích.“

„To vysvětlila.“

Steffi šla Hammondova natvrdlost čím dál víc na nervy. „Ty jsi tomu jejímu vysvětlení neuvěřil, že? Zřejmě v tom taky lhala. Tak jako lhala po celou dobu ve všem ostatním. Co to s tebou je?

Obyčejně cítíš lež na míli daleko.“

„Tvrdí, že k tomu vloupání došlo před několika měsíci,“

pokračoval Smilow. „Ale roztříštěné dřevo nezešedlo. Je syrové. I škrábance na kování jsou čerstvé. Kromě těchto známek nedávného vloupání si nedovedu představit ještě jedno. Že by to několik měsíců nenechala opravit, když je sama tak pěstěná a pečlivě upravená a udržuje dům v bezvadném stavu.“

„Pořád jsou to jenom domněnky,“ řekl Hammond. „Všechno jsou to pouhé dohady.“

„Ale bylo by absurdní to pomíjet,“ namítla Steffi.

„O nic absurdnější, než splácat dohromady nepodložené domněnky a považovat je za fakta.“

„Něco z toho fakta jsou.“

„Proč tolik chceš, aby vina padla na ni?“

„Proč ty tolik chceš, aby ne?“

Následující ticho se rozhostilo tak náhle a bylo tak nabité napětím, že zaklepánína dveře zaznělo jako rána z děla.

Dveře otevřel Monroe Mason, vstrčil dovnitř hlavu a rozhlédl se.

„Slyšel jsem, že je doktorka Laddová zase u výslechu, tak jsem se přišel podívat, jak to jde. Moc dobře asi ne. Slyšel jsem řev, jen co jsem prošel bezpečnostními dveřmi.“

Všichni něco zamumlali na pozdrav, pak dobře půl minuty nikdo neřekl slovo.

Nakonec se Mason obrátil na Steffi. „Vy jste obvykle tak výmluvná. Co se děje? Ztratila jste řeč? Do čeho jsem to vpadl?“

Pohlédla na Smilowa a Hammonda, a pak teprve na Masona.

„Prohlídka domu doktorky Laddové poskytla pár zajímavých výsledků. S Hammondem jsme hodnotili, nakolik jsou pro případ podstatné. Smilow zastává názor,, a já se k němu přikláním, že představují pádné důkazy v její neprospěch.“

Mason se otočil k Hammondovi. „Ty zřejmě jejich názor nesdílíš.“

„Podle mého nemáme nic. Oni jsou z toho celí blahem bez sebe, ale to proto, že nemusejí případ předložit velké porotě.“

Steffi si uvědomila, že příští chvíle budou pro její budoucnost klíčové. Hammond byl Masonův chráněnec. Zrovna dnes ráno, kdy za svým šéfem přišla a svěřila se mu se svými starostmi ohledně Hammondovy zdánlivé netečnosti k případu, se ho Mason zastal.

Nemuselo by to být zrovna prozíravé, kdyby s jeho pomazaným následníkem nesouhlasila.

Na druhou stranu nemůže nechat uniknout jasnou podezřelou jenom proto, že je Hammond choulostivý. Jestli tohle dobře zvládne, Mason by mohl ve svém následníkovi uvidět slabost, které si předtím nevšiml. Mohl by postřehnout charakterovou vadu, jež by mohla být účinnému výkonu žalobce na překážku.

„Myslím, že to, co na doktorku Laddovou máme, je dostatečně přesvědčivé, abychom ji mohli zatknout,“ prohlásila. „Nechápu, na co čekáme.“

„Na důkazy,“ řekl Hammond rázně. „Jak by se ti to pro začátek zdálo?“

„Důkazy máme.“

„Chatrné, nepřímé důkazy, a to nepřeháním. I ten nejhorší obhájce v Jižní Karolíně by snadno dokázal ze všeho, co jsme nashromáždili, vybruslit. A Frank Perkins patří k nejlepším.

Pochybuju, že by ji velká porota vůbec obvinila, kdybych se vytasil jenom s pár vlasy a kořením.“

„Kořením?“ zeptal se Mason.

„Hřebíček je koření,“ vyjela podrážděně.

„Co s tím?“ zařval Hammond.

„Má pravdu,“ zasáhl tiše Smilow, a tím je rázem umlčel. Steffi nemohla uvěřit, že Smilow s Hammondem souhlasí, a Hammonda to zřejmě ohromilo stejně jako ji.

Mason se zajímal o Smilowův názor. „Souhlasíte s Hammondem?“

„Tak docela ne. Podle mě je do toho doktorka Laddová zapletená.

Zatím ještě nevím, jakým způsobem a do jaké míry. V sobotu tam s Pettijohnem byla. Mám tušení, že za tím nebylo nic dobrého, protože proč by jinak vršila lež na lež, jen aby to zamaskovala? Nicméně z právního hlediska má Hammond pravdu. Nemáme žádnou zbraň. A žádný –“

„Motiv,“ dodal Hammond.

„Správně.“ Smilow se kysele usmál. „Pokud neměla s Pettijohnem intimní styk, tak vlastně nesejde na tom, jestli spí s kterýmkoliv mužem z Charlestonu. Co je nám do toho, jestli se někdo bez zjevného důvodu vloupal k ní do domu? Je zvláštní nakřečkovat si tisíce dolarů v domácím sejfu, když má pár kroků od domu několik bank, ale zákon tím neporušuje.

Tak, jak jsem poznal její povahu, jsem přesvědčen, že by se raději nechala odsoudit k smrti, než aby zradila důvěru svého pacienta, i kdyby ten pacient byl její jedinou obranou. Ne že bych věřil té povídačce, že šla za Pettijohnem s nějakým vzkazem od pacienta.

Tomu nevěřím, stejně jako nevěřím, že byla na nějaké pouti atakdále.

Ale,“ dodal důrazně, „hlavní je, že nemáme v ruce žádný motiv, proč by měla Pettijohna zabíjet. A nepodařilo se mi najít mezi nimi spojitost ani v osobní ani v profesní rovině. Pokud byl jejím pacientem, nikdy jí nevystavil šek. Pokud investovala do některého z jeho projektů, nejsou o tom žádné záznamy. Nepodařilo se mi ani zjistit, že by se setkali někde na společenské večeři.

Jeden z mých lidí pátrá v Tennessee, odkud pochází, ale doposud toho moc nezjistil kromě jejích studijních výsledků. Pokud byl někdy Pettijohn v Tennessee, nezanechal tam po sobě stopu.“

„Takže nám buď říká pravdu,“ poznamenal Mason, „nebo po sobě dobře zametla stopy.“

„Přikláním se k tomu druhému,“ řekl detektiv. „Něco tají, jenom nevím, co to je.“

„Ale kdybys měl –“

„Nemá!“

„Kdybys našel motiv –“

„Žádný nenašel!“

Kapitola dvacátá čtvrtá

„Buď zticha, Hammonde, a nech mě mluvit,“ utrhla se na něho.

„Prosím.“ Mávl rukou, že jí dává prostor.

Oslovila Smilowa. „Kdyby se ti podařilo najít mezi nimi nějakou spojitost, objevit motiv, mohl bys s tím, co máme, udělat další krok?“

Smilow pohlédl na Hammonda. „To je na něm.“

Hammond probodl Smilowa tvrdým pohledem, pak letmo zavadil očima o ni a zahleděl se na Masona, který zřejmě nedočkavě čekal na jeho odpověď. Nakonec řekl: „Jo. S tím, co máme, bych mohl pokračovat. Ale musel by to být motiv jako řemen.“

„Víš, Davee, že je to značně nevkusné?“

„Velice nevkusné.“ Davee Pettijohnová div spokojeností nepředla, když vyměnila plnou sklenici, kterou jí donesl číšník, za prázdnou. „Jak už jsem ti říkala, Hammonde, odmítám chovat se jako pokrytec.“

„Pohřeb tvého manžela byl teprve včera.“

„Proboha, ani mi to nepřipomínej. To ale byl deprimující podnik.

Ze ses z toho div nezbláznil nudou?“

Proti své vůli se Hammond usmál a poděkoval číšníkovi, který mu přinesl objednané pití. „0 tomhle budou klepařit dlouhá léta.“

„Proto to taky dělám, drahoušku,“ řekla Davee. „Tímhle malým soaré chci urazit všechny mrchy, které mě budou pomlouvat, ať udělám cokoliv. Proč nejdou všichni pryč?“

Shromáždění se dalo sotva nazvat malým soaré. Všechny přízemní prostory Pettijohnová sídla zaplnili přátelé, známí a příživníci, kteří až křiklavě dávali najevo, že je jim úplně jedno, jestli vdova pořádá večírek den po manželově pohřbu, nebo ne. Ne že by se to nějakým způsobem mohlo považovat za smuteční hostinu. Byla to nanejvýš nevhodná, špatně načasovaná nezřízená pitka, což byl ovšem záměr.

„Že by tohle Lutea rozzuřilo? Klepla by ho z toho pepka.“

„Taky že se stalo,“ poznamenal Hammond.

„No jo, málem jsem zapomněla.“

„Ohlašoval se nějak ten záchvat mrtvice?“

„Měl vysoký krevní tlak.“

„Nebral na to léky?“

„Měl brát, ale nepostavil se mu po nich, tak je brát přestal.“

„A ty jsi to věděla?“

„Co myslíš, Hammonde? Že za to můžu já, že měl záchvat? Hele, způsobil si to sám svojí umíněností. Řekl, že jestli si má vybrat, že buď nebude souložit, nebo si pro něho přijde Zubatá, že volí Zubatou.“

„Ten záchvat ho nezabil, Davee.“

„Však vím. Střelili ho, mizeru. Do zad. Takže na toho, kdo to udělal.“ Pozvedla sklenici.

Na to se Hammond nemohl napít a zneklidněl, že ona ano. Znovu se soustředil na večírek. Stáli na galerii v prvním poschodí, odkud měli výtečný výhled na bavící se přítomné. „Nevidím tady nikoho ze staré gardy.“

„Nedostali pozvání.“ Lokla si ze sklenice a uličnicky se usmála.

„Proč jim kazit radost? Takhle můžou přemýšlet, co se tady odehrává za hříchy a nepřístojnosti.“

Večírek poskytne spoustu látky k pomluvám. Rocková kapela měla zesilovače puštěné naplno. Zásoba jídla byla hojná. Alkoholu bylo dokonce ještě víc. I drogy byly k dispozici. Zkraje večírku Hammond poznal dobře známého dealera, který se bezpočtukrát vyhnul odsouzení.

Zahlédl komerčně úspěšného spisovatele, který se nedávno přiznal ke své homosexualitě. Na oslavu toho osvobozujícího rozhodnutí se veřejně muchloval se svým milencem pro tenhle večer.

Jejich nestydaté chování na veřejnosti by vzbudilo pozornost, nebýt senzační mladé ženy opodál, která ukazovala svoje zvětšené prsy skupince lačných obdivovatelů a vybízela je, ať si sáhnou.

„Zaplatila za ně moc,“ poznamenala Davee jedovatě.

„Znáš nějakého doktora, který dělá prsa levně?“

„Ne, ale znám jednoho, který by odvedl lepší práci.“ Hammond na ni úkosem pohlédl a ona se zasmála svým typickým hrdelním sexy smíchem. „Kdepak, kamaráde. Ty moje jsou pravé. Ale spala jsem s ním. Jako milenec nestojí za nic, ale co se týká jeho práce, je stoprocentní perfekcionista.“

Přejel ji pohledem. „Co jsem přišel, chci se tě na něco zeptat.“

„Na co?“

„Začala ses věnovat břišnímu tanci?“

„Není to božské?“

Rozpřáhla paže a zatočila se, aby předvedla svůj kostým. Byl ze surového červeného hedvábí a sestával z těsných kalhot na boky a čehosi, co jí končilo hned pod prsy. Kalhoty jí na břiše sjely nebezpečně nízko. Kolem pasu měla tenký zlatý řetízek. Na každé paži pak alespoň tucet zlatých náramků. Zakončila otočku vyzývavým zavlněním.

Hammond se zasmál. „Božské.“

Spustila paže a zaškaredila se na něho. „Dělá mi moc dobře, že si to myslíš. Proč my vlastně nejsme milenci, Hammonde?“

„Musel bych si stoupnout do fronty.“

„Jdi se bodnout.“ Zasmál se, ale zamračila se ještě víc. „Jak můžeš vypustit z úst takovou ohavnost, když nemám nikoho ani na vlastní párty?“

„Kam se poděl ten masér?“

„Sandro? Musela jsem ho propustit.“

„Od neděle? To šlo rychle.“

„yíš, jaká jsem, když se jednou rozhodnu.“

„Spatně tě masíroval?“

Na dvojsmyslný žert mu odpověděla sarkastickým „Cha, cha“.

„Je to citlivé téma?“

„Proboha, ne. K srdci mi nepřirostl, to spíš někam jinam. Měl penis o hodně větší než mozek.“

„Vysněný to muž každé ženy.“

„Na chvíli možná. Začal mě nudit.“

„A nuda se ti z hloubi duše příčí.“

„To rozhodně.“ Shlédla dolů na rozveselený dav a povzdechla si.

„A teď to mám.“ Sáhla po jeho ruce. „Pojď se mnou, chci ti něco ukázat.“

Odtáhla ho po chodbě do svého pokoje. Když zavřela dveře, dostalo se jim požehnané úlevy od hudby. Opřela se o dveře a zavřela oči. „Už mi to stačilo. Začínala mě pekelně bolet hlava.“

„Nemůžeš odejít z vlastního večírku, Davee.“

„Zná mě tam jen pár lidí. Většina jenom hledala, na jaký mejdan by zapadla. Je jedno, jestli tam budu, nebo ne. Kromě toho jsou všichni na nejlepší cestě zpít se do němoty.“ Když kráčela přes místnost, vyzula se ze sandálů na vysokém podpatku a odložila sklenici na stoleček u pohovky. „Chtěl bys ještě?“

„Ne, děkuju.“

Vzala mu z ruky orosenou sklenici a postavila ji vedle svojí. To, co nastalo potom, ho zaskočilo naprosto nepřipraveného. Uchopila jeho ruce, položila si je na holý pas, vytáhla se na špičky a políbila ho. Znovu se zavlnila a otřela se o něho. Nezavrtěla se tak přehnaně jako předtím, ale bylo to mnohem sugestivnější.

Leknutím sebou škubl a zaklonil hlavu. „Co to děláš?“

„Musíš se ptát?“

Ovinula mu paže kolem krku a pokusila se ho znovu políbit, ale když nereagoval, spustila se na celé plosky nohou a vzhlížela k němu s patrným rozčarováním. „Ne?“

„Ne, Davee.“

„Jen tak pro srandu? Jestli si to nemůžeš rozdat se starou kamarádkou, tak s kým teda?“

„S kým tedy.“

Zazubila se a pokusila se ho znovu políbit, ale zaklonil hlavu.

„Už nejsme děti, Davee. Čas her máme za sebou.“

„Bylo by to fajn,“ slíbila svůdně. „Mnohem lepší než poprvé.“

„O tom nepochybuji.“ Usmál se, láskyplně ji stiskl v pase a spustil ruce k bokům. „Ale nemůžu.“

„Chceš říct, že nechceš.“

„Nechci.“

„a jé,“ zasténala. Když spouštěla paže, přejela mu jimi po hrudi až k pásku kalhot a pak je odtáhla. „Řekni mi, že to není pravda.“

„Co?“

„Že ses do ní zamiloval.“

Srdce se mu málem zastavilo. „Jak jsi to zjistila?“

„Ale prosím tě, Hammonde, měsíce se povídá, že vy dva si berete práci domů.“

„Steffi!“ zvolal s úlevou. „Ty mluvíš o Steffi!“

Davee nechápavě naklonila hlavu. „O kom jiném bych měla mluvit?“

Přiznat se k poměru se Steffi nebylo tak ožehavé, jako odpovědět Davee na otázku. „Měl jsem se Steffi poměr, ale už to skončilo.“

„Přísaháš?“ Podezíravě přivřela oči.

„Čestné slovo skauta.“

„Ani ti neumím říct, jak ráda to slyším. Když jsi tady byl v neděli večer, dala jsem ti velkou příležitost, abys slečnu Mundellovou pomluvil. Když jsi to neudělal, řekla jsem si, že ty klepy budou asi pravdivé. To mě uzemnilo. Říkala jsem si, co na ní vidíš. Nemá žádný styl, žádný smysl pro humor, žádnou úroveň a klidně se vsadím, že po Dni práce by si beze všeho vyšla v bílých botách.“

Hammond se musel zasmát. „Ty jsi ale podvodnice. Nejsi zdaleka tak nekonvenční, jak bys chtěla, aby si všichni mysleli.“

Zatvářila se povzneseně. „Některé věci se prostě nedělají.“

„A bílé boty na podzim jsou striktně tabu.“

„Ale zajímáš se o někoho, viď?“ zeptala se nečekaně. „A nezkoušej na mě žádné takové to ‚Kdo, já?‘. Vím, že mám pravdu.“

Ani to nepřiznal, ani nepopřel.

Odevzdaně si zapřela pěsti v bok. „Já se ti tady nabízím, nabízím ti, abychom si nezávazně užili, a ty mě odmítáš. Takže se z tebe buď stal gay, nebo jsi posedlý nějakou jinou ženou, nebo jsem ztratila všechen sexappeal a můžu se klidně dneska v noci zabít. Tak jak to je?“

„No, gay se ze mě nestal a neztratila jsi všechen svůj sexappeal.“

Nevykřikla vítězoslavně: „Co jsem říkala?“ Ani „Mě neoblafneš, Hammonde Crossi!“ Nic takového.

Místo toho v souladu s jeho vážností řekla: „Myslela jsem si to.

Kdy jsi ji poznal?“

„Nedávno.“

„Je to jenom přechodný zástoj, nebo ti na ní záleží?“

Hammond na ni chvíli upřeně hleděl a uvažoval, jestli má zkusit zalhat. Než se dal dohromady se Steffi, stýkal se se spoustou žen, ale s žádnou dlouho nevydržel. V Charlestonu byl znám jako žádoucí svobodný muž se spoustou rodinných peněz a slibnou budoucností.

Mnoho žen bez zábran vyhledávalo jeho společnost. Případné tchyně ho považovaly za skvělou partii.

Jeho vlastní matka mu neustále představovala dcery a neteře svých přítelkyň. „Je to moc milá mladá žena z úžasné rodiny.“

„Její rodina pochází z Georgie. Obchodují se stavebním dřívím.

Nebo možná s pneumatikami. Něco takového.“

„Je to prostě skvělá dívka. Myslím, že vy dva byste měli hodně společného.“ Nic neříkající odpověď by možná Davee přesvědčila, že tentokrát zase o nic nejde.

Ale Davee byla jeho nejstarší přítelkyně a už se mu dělalo ze všeho toho lhaní zle. Usedl na kraj pohovky a spustil sepjaté ruce mezi kolena. Maličko nahrbil ramena.

„Kristepane,“ řekla a vzala si svoji sklenici. „Tak takhle zlé to je?“

„Není to jenom nezávazná známost. O tom ostatním, jestli by z toho mohlo něco být, ještě nevím.“

„Je ještě brzy, abys mi to řekl?“

„Je to příliš komplikované.“

„Je vdaná?“

„Ne.“

„Proč je to potom komplikované?“

„Nejen komplikované. Je to nemožné.“

„Nechápu.“

„Nemůžu o tom mluvit, Davee,“ odsekl mnohem ostřeji, než chtěl, ale jeho tón ji musel upozornit, jak citlivé je to téma. V

každém případě se stáhla. „Dobrá, ale jestli budeš potřebovat vstřícnou duši.“

„

„Děkuju.“ Sáhl po její ruce, odsunul náramky a políbil ji na vnitřní stranu zápěstí. Potom prstem nepřítomně přejel po vzorku vyrytém na jednom náramku a zeptal se: „Čím jsem se prozradil?“

„Tím, jak se chováš.“

Pustil její ruku. „Jak se chovám?“

„Jako bys každou chvíli čekal, že se stane něco zlého.“ Přešla k servírovacímu stolku na druhé straně místnosti a namíchala si čerstvé pití. „V tu minutu, kdy jsem tě včera uviděla na pohřbu, jsem poznala, že něco neklape. Pokud jde o tvoji kariéru, tak ta se vyvíjí velice slibně – částečně i díky mně. Takže jsem usoudila, že tě trápí milostné problémy.“

„Dost mi vadí, že je to na mně tak znát.“

„Jen klid. Nikdo jiný si toho pravděpodobně nevšiml. Kromě toho, že tě tak dobře znám, rozpoznávám příznaky. Za takovouhle mizérií je jenom jedno. Láska.“

Nadzvedl obočí. „Tomu nevěřím.“

„Vím, jaké to je.“

„Nikdy jsi mi o tom nevyprávěla.“

„Skončilo to špatně. Právě to léto, kdy jsme byli spolu na svatbě, jsem se z toho dostávala. Svatba,“ řekla jedovatě. „To mi ještě tak scházelo, aby mi bylo úplně hrozně. To proto jsem tak vyváděla na všech těch předsvatebních mejdanech. Taky proto jsem v ten večer potřebovala přítele. Velice intimního přítele,“ dodala s něžným úsměvem, který jí oplatil. „Naše malá eskapáda v bazénu mi spravila sebevědomí.“

„Rád jsem posloužil.“

„To máš teda pravdu.“

Hammondovi postupně sklouzl úsměv z tváře. „Vůbec by mě to nenapadlo, Davee. Dobře jsi to skrývala. Co se stalo?“

„Poznali jsme se na univerzitě. Jeho táta byl pastor. Věříš tomu?

Já a syn pastora. Byl to skutečný džentlmen. Chytrý.

Citlivý. Nejednal se mnou jako s courou, a i když ti to bude připadat k nevíře, tak s ním jsem se tak nechovala.“

Dorazila sklenici a nalila si další. „Ale předtím jsem se samozřejmě jako courá chovala. Když jsem ho poznala, měla jsem za sebou něco snad s každým z kampusu, ze studentské organizace, z jedné ubytovny, a dokonce i s jedním lektorem.

Nějakým zázrakem o mojí pověsti nevěděl. Pár mých bývalých partnerů napadlo, že to bude velká sranda, když mu to řeknou.“

Přešla k oknu a zadívala se mezerami v okenicích ven. „Byl vynikající student. Jeden z nejlepších. Velice poctivý. Na mejdany si nepotrpěl. Z toho důvodu nebyl moc oblíbený. Kluci ho s chutí ponížili. Asi jim to připadalo jako zasloužená odplata za to, že je převyšuje. Nevynechali jedinou podrobnost. Dokonce mu ukázali fotky z jednoho mejdanu, kde jsem to pořádně rozjela.

Když mě postavil před to, co mu o mně řekli, byla jsem zničená, že zná pravdu. Prosila jsem ho, aby mi odpustil. Aby se mě snažil pochopit. Aby uvěřil, že jsem se změnila, když jsem ho poznala. Ale odmítl vůbec poslouchat.“ Předklonila se a opřela si čelo o okenici.

„Aby mi to ukázal, tak se ještě téže noci vyspal s jednou dívkou.

Otěhotněla.“

Stála tak nehybně, že ani její náramky nezacinkaly. „Z morálních a náboženských důvodů nepadal potrat v úvahu. Ani by ho nikdy nenapadlo, aby se zachoval jinak, než jak bylo správné. Takže si tu dívku vzal. Možná ti to bude připadat zvláštní, Hammonde, ale tehdy jsem ho milovala nejvíc. Tolik jsem chtěla mít s ním děti.“

Počkal, dokud neměl jistotu, že domluvila, dokud se nepohnula, aby si znovu zvedla sklenici k ústům.

„Sledovala jsi, co s ním je?“

„Ano.“

„Je pořád ženatý?“

„Ne.“

„Vídáš ho někdy?“

Odvrátila se od okna a pohlédla na něho. „Včera jsem ho viděla.

Na Luteově pohřbu. Seděl vzadu se Steffi Mundellovou. Pořád není moc oblíbený.“

Hammond si to poskládal dohromady a poklesla mu čelist.

Nezvučně vyslovil jméno: „Rory Smilow?“

Zatrpkle se zasmála. „Proti gustu žádný disputât, co?“

Hammond si zajel rukou do vlasů. „Žádný div, že Lutea tolik nenáviděl. Nejdřív kvůli svojí sestře, potom kvůli tobě.“

„No, vlastně to bylo jinak. Lute se oženil s Margaret až o pár let později. Pamatuju se, když se Rory přestěhoval do Charlestonu, aby přijal místo u policie. Četla jsem o tom v novinách. Tehdy jsem se s ním chtěla spojit, ale pýcha mi to nedovolila.

Žena, s níž se oženil, zemřela při porodu jejich mrtvě narozeného dítěte.“ Odmlčela se a přemýšlela o tom, jaká to byla ironie. „Jeho rodiče už nežili, takže zodpovědnost za Margaret spadla na něho.

Přestěhoval se sem s ní. Dostala nějakou úřednickou práci ve správní a soudní budově. Správní záznamy, pozemky a takové věci. Tam se poznala s Lutem. Nepřekvapilo by mě, kdyby se jejich milostný vztah rozvinul potom, co mu prokázala nějakou laskavost, jako třeba že zešvindlovala hranice nějakého pozemku nebo tak.“

„Taky by mě to nepřekvapilo,“ poznamenal Hammond. „Slyšel jsem, že to manželství bylo příšerné.“

„Margaret byla duševně nevyrovnaná. Rozhodně nemohla stačit na mizeru, jako byl Lute.“ Dopila skleničku. „Občas jsem se zlinkovala, spolkla pýchu a jako náhodou se s Rorym potkala.

Vždycky dělal, že mě nevidí, jako bychom se vůbec neznali. Bolelo to, Hammonde. Taky mě to namíchlo.

Takže po Margaretině sebevraždě jsem vyjela po Luteovi a nedala mu pokoj, dokud si mě nevzal. Rory mi zlomil srdce, tak jsem se snažila ublížit mu stejně tím, že jsem si vzala člověka, kterým nejvíc opovrhoval.“ Smutně dodala: „Pomsta se mi pěkně vymstila.“

„Mrzí mě to, Davee.“

„Nemusí,“ řekla rozmarně. Hammond ovšem věděl, že se jen tak tváří. „Pořád ještě aspoň vypadám dobře. Tohle,“ zvedla sklenici, „nezničilo matčinu krásu. Vypadá skvěle, takže spoléhám, že moje dobré geny zaženou všechny zlé následky démona alkoholu. Mám spousty peněz. Jakmile se prozkoumá Luteova závěť, budu mít ještě víc. Když je řeč o…“

Přistoupila ke starožitnému stolu a otevřela úzkou zásuvku.

„Kvůli tomu zatracenému vzpomínání jsem málem zapomněla. Tohle jsem našla, když jsem probírala nějaké papíry z Luteova stolu. Je to jeho rukopis.“ Podala mu světlezelený nalepovací papírek. „Je na tom datum minulé soboty, že?“

Poznámka se mu před očima rozmazala.

„Lute si poznamenal tvoje jméno a pátou hodinu. Mně to připadá jako schůzka. Určitě bys byl radši, aby o tom nikdo nevěděl.“

Pohlédl na ni. „Není to tak, jak si myslíš.“

Zasmála se. „Hammonde, zlatíčko, to spíš uvěřím, že krémy na celulitidu opravdu pomáhají, než tomu, že bys byl schopný spáchat vraždu. Nevím, co to znamená, a nechci to vědět. Jenom jsem si řekla, že by sis to měl vzít.“

Zadíval se na druhou poznámku na malém čtverečku. „Ještě si tady zapsal šestou hodinu. A žádné jméno k tomu. Netušíš, koho mohl čekat?“

„Nemám ponětí. V oficiálním plánovacím kalendáři nemá na sobotu poznamenanou žádnou schůzku. Ani s tebou ani s nikým jiným.“

Po schůzce s ním měl zřejmě Lute v plánu setkání ještě s někým.

S kým? vrtalo Hammondovi hlavou. Zamyšleně papírek přeložil a vstrčil si jej do kapsy. „Správně bys to měla dát Smilowovi.“

„Kdys mě viděl, že bych udělala to, co je správné?“ Uličnický úsměv jí zvážněl. „Naučila jsem se – a byla to tvrdá lekce –, že pokoušet se ublížit Rorymu je ztráta času. Nevěřím, že se mu dá ublížit.“ Úsměv jí úplně zmizel z tváře. „Ale necítím ani potřebu vycházet mu nějak vstříc.“

Kapitola dvacátá pátá

„Včera večer tady byl se mnou.“ Ellen Rogersová musela křičet, aby ji bylo přes hlasitou hudbu slyšet. „Hodiny jsme seděli támhle u toho stolu a několikrát si objednali pití. Musíte se na to pamatovat.“

Barman, udělaný mladý muž s lesklým ohonem a stříbrným kroužkem v obočí, si ji prohlédl od hlavy k patě pohledem, který říkal, že ji si teda nikdo nezapamatuje. „Vidím spoustu lidí. Každej večír. Nepamatuju si je. Nějak mi v hlavě splývaj, to víte.“

Nohatá blondýna v přiléhavých černých šatech se vevlnila na vedlejší barovou stoličku. Barman se natáhl přes Ellen, aby blondýně připálil cigaretu. „Co si dáte?“

„Co je dobré?“

Opřel se lokty o barový pult a přiklonil se k ní. „Přijde na to, co sháníte?“

„Promiňte,“ vyrušila ho Ellen. Musela barmanovi poklepat na rameno, aby jí věnoval pozornost.

„Jestli se ten člověk, co jsem s ním tady včera byla, vrátí, zavolejte mi, ano?“

S nepatrnou nadějí, že to bude k něčemu dobré, přistrčila k barmanovi kousek papíru. „Tady je telefonní číslo mého hotelu.“

„Okay.“

Sledovala ho, jak si telefonní číslo strká do kapsy, a věděla, že ho tam za pár dní pravděpodobně najdou v čistírně. Do klubu vešla hrdým cílevědomým krokem křižáka. Měla poslání.

Dopoledne, když první šok opadl a měla čas se vzpamatovat, se rozhodla, že toho prolhaného pacholka vystopuje a předá policii.

Když se setmělo, vyrazila s úmyslem projít všechny noční kluby v Charlestonu, když nebude zbytí, najít ho a odhalit. Tenhle týpek byl práskaný podvodník. Když si to znovu nechala projít hlavou, uvědomila si, že to s ní sfouknul příliš hladce, aby mohla být jeho první obětí. Ani nebude jeho poslední. Po úspěchu z včerejší noci se bude cítit sebejistě a vydá se znovu na lov.

Když ale vyšla z klubu, její horlivost pomalu opadala. Bude riskantní potloukat se po Charlestonu od klubu ke klubu a hledat lháře a zloděje, kterého zná jenom jako Eddieho, což pravděpodobně nebude jeho pravé jméno. Nové střevíce z lakované kůže na vysokém podpatku, které si koupila speciálně na tuhle dovolenou, ji tlačily, takže místo rázné chůze kulhala. Měla hlad, ale pokaždé, když se dnes pokusila něco sníst, žaludek se jí bouřil po všem tom alkoholu, který včera večer vypila, a po tom, jak jí ráno bylo ze všeho zle.

Nevrle si připomněla, že si nemůže dovolit zajít do nějaké lepší restaurace. Ohlásila krádež kreditní karty, ale potrvá několik dní, než dostane náhradní. Naštěstí si nezapomněla strčit nějaké peníze do kapsy. Byl to zlomek toho, co jí Eddie ukradl, ale když bude šetřit, domů se s tím dostane.

Tak proč prostě neodepíše ztráty a neodjede?

Charleston už ztratil v jejích očích kouzlo. Parné vedro, které podtrhovalo romantickou atmosféru města, ji teď otravovalo a bolela ji z něho hlava. Kdyby se tady zdržela tak dlouho, jak měla původně v plánu, nemohla by si dovolit žádné okružní jízdy ani prohlídku pamětihodností. Méně dní bude znamenat menší účet za hotel.

Vláčet se po Charlestonu a hledat Eddieho byla ztráta času a energie.

Na druhou stranu už teď, kdy ona tady kulhá v nepohodlných botách, které jí dělají puchýře, nejspíš Eddie zkouší svoje triky na nějaké další osamělé ženě, která se zítra ráno vzbudí bez šekové knížky a sebeúcty. Zločin nikdo neohlásí, protože oběť se bude příliš stydět, aby s tím šla na policii. To proto to Eddie může provádět s takovou drzostí – to proto mu to může procházet.

No, tak tentokrát mu to neprojde. „Jestli tomu budu moct zabránit, tak ne,“ řekla Ellen Rogersová nahlas. S obnoveným odhodláním vešla do dalšího klubu.

Hammond vklouzl do boxu naproti Lorettě. „Co pro mě máš?“

„Žádné ahoj nebo jak se máš?“

„Zdvořilosti mi dneska nějak už došly.“

„Vypadáš zdrchaně.“

„Koukám, že došly i tobě.“ Hammond se nevesele usmál.

„Vlastně dnes slyším už podruhé, že vypadám utahaně. Tím mi začal den.“

„Co se děje?“

„Tolik času nemáš, abych ti to vypověděl. Ani já nemám moc času. Tak máš pro mě něco, nebo ne?“

„Volala jsem ti snad, ne?“ odpověděla ostře.

Neměl jí za zlé, že je naštvaná. Choval se odporně. Návštěva u Davee mu nepřidala. Když nasedl do vozu, zkontroloval si vzkazy na mobilu a neměl velkou radost, když uslyšel Lorettu, která naléhala, aby za ní co nejdřív přišel do Shady Rest Lounge. Zajít za ní znamenalo protáhnout den, který by už nejraději zakončil. Na druhou stranu se nemohl dočkat, co přineslo její pátrání.

Zavrtěl hlavou, ztěžka si povzdechl a omluvil se jí. „Mám hnusnou náladu, Loretto, ale neměl bych si to vylévat na tobě.“

„Potřebuješ se napít.“

„Tím ty řešíš všecko.“

„Všecko ne. To ani zdaleka. Ale na mizernou náladu to může být náplast.“ Objednala mu bourbon s vodou.

Ani ne za minutu měl sklenici v ruce a dával si doušek. „Vypadáš dobře.“

Zasmála se a napila se sodovky. „Když se na mě díváš dnem sklenice, tak možná.“

Od pondělního večera se hodně vylepšila. Byla mnohem upravenější, oblečení měla čisté a vyžehlené. Správně nanesený makeup zjemnil vrásky v jejím obličeji. Oči měla jasné a veselé.

Přestože se snažila odbýt jeho poklonu smíchem, viděl, že jí zalichotil.

„Trochu jsem se dala do pucu, nic víc.“

„Neobarvila sis vlasy?“

„To byl Bevin nápad.“

„Udělala dobře.“

„Děkuju.“ Ostýchavě zvedla ruku a přihladila si vylepšený účes.

„Měla radost, že mám práci. Říkala jsem jí, že je to jenom dočasné, ale i tak měla radost. Dovolila mi, abych se přistěhovala zpátky k ní, pod jednou podmínkou – podmínky, v tom se můžete vy dva vzít za ruce – že budu pravidelně chodit na setkání anonymních alkoholiků.“

„A jak ti je?“

„Ráno mám třesavku, ale jinak to zvládám.“

„To je dobře, Loretto. To je moc dobře,“ řekl a myslel to vážně.

Odmlčel se, čímž naznačil, že teď už přejdou k věcem, kvůli nimž se sešli. „Co pro mě máš?“

Mrkla na něho. „Hotové poklady. Nejspíš doporučíš, aby mě zaměstnali v kanceláři státního zástupce. Mohl bys mě dokonce požádat, abychom spolu měli děti,“ zažertovala.

„Takže to stojí za to?“

Odložil sklenici. Bourbon nešel moc dobře dohromady s tím, co vypil u Davee. Kromě toho nabyl dojmu, že informace, které uslyší, budou zneklidňující, a udělá lépe, když se jim postaví s čistou hlavou.

„Mám špiona, kterého nebudu jmenovat, ale je to počítačový kouzelník –“

„Knuckle.“

„Ty ho znáš?“

„Je to i můj špion. Pracuje pro všechny.“

„Nekecáš?“ zeptala se udiveně. Dost ji to zahanbilo a naštvalo.

„Umluvila jsi ho, viď?“

„Zatraceně!“ Pleskla dlaní do desky stolu. „Nemůžu uvěřit, že mě tlačilo svědomí, že jsem toho nafoukaného pacholka zahnala do kouta a nutila ho, aby se nechal zkorumpovat.“

„Ten se nechá zkorumpovat snadno. To proto jsem za ním nešel rovnou. Nedá se mu věřit.“

Hammond se neobával, že by se dalo zpátky k němu vystopovat, že se Harvey vrtal v Alexiných záznamech. Důvěřoval Lorettě, která se zadušovala, že by si raději nechala vyříznout jazyk, než aby zklamala jeho důvěru. Leželo mu ovšem v hlavě, jestli se ještě někdo jiný nepokusil donutit Knucklea, aby mu zjistil totéž. „Když ses na něho obrátila, věděl už Harvey něco o tom případu?“

„Nezdálo se mi. Ale začínám o něm pochybovat stejně jako o svých instinktech. Proč?“

Hammond pokrčil ramenem. „Jenom mě zajímá, jestli po něm ještě někdo jiný nechtěl, aby se podíval na záznamy doktorky Laddové.“

„Třeba Steffi Mundellová?“

„Nebo Smilow.“

„Asi je to reálná možnost, jestli Harvey pracuje pro každého. Ale upřímně řečeno, Hammonde, vypadal překvapeně a potěšilo ho, že jsem ho přibrala do svého pátrání.“

Přikývl a ukázal na dopisní obálku, na které měla položenou pravou ruku. „Tak se na to podíváme.“

Otevřela obálku a vytáhla několik složených listů papíru. Pokud Hammond viděl, byly to na stroji napsané poznámky. Loretta ty informace četla už tolikrát, že je prakticky znala zpaměti. Dívala se do strojopisných poznámek jenom tehdy, když si chtěla ověřit určité datum.

„Pozoruhodné,“ zamručel, když mu vyjmenovávala studijní úspěchy Alex Laddové, z nichž většinu už znal. Nicméně úleva neměla dlouhého trvání.

„Počkej. K tomu nejlepšímu jsem se ještě nedostala.“

„Čímž myslíš to nejhorší?“

„V Tennessee tak skvělý záznam nemá.“

„Co se tam stalo?“

„No uvidíš.“

Potom mu pověděla, co Harvey Knuckle vykutal z nedostupných záznamů mladistvých. Nebylo snadné to poslouchat. Než Loretta skončila, utekla půlhodina a Hammond si přál, aby býval nepil žádnou whisky. Byl si celkem jist, že ji co nevidět vyzvrací. Teď chápal, co Alex včera večer myslela tím, že by to bylo bolestné, kdyby mu měla všechno vysvětlit, a že by ztratil veškeré iluze.

Nechtěla mu nic říct, a teď znal důvod.

Loretta zastrčila listy papíru zpátky do obálky a vítězoslavně mu ji podala. „Spojitost mezi ní a Pettijohnem jsem nenašla. To zůstává záhadou.“

„Myslím – myslel jsem,“ opravil se, „že má příliš vysokou úroveň, než aby měla s Lutem něco společného. Zřejmě jsem se mýlil.“ Zastrčil si obálku s inkriminujícím obsahem do vnitřní náprsní kapsy saka.

Jeho sklíčenost jí neunikla. „Nevypadáš zrovna nadšeně.“

„Nemohl bych si přát zevrubnější zprávu. Můžeš být opravdu pyšná na to, jak ses dala dohromady a jak jsi pro mě zapracovala.

Svoje minulé chyby jsi vrchovatě napravila. Děkuju.“

Odsunul se na konec lavice, ale Loretta sáhla přes stůl po jeho ruce. „Co je s tebou, Hammonde?“

„Nevím, co máš na mysli.“

„Myslela jsem, že budeš blahem bez sebe.“

„Je to dobrý materiál, o tom není pochyb.“

„A trvalo mi to jenom dva dny.“

„Nemůžu si stěžovat, stihla jsi to rychle.“

„Rozhodně máš v ruce něco, s čím už můžeš pracovat, že jo?“

„To určitě.“

„Tak proč se tak mračíš?“

„Asi jsem v rozpacích.“

„Z čeho?“

„Z tohohle.“ Poklepal si na náprsní kapsu. „Naznačuje to, jak špatně umím odhadnout povahu. Upřímně řečeno mě nenapadlo, že je schopná…“ Hlas se mu vytratil, celou myšlenku nedořekl.

„Myslíš Alex Laddovou?“ Přikývl. „Myslíš, že je nevinná? Že Smilow štěká na nesprávný strom? Předložila alibi?“

„Je slabé. Tvrdí, že šla na venkovskou pouť u Beaufortu. Není nikdo, kdo by to potvrdil.“ Lhaní mu šlo už docela hladce. Dokonce i důvěrným přátelům. „Nicméně ve světle těchto informací je nepodložené alibi zřejmě k ničemu.“

„Mohla bych –“

„Promiň, Loretto. Jak jsem už říkal, mám za sebou těžký den a jsem vyčerpaný.“

Pokusil se o úsměv, ale moc se mu nepovedl, jak věděl. Spoře osvětlený bar ho dusil. Dým jako by zhoustl. Pachy jako by byly pronikavější. Hlava mu začínala třeštit a žaludek se mu zvedal.

Loretta měla oči ostré jako nože. Nepohlédl jí do nich zpříma v obavách, že by toho uviděly příliš.

„Zítra ti přinesu honorář.“

„Obrátila jsem každý kámen, Hammonde.“

„Odvedla jsi skvělou práci.“

„Ale doufal jsi, že toho bude víc.“

Vlastně doufal, že nebude nic, ale určitě méně než to, co dostal.

„Ne, ne, s tímhle už budu schopen s případem pohnout.“

Bylo až dojemné, jak moc mu chtěla udělat radost. Sevřela jeho ruku pevněji. „Mohla bych zkusit ještě něco vyhrabat.“

„Dopřej mi čas, abych nejdřív vstřebal tohle. Určitě to bude stačit. Kdyby ne, spojím se s tebou.“

Bez čerstvého vzduchu snad umře. Vyprostil si ruku z Lorettina vlhkého sevření, řekl jí, ať zůstane střízlivá, znovu jí poděkoval za dobře odvedenou práci a přes rameno se s ní rychle rozloučil.

Před Shady Rest nebyl vzduch ani čerstvý ani osvěžující. Byl nehybný a hutný a připadal mu jako dusivý, když ho nasál do plic.

Ještě několik hodin po západu slunce sálalo z chodníku teplo, které ho pálilo přes podrážky bot do nohou. Pokožku měl lepkavou.

Jako když jako kluk býval nemocný a dostal horečku. Když opadla, matka mu převlékla mokré pyžamo za suché, vyměnila povlečení a ujistila ho, že pot je dobré znamení. Že svědčí o tom, že se mu dělá lépe. Ale necítil se lépe. Byl radši, když měl horečku a suchou pokožku, než když se mu vlhce lepila.

Chodník se hemžil lidmi, kteří chodili ode dveří ke dveřím, ale neměli vlastně kam jít. Hledali, co by mohli podniknout zajímavého, třeba se opít v některé hospodě, ukrást něco, co potřebují, jen tak pro legraci zničit nebo poškodit něčí majetek nebo uspokojit touhu po pomstě krveprolitím.

Za normálních okolností by byl Hammond nastražený na potenciální nebezpečí, které v tomhle prostředí číhalo na každého, kdo sem zjevně nepatřil. Jak černí, tak bílí se na něho šklebili s hmatatelnou zaujatostí a vypěstovanou nenávistí. Byl „pracháč“ ve čtvrti nuzáků a vzbuzoval velkou zášť. Kdykoliv jindy by se cestou zpátky ke svému vozu ohlížel přes rameno a ani by ho nepřekvapilo, kdyby ho našel očesaný. Dnes večer starosti způsobily, že byl neopatrný a k nepřátelským pohledům lhostejný.

Lorettina zpráva o Alex ho uvrhla do morálního marasmu.

Inkriminující informace byly ničivé. Citově ho to hluboce zasáhlo.

Celkově to bylo tak drtivé, že nedokázal jednotlivé aspekty od sebe oddělit.

Až se to o ní Smilow dozví – a bylo jen otázkou času, kdy to některý z jeho detektivů zjistí –, bude blahem slintat. Steffi otevře láhev šampaňského. Pro něho a Alex bude ovšem to odhalení katastrofa, a to jak osobní, tak pro jejich profese.

To odhalení bylo jako olověné závaží zavěšené na třepícím se lanku nad jeho hlavou. Kdy spadne? Dnes v noci? Zítra? Pozítří? Jak dlouho dokáže vydržet to napjaté očekávání? Jak dlouho se dokáže potýkat s vlastním svědomím? I kdyby ji doba smrti jako skutečnou vražednici vyloučila, musí do toho být v nějaké míře zapletená.

Byly to tak bezútěšné úvahy a tak ho pohlcovaly, že ho až ochromovaly. Ztratil pojem o tom, kde se nachází. Přemýšlel, že ho vyškrtnou z advokátní komory. Když došel do uličky, kde zanechal vůz, odemkl si ovladačem a otevřel dveře u místa pro řidiče, aniž se ohlédl přes rameno, aby se ujistil, že je to bezpečné.

Najednou ho vylekal nečekaný pohyb za zády. Rychle zareagoval. Hbitě se otočil s paží zdviženou, připravený se chránit i bránit.

Než pohyb zadržel, málem Alex uhodil.

„Sakra!“ Dodatečně přejel pohledem bezprostřední okolí a teprve si uvědomil tmu a nebezpečné prostředí. „Co v téhle čtvrti proboha pohledáváš?“

„Sledovala jsem ji sem.“

„Koho?“

V zelených očích jí zlostně zajiskřilo. „Koho bys myslel, Hammonde? Tu ženskou, cos na mě nasadil.“

„Doprčic!“

„Mám na to stejný názor,“ rozpálila se. „Připadalo mi divné, že stejná turistka prochází dvakrát za den mojí ulicí a fotí si můj dům.

Nejdřív dnes ráno a potom znovu krátce poté, co odešli Smilowovi nájezdníci. Dnes odpoledne jsem se cestou domů z toho ponižujícího výslechu zastavila v supermarketu. Byla tam taky a snažila se tvářit, jako že se zajímá o melouny. Takže mi konečně došlo, že jsem pod dohledem.“

„Nikdo tě nesledoval.“

„Pravda. To by vyžadovalo profesionalitu. Zatímco tohle je nízké, zbabělé, obyčejné špehování.“

„Alex –“

„Takže jsem jí zmizela a otočila naše role, začala jsem sledovat já ji. Myslela jsem si, že za tím není nikdo jiný než detektiv Smilow.

Představ si moje překvapení, když ses tady ukázal ty.“

„Nesrovnávej mě se Smilowem.“

„No, ty jsi mnohem horší než pan Smilow,“ vmetla mu do tváře a hlas se jí lámal zlostí a lítostí. „Jsi podlejší a mnohem lstivější.

Nejdřív ses se mnou vyspal.“

„Takhle to není.“

„Fakt? Tak jak to je? Co jsem neřekla přesně? Je to policistka?“

„Pracuje soukromě.“

„To je ještě horší. Zaplatils jí, aby mě špehovala.“

„Dobře, přistihlas mě,“ odsekl navztekaný stejně jako ona. „Jste velice chytrá žena, doktorko Laddová.“

„Popovídali jste si vy dva o mně pěkně?“

„Nic pěkného na tom nebylo, ale to, co o tobě zjistila, bylo moc zajímavé. Zvláště záznamy z Tennessee.“

Zavřela oči a maličko se zapotácela, ale rychle se vzpamatovala.

Znovu oči otevřela a poslala ho do horoucích pekel.

Otočila se na patě, ale Hammond ji popadl za paži a obrátil zpátky k sobě. „Nemůžu za to, co na tebe vyšťourala, Alex. Když jsem ji najímal, myslel jsem si, že nám oběma prokáže laskavost.“

„Jak, proboha?“

„Jako pitomec jsem si myslel, že objeví něco, co tě očistí. To ale bylo předtím, než jsi začala policii jedním dechem lhát a dostala se do neřešitelné situace.“

„Byl bys radši, abych jim řekla pravdu?“

Stejnou otázku mu položila, když se náhodou potkali ve výtahu.

Tehdy jí neodpověděl, ale od té doby o tom hodně přemýšlel.

„Na tom, že jsme spolu strávili sobotní noc, nesejde.“

„Proč jsi jim teda o tom neřekl? Když mě podrobili tomu ponižujícímu výslechu ohledně mého špinavého prádla, a to doslova, proč jsi tam jenom stál? Proč jsi jim všechno nevyklopil, včetně toho, kdo se vloupal včera večer ke mně do domu a potřísnil moje prostěradlo?“

„Protože je to vedlejší.“

Nevesele se zasmála. „Co vás nemá, advokáte Crossi. I se svou bystrostí bys měl, myslím, dost co dělat, abys někoho přesvědčil, že je to vedlejší. A když už jsme u toho, já jsem vysvětlila tu krev. Ale pro semeno existuje jenom jedno vysvětlení. A nebylo by tam, kdyby sis vzal ochranu.“

„Nemyslel jsem na to.“ Sklonil obličej až k ní a rozhněvaně zašeptal: „A ani ty ne.“

Poznal, že tohle kolo vyhrál, protože odvrátila obličej. „Kromě toho jedno s druhým nemá co dělat.“

Znovu na něho pohlédla. „Nějak mi ta logika uniká.“

„To, že jsme spolu spali, s případem nesouvisí.“ Kdyby ji dokázal přesvědčit, mohlo by se mu podařit přesvědčit i někoho jiného.

Dokonce by tomu mohl i sám uvěřit. „Přemýšlel jsem o tom.

Minulou sobotu jsi mohla Pettijohna zavraždit předtím, než jsi odjela z Charlestonu.“

Prudce se nadechla, jako by jí projela náhlá bolest, a založila si ruce. „Tohle si myslíš? Říkal jsi, že doba smrti neodpovídá.“

„Protože jsem nechtěl, aby odpovídala.“

„A teď to chceš?“

„Zabilas ho a potom jsi zařídila naše setkání, aby sis opatřila alibi.“

„Včera večer jsem ti řekla, že jsem Pettijohna nezabila.“

„Správně, správně. A taky jsi s ním ani nespala.“

Znovu se otočila k odchodu. Hammondova paže vystřelila, ale tentokrát se Alex víc vzpouzela. „Jdi k čertu! Pusť mě!“

Otočil ji a zatlačil mezi vůz a otevřené dveře vozu. Aby unikla, musela by ho odstrčit z cesty. Byl rozhodnutý, že ho nejdřív vyslechne. „Nechci si to myslet, Alex.“

„Jéje, děkuju. To jsem ráda, že si o mně nechceš myslet, že jsem děvka a vražednice.“

„Čemu mám vlastně věřit?“

„Věř si, čemu chceš. Zkrátka mě nechej na pokoji.“

„Po celou dobu, i když to bylo na hranici věrohodnosti, jsem věřil, že taková nejsi. Až do dnešního večera.“ Rozevřel sako tak, aby viděla obálku, kterou měl ve vnitřní náprsní kapse.

Najednou přestala bojovat. Chvíli na obálku upřeně hleděla, pak uviděl, jak se jí rty lítostivě zvlnily. Když ale k němu zvedla oči, měla v nich pýchu a vzdor, to se jí muselo přiznat. „Bylo to šťavnaté počtení?“

„Zničující. Naprosto zničující. Tohle je munice, kterou potřebují, aby tě dostali.“

„Proč potom tady stojíš a vybavuješ se se mnou?“

„Smilow by po tom skočil.“

„Tak mu zavolej. Dej mu ty informace. Máš, cos chtěl, za co sis zaplatil.“

„Dávám ti příležitost to vysvětlit.“

„Myslím, že to žádné vysvětlení nepotřebuje.“

„Mám to teda brát, jak to tam stojí?“

„Je mi jedno, jak to bereš.“

„Dobře, pak si to vyložím jediným možným způsobem.“ Přitiskl se na ni spodní polovinou těla. „Znamená to, že jsi urazila dlouhou cestu.“

Rozvaha a povýšenost ji opustily. Oběma rukama se mu vší silou opřela o hruď. „Jdi ode mě.“

Nepohnul se. „Mně to říká, že minulou sobotu to bylo něco jiného, než obyčejné svedení.“

„Nesvedla jsem tě.“

„To si povídej, komu chceš, ale o tom už jsme mluvili. Jsi zapletená do hrdelního zločinu a záměrně jsi mě do něho zatáhla.

Proč, Alex? Záměrně jsi mě dostala do situace, kdy se jako žalobce dostávám do střetu zájmů. Do něčeho jsi mě namočila – ať už to něco je cokoliv.“

„Neexistuje žádné něco. Nikdy neexistovalo. Dokud Lute Pettijohn nepřišel o život.“

„Jel v tom taky?“

„Sedíš si na uších?“ rozkřikla se.

„Byl jsem cílem jeho posledních machinací? Plánoval můj pád, když ho zavraždili?“

„Nevím. To, že ho zavraždili, nemá se mnou co dělat.“

„Kéž bych tomu mohl věřit. My dva jsme se nesetkali náhodou, Alex. Tolik jsi připustila.“

Pokusila se ho obejít, ale stál jí v cestě a položil jí ruce na ramena. „Nikam nepůjdeš, dokud se nedoberu pravdy. Jak jsi věděla, že budu na té pouti?“

Zavrtěla hlavou.

„Jak jsi to věděla?“

Umíněně mlčela.

„Pověz mi to, Alex! Jak jsi věděla, že tam půjdu? Mohlas to vědět jedině tak, že –“ Odmlčel se, tvrdě, pronikavě na ni pohlédl a stiskl jí ramena ještě víc.

„– jsi mě tam sledovala,“ řekl tiše.

Zaváhala a potom pomalu přikývla. „Ano, sledovala jsem tě z Charles Towne Plaza.“

Kapitola dvacátá šestá

„Po celou dobu víš, že jsem tam byl?“

„Ano!“

„U Pettijohna?“

„Ano.“

„A nic jsi neřekla? Proč?“

„Kdybych ti to teď řekla, neuvěřil bys mi.“

Zadívala se rovnou na jeho sako, hleděla na ně, jako by mohla přes látku uvidět do obálky v náprsní kapse. Byla rozhněvaná. Ale zároveň vypadala neskonale smutná.

„Je to ošklivá zpráva, ale ani zdaleka nedokáže zachytit, jak odporné to bylo ve skutečnosti. To si nedovedeš představit.“ Znovu mu pohlédla do očí. „Budou mě posuzovat podle té zatracené zprávy, ne podle toho, čím jsem teď.“

„Já tě nebudu –“

„Už jsi to udělal,“ rozpálila se. „Vidím to v tvém pohledu a slyším v tvých ohavných narážkách. Je snadné někoho soudit z výsadního postavení. Pocházíš z bohaté rodiny s rodokmenem. Měl jsi někdy několik dní po sobě hlad, Hammonde? Strádal jsi zimou, protože nebyl zaplacený účet za plyn a elektřinu? Chodil jsi špinavý, protože nebylo mýdlo, aby ses mohl umýt?“

Chtěl se jí dotknout, ale odrazila jeho paži. „Ne, nelituj mě.

Někdy jsem za to vděčná, protože mě to posílilo. Stala jsem se tím, čím jsem. Díky tomu dokážu lépe pomáhat lidem, protože mě nešokuje nic, co mi vyprávějí. Beru je takové, jací jsou, i s jejich anomáliemi, a nesoudím je. Protože nemáš právo soudit něčí chování, když jsi nezažil to, co on.

Dokud nebudeš hladovět a nepoznáš ponížení a nezačneš se nenávidět za to, co děláš… dokud nezačneš věřit, že jsi odporný člověk, který si nezaslouží, aby tě někdo měl rád, aby tě nějaký muž miloval –“

Odmlčela se a rychle se nadechla, až se jí hruď zachvěla. Pak popotáhla a vzdorovitě pohodila hlavou navzdory slzám, které jí stékaly po tvářích. „Přeju pěkné počtení, Hammonde.“

Odstrčila ho a kráčela pryč, zabočila za roh a vyšla z uličky.

Díval se, jak odchází, a věděl, že ať by v tuhle chvíli řekl cokoliv, její hněv by to nezmírnilo. Opřel se loktem o střechu vozu a položil si hlavu na předloktí, ale oddych trval jen pár vteřin.

Dolehl k němu zdušený výkřik. Zvedl hlavu a otočil se.

Alex běžela zpátky do uličky. Honil ji nějaký muž.

„Má nůž!“ křičela.

Útočník ji popadl za vlasy a prudce ji zarazil v běhu. Zvedl paži a Hammond uviděl, jak se zaleskla ocel. Bez přemýšlení se na něho vrhl, ramenem se mu zaryl do žeber, až ztratil útočník rovnováhu.

Muž, aby neupadl, Alex pustil. Unikla z jeho dosahu. Hammond měl sotva čas zaregistrovat, že jí momentálně nic nehrozí, když postřehl stříbřitý záblesk, který mu vodorovně mířil na břicho.

Reflexivně si chránil břicho paží. Vystřelovací nůž mu ji rozsekl od lokte po zápěstí.

Neozbrojený by v boji na nože prohrál. Jedinou sebeobranu, kterou ovládal, se naučil při fotbalu. Aby udělal radost otci, hrál jej s krvežíznivou soutěživostí.

Instinktivně spolehl na taktiku, která zabírala, pokud člověku prošla a nezasáhl rozhodčí. Sklonil hlavu a vyrazil kupředu, jako by chtěl protivníka zasáhnout do krku, ale zarazil se dřív, než se ho dotkl. Lupič zareagoval podle předpokladu, prudce trhl hlavou dozadu, tím měl nechráněný ohryzek a Hammond jej do něj praštil předloktím. Věděl, že to hrozně bolí a že to lupiče na pár drahocenných vteřin zneškodní.

„Vlez do vozu!“ zařval na Alex.

Chtěl kopnout útočníka do slabin, ale netrefil se a místo toho jej zasáhl do stehna. Nijak zvlášť mu neublížil, ale získal další vteřinku, kdy co nejrychleji ustupoval k vozu a uhýbal před svištící čepelí.

Alex otevřenými dveřmi u místa pro řidiče vpadla do vozu a přelezla na druhé sedadlo. Hammond doslova padl na místo řidiče, zaklonil se a zabořil se patou útočníkovi do břicha. Lupič zavrávoral dozadu, ale stačil se ještě rozehnat nožem. Hammond slyšel, jak se trhá látka jeho kalhot.

Hmátl po klice, přibouchl dveře a zamkl je. Útočník se ale rychle vzpamatoval a začal bušit do kapoty a okna, nadával a vyhrožoval, že je zabije.

Hammond měl pravou ruku kluzkou od krve, ale podařilo se mu zasunout klíček do zapalování a nastartovat. Zařadil rychlost a přidal plyn. Vůz vystřelil uličkou a zabočil na silnici.

„Zranil tě, Hammonde!“

„Co ty?“ Na okamžik odtrhl oči od silnice a pohlédl na ni.

Klečela na sedadle pro spolujezdce a natahovala se, aby mu mohla prozkoumat paži.

„Já jsem v pořádku, ale ty ne!“

To, co zbylo z jeho pravého rukávu, bylo nasáklé krví. Kapala mu z ruky, že byl volant kluzký tak, že se skoro nedal udržet, takže musel řídit levačkou. To ho ovšem nezpomalilo. Projel na červenou.

„Ten chlap má nejspíš kamarády. Okradou nás a pak ukradnou vůz.

Musím nás z téhle čtvrti dostat.“

„Nechtěl nic ukrást,“ řekla s obdivuhodným klidem. „Šel po mně.

Oslovil mě jménem.“

Hammond na ni zůstal koukat, auto vybočilo ze silnice a málem vrazilo do telefonní budky.

„Hammonde!“ vykřikla. Jakmile vůz zvládl, řekla, aby zamířil na pohotovost, že to potřebuje sešít.

Pustil na okamžik volant, aby si mohl rukávem otřít čelo. Hrozně se potil. Cítil pot na obličeji, ve vlasech, stékal mu po žebrech, hromadil se mu v tříslech. Když už adrenalin opadl, dolehlo na něho plnou vahou, co se stalo a co se stát mohlo. S Alex měli štěstí, že zůstali naživu. Mohl ji zabít, proboha. Pomyšlení, jak blízko měla k smrti, ho velice oslabilo a rozhodilo.

Na první velké křižovatce, ke které dojeli, musel zastavit na světlech. Zhluboka se nadechoval, aby si pročistil hlavu a zbavil se bzučení, které mu připadalo, jako by se rojilo tisíc včel.

„Taky noha ti krvácí, mně ale dělá starost tvoje ruka,“ řekla Alex.

„Myslíš, že tě zasáhl do svalu?“

Zelená. Hammond dupl na plyn a vůz vyrazil kupředu jako divoký kůň ze startovacího boxu. Během několika vteřin překročil přikázanou rychlost. Pár bloků před sebou viděl nemocniční komplex.

„Hammonde, co je ti?“

Alexin hlas k němu připlouval jakoby z velké dálky. „Nic, je to dobrý.“

„Můžeš řídit?“

„Hmm.“

„Ani bych neřekla. Zastav tady. Budu řídit.“

Snažil se jí říct, že je v pořádku, ale nedokázal od sebe oddělit slova, takže se mu slila a nebylo mu rozumět.

„Hammonde? Hammonde? Tady musíš zabočit. Pohotovost –“

„Ne.“

„Hrozně krvácíš.“

„Ty jsi doktor.“ Bože, jazyk ho neposlouchá. „Ne takový, jakého potřebuješ,“ zvolala. „Potřebuješ do nemocnice. Injekci proti tetanu.

Možná i transfuzi.“ Zavrtěl hlavou. „Ke mně,“ zamumlal. „Buď, prosím tě, rozumný.“

„Jinak jsme…“ pohlédl na ni a znovu zavrtěl hlavou, „… oba v háji.“

Pár vteřin zápasila s nerozhodností, ale zřejmě došla ke stejnému názoru. Sáhla po volantu, který byl kluzký jeho krví.

„Dobrá, ale řídit budu já.“

Podařilo se jí zajet s vozem k chodníku a zastavit. Vyžadovalo to trochu úsilí, trochu jemného, ale neústupného naléhání, než Hammonda přiměla, aby si vyměnili místa. Vystoupila, obešla vůz, otevřela jeho dveře a pomohla mu ven. Kolena se mu podlamovala.

Usadila ho na sedadlo pro spolujezdce a zapnula mu bezpečnostní pás. Jen co se usadil, položil si hlavu na opěrku a zavřel oči.

Nemohla připustit, aby jí tam omdlel. „Hammonde, kde bydlíš?“

Sáhla po jeho mobilu a začala vytáčet číslo. „Hammonde!“

Skoro nesrozumitelně jí sdělil svoji adresu. „Naproti přístavišti.

Tady…“ Bradou ukázal doprava. Naštěstí tu ulici znala. Bylo to jen pár bloků. Mohla ho tam dovézt za pár minut.

Přemluvit doktora Douglase Manna, aby přišel za pacientem domů, bylo horší. Vzal to na druhé zazvonění. „Dougu, Alex.

Bohudíky jsem tě zastihla.“ Vysvětlila mu situaci přitom, jak řídila, ale nezmínila se, že to nebylo nahodilé přepadení.

„Připadá mi, že potřebuje do nemocnice.“

„Dougu. Prosím tě. Potřebuju, abys mi oplatil laskavost.“

Neochotně si vyžádal adresu. Sdělila mu, ji, právě když zastavovala před domem.

„Jsme tady. Přijeď co nejdřív.“ Dálkový ovladač ke garáži byl připevněný na sklopném stínítku. Otevřela vrata garáže, a jen co zajela dovnitř a vypnula motor, hned je zavřela.

Vystoupila a oběhla vůz. Hammond měl oči pořád ještě zavřené.

Byl bledý. Když se pokusila ho probrat, zasténal. „Nebude to snadné, ale musím tě dostat dovnitř. Můžeš vyndat nohy?“

Pohyboval se, jako by vážil tunu, ale nakonec se mu to podařilo.

Zajela mu rukama do podpaží. „Postav se, miláčku, a opři se o mě.“

Poslechl ji, ale při tom pohybu mu pravou paží projela taková bolest, že vyjekl.

„Promiň,“ řekla procítěně.

Bylo to, jako by chtěla odvléct devadesátikilového hadrového panáka. Nedokázal koordinovat pohyby, ale dělal, co mu řekla, a tak se jí podařilo dostat ho z vozu a postavit ho. Podpírala ho a tak se šourali ke spojovacím dveřím z garáže. „Nejsou ty dveře zamčené?

Nezapne se alarm?“

Zavrtěl hlavou.

Dostala ho do kuchyně. „Kde je nejbližší koupelna?“

Ukázal levou rukou. V krátké chodbě mezi kuchyní a obývacím pokojem našla záchod s umyvadlem a sprchou. Posadila ho na sklopené víko záchodu a rozsvítila. Poprvé se mohla na světle podívat na jeho zranění.

„Panebože!“

„Jsem v pořádku.“

„Ne, to tedy nejsi.“

Kůži na paži měl rozchlípenou. Dalo se těžko poznat, jak je rána hluboká, protože po celé délce krvácela. Dala se rovnou do práce.

Nejdřív mu svlékla sako, potom roztrhla rukáv košile až k ramennímu švu. Strhla z ozdobných tyčí ručníky a žínky, omotala mu je kolem předloktí a pevně utáhla a doufala, že tak zastaví krvácení. Poklekla před ním a zkusila roztrhnout nohavici, ale látka byla příliš pevná, tak mu ji netrpělivě vyhrnula nad koleno. Řezná rána na holeni nebyla tak hluboká jako ta na paži, ale také dost krvácela. Hodně krve se vsáklo do ponožky. Otočila prázdný odpadkový koš dnem nahoru a položila mu na něj nohu. Pak mu zabalila nohu do ručníků, stejně jako to udělala s paží.

Narovnala se, odhrnula si zakrvácenou rukou vlasy a mrkla na hodinky. „Kde vězí? Už by tady měl být.“

Hammond sáhl po její ruce. „Alex?“

Přestala se zlobit a pohlédla na něho.

„Mohl tě zabít,“ vypravil ze sebe chraptivě.

„Ale nezabil. Jsme tady.“ Stiskla mu ruku.

„Proč jsi jim to neřekla?“

„Že jsi byl za Pettijohnem?“

Přikývl.

„Protože když mě poprvé vyslýchali, tak jsem si myslela, že jsi ho zabil ty.“

O poznání zbledl. „Ty sis myslela –“

„Teď ti to všechno nemůžu vysvětlovat, Hammonde. Je to příliš komplikované. Pochybuju, že by sis to v tomhle stavu zapamatoval.

Stačí, když řeknu, že nejdřív jsem lhala, abych ochránila sebe. Ale když jsem se dozvěděla, že Pettijohn zemřel na střelná poranění, lhala jsem dál, abych chránila…“

Zamrkal a tázavě na ni pohlédl.

„Tebe.“

Zazvonil zvonek u dveří. Vyprostila si ruku. „Doktor je tady.“

Polekaně se s trhnutím probudil s jejím jménem na rtech. Něco jí potřeboval říct, něco naléhavého, o čem si musejí promluvit. „Alex.“

Jeho hlas byl pouhé krákorání a to ho zneklidnilo. Zkusil se posadit.

Pocítil strnulost v paži a vzpomněl si.

Otevřel oči. Ležel ve vlastní posteli. V pokoji byla tma, až na malé noční světýlko, které přinesla z chodby a zapnula do zásuvky v ložnici.

„Tady jsem.“

Zjevila se vedle jeho postele, sklonila se nad ním a položila mu ruku na rameno. Osprchovala se, zatímco spal, a umyla si vlasy. Už nebyla celá od jeho krve a místo svého oblečení si na sebe vzala snad jeho nejstarší a nejsepranější tričko. Stejně jako v chatě.

„Je čas na další prášek proti bolestem, jestli chceš.“

„Nic mi nechybí.“

„Nechceš trochu vody?“

Odmítl.

„Tak zkus znovu usnout.“

Upravila mu přikrývku na holé hrudi, ale když chtěla poodstoupit, přitiskl jí dlaň na ruku a přidržel ji na své hrudi. „Kolik je hodin?“

„Něco málo po druhé. Pár hodin jsi spal.“

„Kdo byl ten doktor?“

„Jeden můj přítel. Dobrý přítel. Můžeme mu důvěřovat.“

„Určitě?“

„Řeknu to takhle: vyšli jsme si v našich profesích vzájemně vstříc. Velice naléhal, abych tě odvezla na pohotovost, ale já ho umluvila.“

„Cos mu řekla?“

„Ze si chceš ušetřit otravování s trestním oznámením.“

„Spokojil se s tím?“

„Ne, protože viděl dnes dopoledne u mého domu Smilowa a jeho tlupu. Ví, že něco nehraje. Ale neposkytla jsem mu prostor na nějaké dohadování. Kdyby to tvoje zranění vyžadovala, trvala bych na nemocnici, ať bys chtěl, nebo ne. Ale jakmile ti je vyčistil, viděla jsem, že to zvládne tady. Vlastně se ti nejspíš dostalo lepšího ošetření, než bys měl v nemocnici. A taky rychlejšího.“

„Pamatuju si ho jenom nejasně.“

„Dal ti injekci, která tě v podstatě odrovnala, takže mě nepřekvapuje, že si moc nepamatuješ. Bylo to pro tebe dost velké trauma. Vyčerpalo tě to a ztráta krve tě oslabila.“ S úsměvem ho hladila po čele. „Pěkně jsme si užili, než jsme tě dostali po schodech nahoru. Škoda že to nemáme na videu. Mohli bychom to poslat do pořadu America Funniest.“

„Nepřijdu o ruku?“

Přistoupila na jeho žertování a vážně odpověděla. „Chtěl ti ji uříznout, ale já mu to nedovolila. Chránila jsem ji vlastním tělem.“

„Děkuju.“

„Rádo se stalo. Ta zranění nejsou hluboká. Čepel zajela do kůže, ale bohudíky nepoškodila ani svaly ani nervy. Nohu ti nemusel šít.

Říkal, že se to za pár dní zahojí samo. Dal ti injekci proti tetanu a koňskou dávku antibiotik. Zadek tě bude bolet. Nechal ti tady orální antibiotika a tablety proti bolestem. Můžeš si vzít každé čtyři hodiny jednu.“

Ovázanou ruku měl podloženou polštářem. „Jako bych ji měl z olova, ale nebolí to.“

„Máš to umrtvené. Až to přijde k sobě, začne to bolet. Zítra budeš rád, že máš ty prášky proti bolesti. Příští týden si můžeš nechat vytáhnout stehy. Do té doby máš nosit ruku na pásce, co nejčastěji ji zvedat a dávat pozor, aby sis ji nenamočil.“

„Byl jsem celý od krve.“

„Omyla jsem tě houbou.“

„Škoda že jsem to propásl.“ Zazubil se, ale měl co dělat, aby udržel oči otevřené.

„Také jsem vyčistila vůz a koupelnu. Jsou bez poskvrnky.“

„Jsi anděl.“

„Jenom do jisté míry. Teď bych měla být dole a prát ručníky.“

„Vyhoď je.“

„Tušila jsem, že bys tohle řekl, tak už jsem to udělala. Kromě toho jsem radši chtěla být tady a dávat na tebe pozor.“ Něžně mu projížděla prsty vlasy.

Trochu se zavrtěl, jak hledal pohodlnější polohu, ale i to stačilo, aby sebou bolestí škubl.

„Dám ti další prášek.“

Tentokrát neprotestoval. Skoro spal, když mu vsunula tabletu do úst, nadzvedla mu hlavu a podepřela ho. Dala mu napít vody. Spolkl prášek.

Když mu pokládala hlavu zpátky na polštář, vzpíral se a místo toho se jí otřel obličejem o prsy. Pod měkkou látkou jeho trička je měla plné a vábné. Sevřel její bradavku mezi rty.

„Musíš spát,“ zašeptala, jemně ho odstrčila a vtiskla na polštář.

Vzdychl, že nemusí, ale oči se mu zavíraly. Pocítil, jak ho zlehka políbila na čelo. A ještě něco jiného. Otevřel oči a uviděl, že pláče.

Jedna slza mu dopadla na tvář.

Kajícně se zeptal: „Pláčeš kvůli té zprávě? A kvůli tomu, jak jsem se zachoval? Mrzí mě to, Alex.“ A myslel to upřímně. Přišlo mu to všechno líto. Její hrozné dětství a dospívání i to, jak svatouškovsky na to zareagoval. „Choval jsem se jako mizera.“

Zavrtěla hlavou. „Zachránils mi život. Kvůli mně jsi zraněný.

Kdybych tam nebyla –“

„No tak, no tak.“ Natáhl levou ruku a dotkl se její tváře. Popadla jeho dlaň, přitiskla si ji k hrudi, sklonila hlavu a začala mu líbat kotníky ruky.

„Měla jsem takový strach, Hammonde.“ Zlehka se dotýkala rty jeho ruky. Přitiskla si ji hřbetem na tvář vlhkou slzami. „Kvůli mně jsi tolik poraněný. A bude tě to dlouho bolet.“

Pracně se snažil neusnout, protože tohle bylo důležité. „Alex…

miluju tě.“

Pustila jeho ruku, jako by ji spálila. „Cože?“

„Miluju –“

„Ne, nemiluješ,“ řekla tiše, ale důrazně a neústupně. „Neříkej to, Hammonde. Ani mě neznáš.“

„Znám.“ Na pár vteřin zavřel oči a snažil se sebrat sílu, aby jí mohl říct to, co chtěl. „Miluju tě od…“… od toho večera, co jsem tě poznal. Od té chvíle, kdy jsem tě uviděl přes taneční parket.

Slova mu tanula na mysli, ale nebyl si jist, jestli je vyslovil nahlas. Otevřel oči, upřel je na její obličej a smutně se usmál. „Proč jenom se to muselo takhle zamotat.“

Slízla si slzu z koutku úst. Otevřela ústa, chtěla něco říct, ale nenacházela slova. Muselo pro ni být stejně matoucí jako pro něho, že si vybral tu nejhorší možnou chvíli, kdy je poprvé v životě opravdu zamilovaný.

Popleskal postel po své levici.

Zavrtěla hlavou. „Mohla bych ti ublížit.“

„Lehni si.“

Váhala jen chviličku, obešla postel a vklouzla vedle něho.

Nedotkla se ho, jenom mu položila ruku na hruď. „Nemůžu k tobě blíž, abych tě neuhodila do nohy.“

Chtěl jí toho povědět mnohem víc, bylo toho hodně, o čem si potřebovali promluvit, ale lék začal účinkovat. Utěšovalo ho, že ji má nablízku. Chtěl si to vychutnat, ale proti své vůli se propadl do spánku.

Za nějakou dobu se probudil. Částečně. Úplně ne. Bolesti neměl.

Vlastně se cítil ohromně. Báječná věc, tyhle prášky proti bolestem.

Alex vedle něho se pohnula. Vnímal, že si sedá. „Nespíš, Hammonde?“

„Hmm.“

„Nemám ti něco přinést?“

Zamumlal, ale vyložila si to, jako že nic nechce, protože se znovu natáhla. Nicméně za chvíli zamručel něco, čemu ani sám nerozuměl.

„Promiň?“ Zvedla hlavu. Nebo si to aspoň myslel. Pořád ještě neotevřel oči. „Hammonde?“ Poplašeně mu položila ruku na hruď.

„Máš bolesti? Nechceš trochu vody?“

Sevřel jí ruku do dlaně a vedl ji pod pokrývku.

Potom se znovu propadl do polospánku, který byl lepší než ten nejlepší erotický sen. Stejně jako v erotických představách se nemusel nijak zapojit. Stačilo, když předal iniciativu a poddal se tomu. Nechal se unášet na vlně pocitů.

Vzrušení se ho zmocňovalo slastně pomalu. Neměli naspěch, nic na ně netlačilo. Sny byly prosté všech důsledků. Jaké blaho.

Uvědomil si, že změnila polohu, ale několik jemných úvodních polibků ho vůbec nepřipravilo na vlhké horko, které ho obemklo.

Smyslné laskání, jaké ještě nepoznal. Zadržel dech a nechal prožitky, aby mu prostoupily celým tělem. Zanořil se do matrace jako do teplé lázně a poddal se sexuální malátnosti.

Podvědomě pohnul rukou. Natáhl ji, zapátral a našel hebkou, hedvábnou, tajemnou hlubinu. Střed vesmíru. Cestu k životu.

Pohnul prsty, ale jen nepatrně, aby vyvolal jemné záchvěvy vzrušení. Vedl ho podvědomý instinkt a odezva jeho laskání, její tiché vzdechy nebyly doslova vzdechy, jako spíš chvění v jejích ústech, které na něho přenášela.

Tenhle živý sen, toto zapomnění bylo tak sladké, že se z něho nevynořil ani po pomalém, vlnivém vyvrcholení, po kterém si připadal, jako by se rozpustil.

Na hranici jeho vědomí číhalo cosi hrozivého a ošklivého, ale odmítal vzít to na vědomí. Ne teď. Ne dnes v noci. Zítra.

Jeho zítřek začal o tři hodiny později výbušným „Kristepane!“

Kapitola dvacátá sedmá

Steffi se hnala po schodech nahoru a nepřestávala křičet. Doběhla k Hammondově ložnici, vpadla dovnitř a našla ho, jak sedí v posteli a svírá si hlavu rukama. Vypadal, že chybělo málo a vypovědělo by mu srdce.

„Myslela jsem, že tě zavraždili. Uviděla jsem krvavé ručníky „Zatraceně, Steffi! Div mě netrefil šlak!“

„Tebe? Snad mě! Jsi v pořádku?“

Úzkostlivě se rozhlédl, jako by něco hledal. „Kolik je hodin? Co tady děláš? Jak ses dostala dovnitř?“

„Pořád ještě mám klíč. To zatím nechrne. Co se ti stalo?“

„Ech…“ Pohlédl na svoji ovázanou paži, jako by ji viděl poprvé.

„Já, no, včera večer mě přepadli.“

Ukázal na komodu. „Podej mi spodky, prosím tě.“

„Přepadli? Kde?“ Spodky měl v druhé zásuvce. Jedny mu podala.

Spustil nohy z postele.

„Máš něco i s nohou?“

„Jo. Není to tak zlé jako ruka.“ Předklonil se, vsunul nohy do spodků a přetáhl si je na stehna. Významně na ni pohlédl.

„Proboha, Hammonde, už jsem to viděla.“

Odhodil přikrývku, postavil se, natáhl si spodky, sebral z nočního stolku láhev vody a vypil ji.

„Řekneš mi, co se stalo, nebo ne?“

„Už jsem ti řekl, že mě –“

„Přepadli. To jsi říkal. Co máš s rukou?“

„Mám ji pořezanou. Nohu taky.“

„Proboha, mohli tě zabít. Kde jsi to byl?“ Pověděl jí to. „Tak to se ani nedivím,“ poznamenala. „Co jsi v téhle části města dělal?“

„Pamatuješ se na Lorettu Bootheovou?“

„To je ta, co chlastá?“

Zamračil se, ale přikývl. „Už nepije, a chtěla by se zase vrátit k nějaké policejní práci. Požádala mě, abych se s ní sešel v jednom podniku, kam chodívá. Když jsem se vracel k vozu, skočil po mně nějaký chlap. Nedal jsem se. S nožem to uměl jedna radost. Bránil jsem se, dokud se mi nepodařilo dostat se do vozu a ujet. Dojel jsem domů a zavolal si doktora. Sešil mi tu paži.“

„Oznámil jsi to na policii?“

„Neměl jsem zájem o výslech třetího stupně. Čehož se mi dostává teď od tebe.“

„Proč jsi nejel do nemocnice?“

„Ze stejného důvodu.“ Začal pajdat ke koupelně a šetřil přitom levou nohu. „Nebylo to tak zlé.“

„Nebylo to tak zlé! Dole je odpadkový pytel plný zakrvácených ručníků.“

„Zdá se to mnohem horší, než jaké to je. Za celou noc jsem potřeboval jenom dvě tablety proti bolestem. Dovolila bys?“ Šla za ním totiž až do koupelny.

Vyšla ven a Hammond zavřel dveře. „I čůrat už jsem tě viděla,“

zahulákala přes dveře.

Vrátila se k posteli a posadila se na místo, kde předtím seděl on.

Kromě nyní prázdné láhve od vody a sklenice ležela na nočním stolku látková páska a umělohmotná lahvička s tabletami. Byl to farmaceutický vzorek, jméno lékaře na ní nestálo.

Hammond vyšel z koupelny, přikulhal k ní a šťouchl do ní, ať se zvedne. Pak natáhl přes lůžkoviny přehoz na postel.

„Od kdy jseš taková netýkavka?“ chtěla vědět. „Od kdy jseš ty tak všetečná?“

„Nemyslíš, že mám na trochu všetečnosti právo? Když jsem přišla, tak první, co jsem uviděla, byl pytel se zakrvácenými ručníky.

Klidně řekni, že jsem přecitlivělá, ale začalo mi vrtat hlavou, jestli se můj kolega – jinak též můj bývalý přítel, pro něhož mám pořád slabost – nestal obětí vraha se sekerou.“

„Který po sobě uklízí?“ podotkl se skepticky pozdviženým obočím.

„Někteří z těch chlapců mají nutkavou potřebu uklízet. Ale uniká ti, o co mi jde.“

„Ne, neuniká, Steffi. Dělalo ti starost moje blaho. Kdybychom si prohodili role, dělal bych si o tebe podobné starosti. Ale jak vidíš, dýchám. Jsem potlučený, samá modřina, všecko mě bolí, ale dýchám. Po horké sprše a pár šálcích ještě vřelejší kávy mi bude o hodně líp.“

„Tím mi naznačuješ, že mám odejít?“

„Teď jsi na to trefila.“

Upřela pohled na jeho ovázané předloktí. „Kdo byl ten doktor?“

„Neznáš ho. Dávný kamarád z vysoké. Dlužil mi laskavost.“

„Jak se jmenuje?“

„Co na tom záleží? Neznáš ho.“

„Hmm.“

„Cože?“

„Nic.“

„Tak se ptej.“

„Proč jsi nechtěl podat trestní oznámení?“

„Nestálo by to za tu námahu. Nic mi neukradli.“

„Napadl tě s velice nebezpečnou zbraní.“

Připadal jí značně rozrušený a promluvil na ni, jako by byla natvrdlá. „Nemělo by smysl to hlásit. Nedokázal bych toho chlapa identifikovat. Upřímně řečeno ani nevím, jestli byl bílý, černý nebo Hispánec, vysoký nebo malý, hubený nebo tlustý, vlasatý nebo plešatý. Byla tma. Incident skončil v několika vteřinách a skutečně jsem viděl jenom čepel nože, kterým se po mně rozháněl. Což na mě zapůsobilo, a tak jsem koukal odtamtud zmizet.

Byla by ztráta času to celé vykládat policii, protože by akorát strčili hlášení do složky, a tím by to zhaslo. Mají na práci důležitější věci, a já taky.“ Zašklebil se a podepřel si zraněnou paži zdravou rukou. „Mohla bys, prosím tě, už jít, abych se mohl osprchovat a obléknout?“

„Nemám ti pomoct?“

„Děkuju, ale zvládnu to.“

„Proč si nevezmeš den volna? Mohla bych se stavit kolem poledního, udělat ti něco k jídlu a povědět ti, co jsme se dozvěděli od toho chlápka.“

Otevřel zásuvku s tričky. Steffi si z něho často utahovala, že má sbírku skoro děravých triček, která rád nosil doma. Vzal si hned to navrchu. Musí být jeho nejoblíbenější, pomyslela si, protože se usmál, zvedl je k obličeji a dýchal do něho. „Jakého chlápka?“

„Já ti to neřekla!“ Pleskla se do čela. „Když jsem tě uviděla v tomhle stavu, zapomněla jsem, proč jsem přišla. Když jsem jela do práce, zavolal mi na mobil Smilow. V městském vězení máme jednoho chlapa.“

Stále ještě si pohrával s tím tričkem, Steffi to ale už nevnímala.

„V městském vězení je spousta chlapů,“ poznamenal nepřítomně.

„Ale jenom jeden tvrdí, že je bratr Alex Laddové.“

Bleskurychle se otočil. Obličej mu zbělel jako křída. Steffi jeho náhlou bledost přičítala bolesti. Jak se tak prudce otočil, praštil se do lokte zraněné ruky o roh otevřené zásuvky. Natáhl levou ruku, aby neztratil rovnováhu.

„Myslím, že ti přeskočilo, že vůbec uvažuješ o tom, že bys šel dnes do práce. Podívej se na sebe. Sotva se držíš na nohou a jsi bílý jako křída. Tvoje ruka –“

„Nevšímej si mojí ruky.“

„Neřvi na mě.“

„Přestaň se o mě starat!“

„Jsi zraněný.“

„Nic mi není! Co teda ten chlap?“

„Jmenuje se Bobby Turnbull. Ne, takhle ne. Nějak podobně.“

„Za co je ve vězení?“

„Zavěsila jsem, než se k tomu Smilow dostal, a rozjela se rovnou sem.“

„Co dělal –“

„Teď ale vážně, Hammonde. Ty mi něco povídej o výslechu třetího stupně. Vím jenom, že tenhle Trimble – ano, tak se jmenuje, Bobby Trimble. Zavřeli ho včera večer a on využil možnosti jednou si zavolat, aby zavolal Alex Laddové. Nebyla doma. Jeden z policistů ve vazební věznici byl dost chytrý, aby si to jméno spojil s Pettijohnovou vraždou, a uvědomil Smilowa.“

Hammond vrátil tričko do zásuvky. „Rozmyslel jsem si to, neodjížděj. Spatně by se mi s rukou na pásce řídilo, takže se svezu s tebou. Dej mi pět minut.“

Zatímco se připravoval, sešla dolů, aby zavolala Smilowovi a řekla mu, proč jede pozdě.

„Že ho přepadli?“

„Takhle to tvrdí.“

Po krátké odmlce se Smilow zeptal: „Máš důvod o tom pochybovat?“

„Ani ne. To jenom…“ zadívala se zamyšleně ke dveřím koupelny, před nimiž nyní stál pytel na odpadky napěchovaný zakrvácenými ručníky. „Jenom mi u našeho pana Zločin a trest nepřipadá typické, že by nad přepadením s nožem mávl rukou. Snažil se svoje zranění bagatelizovat, ale vypadá, jako by si dal patnáct kol s grizzlym.“

„Možná se jenom stydí, že byl tak neopatrný.“

„Možná. V každém případě tam za čtvrt hodiny jsme.“

O Hammondově nejapné výmluvě, proč se nešel nechat ošetřit do nemocnice, mu neřekla. „Dávný kamarád z vysoké“ byla průhledná lež. Hammond neuměl nikdy dobře lhát. Měl by brát lekce u Alex Laddové. Vypadalo to, že obdivuje její sklony – Vtom ji něco napadlo.

Zadívala se do neurčitá nevidoucíma očima a hlavou jí rychlostí světla blesklo něco nemyslitelného. Udržet tyto myšlenky jí připadalo jako snažit se polapit komety.

Hammond se belhal ze schodů.

U hlavních dveří se k němu přidala, ale ještě předtím vytáhla z pytle na odpadky jeden malý ručník a nacpala si ho do kabely.

Bobby Trimble měl k smrti nahnáno. Ale to se dřív propadne, než aby to dal před nimi na sobě znát. Podělaný policajti.

Za svoji nynější situaci mohl poděkovat jedné staromódní, obtloustlé, staropanenské učitelce. Potupilo to jeho hrdost, že by taková nicka měla přivodit jeho pád. Nepředstavovala vůbec žádný problém. Svést ji bylo nudné a rutinní. Měl co dělat, aby přitom neusnul.

Kdo by si pomyslel, že se z té cuchty vyklube v pravém slova smyslu femme fatale? Včera byl na dobré cestě, aby zabodoval u vdovy z Denveru, ověšené obrovskými diamanty. Na dlouhou dobu by mu zajistily luxusní život. Okamžitě u ní odhalil prostopášný smysl pro humor a dobrodružného ducha, takže na to hrál. Právě jí s rukou pod sukní popisoval, jak ho rajcuje, a nevynechal žádnou anatomickou podrobnost, když ho dva policajti popadli v podpaží a vyvlekli z nočního klubu.

Venku ho opřeli o kapotu hlídkového vozu, přičemž musel stát s roztaženýma nohama i rukama, bleskově ho prohledali, nasadili mu pouta, jako by byl prachsprostý zločinec, a přečetli mu jeho práva.

Koutkem oka zahlédl tu učitelku z Indiány, jak stojí opodál s párem kožených lakovek v ruce.

„Zatracená mrcha,“ zamumlal teď, právě když se dveře rozletěly.

„Copak je, Bobby? Říkal jste něco?“

Chlápek byl Bobbymu nějak matně povědomý, ale nedokázal ho zařadit. Nebyl nijak vysoký, ale působil tak, když rázně vešel do místnosti. Měl na sobě oblek s vestou a Bobby okamžitě poznal, že je kvalitní. I jeho kolínská voněla draze.

Podal si ruku s právníkem, jehož mu přidělili, chlapíkem jménem „Heinz, jako ten kečup“, který vypadal jako břídil a doposud Bobbymu poradil, aby držel zobák, dokud se nedozvědí, o co tady jde. Potom se usadil na konci malého stolu a zdvořile maskoval rukou zívání. Nicméně při pohledu na muže, který právě vešel, se posadil rovně a zatvářil se vychytrale.

Nově příchozí se posadil na židli naproti Bobbymu a představil se j ako detektiv Rory Smilow. Bobby nedůvěřoval jeho úsměvu o nic víc než jeho uhlazenosti.

„Jsem tady,“ řekl Smilow, „abych vám ulehčil život, Bobby.“

Ani tomuhle slibu Bobby neuvěřil. „Opravdu? Jestli je to tak, můžete začít tím, že si poslechnete moji verzi. Ta potvora lže.“

„Vy jste ji neznásilnil?“

Bobbymu povolil obličej, ale útroby se mu naproti tomu sevřely.

„Znásilnění?“

„Pane Smilowe, já a můj klient jsme nabyli dojmu, že se jedná o krádež kabelky. Ve stížnosti slečny Rogersové není o znásilnění zmínky,“ upozornil nervózně Heinz.

„Právě o tom hovoří s policistkou,“ vysvětlil Smilow. „Uvádělo ji do rozpaků probírat podrobnosti zločinu s policisty, kteří prováděli zatčení.“

„Pokud dotyčná vznáší obvinění ze znásilnění, potřebuji se důkladněji poradit se svým klientem.“

Bobby, který se vzpamatoval z prvního ohromení, se na svého právníka pohrdavě zahleděl. „Není, o čem se radit. Neznásilnil jsem ji. Se vším, co jsme dělali, byla svolná.“

Smilow otevřel složku a přeletěl pohledem hlášení. „Sbalil jste ji v nočním klubu. Podle slečny Rogersové jste jí stále nabízel alkohol a záměrně jste ji opil.“

„Dali jsme si pár skleniček. A měla špičku, to jo, ale nenutil jsem ji pít.“

„Doprovodil jste ji do jejího hotelového pokoje a měl s ní sex.“

Zvedl oči k Bobbymu. „Je to pravda?“

Bobby nedokázal odolat tiché pobídce v detektivových očích.

„Ano, je to pravda. A užila si každou minutu.“

Heinz si neklidně odkašlal. „Pane Trimble, doporučuji vám, abyste nic dalšího neříkal. Všechno, co řeknete, může být použito proti vám. Na to nezapomínejte.“

„Myslíte, že se nechám od nějaký tlustý káči obviňovat ze znásilnění, a nebudu se bránit?“

„K tomu je soudní přelíčení.“

„K čertu se soudním přelíčením. A k čertu s váma.“ Bobby se znovu otočil ke Smilowovi. „Ta lže, jako když tiskne.“

„Neměl jste s ní sex, když byla pod vlivem alkoholu?“

„Jasně že jo. Ještě mě k tomu povzbuzovala.“

Smilow se zatvářil ztrápeně, povzdechl si a promnul si čelo.

„Věřím vám, pane Trimble. Opravdu ano. Ale z právního hlediska se pohybujete na tenkém ledě. Zákony se změnily. Formulace byly podrobněji rozpracovány. Vzhledem k tomu, že je veřejnost čím dál lépe informována o tom, jak se s oběťmi znásilnění zachází, žalobci a soudci přitvrdili. Nechtějí si vzít na svědomí, že by pustili násilníka.“

„Nikdy jsem nemusel ženu znásilňovat,“ rozkřikl se Bobby. „Ve skutečnosti právě naopak.“

„Chápu,“ odtušil Smilow klidně. „Jestli však slečna Rogersová prohlašuje, že byla pod vlivem alkoholu, který jste jí vnucoval, potom z technického a právního hlediska by se případ, kdyby se ho chopil dobrý státní zástupce, mohl překvalifikovat na znásilnění.“

Bobby si založil ruce, zčásti proto, že to byla nonšalantní póza, zčásti proto, že se ho začala zmocňovat panika. Když mu bylo osmnáct, odsoudili ho do vězení. Nelíbilo se mu to. Ani trochu ne.

Slíbil si, že už tam nikdy nepůjde. Teď neřekl nic, protože měl strach, že mu na hlase bude znát, jak se bojí.

Smilow pokračoval: „Když vás zatkli, měl jste u sebe drogy.“

„Jen pár jointů. Tamté jsem žádný nedal.“ Smilow ho probodl pohledem. „Ne?“

„Nevyplýtval bych na ni dobrý kuřivo. Šlo to s ní snadno.“

„Problému jste se nicméně nezbavil. Komu myslíte, že porota uvěří? Jednoduché, mile vypadající ženě, jako je ona, nebo protřelému světákovi, jako jste vy?“

Zatímco Bobby vymýšlel vhodnou odpověď, dveře se otevřely a vešla nějaká žena. Byla drobná, měla krátké tmavé vlasy a jasné, černé oči. Pěkné nohy. Malé, hrotité prsy. Ale potvora, že taková druhá se hned tak nevidí, odhadl ji Bobby.

Řekla: „Doufám, že se ten hnusák přiznal.“

Smilow ji představil jako Stefanii Mundellovou z kanceláře okresního státního zástupce. Heinz trochu zezelenal a přerývaně polykal. To nebylo dobré znamení, že se jeho právník při pohledu na tu mrchu třese a moc nechybí, aby se pozvracel.

Smilow jí nabídl židli, ale řekla, že raději postojí. „Dlouho se nezdržím. Jenom jsem chtěla pana Trimblea upozornit, že případy znásilnění jsou moje specialita a že pro ty, kteří se ho dopustili poprvé, vyžaduji kastraci. A žádnou chemickou.“ Opřela se dlaněmi o stůl a naklonila se těsně k Bobbymu. „Nemůžu se dočkat, až si vás podám za to, co jste provedl chudince Ellen Rogersové.“

„Neznásilnil jsem ji.“

Jeho upřímné popření na slečnu Mundellovou nezaúčinkovalo.

Zlomyslně se na něho uculila a řekla: „Uvidíme se u soudu, Bobby.“

Otočila se na vysokých podpatcích, vyšla z místnosti a práskla za sebou dveřmi.

Smilow si masíroval bradu a lítostivě vrtěl hlavou. „Cítím s vámi, Bobby. Jestli je žalobkyní Steffi Mundellová, tak vás nečeká nic dobrého.“

„Možná by pan Trimble uvažoval o tom, že by se přiznal k méně závažnému obvinění.“

Bobby se zaškaredil na Heinze, který opatrně tuhle možnost předestřel. „Kdo se vás ptal? K ničemu se nepoznávám. Jasný?“

„Ale krádež –“

„Pánové,“ vložil se do toho Smilow. „Právě mě napadlo, jak by se to možná dalo vyřešit, když to má na starosti slečna Mundellová.“

„Co máte na mysli?“ zeptal se Bobby s předstíraným klidem.

„Je žalobkyní v případu Pettijohnovy vraždy.“

Najednou Bobbymu svitlo a vzpomněl si, kde předtím Smilowa viděl. V televizi, večer po Pettijohnově vraždě. Byl to detektiv, který měl na starosti vyšetřování toho zločinu. Bobby se opřel na židli a snažil se předstírat, že na něm najednou nevyrazil pot. „V případu Pettijohnovy vraždy?“

Smilow mu uštědřil dlouhý, tvrdý, zničující pohled. Pak si povzdechl a sklapl složku. „Myslel jsem si, že bychom si mohli vzájemně pomoct, Bobby. Jestli si ale hodláte hrát na hlupáka, nedáváte mi na vybranou a budu nucen vás přenechat slečně Mundellové.“

Se skřípotem odsunul židli, bez jediného slova vyšel z místnosti a pevně za sebou zavřel dveře.

Bobby pohlédl na Heinze a pokrčil rameny. „Co jsem provedl?“

„Zkoušel jste přechytračit Roryho Smilowa. Což nebyl nejlepší nápad.“

Kapitola dvacátá osmá

Půl hodiny se Steffi a Smilow poplácávali vzájemně po zádech, jak to s Bobbym Trimblem skvěle sfoukli. To, jak si navzájem notovali, snášel Hammond jen s největším přemáháním.

„Poskytl jsem mu víc než hodinu, aby o tom mohl přemýšlet,“

řekl mu Smilow snad už podesáté. „To už jsi říkal.“

„Jen co jsme se za ním vrátili,“ přizvukovala Steffi, „začal mluvit.“

„Musela jsi moc dobře zahrát, že s tebou není žádná legrace.“

„Taky že jo,“ chlubila se. „Bobby byl přesvědčený, že mu hrozí obvinění ze znásilnění.“

Ellen Rogersová nikdy netvrdila, že byla znásilněna. Naopak přiznala vlastní díl viny na krádeži svých kreditních karet a peněz.

Nechtěla nic jiného, než aby Bobbyho Trimblea chytli a dostali z oběhu, aby jiné ženy nezažily podobné ponížení.

Už si všechno zařídila, aby se mohla ihned vrátit do Indianapolis, i když dala jasně najevo, že je ochotná svědčit proti Trimbleovi při soudním přelíčení, pokud na to dojde. Odjela z města a nikdy se nedozvěděla, jaký dar charlestonské policii poskytla.

„Nemůžu se dočkat, až uvidím, jak se Alex Laddová zatváří, až si ten magnetofonový záznam poslechne. Tomu neuvěříš, Hammonde,“

rozplývala se Steffi. „Žádal jsi motiv, kamaráde, a máš ho mít. A to bohatě.“

Dýchal ústy, aby odvrátil nevolnost, která mu hrozila od chvíle, kdy se dozvěděl, že Alexin nevlastní bratr je ve vazbě. Steffi a Smilow byli na ten zatracený magnetofonový záznam tak pyšní.

Přímo se jim sbíhaly sliny, aby mu ho pustili, přičemž už všechno v hrubých rysech věděl. Včera večer se to dozvěděl od Loretty Bootheové.

Už jenom samotná syrová fakta líčila Alex ve špatném světle.

Poté, co to Bobby Trimble vylepšil, aby to posloužilo jeho vlastním účelům, z toho Alex vyjde jako bezcharakterní člověk. Jak Steffi poznamenala, záznam poskytl motivaci, která případu scházela. A to měrou vrchovatou.

Doposud Hammond doufal, že Smilowovi vyšetřovatelé nebudou tak pohotoví ani tak snaživí jako Loretta a že bude moct dál případ na neurčito protahovat, dokud nestanoví, jaká byla povaha Alexina vztahu k Pettijohnovi a neřekne jí o tom, že se s Lutem sám setkal.

Chystal se jí navrhnout, aby to oba na rovinu řekli Smilowovi.

Měl říct detektivovi o svém setkání s Pettijohnem okamžitě. Ale šlo o delikátní záležitost a doufal, že se vyhne tomu, aby se o tom kdokoliv dozvěděl. Rovněž chtěl Alex poradit, aby Smilowa informovala o své minulosti, dřív než bude mít možnost ji sám odhalit a udělat si úsudek, nakolik to s Pettijohnem souvisí.

Ale bohužel se mu příležitost jí to říct nenaskytla. Když k němu vtrhla Steffi, Alex byla pryč. Byl moc rád, že brzy odešla, a řekl si, že měli z pekla štěstí, že je Steffi nenachytala spolu v posteli, což by poškodilo jejich důvěryhodnost, až by se nezávisle na sobě svěřovali Smilowovi.

A teď tohle.

Bobby Trimble se objevil odnikud v nejhorší možnou chvíli. Alex neměla tušení o léčce, která na ni byla nastražena. Nebylo v Hammondově moci, aby ji varoval.

Zapípal pager. Každý si zkontroloval ten svůj. „To je pro mě,“

řekl Hammond.

Smilow k němu přisunul přes stůl telefon.

Hammond si zkontroloval na displeji pageru, kdo volá. „Děkuju, zavolám ze svého mobilu.“

Omluvil se, vyšel z kanceláře a kousek dál po chodbě, která poskytovala jakés takés soukromí. „Co je, Loretto?“

„Včera večer jsme se nerozešli v nejlepším.“

„Co tím myslíš?“

„Byl jsi tak zklamaný, když jsi odcházel.“

„S tím si nedělej starosti.“

„Ale musím. Chtěla jsem pro tebe něco udělat, tak jsem šla dnes ráno na okresní správu a zastihla Harveye u prodejního automatu.“

„Mám jenom minutu, Loretto.“

„Už se dostávám k věci. Zeptala jsem se ho, jestli se na něho neobrátil ještě někdo ohledně informací k Pettijohnovu případu.“

„Jmenovitě o Alex Laddové?“

„Ne, jenom jsem s tím vyrukovala, abych viděla, jestli se chytne.“

„A jak?“

„Vyrazil na něm studený pot. Skoro jsem slyšela, jak se mu klepou kolena.“

„Kdo se na něho obrátil o informace?“

„Neřekl, prevít jeden.“

„Loretto –“

„Zkusila jsem všechno, Hammonde. Věř mi. Vyhrožovala jsem mu vším možným. Žadonila jsem, přemlouvala jsem ho a lichotila mu. Nabízela jsem mu pití, drogy, sex s kým si jen vybere. Nic nezabralo. Ať se na něho obrátil kdokoliv, vyděsil ho k smrti. Nic z něho nedostaneš. Prostě nemluví.“

„Tak jo. Děkuju.“ Uslyšel za sebou pohyb a rychle se ohlédl přes rameno. Frank Perkins se vynořil zpoza rohu s Alex.

„Mám ještě něco udělat?“ zeptala se Loretta.

„Prozatím ne. Díky. Musím běžet.“

Zavěsil a otočil se právě ve chvíli, kdy Alex s Perkinsem došli ke dveřím Smilowovy kanceláře. Když právník uviděl Hammonda, oči se mu rozšířily. „Co se vám stalo?“

„Přepadli mě.“

„Páni! Vypadá to na něco horšího než běžné přepadení.“

„Budu v pořádku.“ Utkvěl letmým pohledem na Alex. „Dostalo se mi dobré péče.“

Pohlédli si do očí na zlomek vteřiny a Hammond se pokusil ji pohledem varovat, ale její právník ji pobídl do kanceláře.

„Tak co je to tentokrát, detektive?“

„Máme tady záznam, který bychom chtěli, aby si vaše klientka poslechla.“

„Záznam čeho?“

„Výslechu člověka, který jsme uskutečnili dnes brzy ráno v městském vězení. Můžete mi věřit, že se jeho tvrzení k Pettijohnovu případu vztahují.“

Perkins přidržel Alex jedinou židli, která v místnosti byla. Ostatní zůstali stát. Smilow Hammondovi nabídl, že mu nechá přinést další židli, ale odmítl. Když si Alex sedala, podařilo se jí vrhnout na něho pokradmu tázavý pohled, ale neměl možnost připravit ji na to, co se chystá.

Smilow stručně seznámil Alex a Perkinse s tím, co se stalo Ellen Rogersové. „Naštěstí pro nás se ukázalo, že slečna Rogersová není žádná bázlivá putka. Sama toho muže vystopovala a oznámila ho policii.“

„Nějak nevidím –“

„Jmenuje se Bobby Trimble.“

Hammond pozorně sledoval Alexin obličej. Jakmile Smilow začal, uvědomila si, co se blíží. Krátce zavřela oči a zhluboka se nadechla, aby se obrnila. Když ale padlo Trimbleovo jméno, nijak na to nezareagovala.

„Znáte pana Trimblea, viďte, doktorko Laddová?“ zeptal se Smilow.

„Rád bych si promluvil se svojí klientkou,“ zasáhl Frank Perkins.

„To je v pořádku, Franku,“ řekla tiše. „Bohužel nemohu popřít, že Bobbyho Trimblea znám.“

Než stačil Perkins ještě něco říct, Smilow poznamenal: „Ten záznam mluví sám za sebe, Franku.“ Stiskl knoflík na magnetofonu.

Smilowův hlas oznámil, kteří lidé byli u výslechu přítomni.

Uvedl rovněž čas, místo a datum a podmínky, za nichž Trimble výpověď činil. Přiznal se, že svedl slečnu Ellen Rogersovou, aby ji mohl okrást, a i když neměl zajištěnu shovívavost, Stefanie Mundellová ho ujistila, že kancelář státního zástupce bude nakloněna každému, kdo dobrovolně poskytne informaci vztahující se k případu vraždy Lute Pettijohna.

Načež Smilow položil první otázku.

„Bobby – můžu vám říkat Bobby?“

„Nestydím se za svoje jméno.“

„Bobby, znáte doktorku Laddovou?“

„Je to moje nevlastní sestra. Máme stejnou matku, ale každý jiného otce. Ani jednoho jsem ovšem nikdy nepoznal.“

„Trimble je jméno vaší matky?“

„Ano.“

„Vy a vaše nevlastní sestra jste byli vychovávám společně ve stejném domově?“

„Jestli tomu chcete tak říkat. Domov to byl sotva. Naši mámu domácnost nudila, ale jinak si užila spoustu zábavy.“

„Zábavy jakého druhu?“

„Muže, detektive Smilowe. Po celou dobu mívala doma muže.

Když si nějakého přivedla, poslala nás s Alex ven. Jestli bylo venku vedro, smůla. Jestli byla zima, taky smůla. Když jsme měli hlad, naše starost. Někdy jsme vyžebrali hamburger na jedné staré černošce, která pracovala vDairy Queen. Mě moc ráda neměla, ale měla slabost pro Alex. Když ale tam byl její šéf, tak jsme na to mohli zapomenout. Zůstali jsme o hladu.“

„Vaše matka ještě žije?“

„Kdo ví? Koho to zajímá? Odešla, když mi bylo asi tak… hmm, čtrnáct. Alex bylo tím pádem asi dvanáct. Matka se zabouchla do nějakého chlápka, a když odjel do Rena, vydala se tam za ním.

Nevím, jestli ho dostihla nebo ne. To jsme ji viděli naposledy a pak už se neozvala.“

„Nepostaral se potom o vaše potřeby Úřad péče o děti?“

„To bych šel radši hned do vězení, než aby mi nějaký úředníci přikazovali, co mám a nemám. Tak jsem Alex nařídil, ať nikomu neříká, že naše matka odešla. Utajili jsme to. Chodili jsme do školy a předstírali, že je všecko jako vždycky. A taky bylo,“ zachechtal se.

„Myslím, že naše máma v životě do školy nohou nepáchla. Co se vzdělání týkalo, tak znala používat jenom írndu, zadek a kozy.“

„Tak tohle bych si vyprosil,“ zasáhl Smilow ostře.

„Promiňte, madam, nechtěl jsem vás urazit.“

Hammond si domyslel, že se Bobby omlouval Steffi. Jeho omluva vyzněla neupřímně. Alex si to musela myslet také. S

odporem upřeně hleděla na magnetofon.

„Sousedé si nevšimli, že tam vaše matka delší dobu není?“ zeptal se Smilow.

„Starali jsme se s Alex o sebe už tak dlouho, že jim nepřišlo divné, když ji vídali nosit prádlo do prádelny a mně svěřovali příležitostné práce.“

„Z těch příležitostných prací jste živil sebe a svoji sestru?“

Odkašlal si. „Nějakou dobu.“ Odmlčel se. „Než budu pokračovat… já jen, abychom si rozuměli… já už za to, co se stalo, svůj dluh společnosti splatil. Aby se mi tohle nějak nevymstilo. Stalo se to všechno už dávno. Ještě v Tennessee. Tady jsme v Jižní Karolíně. V tomhle státě jsem nic neprovedl.“

„Řekněte nám, co víte o vraždě Lute Pettijohna, Bobby, a můžete odtud odejít.“

„To beru.“

Do tohoto okamžiku se Alex nepohnula. Nyní se otočila k Perkinsovi. „Musíme tohle poslouchat?“

Právník Smilowa požádal, aby záznam zastavil, protože by se rád poradil s Alex. Smilow zdvořile vyhověl. Perkins se jí šeptem na něco otázal. Tiše mu odpověděla. Takhle se radili asi minutu.

„Nemůžete tvrzení toho člověka brát vážně. Jde mu o to, aby byl zproštěn obvinění. Je zřejmé, že vám řekl to, co jste si přáli slyšet.“

„Pokud lže, tak přece nemusí doktorce Laddové vadit, co říká,“

poznamenal Smilow.

„Jde o to, že by jí to mohlo být nepříjemné.“

„Za to se omlouvám, ale myslel bych, že doktorka Laddová bude chtít slyšet, z čeho ji obviňuje. Může kdykoliv cokoliv, co o ní tvrdí, popřít.“

Perkins se k ní otočil. „Je to na tobě.“

Krátce přikývla.

„No dobrá, Smilowe,“ řekl právník. „Ale je to laciná šaškárna a vy to víte.“

Výtka se od Smilowa odrazila, znovu pustil záznam tam, kde se ptal, jak Trimble živil sebe a svoji sestru.

„Nějakou dobu jsme to tloukli, jak se dalo, tak porůznu jsem dělal, co se naskytlo. Mohl jsem si nohy ušoupat, aby bylo co jíst a Alex měla co na sebe. Rostla, však víte, jak to u dospívajících holek je. Rozkvétala.“

Trimble ztišil hlas do důvěrného tónu. „Právě když jsem viděl, jak se zakulacuje, tak jsem dostal ten nápad.“

Jaký nápad?“

„Dostávám se k tomu,“ řekl popuzeně. Smilowova netrpělivost ho štvala. „Začal jsem si všímat, jak se mí kamarádi na moji mladší sestru koukají. Úplně jinak než dřív. Taky jsem občas zaslechl nějakou poznámku, a to mě na ten nápad přivedlo.“

Hammond si podepřel levý loket pěstí ruky, kterou měl na pásce, a zakryl si dlaní ústa. Chtěl by si také zacpat uši. Měl sto chutí mrštit magnetofonem o zeď. Steffi, která se na Alex samolibě usmívala, by nejradši zfackoval. Byl bezmocný a nemohl dělat nic, jenom poslouchat, stejně jako Alex.

Rozdíl v Trimbleově mluvě a modulaci hlasu byl patrný. Když mluvil o své minulosti, vrátil se ke způsobu, jakým se vyjadřoval v mládí. Působil mnohem hloupěji. Mnohem neotesaněji. Mnohem vulgárněji.

„Poprvý se to stalo náhodou. Neplánoval jsem to, chci říct. S

Alex jsme byli s jedním mým kamarádem. Ukradl pivo, celý balení po šesti, a sešli jsme se v jedny opuštěný garáži, že si ho vypijem. Začal si z Alex dělat srandu a…“ Zavrzala židle, jak přenesl váhu.

„Provokoval ji, jestli si vyhrne blůzu a nechá ho kouknout.

Řekla, že to v žádným případě, ale nemyslela to vážně. Hihňala se, napínala ho, však to znáte. A ať se propadnu, jestli to nakonec neudělala. Řekl jsem mu, že za to, že uvidí kozy mojí mladší sestry – promiňte, prsa –, mi musí dát pivo navíc. Řekl, že to teda ne, protože viděl jenom její podprsenku. Ale příště –“

Hammond bleskově natáhl levou ruku a zastavil magnetofon. „Je nám to všem už jasné, Smilowe. Nevlastní bratr doktorku Laddovou vykořisťoval. Jestli se toho účastnila dobrovolně, je sporné. Ale v každém případě je to dávná historie.“

„Tak dávná zase ne.“

„Dvacet, pětadvacet let! Co má tohle proboha společného s Lute Pettijohnem?“

„K tomu se dostaneme,“ vložila se do toho Steffi. „Všechno to spolu souvisí.“

„Vy ostatní tady klidně zůstaňte a poslechněte si to,“ řekl Frank Perkins. „Ale nepřipustím, aby něčemu takovému byla vystavena moje klientka.“

„Nemohu bohužel doktorce Laddové dovolit, aby odešla,“ řekl Smilow.

„Máte v plánu ji formálně obvinit ze zločinu? Který údajně spáchala v tomto desetiletí?“ dodal jedovatě Perkins.

Smilow se přímé odpovědi vyhnul. „Pokud si nechcete ten zbytek vyposlechnout, musím vás požádat, abyste počkali ve vedlejší místnosti, dokud si to celé neposlechne pan Cross.“

„Dobře.“

„Ne,“ řekla Alex tiše, ale rozhodně. Všichni na ni upřeli oči.

„Bobby Trimble je ničema. Za posledních dvacet let se trochu obrousil, ale pořád je to lump. Chci slyšet všechno, co tvrdí. Mám právo vědět, co o mně říká. I když je pro mě hrozné slyšet i samotný jeho hlas, musím si to poslechnout, Franku.“

„Popíráte cokoliv z toho, co zatím řekl?“ zeptala se Steffi.

„Na to nemusíš odpovídat, Alex.“

Doporučení svého právníka ignorovala a zpříma pohlédla Steffi do chtivých očí. „Všechno se to stalo už dávno, paní Mundellová.

Byla jsem ještě dítě.“

„Už jste byla za své činy odpovědná.“

„Několikrát jsem se špatně rozhodla, když jediné, co jsem měla na výběr, bylo ještě horší. Jsou to ošklivé vzpomínky. Před lety jsem je vytěsnila z mysli a pokračovala ve svém životě. Vytvořila jsem si nový život.“

„To je velmi dobrá odpověď, doktorko Laddová,“ řekla Steffi.

„Jinými slovy ale ne. Nepopíráte nic z toho, co dosud řekl.“

Kdyby v tu chvíli nezasáhl Frank Perkins a nevaroval Alex, aby už nic dalšího neříkala, udělal by to Hammond sám. Zařídila se podle rady svého právníka. Na Perkinsovi bylo znát, že je tím vším naprosto znechucený. „Tak ať už to máme za sebou,“ řekl.

Smilow znovu pustil záznam. Hammond přenesl váhu z jedné nohy na druhou, zdánlivě proto, aby vylehčil levé noze. Ve skutečnosti proto, aby odolal pokušení provést nějakou úplnou pitomost, jako třeba popadnout Alex za ruku a odvléct ji pryč. Včera večer se ukázalo, že potřebuje ochranu. Bude ji hlídat sám. Už byl téměř připravený všechno říct, vyjít s tím bez ohledu na následky na světlo.

Téměř. V téhle fázi to nebylo jen prázdné slovo.

To nejhorší z celého příběhu mělo teprve přijít, a nepříjemně se to podobalo nynější situaci. Podle Lorettiny zprávy Bobby Trimble zmizel z Floridy s trestem za krádež a s nelítostným věřitelem v patách a ztratil se z dohledu. To, že se znovu vynořil tady v Charlestonu v době, kdy došlo k vraždě, do níž byla zapletená jeho nevlastní sestra, byla velice znepokojivá shoda náhod.

Určitě to vrchovatě stačilo, aby to vzbudilo Steffino a Smilowovo podezření. I když Hammond věděl, že je prakticky nemožné, aby Alex Pettijohna zabila a dorazila na pouť v tu dobu, kdy tam přijela, pořád ještě tady byly nesrovnalosti a nezodpovězené otázky, které ho trápily. Zvláště ve světle její problematické minulosti.

Pro někoho bezesporu představovala hrozbu, již bylo třeba umlčet. Ale jakou hrozbu? Jako svědek? Nebo jako spiklenec, který dostal strach? Dokud nebude s naprostou jistotou vědět, že je Alex vinna – nebo naprosto nevinná, že se ničeho špatného nedopustila –, uvízl v pasti. Na jedné straně jako žalobce, na druhé jako její ochránce.

Na záznamu se Smilow Trimblea právě ptal, jaký podvod vymyslel, aby vytahal z kamarádů peníze.

„Fungovalo to takhle. Na někoho jsem se zaměřil a začal mu vykládat o Alex, jak dospívá. Řekl bych, že už měla chuť vyzkoušet svoje vnady, že se jí zapalovaly lejtka. Postupně jsem dotyčnýho nalákal, přimělho, abyonípřemejšlela uvažoval, jaký se mu otevírají možnosti. Někdy to trvalo pár dní, jindy to byla otázka několika hodin, než se nechal úplně zpracovat.

Šestým smyslem jsem vytušil, kdy nastala ta pravá chvíle uzavřít obchod. Řekl jsem, kolik chceme. A víte co? Žádný z těch pitomců se nikdy nepokusil usmlouvat to na míň,“ řekl se smíchem. „Stanovil jsem čas a místo. Zaplatili mi a pak už to bylo na Alex, aby odvedla svůj díl práce.“

„Jaké práce?“

„No to, co musela dělat, aby je, však víte…“

„Vzrušila?“

„To je pěkně řečeno. Když se rozparádili, vlítnul jsem tam a požadoval všechny peníze, co měli u sebe, jinak…“

„Jinak co?“

„Něco jsem jim nakecal o zneužívání nezletilé. Když se stavěli na zadní a vyhrožovali policií, řekl jsem jim, že to bude naše slovo proti jejich a kdo že neuvěří dvanáctileté panně? Sklapli a bylo. Takhle jsme to provozovali dlouho.

Nikdo nechtěl před kamarádama vypadat jako osel, takže nikdo nikdy nepřiznal, že naletěl.“

„Vaše nevlastní sestra se toho účastnila dobrovolně?“

„Co myslíte? Že jsem ji nutil? Ženská se ráda ukazuje. To vás nechci urazit, paníMundellová, ale vsadím se, že tadyhle pan Smilow se mnou souhlasí, i když se k tomu nepřizná. Všecky ženské jsou v jádru exhibicionistky. Vědí, co mají, a že chlapi se po tom ženou, a líbí se jim nás na to lákat.“

„Děkuju za ten psychologický rozbor.“

Jedovatost Steffi Mundellové mu neunikla. „Já ta pravidla nestanovil, paní Mundellová. Jenom říkám, jak to je, a vy víte, že mám pravdu.“

Smilow se znovu ujal výslechu. „Nedošly vám oběti?“

„Rozšířili jsme pole působnosti i na jiné čtvrti. Alex vypadala tak svěží a nevinná, že si každej hejl myslel, že je první. To proto jsem věděl, že to se staršíma chlapama půjde taky.“

„Povězte mi o tom.“

„Alex byla dokonalá návnada. Uměla je zblbnout. To je její specialita. Tváří se nevinně a nervózně. My chlapi zpravidla neodoláme ženě, která se ostýchá. A tohle Alex umí líp než kterákoliv jiná, co jsem poznal předtím i potom.“

Hammond si otřel rukávem zpocené čelo, pak si opřel hlavu o zeď a zavřel oči.

Zaslechl cvaknutí, když se magnetofon vypnul.

„Jsi v pořádku?“

Uvědomil si, že tahle Smilowova otázka platila jemu, a otevřel oči. Všichni kromě Alex se na něho dívali. Seděla s očima sklopenýma na svoje ruce, které měla složené v klíně.

„Jistě. Proč?“

„Jsi strašně bledý, Hammonde. Proč nechceš dovolit, abychom ti nechali přinést židli?“

„Přenechám vám svoji, pane Crossi.“ Alex se zvedla a udělala k němu krok.

„Ne,“ řekl stroze, „nic mi není.“

„Nechtěl bys něco k pití?“

„Děkuju, Steffi. Je mi dobře.“

Alex pořád ještě stála, pořád se na něho dívala a věděl, že ona ví, že mu vůbec není dobře. Ve skutečnosti mu v životě nebylo tak bídně.

„Kolik toho ještě je?“ zeptal se.

„Už moc ne,“ odpověděl Smilow. „Doktorko Laddová?“

Znovu se posadila a Smilow pustil magnetofon. V místnosti panovalo ticho, až na tiché vrčení magnetofonu a Bobbyho podlézavý hlas, jímž popisoval, jak se přeorientovali na starší, mnohem zámožnější muže, které lovil v hotelových halách a barech.

Bobby v podstatě dělal Alex pasáka. Obchody jen kvetly.

Jakmile jsem je s ní nachytal, ulehčil jsem jim vod prkenic a ty byly o moc tlustší, než co měli kluci ze sousedství. O moc.“

„Vypadá to, že to vám dvěma ohromně vycházelo.“

„Taky že jo. Klapalo to jedna radost. „Bobbymu se v hlase ozval smutek po starých dobrých časech. „Pak nám to ten chlap zkazil.“

„Pokusil jste se ho zabít, Bobby.“

„Byla to sebeobrana! Ten sviňák šel po mně s nožem.“

„Okrádal jste ho. Chránil svůj majetek.“

„A já se bránil. Nebyla to moje vina, že se ten nůž při rvačce stočil a skončil v jeho břiše.“

„Soudce si myslel, že to byla vaše vina.“

„Ten parchant soudce mě poslal do tý pekelný díry.“

„Měl jste štěstí, že ten člověk přežil. Kdyby zemřel, bylo by to pro vás mnohem horší.“

Zbytek slyšel Hammond od Loretty. Trimble šel do vězení. Alex dostala podmínku, k níž patřilo povinné poradenství a náhradní péče.

Umístili ji k Laddovým. Ti si ji zamilovali. Poprvé v životě se s ní dobře zacházelo, někdo jí projevoval lásku a vlastním příkladem ukazoval, jak fungují zdravé vztahy. V jejich péči a dobrém vlivu prospívala. Úředně ji adoptovali a ona si vzala jejich jméno. Ať už to bylo zásluhou zesnulého doktora Ladda a jeho manželky nebo Alex, její život se otočil o sto osmdesát stupňů.

Bobby Trimble přiznal, že na ni měl vztek, že ji potkalo takové štěstí.

„Alex z toho vyvázla, ale já šel do vězení. To nebylo fér. Já se těm chlapům neukazoval, to víte.“

„Nic jiného nedělala, jenom se jim ukazovala?“

„Co byste myslel?“ ušklíbl se Trimble. „Zpočátku se jenom ukazovala. Ale později? Normálně se kurvila. Líbilo sejito. Některé ženské jsou na to jako dělané a onak nim patří. To proto jí to i se všema těma školama chybí.“

„Co tím chcete říct, Bobby?“

„Pettijohn. Jestli jí nechybělo dělat děvku, proč se dala dohromady s Pettijohnem?“ Alex vyletěla ze židle a rozkřikla se: „To je lež!“

Kapitola dvacátá devátá

„V životě jsem neslyšel nic tak absurdního,“ řekl Frank Perkins.

Právník pokynul Alex, aby zůstala stát. „Bobby Trimble je prolhaný, nemorální zloděj, který využíval svoji mladou nevlastní sestru, a teď ji využívá, aby se vykroutil z obvinění ze znásilnění. K tomu z falešného obvinění ze znásilnění, které jste si vymyslel, abyste z něho dostal tyhle pochybné výplody. Taková manipulace je dokonce i pod vaši úroveň, Smilowe. Doprovodím svoji klientku domů.“

„Neopouštějte, prosím, budovu,“ řekl Smilow.

Perkins se naježil. „Jste připraven doktorku Laddovou obvinit?“

Smilow se tázavě podíval na Steffi a Hammonda. Žádný z nich se k tomu ale nevyjádřil, a tak řekl: „Zbývá nám ještě pár věcí, které musíme probrat. Počkejte, prosím, venku.“

Hammond se rozhodl, že se zachová zbaběle, a ani letmo na Alex nepohlédl, když ji její právník vyprovázel z místnosti. Z toho, jak se tvářil, by poznala, v jak povážlivé situaci se ocitla. Všechno se rozhodně obracelo proti ní. Nepůsobilo dobře, že se kdysi s Trimblem dopouštěli zločinů, a nijak zanedbatelných. Nebýt zázraku medicíny, tak by ta pobodaná oběť zemřela.

Po létech odloučení se opět setkali pouhých pár týdnů před Pettijohnovou smrtí. Mladá Alex sloužila jako návnada, která Trimbleovi umožňovala oškubat jejich oběti. Doma měla Alex sejf plný peněz. Z toho se daly vyvozovat hrozné věci.

Léky proti bolestem přestaly účinkovat už před několika hodinami, ale Hammond si chtěl zachovat čistou hlavu, a tak si žádné další nevzal. Muselo na něm být znát, že mu není nejlépe, protože jen co byli Alex a Perkins ze dveří, obrátila se na něho Steffi se slovy.

„Vypadáš, že se každou chvíli sesypeš. Máš bolesti?“

„Dá se to vydržet.“

„Ráda ti něco přinesu.“

„Nic mi není.“

Ale bylo. Měl strach z toho, co na základě Trimbleovy výpovědi uslyší od Smilowa a co to znamená pro jejich případ proti Alex, ale neměl na vybranou. Musel dát detektivovi prostor a poslouchat, jak shrnuje, co se doposud dozvěděli.

„Takže to bylo takhle. Loni na jaře se Bobby Trimble zamíchal do nějaké hospodské rvačky v jedné venkovské díře. Vyšel z té pranice jako vítěz. Byl u toho jeden z Pettijohnových lovců talentů, abych tak řekl, a doporučil Trimblea na práci na Speckle Island, kde potřebovali gorilu.“

„Potřebovali někoho, aby tlačil na majitele pozemků, kteří nechtěli prodat půdu.“

„Správně, Steffi. Pettijohn se snažil skoupit celý ostrov, ale setkal se s odporem, s nímž nepočítal. Majitelé pozemků zdědili půdu po svých předcích, kteří byli otroky a půdu na ně převedli jejich bývalí majitelé. Obdělávali ji celé generace. Nic jiného neumějí. Je to jejich dědictví. Půda je pro ně důležitější než peníze, což je přístup, který Lute nedokázal pochopit. V každém případě si nepřáli, aby se jejich ostrov ‚rozvíjel‘.“

„Pettijohn by tam možná ani neinvestoval,“ přišla s domněnkou Steffi. „Pravděpodobně jej chtěl jenom získat, pár let by ho nechal, aby nabýval na ceně, a pak by ho s pěkným ziskem prodal.“ Otočila se k Hammondovi. „Chceš k tomu něco dodat?“

„Vám dvěma to jde znamenitě. Zatím jsem neslyšel nic, s čím bych nesouhlasil. Na takovou odpornou existenci, jako je Trimble, sedí, že by zastrašoval těžce pracující lidi, kteří si nepřejí nic jiného, než aby je všichni nechali na pokoji a mohli žít po svém. Jeho praktiky byly zřejmě horší, než jak je prezentoval.“

„To byly,“ přitakal Smilow. „Můj člověk podal hlášení o bití, pálení křížů a dalších skutcích ve stylu Kukluxklanu. Trimble organizoval grázly, kteří ty lumpárny páchali.“

„Proboha,“ řekl Hammond znechuceně.

Bylo vůbec myslitelné, že do takových zvěrstev byl zapletený jeho vlastní otec? Preston prohlásil, že o Pettijohnových praktikách neměl tušení. A když se to dozvěděl, svůj podíl prodal. Hammond jen doufal, že je to pravda.

„A tenhle Bobby Trimble má být náš spolehlivý svědek?“

podotkl jízlivě.

Steffi Hammondovu poznámku přešla, jako by nic neřekl.

„Trimble tvrdí, že si uvědomil, jaká je to špatnost, a odmítl dělat za Pettijohna špinavou práci. Mnohem pravděpodobněji ho to začalo otravovat. Ten ostrov neposkytuje velké povyražení. Nemohlo to být zdaleka tak vzrušující, jako když dělal konferenciéra v striptýzovém klubu.“

„Lute byl chamtivý prevít,“ řekl Smilow. „Tolik, jako dostával Bobby v tom klubu, by mu neplatil. A na Speckle Island taky nebyla možnost, kam by mohl Bobby nosit svoje přepychové oblečení.“

Steffi nahlédla do poznámek, které si zapsala. „A neříkal o ostrovanech, že byli paličatí? Možná se mu moc nepodařilo je zastrašit. Pettijohn mohl být s jeho prací nespokojený a pohrozil mu, že ho vyrazí.“

„V každém případě byl Trimble otrávený zaměstnanec, jehož šéf porušoval zákony a náhodou měl spousty peněz.“

„Jinak řečeno vydírání bylo na spadnutí.“

„Přesně tak. Vydírání se přímo nabízelo,“ podotkl Smilow s pokřiveným úsměvem. „Trimble usoudil, že pracuje moc těžce a že by mohl z Pettijohna vyrazit mnohem víc peněz, když mu pohrozí, že zveřejní, co se na Speckle Island děje.“

„Myslíš, že Pettijohn Bobbymu nařídil, aby těm lidem ubližoval?

Aby je bil? Zakládal požáry? Nebo to byla Bobbyho přičinlivost?“

„Určitě je něco z toho přehnané,“ řekl Smilow. „Ale jestli chcete vědět, zda si myslím, že by byl Lute podobných ohavností schopen, tak odpovídám ano. Zašel by jakkoliv daleko, jen aby dostal to, co chce.“

„Ať prováděl cokoliv, musela to být špinavost, protože souhlasil, že Bobbymu zaplatí sto tisíc dolarů na ruku, aby o tom pomlčel.“

Smilow se zase ujal slova: „Ale Bobby, jak sám řekl, není včerejší. Lute přistoupil na jeho požadavky nějak rychle. Tomu spěchu, s jakým Lute souhlasil, Bobby nedůvěřoval. Přijít si pro peníze mohlo být riskantní. Dokonce i Bobby je dost chytrý, aby si spočítal, že by mohl nakráčet rovnou do pasti.“

„Tady do toho vstupuje jeho sestra.“

„Nevlastní sestra,“ uvedl Hammond na pravou míru. „A nedá se říct, že do toho.vstoupila‘.“

„No dobrá, vyhledal ji a získal ji pro to.“

„Našel ji šťastnou náhodou. Uviděl její fotku v Post and Courier.“

Alex bezpochyby litovala, že se přihlásila jako dobrovolnice, aby pomohla s organizací desetidenního filmového festivalu, který se v Charlestonu každoročně konal v listopadu. Zdánlivě neškodná novinová zpráva doplněná skupinovou fotografií ji vydala napospas její nemesis.

Do záznamu Trimble řekl: „Nemohl jsem uvěřit vlastním očím, když jsem uviděl v novinách Alexinu fotku. Přečetl jsem si ta jména dvakrát, než mi došlo, že si musela změnit jméno. Vyhledal jsem si ji v telefonním seznamu, hlídal jsem její dům, a bylo to tak. Doktorka Laddová byla moje dlouho ztracená nevlastní sestra.“

„Dokud neuviděl tu fotku v novinách, ani nevěděl, že v Charlestonu bydlí. Po létech, kdy se před ním skrývala za svojí novou identitou, neměla radost, že ho vidí,“ připomněl Hammond.

„Nebo to jenom tak tvrdí,“ podotkla Steffi.

„Kdyby to byl tvůj bratr, udělalo by ti radost, kdyby se znovu objevil ve tvém životě?“

„Možná jo. Kdybychom předtím byli úspěšní parťáci.“

„Parťáci, to mě podrž. Využíval její sexualitu tím nejhorším možným způsobem, Steffi.“

„Máš za to, že je nevinná?“

„Ano.“

„Dělala děvku, Hammonde.“

„Bylo jí dvanácti“

„ Okay, tak byla mladá děvka.“

„Nebyla děvka.“

„Nabízela se za peníze. To je snad definice děvky!“ rozkřikla se Steffi.

„No tak, děti.“ Smilowovo tiché pokárání ukončilo jejich hlasitou hádku. Shrnul hromádku materiálů do složky a podal ji Hammondovi. „Tady máš všechno, co potřebuješ, abys to mohl předložit velké porotě. Sejde se příští čtvrtek.“

„Já vím, kdy se sejde,“ naježil se Hammond. „Máš ještě jiné rozdělané případy. Nemohl by tenhle případ měsíc počkat, až se porota sejde znovu? Nač ten spěch?“

„Je zapotřebí se ptát?“ řekl Smilow ironicky. „Musím ti vykládat, jak je tenhle případ důležitý?“

„O to pádnější důvod, abychom měli všechno pořádně připravené, než to předložím velké porotě.“ Chytil se dalšího argumentu. „Moc pěkně jsi to s Trimblem sfouknul. Ubohá krádež kabelky. Maximálně jedna noc ve vězení. Nejspíš se může potrhat smíchy.“

„O co ti jde?“

„Ze mohl Trimble Pettijohna zabít a využít svoji sestru jako obětního beránka.“

Smilow o tom popřemýšlel a pak zavrtěl hlavou. „Neexistuje žádný důkaz, že byl na místě činu, zatímco máme hmatatelný důkaz, že Alex Laddová byla s Pettijohnem v jedné místnosti. Podle Danielsovy výpovědi se tam pohybovala přibližně v době jeho smrti.“

„Časovou kostru by mohl Frank Perkins snadno prohlásit za zmatečnou. A nemáš žádnou zbraň.“

„Kdybychom měli zbraň, zatkl bych ji ještě dnes,“ prohlásil Smilow. „Takhle nezapomeň velkou porotu upozornit, že je Charleston obklopený vodou. Mohla tu zbraň kdykoliv v sobotu večer zahodit.“

„Souhlasím,“ řekla Steffi. „Mohli bychom hledat do soudného dne a tu pistoli nenajit. Vlastně ji nepotřebuješ, Hammonde,“ řekla přesvědčeně.

Přejel si dlaní přes obličej a vůbec poprvé si uvědomil, že se nestačil ráno oholit. „Budu mít co dělat, abych je přesvědčil o motivu.“

„Půjde to jako po másle,“ namítla Steffi. „Budeš mítTrimbleovu svědeckou výpověď ohledně její minulosti.“

„Co tě nemá, Steffi,“ řekl. „Stalo se to před více než dvaceti lety.

Ale i kdyby se to stalo včera, Frank nikdy nedovolí, aby to během procesu vyšlo najevo. Bude tvrdit, že její záznamy z doby nezletilosti jsou irelevantní. A žádný slušný soudce je nepřipustí. Tenhle blábol porota nikdy neuslyší. A i kdyby tu výpověď soudce na základě mého manévrování připustil, nejsem si jist, že bych ji použil. Mohla by mít opačný dopad a pracovat proti nám.“

Smilow upřel na Hammonda přivřené oči. „Možná, pane žalobce, zastupujete nesprávnou stranu. Kladeš tomuto případu všemožné překážky, viď?“

„Vím, co se může u soudu stát, Smilowe. Jsem jenom realistický.“

„Nebo zbabělý. Možná by měla Steffi Masona upozornit, že jsi dostal strach.“

Hammond spolkl sprostou odpověď. Smilow ho záměrně provokoval a jakýkoliv vzteklý výbuch by mu náramně kápl do noty.

Místo toho velice tiše řekl: „Mám nápad. Proč neobejdeš všechny zákonné postupy, jak dosáhnout odsouzení? Podívejme se, jaké pokoutní metody bys mohl použít. a, už vím.“ Luskl prsty. „Mohl bys zadržet důkazy, které by vedly ke zproštění viny. Jo, to bys udělat mohl. Ani by to nebylo poprvé, co?“

Smilowova do hladká oholená čelist ztuhla vztekem.

„O čem to mluvíš?“ zeptala se Steffi.

„Zeptej se ho,“ řekl a nespouštěl přitom pohled ze Smilowa.

„Zeptej se ho na případ Barlow.“

„Kdybys už nedostal nakládačku –“

„Nenech se tím omezovat, Smilowe.“

„Nechte těch nesmyslů, proboha,“ zasáhla Steffi netrpělivě.

„Copak nemáme dost starostí bez toho, abyste se vy dva vyzývali na souboj?“ Otočila se k Hammondovi. „Cos myslel tím, že by záznamy té Laddové pracovaly proti nám?“

Uplynulo několik vteřin, než Hammond odtrhl pohled od Smilowa a pohlédl na Steffi. „Když doktorka Laddová poslouchala Trimbleovu výpověď, stačilo, abys pozorovala její obličej, abys viděla, jak hluboce ho nesnáší. Porota ji bude pozorovat taky.“

„I když možná ne tak pozorně jako ty.“

Kdyby ho bodla rozžhaveným pohrabáčem, nemohl by zareagovat divočeji. „Co to má znamenat?“

„Nic.“

„Něco ano,“ naštvaně trval na svém.

„Jenom to, co jsem viděla, Hammonde,“ odpověděla s rozvahou, která ho přiváděla k šílenství. „Od naší podezřelé jsi dnes nemohl odtrhnout oči.“

„Žárlíš, Steffi?“

„Na ni? To sotva.“

„Tak si nech svoje jízlivé poznámky pro sebe.“ V duchu se napomenul, že nesmí po téhle cestě zajít příliš daleko, aby se dokázal bezpečně vrátit. Navázal tam, kde přestali. „Trimble je odporný člověk. Dokonce urazil i tebe, a ty se nenecháš tak snadno urazit.

Jeho výpověď znechutí porotkyně.“

„Poradíme mu, co má říkat a jak to má říkat.“

„Viděla jsi někdy Franka Perkinse při křížovém výslechu? Bude Trimbleovi pochlebovat, až ho přiměje, aby rozvedl svoje šovinistické názory. Trimble je příliš marnivý, aby tu past postřehl.

Bude žvanit, rovnou do ní spadne a my budeme v háji. Klidně se vsaď, že se Frank vytasí s řadou svědků, kteří budou o doktorce Laddové vypovídat příznivě, a já budu těžko porotě namlouvat, že se spřáhla s někým takovým, jako je Trimble.“

Steffi si to chvíli nechávala projít hlavou. „No dobře, čistě teoreticky řekněme, že je čistá jak padlý sníh. Když se její zločinecký nevlastní bratr objevil a začal ji vydírat, proč se okamžitě neobrátila na policii?“

„Nechtěla, aby ji s ním někdo spojoval,“ odpověděl Hammond.

„Chtěla chránit svoji praxi a pověst. Nechtěla, aby se všechno to svinstvo z minulosti vytahovalo.“

„Možná, ale nemusela se od něho nechat zastrašit, mohla mu pohrozit, že na něho zavolá policii. Nebo ho mohla ignorovat, až by to vzdal a odešel.“

„Něco mi říká, že by se nedal tak snadno ignorovat. Nepřestal by na ni dotírat, vyhrožoval by, že ji odhalí před jejími pacienty, přáteli, celou společností. A nebyly by to prázdné výhrůžky. Lidé mají sklony věřit tomu nejhoršímu. Pacienti se jí svěřují se svými problémy. Svěřovali by se jí dál, kdyby si vyslechli Bobbyho? Ne, Steffi. Mohl ji nenapravitelně poškodit, a to ona věděla.

Ve své profesi si udělala jméno. Stala se odbornicí na akutní panické stavy. Sklízí obdiv a úctu. Po letech, která jí trvalo, než překonala bůhvíjaké prožitky z dětství a vybudovala si nový život, by udělala cokoliv, aby si jej ochránila.“

„A máš případ v kapse!“ zvolala vzrušeně Steffi. „Řekl jsi to přesně, Hammonde. Bobby jí vyhrožoval, že ji odhalí, jestli nepřistoupí na jeho plán. Aby se ho zbavila, souhlasila, že mu ty peníze od Pettijohna vyzvedne. Něco se v tom hotelovém apartmá zvrtlo a jí nezbývalo, než Pettijohna zabít.“

Příliš pozdě si Hammond uvědomil, jak špatně zvolil slova. Steffi má pravdu. Právě předložil hodnověrný motiv. „Mohlo by to zabrat,“

zamumlal.

„Jak jinak vysvětlit, že byla s Pettijohnem v hotelovém apartmá?

Nijak se k tomu nevyjádřila.“

V tom byl zakopaný pes. Mohl kolem toho tancovat, jak chtěl, ale vždycky skončil u tohohle. Pokud je Alex naprosto nevinná a ničeho se nedopustila, proč vůbec to odpoledne za Pettijohnem chodila?

Smilow zamířil ke dveřím. „Řeknu Perkinsovi, že náš případ předložíme velké porotě příští čtvrtek.“

„Proč ji rovnou nezatkneš?“ chtěla vědět Steffi.

Při pomyšlení, že by Alex trávila jakoukoliv dobu ve vězení, se Hammondovi dělalo zle, ale považoval za moudré už víc proti ničemu neprotestovat.

Bohudíky to Smilow udělal za něho. „Protože Perkins by začal vyvádět a přinutil by nás, abychom ji předtím obvinili. Během několika hodin by ji stejně dostal ven na kauci.“

„Má pravdu, Steffi,“ řekl Hammond a měl pocit, jako by dostal milost. „Až ji obviníme, byl bych rád, abychom k tomu měli posvěcení velké poroty.“

Smilow odešel a zanechal je ve své kanceláři.

Steffi se soucitně zadívala na Hammonda. „Určitě budeš mít dost sil ten případ připravit? Ať to přiznáváš, nebo ne, to přepadení si na tobě vybralo daň. Pravděpodobně ti bude v příštích dnech, až všechno přijde k sobě, ještě hůř. Ráda se toho ujmu místo tebe.“

Na první pohled to vypadalo, jako když starostlivá kolegyně nabízí výpomoc, ale Hammondovi vrtalo hlavou, jestli je to zcela nesobecké gesto. O ten případ stála a podle všeho jí bylo hodně proti srsti, že ho dostal on.

Kromě toho mohla být její nabídka pečlivě nastražená past. Její narážka, že nedokázal odtrhnout oči od Alex, ho nastražila. Kdyby měla Steffi jen náznak podezření, že ho Alex přitahuje, sledovala by ho jak ostříž. Všechno, co by řekl nebo udělal, by filtrovala přes svoje podezření. Kdyby pojala podezření, že jeho zájem o Alex zašel mnohem dál, než si vůbec představovala, mělo by to pro něho i pro Alex katastrofální následky. Nesmělo na něm být znát, že straní jejich obviněné.

Na druhou stranu mohla být Steffina nabídka naprosto nesobecká, její starost o něho opravdová. Měla plné právo být na něho kvůli jejich rozchodu naštvaná, ale nedopustila, aby to zasáhlo jejich pracovní vztahy. To on má skryté důvody.

Mrzutě jí poděkoval za zdvořilou nabídku. „Je to od tebe moc milé, ale mám týden na to, abych se vzpamatoval. Do příštího čtvrtka budu určitě v pořádku a v plné síle.“

„Kdyby sis to rozmyslel…“

Kapitola třicátá

„Venku je tisk?“ zeptal se Frank Perkins nevěřícně a rozzuřeně.

„Takhle jsem to slyšel,“ odtušil Smilow bezvýrazně. „Myslel jsem, že bych vás měl varovat.“

„Od koho se to dozvěděli?“

„Nemám ponětí.“

Právník si odfrkl. „Jasně, že ne.“ Otočil se, vzal Alex za paži a vedl ji k výtahu.

Steffi se přitočila k Smilowovi a poznamenala: „Nemůžu se dočkat čtvrtka.“

„Nebude to jednoduché.“

Pohlédla na detektiva, malomyslný tón jeho hlasu ji překvapil.

„Neříkej, že tě Hammondůvpesimismus nakazil? Myslela jsem, že budeš rozdávat svým detektivům doutníky.“

„Hammondovy připomínky mají svou váhu,“ řekl zamyšleně.

„Nejdřív musí velkou porotu přesvědčit, že lze Alex Laddovou obvinit. Pokud s tím bude velká porota souhlasit, bude muset porotcům dokázat, že je vinna mimo veškerou rozumnou pochybnost. Máme v ruce jenom nepřímé důkazy, Steffi. Trimbleovo svědectví nepůsobí díky Trimbleovi dobře. Není toho moc, s čím může žalobce pracovat.“

„Než začne soud, tak se další důkazy ještě objeví.“

„Pokud nějaké další důkazy existují.“

„Musejí existovat.“

„Jestli to neudělala, tak ne.“ Sjela ho ostrým pohledem, ale předstíral, že si toho nevšiml, a otočil se. „Ceká na mě spousta práce.“

Jeho připomínky ji sklíčily, a tak lelkovala na chodbě, dokud se Hammond nevynořil ze záchodu. Nastoupili společně do výtahu.

„Venku je tisk.“

„Slyšel jsem.“

„Cítíš se na to?“ zeptala se a starostlivě ho pohladila po rameni zraněné paže.

V přízemí uviděli přes prosklené hlavní dveře dav reportérů, který číhal na schodech. „Nezáleží na tom, jestli se na to cítím, nebo ne. Musím s nimi promluvit.“

Když bylo po všem, musela Steffi uznat, že se toho zhostil dobře.

Přestože svá zranění zlehčoval, dodávala mu na přitažlivosti a odvaze. Zraněný voják, který se chystá do bitvy.

Cestou do soudní budovy v severním Charlestonu toho mnoho nenamluvili. Jen co dorazili, Hammond se omluvil a zavřel se ve své soukromé kanceláři. Steffi, ponořená v myšlenkách, doslova vrazila do Monroe Masona, který se náhle vynořil za rohem. Přes ruku měl přehozený smoking.

„Šéf odchází brzy,“ zažertovala.

Mason se zamračil. „Manželka nás na dnešní večer zapsala na nějakou charitativní akci. Jdeme na banket, kde všichni přítomní dostanou nějakou odměnu. Ostatně, kdo mě tady potřebuje? Všichni odvádíte skvělou práci i bez mojí pomoci. Nevlastní bratr doktorky Laddové poskytl Hammondovi chybějící článek, že? Už má motiv.

Vypadá to dobře.“

„Trimbleova výpověď znamenala obrat.“

„Vsadil bych si na náš tým.“

„Děkuju.“

„A teď už dost řečnění,“ řekl s dobrosrdečným úsměvem. „Jaký z toho máte pocit, Steffi? Jak si ten případ stojí?“

Vzpomněla si na Smilowovy obavy. „Rádi bychom měli mnohem pádnější důkazy.“

„Který žalobce by to nechtěl? Málokdy chytneme obviněného s kouřící zbraní v ruce. Někdy – většinou – musíme vystačit s málem nebo s vůbec ničím. Hammond dosáhne obžaloby, a až případ přijde před soud, dosáhne i odsuzujícího rozsudku. Nemám nejmenší pochybnosti o jeho schopnostech.“

Steffi se usmála, i když jí to dalo velkou práci. „Ani já ne. Pokud neztratí hlavu.“

Mason mrkl na náramkové hodinky a řekl: „Už musím běžet.

Mám schůzku se svým instruktorem na rychlý trénink a masáž, než vlezu tady do toho fraku. Koktejly se podávají v pět. Musel jsem manželce slíbit, že se neopozdím.“

„Pěkně si to užijte.“

Svraštil čelo. „Žertujete, nemám pravdu?“

„Ano, pane, nemyslela jsem to vážně.“ Zasmála se a popřála mu příjemný večer.

Došel skoro na konec chodby, když se zastavil a otočil. „Steffi?“

Byla k němu otočená zády, takže neviděl, jak se jí po tváři rozlil vítězoslavný úsměv. Zmizel, než se otočila. „Ano?“

„Co jste myslela tou poznámkou?“

„Jakou?“

„Že Hammond ztratí hlavu.“

„Jenom jsem žertovala,“ zasmála se. „Nic to neznamená.“

Vrátil se k ní. „To už je podruhé, co naznačujete, že doktorka Laddová Hammonda pobláznila. Rozhodně si nemyslím, že je to důvod k žertování.“

Steffi se zatvářila nerozhodně. „Kdybych ho neznala… „

zaváhala. Pak rozhodně zavrtěla hlavou. „Ale znám ho. Všichni ho známe. Hammond by nikdy nikomu nestranil.“

„V žádném případě.“

„Ovšemže ne.“

„Takže… na shledanou.“

Jen co byl z dohledu, Steffi prakticky vhopsala do své kanceláře.

Zkraje týdne zasela semínko pochybností. Dnes je zalila. „Uvidíme, jak úrodný má mozek,“ řekla si v duchu, posadila se za stůl a probrala hromádku telefonických vzkazů. Ten, na který čekala, mezi nimi nebyl. Popuzeně vytočila číslo.

„Laboratoř. Anderson u telefonu.“

„Tady Steffi Mundellová.“

„Jo?“

Jim Anderson pracoval v nemocniční laboratoři a byl neustále naježený. Věděla to, protože se s ním už dřív dostala do sporu.

Vyžadovala přesnost a rychlost, čehož očividně nebyl schopen.

„Už jste udělal ten test?“

„Říkal jsem vám, že vám zavolám, hned jak to budu mít.“

„Ještě jste to neudělal?“

„Volal jsem snad?“

Neměl ani tolik slušnosti, aby se omluvil nebo přišel s nějakým vysvětlením. „Potřebuji výsledek toho testu k jednomu velmi důležitému případu. Opravdu na tom velice záleží. Možná jsem to ráno dost nezdůraznila.“

„Zdůraznila jste to jedna radost. Stejně jako já jsem zdůraznil, že pracuju pro nemocnici, a ne pro policejní oddělení ani kancelář státního zástupce. „Mám spoustu jiné práce, kterou jsem dostal dřív, a je stejně důležitá.“

„Tohle je ze všeho nejnaléhavější.“

„Stoupněte si do fronty, paní Mundellová. Takhle to chodí.“

„Podívejte, nepotřebuju testy DNA. Nebo HP/. Prozatím nic takového. Jenom krevní skupinu.“

„Je mi to jasný.“

„Potřebuju pouze vědět, jestli se krev na tom ručníku shoduje s krví na prostěradle, které vám před pár dny dodal Smilow.“

„Pochopil jsem to hned napoprvé.“

„Co na tom může být za práci?“ začala na něho křičet.

„Nemůžete se kouknout do mikroskopu, nebo tak něco?“

„Budete to mít, až se k tomu dostanu.“ Zavěsil.

„Parchant jeden,“ zasyčela a práskla sluchátkem. Nic ji nedokázalo namíchnout tolik jako neschopnost, pokud to nebyla neschopnost kombinovaná s nemístnou arogancí.

Ten krevní test potřebuje, krucinál! Měla jisté tušení, a tušení ji málokdy zklamala. Od dnešního rána, kdy ji to poprvé napadlo, se tím zaobírala, a teď tím byla přímo posedlá.

Jakkoliv se to zdálo nemožné, nějak záhadně vycítila, že mezi Alex Laddovou a Hammondem něco je, a to něco že je sexuální povahy. Nebo přinejmenším romantické.

Neodvážila se pohovořit o svém podezření se Smilowem. Nejspíš by nad tím mávl rukou a řekl, že je to absurdní, a ona by v tom případě vypadala přinejlepším jako blázen a přinejhorším jako žárlivá zhrzená milenka.

Nenechal by si její teorii pro sebe a jeho podřízení by si z ní dělali srandu. Detektiv Mike Collins a ostatní, kteří se jen těžko smiřovali se ženou ve vedoucím postavení, by ji už nikdy nebrali vážně. To by bylo nesnesitelné. Pověst tvrdé, chytré žalobkyně si vydobyla s příliš velkým nasazením, než aby ji teď ohrozila něčím tak směšně ženským, jako je tušení milostného vztahu tam, kde žádný neexistuje.

Ale o nic víc by si nepolepšila, kdyby jí Smilow popřál sluchu.

Chopil by se toho sám, a navíc má jiné možnosti a autoritu než ona.

Řekl by pitomcům, jako je Jim Anderson, aby poskočili, a v nemocniční laboratoři by se zeptali, jak vysoko. Dostal by výsledek krevního testu ihned. Kdyby vzorky souhlasily, vysloužil by si pochvalu za to, že si spojil Hammonda s jejich podezřelou.

Pokud má pravdu ona, nechce se dělit o zásluhy s nikým, ani se Smilowem ne. Jestli si Hammond uřízne ostudu –mohla by se odvážit doufat i ve vyškrtnutí ze seznamu advokátů? – za to, že zdržuje vyšetřování vraždy, chce na něho sama ukázat prstem. Bez pomoci někoho jiného. Už víc nehodlá hrát druhé housle. Už žádné společné projekty pro Steffi Mundellovou, děkuji pěkně.

Bude to rozkoš sledovat, jak se Hammond zřítí z piedestalu. Jaká radost, že právě ona ho z něj srazí!

Jeho dnešní chování, když poslouchal záznam Trimbleovy výpovědi, její podezření posílilo. Zareagoval jako žárlivý milenec.

Bylo zřejmé, že viděl Alex Laddovou jako oběť vykořisťování svého nevlastního bratra. Přispěchal na její obranu, kdykoliv to bylo možné, a posuzoval to z hledisek, jež naznačovala její nevinu. Což není u žalobce nejlepší duševní rozpoložení, když se má snažit ostatní přesvědčit o vině obžalovaného.

Možná za tím nebylo víc, než že mu přišlo líto ztracené dívčí nevinnosti, nebo s ní soucítil, že ve své profesi ztratí veškerou důvěryhodnost a úctu. Ale ať už v tom bylo cokoliv, něco tady je. To rozhodně.

„Já to vím,“ zašeptala Steffi divoce.

Měla pronikavý postřeh. Vycítila lži a postranní úmysly v případech, kdy by to nikoho jiného v kanceláři státního zástupce nenapadlo. Tyhle schopnosti jí dnes dobře posloužily. Její instinkty ožily a hlasitě se ozývaly, kdykoliv si byli Alex Laddová a Hammond nablízku.

Její jistota však přesahovala její instinkty žalobkyně. Rovněž jí to napověděla ženská intuice. Když je pozorovala, jak se po sobě dívají, začaly být příznaky nad slunce jasnější. Vyhýbali se tomu, aby si pohlédli zpříma do očí. Když však k tomu přece došlo, zajiskřilo to mezi nimi.

Když Trimble vykládal ty nejlascivnější podrobnosti z její minulosti, byla Alex Laddová do hloubi duše otřesená. Tvrzení, jimiž to popírala, adresovala většinou Hammondovi. Zatímco on, proslulý svojí schopností se soustředit a zaměřit na bezprostřední úkol, nedokázal být chvilku v klidu. Neklidně se vrtěl, ruce měl v neustálém pohybu. Choval se jako člověk, kterého někde svědí a nemůže se poškrábat.

Steffi ty příznaky poznávala. Takhle se choval, když si spolu začali. Byl nesvůj z toho, že spí se svojí kolegyní. Dělalo mu starosti, že se to nesluší. Dělala si z něho legraci a říkala mu, že jestli se nebude chovat nenuceně, když jsou spolu na veřejnosti, tak je jeho nervozita prozradí.

Přece nežárlím, řekla si teď Steffi. Nežárlím na něho a rozhodně nežárlím na ni. To teda ne!

Napohled se mohla jevit jako zavržená žena. Nebyla to ale žárlivost, co ji hnalo, aby tomu přišla na kloub. Pohánělo ji něco mocnějšího než žárlivost. Důležitějšího.

Závisela na tom její budoucnost.

Nepřestane do toho vrtat, dokud se jí nedostane odpovědi, i kdyby se ukázalo, že ji její tušení zklamalo. Jednoho dne, až bude doktorka Laddová hnít ve vězení, možná Hammondovi řekne o tom nesmyslném podezření, které kdysi měla. Spolu se tomu srdečně zasmějí.

Nebo možná odhalí skandální tajemství, jež Hammondovu pověst nenapravitelně zničí a zmaří veškeré naděje, že by se mohl stát okresním státním zástupcem.

A pokud se tak stane, hádejte, kdo bude připraven se té funkce chopit?

Vysoce postavený detektiv z útvaru pro vyšetřování vražd byl připraven předložit důkazy, že Alex Laddová zabila Lutea Pettijohna.

Hammondova práce bude, aby u soudu zastupoval stát, který ji bude žalovat. Měl ale zastupovat stát proti ženě, do níž se zamiloval.

Kromě toho v tom případu figuroval jako závažný svědek. Což byly dva pádné důvody, proč chtěl prokázat nesprávnost té obžaloby.

Poháněl ho však ještě naléhavější důvod – Alexin život je v ohrožení. Média informovala o tom, že jí policie včera prohledala dům. A pak se ji někdo včera v noci pokusil zabít. To nemohla být pouhá shoda náhod. Někdo toho chlapa pravděpodobně najal, aby Alex umlčel. Protože tenhle pokus nevyšel, dá se s jistotou čekat další.

Neboť se Smilow a spol. zaměřili na Alex, zůstává na něm, aby našel jiného přijatelného podezřelého nebo podezřelé.

Z toho důvodu se zavřel ve své kanceláři se složkou, kterou mu dal Smilow. Psychicky se od toho případu odpoutal. Vytěsnil všechny své osobní zájmy, soustředil se pouze na právní aspekty věci a přistoupil k tomu výlučně z tohoto hlediska.

Kdo by si mohl přát, aby byl Lute po smrti?

Obchodní soupeři? Určitě ano. Podle Smilowových záznamů měli ovšem všichni tito lidé alibi. Dokonce i jeho vlastní otec. Prestonovo alibi si Hammond ověřil osobně.

Davee? S velkou pravděpodobností ano. Byl ale přesvědčený, že kdyby ho zabila, nijak by se tím netajila. Udělala by z toho představení. To by bylo víc v jejím stylu.

Spolehl na své schopnosti soustředit se a pracovat s informacemi; všechny údaje ze složky si utřídil a uložil do paměti. K těmto informacím přidal fakta, jež znal, o nichž ale neměl ponětí Smilow.

Sám Hammond byl s Lutem Pettij ohněm krátce před jeho vraždou.

Rukou psaná poznámka, kterou mu předala Davee, naznačovala, že Hammond nebyl jediný, s kým se měl Lute minulou sobotu odpoledne setkat.

Lute

Pettijohna

tajně

vyšetřovala

kancelář

generálního

prokurátora.

Jednotlivě se žádná z těchto informací nejevila závažná. Nicméně společně dráždily jeho zvědavost a jako žalobce si musel klást otázky… a to z důvodů, jež přesahovaly jeho přání zprostit Alex viny. I kdyby ho k ní citově nic nepoutalo, nechtěl by nespravedlivě odsoudit nevinnou osobu. Tyto záležitosti si žádaly další zkoumání bez ohledu na to, kdo je hlavní podezřelý.

Ve světle těchto utajených skutečností si v duchu zopakoval všechny rozhovory, které se případu týkaly. Se Smilowem, Steffi, svým otcem, Monroe Masonem, Lorettou. Z tohoto srovnávání vyloučil Alex a předstíral, že neexistuje, že podezřelý je dosud neznámý. Což mu umožnilo nezaujatě naslouchat každé otázce, každému tvrzení i náhodné poznámce. Zvláštní, že z lenivého proudu vědomí ho vytrhla vlastní slova. „Obyčejné kulky z obyčejné zbraně.

Jenom v tomhle městě jsou stovky osmatřicítek. Ivpolicejním skladišti doličných předmětů je jich spousta, Smiiowe.“

Najednou do něho vjela nová energie a urputné odhodlání ospravedlnit vlastní iracionální jednání během posledních dní.

Všechno – jeho kariéra, život, klid vlastní mysli –záviselo na tom, aby Alex zbavil podezření a ukázalo se, že má pravdu.

Pohlédl na hodiny na psacím stole. Když sebou hodí, mohl by mu vybýt čas, aby začal vlastní šetření dnes odpoledne. Rychle vrátil všechno do složky a nacpal si ji do kufříku a odešel z kanceláře.

Právě vyšel hlavním vchodem budovy do nesnesitelného vedra, když zaslechl, že ho někdo volá.

„Hammonde!“

Jenom jediný hlas měl v sobě takovou rozkazovačnost. V duchu Hammond zasténal a otočil se. „Ahoj, táto.“

„Můžeme se vrátit k tobě do kanceláře a promluvit si?“

„Jak vidíš, jsem na odchodu a dost spěchám, abych se dostal do centra před koncem pracovní doby. Pettij ohnuv případ jde ve čtvrtek před velkou porotu.“

„Právě o tom s tebou chci mluvit.“

Preston Cross odmítavou odpověď nikdy nebral. Nasměroval Hammonda k proužku stínu u zdi budovy. „Co máš s rukou?“

„To by bylo na dlouhé vysvětlování,“ odpověděl netrpělivě. „Co máš tak naléhavého, že to nemůže počkat?“

„Dnes odpoledne mi cestou do tělocvičny volal z mobilu Monroe Mason. Je velice znepokojený.“

„O co jde?“

„Jestli není Mason na omylu, tak se ani neodvažuju pomyslet, jaké by to mělo následky.“

„V čem jestli není na omylu?“

„Že ti nepatřičně záleží na té jisté doktorce Laddové.“

Té jisté doktorce Laddové! Tenhle obrat používal otec vždycky, když se chtěl o někom vyjádřit s opovržením. Tímhle způsobem dával najevo, jaké nízké mínění o tom člověku má.

„Víš,“ řekl Hammond, „už mě opravdu začíná štvát, že pokaždé, když Mason proti mně něco má, volá tobě. Proč za mnou nejde rovnou?“

„Protože je to starý kamarád. Má ke mně takovou úctu, že když vidí, že si můj syn chce podělat budoucnost, uvědomí mě o tom. A určitě doufal, že zasáhnu.“

„Čehož ses ujal s největší radostí!“

„To máš teda velkou pravdu!“

Otec v obličeji zrudl až po kořínky bílých vlasů. V koutku úst měl slinu. Málokdy ztrácel rozvahu a jakýkoliv pocitový výlev považoval za slabost, na kterou mají právo jen ženy a děti. Vytáhl ze zadní kapsy kalhot kapesník a čistým bílým čtvercem z irského plátna si osušil pot na čele. Mnohem klidněji dodal: „Ujisti mě, že Monroeovo podezření je zcela neopodstatněné.“

„Kde tu představu sebral?“

„Předně z tvého lhostejného přístupu k tomu případu.“

„To bych teda neřekl, že lhostejného. Dřel jsem na tom jako kůň.

Jistá opatrnost byla na místě –“

„Přehnaná opatrnost.“

„Podle tvého názoru.“

„A zřejmě i Masonova.“

„Potom přísluší jemu, aby se do mě navážel, ne tobě!“

„Od samého začátku sis dával na čas. Tvůj nadřízený a já bychom rádi věděli proč. Dělá to ta podezřelá, že ses nemohl rozhoupat?

Zalíbila se ti ta žena?“

Hammond hleděl otci zpříma do očí a umíněně mlčel.

Prestonu Crossovi vzteky ztuhly rysy. „Proboha, Hammonde!

Nemůžu tomu uvěřit. Zbláznil ses?“

„Ne.“

„Ženská! To bys obětoval všechny svoje ambice –“

„Chceš snad říct všechny tvoje ambice!“

„– kvůli ženské? Po tom, co ses dostal tak daleko, jak se můžeš chovat tak –“

„Chovat?“ Hammond se krátce pohrdavě zasmál. „Ty teda máš nervy, když mi chceš vyčítat moje chování! A co tvoje chování, otče? Jaké morální měřítko jsi stanovil, abys mi byl příkladem?

Možná bych měl svoje měřítko přizpůsobit tomu tvému. Ačkoliv k pálení křížů bych se rozhodně nesnížil.“

Otec rychle zamrkal a Hammond poznal, že uhodil na správnou strunu.

„Jsi členem Kukluxklanu?“

„Ne! To ne!“

„Ale o tom všem jsi věděl, viď? Moc dobře jsi věděl, co se na Speckle Island děje. Navíc jsi to schvaloval.“

„Vyzul jsem se z toho.“

„Úplně ne. Lute ano. Nechal se zavraždit, takže je z toho venku.

Ale ty pořád ještě nemáš vyhráno. Začínáš být neopatrný, táto. Tvoje jméno stojí na těch dokladech.“

„Už jsem zařídil odškodnění za to, co se na Speckle Island stalo.“

No ano, jeho proslavený krátký, rychlý úder. A Hammond zase nepostřehl, že se blíží.

„Včera jsem na Speckle Island osobně zajel,“ sdělil mu Preston klidně. „Sešel jsem se s oběťmi Luteova hrůzného terorizování a vysvětlil jim, že jsem se hluboce styděl, když jsem se dozvěděl, čeho se dopouštěl, a že jsem se z našeho partnerství okamžitě vyvázal.

Každé rodině jsem dal tisíc dolarů na nápravu škod na jejich majetku, zároveň jsem se procítěně omluvil a věnoval bohatý příspěvek místnímu kostelu. Rovněž jsem založil stipendijní fond pro jejich školu.“ Odmlčel se a soucitně se na Hammonda usmál.

„Opravdu si myslíš, že mi ve světle tohoto lidumilného gesta hrozí trestní stíhání? Zkus to, synu, a uvidíš, jak dopadneš.“

Hammond dostával závrať a dělalo se mu zle od žaludku a nemělo to na svědomí vedro a jeho zranění. „Koupil sis je.“

Znovu ten blažený úsměv. „Za peníze na drobné výdaje.“

Hammond se nepamatoval, že by někdy měl takovou chuť někoho praštit. Chtěl udeřit otce pěstí přes ústa, až by mu tekla krev, až už by se nemohl tak žoviálně šklíbit. Ovládl se, ztišil hlas a naklonil se těsně k otci.

„Jen moc nevyskakuj, otče. Bude tě to stát víc než trochu peněz na drobné výdaje, aby se tohle urovnalo. Ještě jsi z toho nevyváži. Jsi zkorumpovaný prevít. Jsi ztělesněním korupce. Takže mi nevykládej nic o tom, jak se mám chovat. Už nikdy.“ Načež se otočil a vykročil k parkovišti.

Preston ho popadl za levou paži a drsně ho otočil k sobě. „Víš, opravdu doufám, že se to provalí. O tobě a té holce. Doufám, že tě někdo vyfotil mezi jejíma nohama. Doufám, že ty fotky otisknou v novinách a ukážou v televizi. Jsem rád, že jseš v tomhle průseru. To ti patří, ty jeden zatracenej pokrytče. Ty už mě s tím svým licoměrným, spasitelským postojem čestného skautíka léta sereš.“

Přímo ta slova plival.

Dloubl Hammonda tupým ukazováčkem tvrdě do hrudi. „Dáš se stejně zkorumpovat jako každý druhý. Doteď jsi nebyl vystaven žádné zkoušce. A byla to snad chamtivost, proč jsi sešel z té rovné, úzké cesty? Ne. Příslib moci? Kdepak!“ Zařehtal se.

„Dokázala to obyčejná šukačka. A v tom je podle mýho ta největší hanba. Alespoň ses mohl nechat zkorumpovat něčím, co není tak snadno k máni.“

Spalovali se navzájem pohledem a nenávist vybublala napovrch po létech, kdy jen tak vřela pod silnými vrstvami nesnášenlivosti.

Hammond věděl, že žádnými slovy nemůže otřást otcovou železnou vůlí, a najednou si uvědomil, jak málo mu na tom záleží. Proč by měl sebe a Alex hájit před člověkem, jehož si neváží? Uznával Prestona jako otce, ale neměl ho rád. Už mu víc nezáleželo na tom, co si o něm myslí, co si myslí o čemkoliv, protože to nebylo podpořeno žádnou poctivostí ani ctí.

Hammond se otočil a odešel.

Smilow musel čekat ve vestibulu hotelu Charles Towne Plaza půl hodiny, než si mohl nechat vyčistit boty. „Ještě se pěkně lesknou, pane Smilow.“

„Tak mi je jenom přeleštěte, Smitty.“

Smitty začal klábosit, jak to jde s baseballovým týmem Atlanta Braves z kopce, ale Smilow mu uťal řeč.

„Poslyšte, Smitty, viděl jste tuhle ženu tady v hotelu v to odpoledne, kdy byl zabit pan Pettijohn?“ Ukázal mu fotografii Alex Laddové, která se objevila v odpoledním vydání. Nechal ji zvětšit, aby byla její podoba patrnější.

„Ano, viděl, pane Smilowe. Taky jsem ji viděl dnes odpoledne v televizi. To je ta, co si o ní všichni myslí, že ho zavraždila.“

„Jestli ji příští týden velká porota obviní, bude záviset na tom, jak silné předložíme důkazy. Byla s někým, když jste ji viděl?“

„Ne, pane.“

„Viděl jste někdy tohohle člověka?“ Ukázal mu fotografii Bobbyho Trimblea. „Jenom v televizi, ve stejných zprávách.“

„Tady v hotelu jste ho nikdy neviděl?“

„Ne, pane.“

„Víte to určitě?“

„Znáte mě, pane Smilowe. Pamatuju si všecky tváře.“

Detektiv roztržitě přikývl a zastrčil si fotografie zpátky do náprsní kapsy. „Když jste doktorku Laddovou viděl, vypadala rozhněvaně nebo rozčileně?“

„Nijak zvlášť, ale tak dlouho jsem si ji neprohlížel. Všiml jsem si jí, když přišla, protože má moc pěkné vlasy. Jak jsem starej, tak se pořád ještě rád koukám na pěkná děvčata.“

„Tady jich vidíte spoustu.“

„A ošklivých taky,“ řekl se smíchem. „V každým případě tahle byla sama a hleděla si svýho. Prošla vestibulem rovnou k výtahům.

Potom za chviličku sešla dolů a namířila si to támhle do baru. Za chvilku jsem ji viděl jít zase k výtahům.“

„Počkejte!“ Smilow se naklonil k muži, který mu leštil boty.

„Říkáte, že šla nahoru dvakrát?“

„Už jo.“

„Jak dlouho se tam zdržela poprvé?“

„Možná pět minut.“

„A podruhé?“

„To nevím. Neviděl jsem ji, když se vrátila dolů.“

Ještě naposledy přejel kartáčem Smilowovy boty. Smilow slezl ze židle a rozpřáhl ruce, aby mu mohl Smitty okartáčovat sako. „Smitty, zmínil jste se někomu, že jsem si ten den nechal u vás vyčistit boty?“

„Nepřišla na to řeč, pane Smilowe.“

„Byl bych radši, aby to zůstalo mezi námi dvěma, ano?“ Když se otáčel, strčil Smittymu pěkné spropitné.

„Jistě, pane Smilowe. Spolehněte se. To druhý mě mrzí.“

„Co druhého?“

„S tou dámou. Lituju, ale neviděl jsem ji vracet se dolů.“

„Měl jste jistě napilno.“

Čistič bot se usmál. „Ano, pane. Minulou sobotu to tady bylo jak na Hlavním nádraží. Pořád tady chodila spousta lidí.“ Poškrábal se na hlavě. „Stejně je to zvláštní. Všichni jste tady byli ve stejný den.“

„Všichni?“

„Vy, ta doktorka i někdo od státního zástupce.“ Smilowova mysl sklapla jak nastražená ocelová past. „Někdo z kanceláře státního zástupce?“

„No jo, ukazovali je v televizi.“

Kapitola třicátá první

Hammond čekal na chodbě, dokud neuviděl, jak Harvey Knuckle přesně v pět opouští svoji kancelář. Počítačový mág za sebou svědomitě zamkl dveře, a když se otočil, stál tam Hammond.

„Zdravíčko, Harveyi.“

„Pane Crossi!“ zvolal a opřel se o dveře kanceláře. „Co tady děláte?“

„Myslím, že víš.“

Knuckleovi poskočil na hubeném krku vystouplý ohryzek nahoru a dolů. Polkl přímo slyšitelně. „Promiňte, ale nemám tušení.“

„Lhal jsi Lorettě Bootheové,“ prohlásil Hammond, tak jak mu napovídalo jeho tušení. „Nemám pravdu?“

Knuckle se snažil zamaskovat svoji provinilou nervozitu nedůtklivostí. „Vůbec nevím, o čem mluvíte.“

„Mluvím o pěti až deseti letech za počítačové pirátství.“

„Cože?“

„Mohl bych ti to spočítat, a ani bych se přitom nezapotil. Tedy pokud se mnou teď nebudeš spolupracovat. Kdo tě žádal, abys prověřil doktorku Alex Laddovou?“

„Promiňte?“

Hammond ho prakticky přibil očima na dveře kanceláře. „No dobře. Fajn. Obstarej si dobrého obhájce.“ Otočil se k odchodu.

„Loretta,“ vyhrkl Harvey.

Hammond se k němu znovu otočil. „Kdo další?“

„Nikdo.“

„Harveyi!“

„Nikdo.“

„Okay.“

Harvey se uvolnil a rychle si olízl rty, ale odpudivý úsměv mu sklouzl z tváře, když se Hammond zeptal: „A co Pettijohna?“

„Nevím –“

„Řekni mi, co chci vědět, Harveyi.“

„Vám vždycky ochotně pomůžu, pane Crossi, to přece víte. Ale tentokrát nevím, o čem je řeč.“

„O záznamech, Harveyi,“ řekl s klesající trpělivostí. „Kdo po tobě chtěl, aby ses podíval na Pettijohnovy záznamy? Úřední listiny.

Pozemkové smlouvy. Obchodní smlouvy a podobné věci.“

„Vy,“ zakvičel Harvey.

„Já šel úřední cestou. Chci vědět, kdo jiný se zajímal o jeho obchodní transakce. Kdo po tobě chtěl, aby ses ve vší tichosti podíval do jeho záznamů?“

„Proč si myslíte –“

Hammond k němu udělal krok a ztišil hlas. „Ať to byl kdokoliv, musel přijít pro informace za tebou, tak to neprotahuj a nesnaž se mě oblbnout tím falešně nevinným tázavým výrazem, nebo se naštvu. A to víš, vězení nebude žádná legrace, pro chlápka jako jsi ty.“

Odmlčel se, aby ta naznačená výhrůžka zapůsobila. „Tak kdo to byl?“

„Ddva různí lidé. Ale každý jindy.“

„Nedávno?“

Harvey přikývl tak rychle, až mu cvakly zuby. „Tak asi v posledních dvou měsících.“

„Kdo byli ti dva lidé?“

„Dedetektiv Smilow.“

Hammondovi se nedalo z obličeje nic vyčíst. „A ten druhý?“

„To byste měl vědět, pane Crossi. Říkala, že to zjišťuje pro vás.“

Loretta ze zvyku náruživě sledovala zpravodajství a teď se dívala na první večerní zprávy, přepínala z kanálu na kanál a porovnávala, jak kde zpracovali reportáž o Alex Laddové.

Úplně se vyděsila, když televizní kamery ukázaly Hammonda, k smrti vyčerpaného, s rukou na pásce. Kdy se poranil? A jak? Vždyť se s ním viděla zrovna včera.

Právě když skončily zprávy a začínala soutěž Kolo Štěstěny, procházela obývacím pokojem její dcera Bev, oblečená do práce.

„Udělala jsem si k obědu makaróny, mami. V lednici máš ještě spoustu k večeři. Taky tam máš salát.“

„Děkuji, zlato. Ještě nemám hlad, ale možná později si dám.“

Bev u hlavních dveří zaváhala. „Jsi v pořádku?“

Loretta uviděla v očích své dcery znepokojení a ostražitost.

Soulad mezi nimi byl pořád ještě křehký. Obě si zoufale přály, aby to tentokrát vyšlo. Obě měly strach, že to nepůjde. Tolik už padlo slibů a tolikrát už z nich nebylo nic, že Lorettiným nedávným slibům ani jedna moc nevěřila. Všechno záviselo na tom, aby zůstala střízlivá.

Nic jiného nemusela udělat. To ale bylo hodně.

„Jsem.“ Povzbudivě se na Bev usmála. „Znáš ten případ, na kterém jsem pracovala? Příští týden jde před velkou porotu.“

„Na základě informací, které jsi sehnala?“

„Částečně.“

„No teda! To je ohromný, mami. Pořád ti to jde.“

Bevino uznání ji zahřálo. „Děkuju, ale asi to znamená, že jsem zase bez práce.“

„Po tomhle úspěchu určitě dostaneš další.“ Bev otevřela dveře.

„Užij si pěkný večer. Uvidíme se ráno.“

Když Bev odešla, Loretta dál sledovala soutěž, ale jenom proto, že neměla nic lepšího na práci. Dnes večer na ni padala klaustrofobie, i když místnosti nebyly o nic menší než včera a předevčírem. Neklid nevzbuzovalo prostředí, měla ho v sobě.

Uvažovala o tom, že půjde ven, to ale bylo riskantní. Její přátelé byli zase jenom opilci. Podniky, které znala, byly plné pokušení, aby si dala jenom jednu skleničku. I jedna by znamenala konec její střízlivosti a byla by rovnou tam, kde předtím, než jí Hammond dal práci na Pettijohnově případu.

Přála si, aby ta práce neskončila, a to nejenom kvůli penězům.

Přestože Bev vydělávala dost, aby je obě uživila, Loretta chtěla přispívat na domácnost. Udělalo by to dobře jejímu sebevědomí a potřebovala nezávislost, již s sebou nesl vlastní příjem.

Když pracovala, tak také nevnímala žízeň. Nicnedělání představovalo nebezpečí, jemuž se potřebovala vyhnout. Když neměla nic smysluplného na práci, toužila po tom, co nemohla mít.

Jakmile měla spoustu času, začala přemýšlet o tom, jak je její život vlastně bezvýznamný a že je úplně jedno, jestli se upije k smrti, a že by to možná ulehčila jak sobě, tak všem kolem sebe. Což byly nebezpečné úvahy.

Když teď tak o tom přemýšlela, Hammond jí přímo neřekl, že už její služby nepotřebuje. Jakmile se od ní všechno dozvěděl o doktorce Laddové, vypadl z toho baru, jako by mu za zadkem hořelo.

I když vypadal poněkud sklesle, nemohl se dočkat, až ty informace, které mu sehnala, využije, a muselo to klapnout, protože bude předkládat ten případ vraždy velké porotě.

Rnucklea dnes kontaktovala zřejmě nadbytečně. Hammond spěchal a moc ho nezajímalo, když nadhodila, že jí dnes ráno Harvey lhal. Ale co? To jí nic neudělalo, když vynaložila ještě tohle úsilí.

Přestože byl Hammond zraněný, hlas měl silný a přesvědčivý, když oslovil reportéry na schodech policejní stanice. Objasnil, že obrat v případu nastal, když se objevil Bobby Trimble.

„Na základě závažnosti jeho výpovědi jsem přesvědčen, že doktorka Laddová bude obviněna.“

Naproti tomu obhájce doktorky Laddové, jehož Loretta znala jenom podle jeho pověsti, médiím sdělil, že je to takový příklad omylu charlestonské policie a žalobce Crosse, jaký nemá obdoby.

Byl plně přesvědčen, že až vyjdou všechna fakta najevo, bude doktorka Laddová ospravedlněna a dostane se jí veřejné omluvy ze strany úřadů. Už nyní jako její právní zástupce uvažuje o podání žaloby pro křivé obvinění.

Loretta dobře rozpoznávala, kdy právníci jen tak řeční, i když Frank Perkins se zvláště rozohnil. Buď byl skvělý řečník, nebo byl o nevině svojí klientky opravdu přesvědčen. Možná má Hammond opravdu nepravou podezřelou.

Pokud ano, bude vypadat v dosud nejdůležitějším případu své kariéry jako pitomec.

Zmínil se o nepodloženém alibi Alex Laddové, ale nijak podrobně to nerozváděl. Říkal něco o… co to jenom bylo?

Pouť na předměstí Beaufortu. O tom mluvil.

Zvedla se a odešla do kuchyně, kde Bev skladovala noviny, než je svědomitě svázala a odevzdala k recyklaci. Naštěstí se sbíraly až zítra, takže tam celá týdenní várka ještě byla. Loretta je probrala, až našla výtisk z minulé soboty.

Vytáhla si stránky s oznámeními různých kulturních a zábavních událostí a rychle v nich listovala, až našla, co hledala. Inzerát na čtvrt strany informoval, kdy a kde se pouť koná, jak se tam lidé dostanou, jaké je vstupné a jaké atrakce tam budou. A počkat!

„Po celý srpen vždy ve čtvrtek, pátek a sobotu,“ přečetla nahlas.

Během několika minut už seděla ve voze a mířila ven z města směrem na Beaufort. Nevěděla, co podnikne, až tam dorazí. Bude se asi řídit instinktem. Kdyby se jí ovšem nějakou šťastnou náhodou nebo přímo zázrakem podařilo udělat do alibi Alex Laddové díru, Hammond by jí byl navždy zavázán. Nebo pokud bude alibi té psycholožky sedět, tak dostane aspoň varování předem. Nebude v soudní síni nepříjemně překvapený. Ať tak nebo tak, bude jí vděčný.

Dokud ji oficiálně nepropustí, tak pro něho pořád pracuje. Kdyby se jí podařilo tohle pro něho udělat, byl by jí neskonale vděčný, a to by se moc divila, kdyby se bez ní obešel. Mohl by ji dokonce doporučit na stálé místo do kanceláře státního zástupce.

Když nic jiného, tak Hammond ocení, že se chopila iniciativy a spolehla na své instinkty, které ani oceány alkoholu neotupily. Bude na ni tak pyšný!

„Seržant Basset?“

Uniformovaný policista sklonil roh novin, které právě četl. Když uviděl Hammonda stát na opačné straně stolu, vystřelil do stoje.

„Mám tady tu sjetinu, kterou jste požadoval, pane Crossi.“

Policejní skladiště doličných předmětů byla doména seržanta Glenna Basseta. Byl pomenší, zavalitý a skromný. Hlavu měl jako koleno, ale vyvažoval to hustým knírem. Jako strážník nestál za nic, protože mu chyběla agresivita, ale výborně se hodil na úředničinu, kterou nyní zastával. Byl to milý člověk, nestěžoval si, se svou pozicí byl spokojený, zkrátka vlídný chlapík, který jednal přívětivě s každým a se všemi vycházel v dobrém.

Hammond mu zavolal předem, co by od něho potřeboval, a seržantovi polichotilo, že mu mohl vyhovět. „Nedal jste mi na to moc času, ale když šlo jenom o to, vytáhnout záznamy za poslední měsíc a vytisknout je… Mohl bych jít ještě dál –“

„Zatím ne.“ Hammond přeletěl pohledem sjetinu a doufal, že na něho vyskočí nějaké jméno. Nestalo se. „Měl byste minutku, seržante?“

Vycítil, že s ním chce Hammond mluvit o samotě, a obrátil se na úřednici pracující u vedlejšího stolu. „Diano, mohla byste tady na to chviličku dohlídnout?“

„Nespěchejte,“ řekla a ani neodtrhla oči od monitoru.

Statný policista pokynul Hammondovi do místnůstky, kde personál trávil přestávky. Nabídl Hammondovi šálek husté kávy z kávovaru.

Hammond odmítl a pak spustil: „Jde o velice delikátní záležitost, seržante Bassete. Mrzí mě, že se na to musím zeptat.“

Tázavě si Hammonda měřil. „Na co se chcete zeptat?“

„Bylo by možné – ne snad pravděpodobné, jenom možné –, že by si někdo… ze skladiště… vypůjčil zbraň a vy byste o tom nevěděl?“

„Ne, pane.“

„Taková eventualita neexistuje?“

„Vedu si přesné záznamy, pane Crossi.“

„Ano, to vidím,“ řekl a znovu přeletěl pohledem seznam. Basset začínal byt nervózní. „O co jde?“

„Jenom mě tak něco napadlo,“ odpověděl Hammond mrzutě.

„Nemám zbraň, která Pettijohna zabila.“

„Dostal dvě rány z osmatřicítky do zad.“

„Správně.“

„Tady máme stovky osmatřicítek.“

„Vidíte, v čem je můj problém.“

„Pane Crossi, jsem pyšný na to, že mám všechno v dokonalém pořádku. Můj pracovní záznam u policie –“

„Je bezvadný. To vím, seržante. Nenaznačuji, že byste něco zanedbal. Jak jsem řekl, je to delikátní záležitost a bylo mi proti mysli se vůbec ptát. Jenom mi leželo v hlavě, jestli si někdo nemohl vymyslet důvod, aby tu zbraň odnesl.“

Basset se zamyšleně zatahal za ušní lalůček. „Asi by mohl, ale i tak by musel podpisem potvrdit, že ji převzal.“

Takže nic. „Omlouvám se, že jsem obtěžoval. A děkuju.“

Výjezd z počítače si vzal Hammond s sebou, i když si nemyslel, že mu poskytne cennou stopu, v niž doufal. Harveyho Knucklea si podal a přinutil ho přiznat, že jak pro Smilowa, tak pro Steffi obstaral informace o Pettijohnovi.

Co to ale dokazuje? Ze měli stejný zájem jako on, aby Pettijohn dostal, co si zasloužil? To není žádný průlom. Ani překvapení.

Zoufale si přál, aby byla Alex nevinná, a byl ochotný pochybovat o každém, dokonce i o svých spolupracovnících, kteří poslední dobou dělali víc než on, aby udrželi právo a pořádek.

Sklesle si odemkl byt, namířil si to rovnou do obývacího pokoje a pustil televizi. Hlasatelka se smaragdově zelenými kontaktními čočkami právě uváděla hlavní zprávu dne. Masochisticky to začal sledovat.

Obvazy mu krylo oblečení a bylo vidět jenom ruku na pásce, ale v ostrých televizních světlech měl obličej voskový a unavený a den staré strniště tím vypadalo tmavší. Na dotaz, co se mu stalo, mávl nad tím přepadením rukou a další vyptávání utnul.

Aby se zachoval politicky korektně, poblahopřál policii za skvěle odvedenou detektivní práci. Konkrétním otázkám o Alex Laddové se vyhnul a řekl jenom, že Trimbleova výpověď přinesla ve vyšetřování zlom, že případ je důkladně připravený a obvinění prakticky zajištěno.

Hned za jeho levým ramenem stála jako opora Steffi, souhlasně přikyvovala a usmívala se. Všiml si, že vypadá na obrazovce dobře.

Světla jí zářila do tmavých očí. Kamera zachytila její jiskru.

Na Smilowa se reportéři také vrhli a dostalo se mu v televizním vysílání stejného času. Na rozdíl od Steffi se až nezvykle krotil.

Vyjadřoval se diplomaticky a víceméně podobně jako Hammond. 0

vztahu mezi Alex a Trimblem se vyjadřoval co nejvšeobecněji, řekl jen, že uvězněný muž podstatně přispěl k tomu, že se případ pohnul z místa. K povaze jejího vztahu k Pettijohnovi se odmítl vyjádřit.

O jejích záznamech v registru mladistvých se vůbec nezmínil, ale Hammond měl podezření, že to opomněl záměrně. Nechtěl poskytnout Frankovi Perkinsovi prostor, aby žádal kvůli předpojatosti poroty o změnu místa konání procesu nebo prohlásil řízení za zmatečné. Kamery zabraly kamenně se tvářícího Perkinse, jak odvádí Alex pryč. Na tohle se dívat bylo pro Hammonda nejtěžší, neboť věděl, jak to pro ni muselo být ponižující, stát se středem zájmu coby podezřelá v nejproslulejším případu vraždy v nedávné historii Charlestonu.

Vylíčili ji jako pětatřicetiletou uznávanou doktorku psychologie s působivými akademickými hodnostmi. Rovněž vychválili její zájem o věci veřejné a zmínili i to, že štědře přispívá několika charitativním organizacím. Sousedé a kolegové, jichž se zeptali na názor, se netajili s tím, že je šokuje a uráží, že se vůbec uvažuje o tom, že by do případu mohla být zapletená. Prohlásili, že něco takového je „směšné“, „absurdní“ a podobně.

Hlasatelka s uměle zelenýma očima přešla na další zprávu a Hammond vypnul televizi. Vyšel do patra a napustil si vanu horkou vodou. Ponořil se do ní a pravou ruku nechal viset přes okraj. Ulevilo mu to trochu od bolestí, ale cítil se potom slabý a zmámený.

Potřeboval se najíst, a tak sešel zase dolů a začal si dělat míchaná vejce.

Levou rukou mu to moc nešlo, a navíc ho ještě ochromovalo neblahé tušení. Nechtěl, aby se jednou o něm nevkusně žertovalo.

Aby se říkalo: „Vzpomínáte si přece na Hammonda Crosse. Takový to byl slibný mladý žalobce. Ucítil ženskou a všechno šlo do háje.“

Tak takhle nebo podobně se o něm bude mluvit. V šatně tělocvičny nad mokrými ručníky a propocenými ponožkami nebo nad skleničkami bourbonu v oblíbeném baru budou kolegové a známí vrtět hlavami a stěží skrývat pobavení, že se nechal tak snadno nachytat na starý trik. Jeho budou považovat za hlupáka a Alex za couru, která přivodila jeho pád.

Měl chuť se proti těm vyfantazírovaným nespravedlivým drbům ohradit. Chtěl každého zbít za vulgární poznámky o něm a jejich vztahu. Není to tak, jak si myslí. Zamiloval se.

Neměl v sobě včera v noci tolik utišujících léků, aby si nepamatoval, že jí řekl, že pro něj je jejich vztah opravdový a takový že byl od začátku. Poznal ji ani ne před týdnem a ničím si nebyl v životě tak jist. Ještě nikdy ho žádná žena tak fyzicky nepřitahovala.

Také mu nikdo nebyl tak intelektuálně, duchovně a citově blízký.

Na té hloupé pouti a později v posteli v jeho chatě si hodiny povídali. O hudbě, jídle, knihách. O cestování a místech, která by rádi navštívili, až budou mít čas. O filmech.

O cvičení a životosprávě. O starém Jihu. O novém Jihu. O

smysluplných věcech. O bezvýznamnostech. Nekonečně si povídali o všem. Jen ne o sobě samých.

O sobě jí neřekl nic podstatného. A ona rozhodně neprozradila nic o svém životě, ať současném, nebo minulém.

Byla děvka? Je pořád ještě? Pokud ano, dokázal by ji přestat milovat stejně rychle, jako se do ní zamiloval? Obával se, že ne.

Možná je přece jenom blázen.

Ale bláznovství neomlouvá darebáctví. On a jeho špatné svědomí byli spolubydlící, kteří se spolu nedokázali srovnat. Připadalo mu čím dál obtížnější vydržet sám se sebou. Přestože mu bylo proti mysli dát v čemkoliv otci za pravdu, Preston mu dnes otevřel oči a přinutil ho přiznat si něco, čemu se vyhýbal: Hammond Cross je stejně podplatitelný jako každý druhý. Není o nic čestnější než jeho otec.

To pomyšlení nedokázal strávit a nedokázal pozřít ani ta míchaná vejce, a tak je vyhodil do odpadků.

Měl chuť se napít, ale alkohol by jenom prohloubil přetrvávající otupělost a bylo by mu mnohem hůř.

Chtěl, aby mu přestalo nesnesitelně škubat v paži. Chtěl vybřednout z té zatracené šlamastyky, která ohrožovala skvělou budoucnost, již si pro sebe naplánoval.

Nejvíc ze všeho chtěl, aby byla Alex v bezpečí.

Bezpečí.

Bezpečnostní schránka v Alexině domě, plná peněz. Prázdný sejf v Pettijohnově hotelovém apartmá. Sejf ve skříni.

Skříň. Sejf. Ramínka. Župan. Pantofle. Ještě zabalené.

Hammond vyskočil, jako by dostal ránu elektrickým proudem, potom znehybněl, jako by se nutil zklidnit se, všecko promyslet, přijít na to logickou úvahou.

Pomalu. Dej si na čas.

Avšak po několika minutách, kdy o tom přemýšlel ze všech možných hledisek, v tom nedokázal najít díru. Všechno do sebe zapadalo.

Neměl z toho radost, ale nemohl si teď dovolit se tím zaobírat.

Musel jednat.

Pracně se zvedl ze židle a popadl nejbližší bezdrátový telefon.

Zjistil si číslo u telefonické služby a namačkal je. „Charles Towne Plaza. Kam vás mohu přepojit?“

„Lázně bych prosil.“

„Lituji, pane, lázně už jsou zavřené. Jestli se chcete objednat –“

Přerušil operátorku tím, že se představil a řekl jí, s kým potřebuje mluvit. „A potřebuji s ním mluvit okamžitě. Zatímco ho budete hledat, spojte mě, prosím, s vedoucí pokojských.“

Dlouho netrvalo a Loretta usoudila, že jezdit na tuhle pouť byl špatný nápad.

Čtvrt hodiny poté, co zaparkovala na prašné pastvině a zbytek cesty ušla pěšky, už byla celá zpocená. Všude se motaly děti – hluční, ulepení uličníci, kteří si ji zřejmě vybrali, že ji budou otravovat. Kolotočáři byli nevrlí. Ne že by jim to měla za zlé. Kdo by mohl v takovém vedru pracovat?

Zaprodala by duši, jen aby mohla být v nějakém příjemném, šerém, chladném baru. Pach vyčichlého tabákového dýmu a piva by byl vítanou úlevou od směsice sladké vůně cukrové vaty a kravského hnoje, která zamořovala pouť.

Držela ji tady jedině stálá připomínka toho, že by mohla Hammondovi prospět. Dlužila mu to. Nejenom, aby ho odškodnila za případ, který zvorala, ale za to, že jí dal novou příležitost, když nikdo jiný by ji ani nepozdravil.

Tohle období střízlivosti možná nevydrží, ale momentálně byla střízlivá, pracovala a její dcera na ni nehleděla jenom s pohrdáním. A za to mohla děkovat Hammondu Crossovi.

Umíněně se vlekla od jedné atrakce ke druhé. „Jenom jsem myslela, že byste si třeba vzpomněl –“

„Zbláznila jste se, dámo? Tady projdou tisíce lidí. Jak si mám pamatovat nějakou holku?“

Kolotočář vyplivl hustou tabákovou šťávu, která jen tak tak minula její rameno.

„Děkuju za ochotu a jděte se bodnout.“

„Jo, jo. A teď pohněte kostrou. Zdržujete frontu.“

Ať ukázala fotografii Alex Laddové vystavovatelům, lidem od atrakcí nebo prodavačům jídla, odpověď byla víceméně stejná. Buď se chovali vysloveně hrubě, jako ten poslední, nebo byli příliš utahaní, aby jí věnovali plnou pozornost. Zavrtění hlavou a strohé „Lituju“ bylo obvyklou odpovědí na její dotazy.

Vyptávala se ještě dlouho potom, co slunce zapadlo a začali se v hejnech slétávat komáři. Po několika hodinách plahočení se mohla vykázat jenom nohama nateklýma jako konve. Obhlédla naběhlé napjaté maso, které se jí tlačilo ze sandálů, a řekla si, že je škoda, že tady nemají panoptikum. „Tam bych se ohromně uplatnila,“

zamumlala.

Konečně dospěla k názoru, že to byla zbytečná námaha, že doktorka Laddová nejspíš lhala, že byla na pouti, a pravděpodobnost, že by natrefila na někoho, kdo tady minulou sobotu byl a vzpomněl by si na ni, se rovná nule. Připlácla komára na paži. Zaznělo to, jako když praskne balónek, a na kůži jí zůstal krvavý flek. Rozhodla se, že to zabalí a vrátí se do Charlestonu.

Představovala si, jak si máčí nohy v umyvadle se studenou vodou, když se táhla kolem tanečního pavilonu se špičatou střechou ověšenou čirými vánočními žárovičkami. Ošuntělá kapela právě ladila. Houslista měl plnovous zapletený do copánků, no pane jo!

Tanečníci se ovívali brožurkami, smáli se, klábosili a čekali, až kapela znovu spustí.

Kolem parketu okouněli jednotlivci, zvažovali svoje vyhlídky, odhadovali konkurenci a snažili se, aby to rovnou nevypadalo, že si zoufale přejí dát se s někým dohromady.

Loretta si všimla, že je v davu hodně vojáků. Čerstvě oholení a vonící kolínskou, s vlasy zastřiženými nakrátko, očumovali děvčata a lili do sebe pivo.

Pivo by určitě chutnalo výtečně. Jedno pivo? To by přece nemohlo uškodit? Nedala by si ho kvůli alkoholovému opojení.

Jenom aby zahnala hroznou žízeň, kterou sladké nealkoholické pití nemohlo uhasit. Když už je tady, mohla by také nechat kolovat fotografii doktorky Laddové. Možná si na ni někdo vzpomene.

Vojáci vždycky pasou po atraktivních ženách. Možná se některému zalíbila Alex Laddová.

Řekla si, že to nedělá jenom proto, aby se dostala blíž k pijákům piva. Trhla sebou, jak se jí pásky sandálů zařízly do oteklých nohou, a vybelhala se po schodech do pavilonu.

Kapitola třicátá druhá

Když Frank Perkins otevřel hlavní dveře svého domu, vlídný úsměv mu sklouzl z tváře, jako když slibný vtip skončí špatnou pointou.

„Hammonde!“

„Můžu dál?“

„Z toho bych měl velmi nepříjemný pocit,“ volil Frank opatrně slova.

„Musíme si promluvit.“

„Dodržuji normální pracovní dobu.“

„Tohle nemůže počkat, Franku. Ani do zítřka ne. Musíš to vidět hned.“ Vytáhl obálku z náprsní kapsy a podal ji právníkovi. Frank ji vzal a nahlédl dovnitř. V obálce byla dolarová bankovka. „Á probo – “

„Najímám si tě jako svého právníka, Franku. To je záloha na tvůj honorář.“

„Co to na mě sakra zkoušíš?“

„V tu noc, kdy byl zabit Lute Pettijohn, jsem byl s Alex. Strávili jsme spolu noc. Můžu už dál?“ To prohlášení připravilo Franka Perkinse o řeč, jak se dalo čekat. Hammond využil jeho chvilkového ohromení a protáhl se kolem něho.

Frank zavřel dveře svého pohodlného předměstského domu.

Rychle se vzpamatoval a osopil se na Hammonda. „Uvědomuješ si, kolik etických pravidel jsi právě porušil? A kolik jsem jich díky tvé lsti porušil já?“

„Máš pravdu.“ Hammond si vzal zpátky dolarovou bankovku.

„Nemůžeš být můj právník. Byl by to střet zájmů. Ale v tom krátkém čase, kdy jsem si tě najal, jsem se ti svěřil s něčím, co musíš považovat za důvěrné, jak tě k tomu zavazuje výsada tvé profese.“

„Ty mizero!“ rozzuřil se Frank. „Nevím, o co ti jde. Ani to nechci vědět, ale chci, abys vypadl z mého domu. A to hned!“

„Neslyšels, co jsem říkal? Říkal jsem, že jsem strávil noc s –“

Odmlčel se, když se v klenutém vchodu za Frankem objevila jeho rodina a Alex, kteří se přišli z kuchyně podívat, co se děje.

Hammond vnímal jenom Alexin obličej.

Frank se otočil, na co se Hammond tak upřeně dívá, a zamumlal: „Maggie, pamatuješ se na Hammonda Crosse.“

„Samozřejmě,“ řekla Frankova manželka. „Ahoj, Hammonde.“

„Maggie, omlouvám se, že jsem k vám takhle vtrhl. Doufám, že neruším.“

„Právě jsme večeřeli,“ řekl Frank.

Jedno z jeho devítiletých dvojčat mělo u pusy šmouhu zřejmě od omáčky na špagety. Maggie byla okouzlující jižanská dáma s dobrým vychováním, mezi jejímiž předky byly statečné konfederační manželky a vdovy. Trapná situace v hale jejího domu ji nevyvedla z míry.

„Právě jsme se posadili k jídlu, Hammonde. Pojď si, prosím, vzít s námi.“

Pohlédl nejdříve na Franka, potom na Alex. „Děkuji za pozvání, ale dnes ne. Jenom bych potřeboval s Frankem pár minut mluvit.“

„Ráda jsem tě zase viděla. Tak, kluci!“

Maggie Perkinsová vzala dvojčata kolem ramen, otočila je a odvedla tam, odkud přišli, což byl zřejmě jídelní kout v kuchyni.

„Nevěděl jsem, že jsi tady,“ oslovil Hammond Alex. „Frank byl moc milý a pozval mě, abych u nich povečeřela.“

„To jsem rád. Po dnešku jsi zřejmě neměla náladu zůstat sama.“

„Ne, neměla.“

„Kromě toho je dobře, že jsi tady. Musíš si to také poslechnout.“

Posléze se do toho vložil Frank. „Jelikož mě za tohle pravděpodobně vyškrtnou ze seznamu advokátů, myslím, že si dám skleničku, kterou nutně potřebuju. Dá si někdo z vás taky?“

Vybídl je, aby ho následovali do zadní části domu, kde měl pracovnu. Zarámovaná čestná uznání a plakety vkusně rozmístěné na dřevem obložených stěnách svědčily, že je Frank Perkins vážený a uznávaný člověk, jak v osobním, tak v pracovním životě.

Hammond i Alex pití odmítli, ale Frank si nalil čistou skotskou a posadil se za rozměrný psací stůl. Alex se posadila na koženou pohovku, Hammond do křesla. Právník se podíval z jednoho na druhého, potom utkvěl pohledem na Alex. „Je to pravda? Spala jsi s naším váženým členem kanceláře státního zástupce?“

„Není důvod, abys –“

„Hammonde,“ přetrhl mu rázně řeč Frank, „nejsi v situaci, abys mě mohl opravovat. Nebo mi dokonce odporovat, když už na to přijde. Měl bych tě odtud vykopnout a oznámit to, cos mi řekl, Monroe Masonovi. Pokud už to neví.“

„Neví.“

„Jediným důvodem, proč jsi ještě pod mojí střechou, je, že respektuji soukromí své klientky. Pokud nebudu znát všechna fakta, nechci se dopustit žádné ukvapenosti, která by ji mohla ještě víc poškodit, než už se v téhle směšné komedii stalo.“

„Nezlob se na Hammonda, Franku,“ řekla Alex. V hlase jí zněla nefalšovaná únava, jakou v něm Hammond ještě neslyšel. Nebo to možná byla rezignace. Možná dokonce i úleva, že jejich tajemství vyšlo konečně najevo. „Je to moje vina stejně jako jeho. Měla jsem ti hned říct, že ho znám.“

„Intimně?“

„Ano.“

„Jak daleko jste to hodlali nechat dojít? Chystali jste se, že tě obžaluje, uvězní, vystaví soudnímu řízení, nechá tě odsoudit, a strčí do cely smrti?“

„Já nevím!“ Alex najednou vyskočila a otočila se k nim zády.

Objala se pažemi. Po chvilce se uklidnila a znovu se k nim otočila.

„Vlastně na tom mám větší vinu já, ne Hammond. Neznal mě, ale já jeho ano. Záměrně jsem ho sledovala. Zařídila jsem to tak, aby naše setkání vypadalo jako náhoda. Ale nebyla. Nic, co se mezi námi stalo, nebyla náhoda.“

„Kdy se to naaranžované setkání odehrálo?“

„Minulou sobotu večer. V pozdním odpoledni. Po prvním kontaktu jsem užila všech ženských triků, které znám, abych ho nalákala, aby se mnou strávil noc. Všechno, co jsem udělala,“ hlas měla najednou zastřený, „zabralo.“ Pohlédla na něho. „Protože se mnou zůstal.“

Frank do sebe hodil skotskou. Slzy mu vhrkly do očí a musel si odkašlat za sevřenou pěstí. Když si uvolnil hrdlo, zeptal se, kde se tohle všechno odehrávalo. Alex mu všechno vypověděla, začala jejich setkáním v tanečním pavilonu a skončila v jeho chatě. „Příští den před svítáním jsem se odkradla pryč. Byla jsem připravená na to, že už ho nikdy víc neuvidím.“

Frank zavrtěl hlavou. Už se v ničem nevyznával, ať už za to mohl náhlý přísun alkoholu nebo protiřečící si skutečnosti, které se mu nedařilo utřídit. „Nějak to nechápu. Vyspala ses s ním, ale nebylo to… ty jsi nijak…“

„Byl jsem její pojistka,“ řekl Hammond. Pořád ještě se nedokázal přenést přes to, že si ho záměrně vybrala, že to nebyl osud ani romantická náhoda, jak by si přál. Ale musel se s tím smířit.

Okolnosti vyžadovaly, aby se soustředil na mnohem důležitější věci.

„Kdyby Alex potřebovala alibi, měl jsem to být já. Ve skutečnosti jsem byl dokonalé alibi, protože bych ji nemohl odhalit, aniž bych přitom nepoškodil sebe.“

Frank se na něho zadíval s neskrývaným zmatkem. „Nevadilo by ti, kdybys mi to vysvětlil?“

„Alex mě na tu pouť sledovala z hotelu Charles Towne Plaza, kde jsem měl schůzku s Lute Pettijohnem.“

Frank na něho dlouhou chvíli upřeně hleděl a pak pohlédl na Alex, aby mu to potvrdila. Maličko přikývla. Zvedl se a šel si nalít dalšího panáka.

Hammond té příležitosti využil a pohlédl na Alex. Oči měla vlhké, ale neplakala. Chtěl ji sevřít v náručí. A rovněž s ní chtěl pořádně zatřást, aby z ní dostal celou pravdu.

Nebo možná ne. Snad ani nechtěl vědět, že byl stejně důvěřivý jako nadržení mladí kluci a oplzlí dědkové, kteří platili jejímu nevlastnímu bratrovi Bobbymu za její přízeň.

Jestli ji miluje, tak jak prohlásil, bude se muset přes tohle také přenést.

Frank se znovu posadil za stůl. Otáčel plnou sklenicí na kožené podložce a pak se zeptal: „Tak kdo z vás začne?“

„V sobotu odpoledne jsem měl s Pettijohnem schůzku,“ prohlásil Hammond. „Pozval si mě. Nechtěl jsem tam jít, ale trval na tom, abychom se setkali, s tím, že je to v mém nejlepším zájmu.“

„Za jakým účelem jste se setkali?“

„Generální prokurátor mě pověřil, abych Pettijohna prověřil. A Pettijohn to zvětřil.“

„Jak?“

„K tomu se dostaneme později. Prozatím stačí, když řeknu, že jsem se chystal předložit svá zjištění velké porotě.“

„Předpokládám, že se chtěl Pettijohn dohodnout.“

„Správně.“

„Co nabízel?“

„Pokud bych generálnímu prokurátorovi oznámil, že je všechno v pořádku a nechal dál Lutea provádět ty jeho kšefty, slíbil, že mě podpoří na místo po Monroe Masonovi a zároveň štědře přispěje na moji kampaň. Rovněž přišel s tím, že jakmile bych toho úřadu dosáhl, mohli bychom dál k oboustranné spokojenosti spolupracovat.

Což by bylo velmi pohodlné spojenectví, jež by mu umožňovalo pokračovat v porušování zákonů, zatímco já bych se díval jinam.“

„Soudím, že jsi to odmítl.“

„Rovnou. A v tu chvíli vytáhl těžké zbraně. Jedním z jeho společníků v projektu na Speckle Island byl můj otec. Lute mi předložil dokumenty, které to dokazovaly.“

„Kde jsou ty dokumenty?“

„Při odchodu jsem si je vzal s sebou.“

„Jsou právoplatné?“

„Obávám se, že ano.“

Frank nebyl žádný hlupák. Hned věděl, která bije. „Pokud bys dál pokračoval ve vyšetřování Pettijohna, musel bys zažalovat i vlastního otce.“

„Ano, tím mi v podstatě Lute vyhrožoval.“

Alex se v obličeji zračil soucit.

„Mrzí mě to, Hammonde,“ řekl tiše Frank.

Věděl, že to Frank myslí upřímně, ale jenom mávl rukou. „Řekl jsem Pettijohnovi, ať jde do horoucích pekel, že mám v úmyslu splnit svou povinnost. Když jsem se k němu otočil zády, začal na mě řvát, nadával mi a vyhrožoval. Tím vzteklým výbuchem si mohl přivodit záchvat mrtvice. Nevím. Neotočil jsem se. Nezdržel jsem se tam déle než pět minut.“

„Kolik bylo?“

„Schůzku jsme měli v pět.“

„Viděl jsi Alex?“

Oba současně zavrtěli hlavou.

„Uviděl jsem ji až na té pouti. Byl jsem na Pettijohna tak naštvaný, že jsem viděl rudě, když jsem odcházel z hotelu. Nic jsem nevnímal.“

Odmlčel se a zhluboka se nadechl. „Měl jsem v plánu odjet na noc do své chaty. Z náhlého popudu jsem se rozhodl zastavit se na chvíli na pouti. Uviděl jsem Alex v tanečním pavilonu a…“ Pohlédl na ni. Seděla na pohovce a pozorně poslouchala. „Tam to začalo.“

V místnosti se udělalo takové ticho, že bylo slyšet, jak hodiny na Frankově stole tikají. Po chvíli se právník zeptal: „Čeho jsi chtěl dosáhnout tím, žes mi to přišel říct?“

„Tížilo mě to, měl jsem z toho špatné svědomí.“

„Nejsem kněz,“ odsekl Frank popuzeně. „Ne, to nejsi.“

„A stojíme na opačných stranách v případu vraždy.“

„I to si uvědomuji.“

„Vrátím se tedy ke své původní otázce: Proč jsi sem vůbec přišel?“

„Protože vím, kdo Pettijohna zabil,“ řekl Hammond.

Kapitola třicátá třetí

Davee apaticky zvedla sluchátko.

„Davee, ty víš, kdo jsem.“ Nebyla to otázka.

Protože neměla nic lepšího na práci, ležela natažená na pohovce ve své ložnici, popíjela vodku a dívala se na černobílý film s Joan Crawfordovou. Naléhavý tón hlasu volajícího ji přiměl se posadit, což způsobilo, že se jí zatočila hlava. Ztišila zvuk televize.

„Co –“

„Nic neříkej. Můžeme se vidět?“ Pohlédla na hodiny na starožitném stolku vedle pohovky. „Teď?“

Za divokých let mladosti by jí takový noční telefon připadal jako dobrodružství. Vykradla by se z domu na schůzku s přítelem nebo s partou děvčat, a pak by do svítání jezdili vozem, což měly zakázáno, nebo se nahé koupaly na pláži, nebo pily pivo či kouřily marihuanu.

Tyhle eskapády její rodiče bezpečně rozzuřily. Nechat se nachytat a vzpírat se trestu patřilo k zábavě.

I potom, co si vzala Lutea, nebylo tak neobvyklé, že po podobném telefonátu vyrážela na pozdní noční výpravy. Ale už to nebyla taková legrace. V domácnosti to ovšem nikdy nevzbudilo poprask. Buď to bylo Luteovi jedno, kam jde a kdy se vrací, nebo byl někde za svými zájmy.

I když tahle výprava neslibovala zábavu, vzbudilo to její zvědavost. „Co se děje?“

„Nemůžu o tom mluvit po telefonu, ale je to důležité. Víš, kde je McDonald na Revers Avenue?“

„Najdu to.“

„Blízko křižovatky u Dorchesteru. Přijeď co nejdřív.“

„Ale –“

Chvíli hleděla na němý bezdrátový telefon, který držela v ruce, pak jej odhodila na pohovku a postavila se. Trochu se zapotácela a musela se opřít rukou o stolek, aby udržela rovnováhu. Postupně nabyla rovnováhy a začala rozumně uvažovat.

Tohle není dobře. Dost toho vypila a neměla by řídit. A kromě toho, co si to o sobě myslí, že jí přikazuje, aby se uprostřed noci dostavila k McDonaldu? Bez vysvětlení. Bez nějakého prosím tě nebo děkuju. Nedělal si starosti, že by snad odmítla. Proč by nemohl on přijít za ní, když má něco tak strašně důležitého? Ať je to, co chce, určitě to bude souviset s vyšetřováním Luteovy vraždy. Copak nedala jasně najevo, že do toho nechce být zapletená víc, než je nezbytně nutné?

Přesto odešla do koupelny, opláchla si obličej studenou vodou a vykloktala si. Svlékla si noční košili, a aniž by se obtěžovala se spodním prádlem, natáhla si bílé kalhoty a tričko z nějaké jemné, přiléhavé látky, které zanechávalo jen málo prostoru pro představivost. To mu bude jedině patřit. S botami se též neobtěžovala. Vlasy měla jako houštinu neučesaných kudrn. Pokud by je někdo spolu uviděl, už jenom její neupravený zevnějšek byl vyvolal pozdvižená obočí. Bylo jí to samozřejmě jedno, ale u něho byla taková lehkomyslnost netypická.

Sarah Birchová se dívala ve svém bytě za kuchyní na televizi.

„Jdu ven,“ oznámila jí Davee. „Takhle pozdě v noci?“

„Chci nějakou zmrzlinu.“

„Je jí plný mrazák.“

„Ale žádná s tou příchutí, na jakou mám chuť.“

Věrná hospodyně vždycky poznala, kdy lže, ale nikdy neřekla slovo. I proto ji Davee zbožňovala. „Budu opatrná. Za chvíli jsem zpátky.“

„A pokud se mě později bude někdo ptát…?“

„V devět jsem byla v posteli a hluboce spala.“

Věděla, že u Sarah jsou všechna její tajemství v bezpečí. Šla do garáže a nastoupila do svého BMW. Ulice obytné čtvrti byly temné a ospalé. Na dálnici a bulvárech s obchody byl jen slabý provoz.

Přestože to bylo proti jejím přirozeným sklonům, dodržovala přikázanou rychlost. Dvakrát ji přistihli, jak řídila pod vlivem alkoholu, ale soudce, který Luteovi dlužil laskavost, to zařídil. Potřetí by pokoušela štěstí.

McDonald byl osvětlený jako kasino v Las Vegas. Dokonce i v tuhle pozdní hodinu stál na parkovišti tak tucet vozů, jimiž přijela mládež, která teď seděla u stolů uvnitř restaurace.

Davee zajela na stíněné místo na druhém konci parkoviště, stáhla okénko u místa řidiče a vypnula motor. Před sebou měla řadu zanedbaných keřů, které tvořily živý plot mezi parkovištěm McDonaldu a vedlejší restaurace s rychlým občerstvením, která zbankrotovala. Budova měla okna zatlučená prkny. Za sebou měla prázdnou cestu. Nalevo, napravo nic než tmu.

Ještě tady nebyl, a to ji namíchlo. Zareagovala na jeho naléhání, všeho nechala – včetně znamenitého pití – a přiběhla. Sklopila sluneční clonu, stáhla kryt z osvětleného toaletního zrcátka a zkontrolovala si, jak vypadá.

Otevřel dveře u místa pro spolujezdce a nastoupil. „Vypadáš pěkně, Davee. Jako vždycky.“

Rory Smilow rychle přibouchl dveře, aby zhaslo stropní světlo.

Natáhl ruku nad volant a stáhl kryt přes zrcátko, takže i toto světlo zmizelo.

Jeho poklona se jí rozlila tělem jako doušek teplého, velmi drahého likéru, i když se snažila nedat na sobě znát, jak omamně to na ni zapůsobilo. Místo toho se nazlobeně zeptala: „Co má tohle dobrodružné setkání znamenat, Rory? Docházejí ti stopy?“

„Právě naopak. Mám jich příliš. A žádná z nich nedává smysl.“

Myslela svoji poznámku jako žert, ale Rory to samozřejmě vzal vážně. Otrávilo ji, že přešel bez dalšího k věci, stejně jako v ten večer, kdy ji přišel informovat, že její manžel zemřel. Choval se přesně tak, jak kázala společenská pravidla. Profesionálně. Zdvořile.

Rezervovaně.

Ani za tisíc let by Steffi Mundellovou nenapadlo, že bývali milenci, kteří jednou při milování vyrazili skleněné dveře jeho sprchy. Že piknik ve veřejném parku skončil tak, že seděl opřený o strom a ona se s ním milovala. Že jeden víkend od odpoledních pátečních přednášek po začátek vyučování v pondělí ráno celý promilovali a živili se jenom burákovým máslem.

Jeho chování v den, kdy Lute zemřel, neprozrazovalo nic z toho romantického šílenství, jež kdysi sdíleli. Davee pukalo srdce, že od ní dokáže udržovat takový odstup, když ho hltala pohledem. Ovládal se obdivuhodně. Nebo politováníhodně. Tak málo vášně muselo znamenat velice osamělý a sterilní život. Snažila se proti němu zatvrdit. „Můžeš to přičíst nedostatku soudnosti,“ řekla, „ale jsem tady. Tak co chceš?“

„Položit ti pár otázek ohledně Luteovy vraždy.“

„Myslela jsem, že už máš případ v kupě. Viděla jsem v televizi –“

„Ano, ano. Hammond to příští týden předloží velké porotě.“

„Tak v čem je problém?“

„Slyšela jsi někdy dřív než dnes, kdy se to objevilo v televizi, o doktorce Alex Laddové?“

„Ne, ale Lute měl spoustu přítelkyň. Mnoho z nich znám, ale určitě ne všechny.“

„Nemyslím, že to byla jeho přítelkyně.“

„Vážně?“

Otočila se k němu, pokrčila nohu, zvedla ji na sedadlo a opřela si bradu o koleno. Bylo to provokativní, pro dámu nevhodné gesto, které přitáhlo jeho pohled, ale po několika vteřinách jí opět pohlédl do obličeje.

„Jestli sis přišel pro odpovědi za mnou, Rory, tak už musíš být opravdu zoufalý.“

„Jsi moje poslední možnost.“

„Tak to máš smůlu, protože jsem ti řekla všechno, co vím.“

„To vážně pochybuju, Davee.“

„Nelžu ti o té Laddové. Nikdy jsem –“

„O ni nejde,“ zavrtěl netrpělivě hlavou. „Jde o něco… o něco jiného.“

„Myslíš, že máte nesprávnou osobu?“

Neodpověděl, ale rysy mu strnuly.

„Tak o tohle jde, že mám pravdu? A pro tebe je nejistota horší než smrt, viď? Chladné srdce a železná rozhodnost, to jsi ty.“ Usmála se. „Mrzí mě, že tě musím zklamat, drahý, ale tahle schůzka je pro nás oba ztráta času. Nevím, kdo Lutea zabil. Přísahám.“

„Mluvila jsi s ním ten den?“

„Když ráno odcházel, řekl mi, že jde hrát golf. A příště mi přišel na mysl, až když jste se ty a ta potvora Mundellová ukázali, abyste mi řekli, že je mrtvý. Poslední slova, která jsem od něho slyšela, byla nejspíš lež, což víceméně vystihuje naše manželství. Byl příšerný manžel, mizerný milenec a opovrženíhodný člověk. Upřímně řečeno je mi úplně fuk, kdo ho zabil.“

„Přistihli jsme tvoji hospodyni při lži.“

„Aby mě chránila.“

„Jestli jsi nevinná, proč jsi potřebovala, aby tě chránila?“

„To je případná otázka. Ale kdybych řekla, že jsem jezdila nahá na koni po Broad Street, Sarah by to potvrdila. Vždyť víš.“

„Nebyla jsi celý den zavřená ve svém pokoji s bolestí hlavy?“

Zasmála se, prsty si projela vlasy a trochu si tak rozčesala zcuchané kadeře. „Vlastně ano. Byla jsem celý den v posteli se svým masérem, z kterého mě nejenom rozbolela hlava, ale ještě se z něho vyklubala nudná osina v zadku. Sarah nechtěla pošpinit moji dobrou pověst tím, že by ti řekla pravdu.“

Její kousavý výsměch ho zasáhl. Odvrátil od ní hlavu a zadíval se předním sklem na neudržovaná křoviska. Na čelisti mu naběhly svaly. Davee nevěděla, jestli je to dobré, nebo špatné znamení.

„Jsem znovu podezřelá, Rory?“

„Ne, ty bys Lutea nezabila.“

„Proč si to myslíš?“

Znovu na ni pohlédl. „Protože se ti líbilo mě mučit tím, že jsi za něho vdaná.“

Takže věděl, proč si Lutea vzala. Neuniklo mu to, a co víc, nebylo mu to jedno. Přes všechnu zdánlivou lhostejnost měl přece jenom v žilách krev a alespoň trochu žárlil.

Srdce se jí zachvělo vzrušením, ale zachovala neproniknutelný výraz a na hlase jí také nebylo nic znát. „A kromě toho?“

„Kromě toho by ti to nestálo za tu námahu. Proč by ses obtěžovala, když víš, že by ti vražda prošla?“

„Jinak řečeno jsem příliš bohatá, aby mě odsoudili.“

„Přesně tak.“

„A rozvod je jenom nepatrně menší nepříjemnost než soudní přelíčení.“

„V tvé situaci by byl rozvod patrně nepříjemnější.“

Vzala to jako zábavu a prohodila: „Jak jsem říkala Hammondovi, tak jsou kromě toho vězeňské uniformy –“

„Kdy jsi mluvila s Hammondem?“ skočil jí do řeči.

„Mluvím s ním často. Jsme staří přátelé.“

„To si dobře uvědomuju. Víš, že byl s Lutem ten den, kdy zemřel? Asi tak v tu dobu, kdy ho zabili?“

Okamžitě byla ve střehu a přemýšlela, jak daleko by Rory zašel, aby jí oplatil muka, která mu způsobila. Obvinil by ji z bránění spravedlnosti tím, že zamlčuje důkazy? Předala Hammondovi lístek, na nějž si Lute vlastnoručně zapsal sobotní schůzky. Ta informace by mohla být zcela bezvýznamná. Nebo by mohla Rorymu poskytnout klíč k vyřešení záhadné vraždy. Ať tak nebo tak, je to práce vyšetřovatele, ne vdovy, aby určil, jak to s případem souvisí. I kdyby Hammondovo setkání s Lutem neskončilo přímo vraždou, jako žalobce by ho to kompromitovalo. K té další schůzce vůbec nedošlo, pokud ji ta druhá poznámka naznačovala. Nestálo u ní žádné jméno a v určenou dobu byl Lute už mrtvý.

I ) avee se ocitla v pasti. Na jedné straně se dopouštěla přečinu, na druhé ji vázala pevná loajalita k mnohaletému příteli.

„To ti říkal Hammond?“

„Viděli ho v hotelu.“

Zasmála se, ale nijak přesvědčivě to nevyznělo. „Tak? A na tomhle zakládáš svůj předpoklad, že byl s Lutem, když ho viděli ve stejné budově? Možná bys potřeboval dovolenou, Rory. Ztratils pronikavý úsudek.“

„Chceš mě urazit, Davee?“

„Závěry, k nimž jsi dospěl, jsou urážkou mojí i tvojí inteligence.

Dva muži byli na stejném rozlehlém veřejném místě v přibližně stejnou dobu. Proč si myslíš, že je tady spojitost?“

„Protože se Hammond ani jednou nezmínil, že tam v sobotu odpoledne byl.“

„Proč by měl? Proč dělat vědu ze shody náhod?“

„Jestli to byla náhoda, pak nebyl důvod, aby o tom mlčel.“

„Možná tam měl v sobotu odpoledne schůzku. Možná tam rád chodí na krabí taštičky. Možná to bral zkratkou přes hotelovou halu, aby na chvíli unikl vedru. Může existovat spousta důvodů, proč tam byl.“

Naklonil se k ní, takže byli u sebe tak blízko, jako už dlouhá léta ne. „Jestli se Hammond sešel s Lutem, musím to vědět.“

„Nevím, jestli se sešli, nebo ne,“ utrhla se na něho. V tomhle mluvila pravdu. Neudělala nic víc, než že dala Hammondovi lístek s Luteovými poznámkami. Nezeptala se, jestli na tu schůzku šel, a on se nezmínil.

„Proč by se scházeli?“

„Jak to mám vědět?“

„Nachytal tě Lute s Hammondem?“

„Cože?“ zvolala a krátce se zasmála. „Proboha, Rory, ty si opravdu představuješ úplné nesmysly. Co tě to napadlo?“

Uštědřil jí tvrdý, významný pohled. Ten pohled zničil tu křehkou, maličkou bublinu štěstí, že ho zase vidí.

„No ano, máš samozřejmě pravdu,“ řekla a úsměv jí zesmutněl.

„Rozhodně nemám daleko k tomu, dopustit se cizoložství. Ale opravdu si myslíš, že by Hammond Cross spal se ženou jiného muže?“

Po krátké, napjaté odmlce se zeptal: „Jaký jiný důvod by pro tu schůzku mohli mít?“

„Nevíme, jestli se setkali.“

„Nezmínil se Hammond, že viděl v hotelu ještě někoho jiného?“

„Jestli tam byl, tak určitě viděl upocené hordy lidí, kteří hotelem každý den procházejí.“

„Zmiňoval se o někom jmenovitě?“

„Ne, Rory!“ oponovala rozhněvaně. „Jak už jsem ti řekla, nezmiňoval se o ničem.“

„Něco s ním je.“

„S Hammondem? Co jako?“

„Nevím, ale leží mi to v hlavě. Poslední dobou to není ten ostrý chlap jako jindy.“

„Je zamilovaný.“

Čelist mu povolila, jako by dostal rychlou, nečekanou ránu.

„Zamilovaný? Do Steffi?“

„Bůh uchovej,“ odpověděla a trochu se otřásla. „Skoro jsem se bála zeptat, jak to s tímhle vztahem je, ale když jsem to udělala, řekl, že to skončilo, čemuž věřím. Dáma jeho srdce není ta úděsná Mundellová.“

„Kdo potom?“

„To mi neřekl. Ani se netvářil moc šťastně. Řekl, že je to nejenom komplikované, ale nemožné. A ta žena není vdaná. Na to jsem se ho taky ptala.“

Rory trochu sklonil hlavu. Upřel pohled na její bosé nohy a srovnával si v hlavě, co mu řekla. Dostalo se jí vytoužené příležitosti se na něho dívat – hladké čelo, přísné obočí, neústupná brada, nesmlouvavá ústa, která, jak věděla, uměla být tak vstřícná. Ta ústa kdysi cítila na rtech, na těle, žádostivá a něžná.

„To je mocný stimul.“

Zvedl hlavu. „Cože?“

„Láska.“ Dlouze si pohlédli do očí. „Z lásky děláš věci, které by tě jinak ani nenapadly. Jako třeba, že se vdáš za člověka, kterého nenávidíš.“

„Nebo ho zabiješ.“

Rychle se nadechla, až se jí prsy pod tenkou přiléhavou látkou zachvěly. „Přeju si, abys mě miloval tolik, že bys ho zabil.“ Položila mu dlaně na tváře a přejela mu palci přes rty. „Tak jak, Rory?“

zašeptala. „Miluješ mě tolik, že bys to udělal? Řekni mi, prosím, že ano.“

Naklonila se, jako by se natahovala přes roky trápení a touhy, a políbila ho. Letmý dotek jejích rtů zaúčinkoval jako rozbuška.

Zmocnil se jejích úst tvrdým, žádostivým polibkem, který byl ve své intenzitě skoro surový.

A skončil stejně rychle. Uchopil její ruce, odtáhl si je z obličeje a odstrčil ji. Otevřel dveře vozu.

„Rory!“ zvolala a natáhla k němu paže.

„Sbohem, Davee.“

„Rory?“

Proklouzl živým plotem a zmizel ve tmě. McDonald už měl zavřeno. Všichni odešli. Všude bylo zhasnuto. Byla tma a Davee zůstala sama. Její trpké vzlyky nikdo neslyšel.

Kapitola třicátá čtvrtá

„Vím, kdo Lutea zabil.“

Po Hammondově prohlášení Alex i Perkins ohromeně umlkli, ale dlouho netrvalo a začali ho zasypávat otázkami. Perkins chtěl zejména vědět, proč je Hammond u něho doma, a ne na policejní stanici.

„Až později,“ řekl Hammond. „Než postoupíme dál, potřebuju slyšet Alexinu verzi toho, co se stalo.“ Otočil se a naklonil se k ní.

„Chci slyšet pravdu, Alex. Celou. Dnes večer. Teď hned.“

Já –“

Než stačila něco říct, zvedl Frank ruku. „Ty si, Hammonde, o mně musíš myslet, že jsem idiot. Nepřipustím, aby ti moje klientka něco vykládala. Tohohle tajného setkání, do něhož jsi mě vmanévroval, se nechci účastnit. Zachoval ses nanejvýš trestuhodně, nezodpovědně, neprofesionálně –“

„No dobře, Franku, jak jsi říkal, nejsi kněz. Ani nejsi můj učitel z nedělní školy nebo můj táta. Alex i já jsme uznali, že jsme se zachovali nevhodně.“

„To jsi tedy ani zdaleka nevystihl,“ poznamenal Frank s náznakem humoru. „Důsledky vašeho intimního vztahu jsou potenciálně katastrofální. Pro nás pro všechny.“

„Jak by to mohlo zasáhnout tebe?“ zeptala se Alex.

„Ani ne před pěti minutami jsi přiznala, že jsi dělala všechno možné, abys dostala Hammonda do postele. Jestli se můžeš vůbec něčím hájit, pak jenom tím, žes s ním byla přes noc. Jak to ale bude vypadat ve světle tvojí minulosti, tak jak o ní hovořil Trimble?“

„Jak by někdo mohl proti mně tohle použít? Je to za mnou. Už nejsem ta mladá dívka. Já jsem já.“ Odtrhla pohled od něho a upřela oči na Hammonda. „Ano, všechny ošklivé podrobnosti Bobbyho výpovědi jsou pravdivé. Až na jedno. Jenom jsem se ukazovala.

Nikdy jsem nezašla dál.“

Důrazně zavrtěla hlavou. „Nikdy. Tuhle část svého já jsem si chránila, protože co kdyby se mi někdy splnila touha, že budu vést lepší život? Existovala hranice, kterou bych nepřekročila. Bohudíky jsem v sobě měla to zrnko sebezáchovy.

Bobby mě využíval nanejvýš opovrženíhodným způsobem.

Trvalo mi léta, než jsem si přestala vyčítat, že jsem se toho účastnila.

Byla jsem přesvědčená, že jsem skutečně zkažená. Během terapie, kterou jsem podstoupila, a vlastních studií jsem si uvědomila, že jsem klasickým případem: zneužívané dítě, které je přesvědčené, že je za to, že ho zneužívali, zodpovědné.“

Té ironii se musela usmát. „Byla jsem jedním ze svých prvních případů. Musela jsem uzdravit sama sebe. Musela jsem se naučit mít se ráda a považovat se za člověka hodného lásky jiných lidí. Laddovi mi v tom velmi pomohli. Zanechali mi odkaz ničím nepodmíněné lásky. Postupně jsem pochopila, že když mě dokázali mít rádi, protože byli bytostně hodní a slušní lidé, mohla bych minulost pohřbít a alespoň se přijmout taková, jaká jsem.

Terapie ale nesmí přestat. Někdy mě to zlomí. Dodnes se ptám, jestli jsem nemohla něco udělat. Mohla jsem se někdy Bobbymu vzepřít a vytrvat? Tolik jsem se bála, že mě opustí stejně jako matka a že zůstanu úplně sama. Živil mě. Závisela jsem na něm ve všech ohledech.“

„Byla jsi malá,“ připomněl jí Frank jemně.

Přikývla. „Tehdy ano. Ale ne tu noc, kdy jsem zkřížila Hammondovi cestu a doufala, že na mě zareaguje.“ Otočila se k němu a naléhavě řekla: „Odpusť mi, prosím tě, všechno, co jsem způsobila. Právě z toho, z toho, k čemu došlo, jsem měla strach.

Pettijohna jsem nezabila, ale bála jsem se, že mě z toho obviní. Bála jsem se, že mě budou považovat za pachatele kvůli tomu, že mám záznamy z mládí. Sla jsem do Pettijohnova hotelového apartmá –“

„Znovu tě musím, Alex, upozornit, abys už nic víc neříkala.“

„Ne, Franku. Hammond má pravdu. Vy oba si to musíte vyposlechnout.“ Právník se pořád ještě ustaraně mračil, Alex ovšem na jeho varování nedbala.

„Vrátím se o pár týdnů do minulosti.“ Pověděla jim, jak se najednou Bobby nevítaně znovu objevil v jejím životě a jak jí pověděl o svém plánu na vydírání Pettijohna. „Varovala jsem Bobbyho, že Pettijohna nemůže přechytračit a že by měl odjet z Charlestonu a na celý ten svůj směšný plán zapomenout.

Byl ale rozhodnutý jej uskutečnit a stejně tak byl rozhodnutý, že mu musím pomoct. Vyhrožoval mi, že zveřejní moji minulost, když to neudělám. Stydím se to přiznat, ale měla jsem z něho strach. Byl to ten stejný arogantní a hloupý tlučhuba jako před pětadvaceti lety, a já se mu měla vysmát a ihned zavolat policii.

Ale přece jenom si osvojil nějaké způsoby a společenské chování, alespoň navenek. Tenhle nový Bobby mohl snadněji vniknout do mého života a zničit jej zevnitř. Ve skutečnosti se opravdu objevil na jedné mé přednášce, představil se jako psycholog, který je náhodou ve městě, a můj kolega jeho věrohodnost vůbec nezpochybnil.

Já ho ale donutila odkrýt karty a řekla jsem mu, ať mě nechá na pokoji. Asi byl zoufalý. V každém případě kontaktoval Pettijohna.

Ať už mu Bobby řekl cokoliv, muselo to na něho zapůsobit, protože souhlasil, že Bobbymu za jeho mlčení zaplatí sto tisíc dolarů.“

„Tomu by nikdo, kdo Pettijohna znal, neuvěřil,“ poznamenal Hammond tiše.

„S tím souhlasím,“ přidal se Frank.

„Sama jsem tomu nevěřila,“ přitakala Alex. „A zřejmě ani Bobby tak úplně ne, protože za mnou znovu přišel. Tentokrát trval na tom, abych za Pettijohnem pro ty peníze došla já. Souhlasila jsem.“

„Proč, proboha?“ chtěl vědět Frank.

„Protože jsem v tom viděla příležitost se Bobbyho zbavit. Měla jsem v plánu se s Pettijohněm setkat, ale místo toho, abych převzala peníze, tak jsem mu chtěla situaci vysvětlit a naléhat na něho, aby policii oznámil, že ho Bobby vydírá.“

„Proč ses neobrátila na policii sama?“

„Když jsem o tom zpětně přemýšlela, viděla jsem, že by to bylo nejlepší.“ Povzdechla si. „Ale bála jsem se, že by mě s Bobbym spojovali. Vychloubal se, jak utekl z Floridy před nějakým věřitelem.

Existovaly spousty důvodů, proč jsem s ním nechtěla nic mít.“

„Takže jsi šla v dohodnutou dobu do hotelu Charles Towne Plaza.“

„Ano.“

„Nemohla jsi Pettijohnovi prostě zavolat?“

„Kéž bych to udělala, ale myslela jsem si, že osobní setkání bude působivější.“

„Co se dělo, když jsi tam přišla?“

„Zdvořile mě vyslechl.“ Posadila se na kraj pohovky a začala si masírovat čelo.

„A dál?“

„Pak se mi vysmál,“ řekla roztřeseně. „Hned, jak otevřel dveře, jsem měla poznat, že něco nehraje. Nebyl překvapený, že mě vidí, ačkoliv očekával Bobbyho. To mi ale došlo až později.“

„Věděl, že přijdeš ty, a ne Bobby, a vysmál se tomu, cos mu povídala.“

„Ano. Bobby mu předem zavolal, ať mě čeká, a napovídal mu, že pracujeme ve dvojici a já že ho budu chtít nejspíš nachytat na nějakou ubrečenou historku, aby mě litoval. Potom ho nalákám do postele, abych z něho mohla vyrazit větší částku, než o jakou si řekl Bobby.“

„Tohle bych od toho pacholka nečekal,“ zamručel Hammond naštvaně. „Trimble mi nepřipadá moc chytrý.“

„Není chytrý,“ řekla Alex. „Jenom záludný. Má víc drzosti než rozumu, a tím je nebezpečný. Když uvidí příležitost, bude riskovat tak, jak by to inteligentního člověka ani nenapadlo. Také ví, že je výhodné udeřit jako první.

Ničím, co jsem řekla, jsem Pettijohna nepřesvědčila, že to není součást nějakého ničemného plánu, do kterého patří sex a vydírání.

Řekl mi, ať nepromarním příležitost. Když už tam spolu jsme a já když už jsem se rozhodla, že s ním půjdu do postele… Nemusím to dál rozvádět.“

„Vyjel po tobě?“ chtěl vědět Frank.

„Bránila jsem se. Odrazila jsem mu paži. Určitě tak se mu dostal ten hřebíček na rukáv. Musel mi ulpět na ruce, když jsem ráno zdobila pomeranče. Ať už je to, jak chce, odmítla jsem ho a Pettijohn se rozzuřil a začal mi vyhrožovat hlavně tím, že má schůzku s žalobcem z kanceláře státního zástupce. S Hammondem Crossem.“

Pohlédla na něho. „A ten že se bude určitě zajímat o podvod, který jsme s Bobbym vymysleli.“

Po krátké odmlce navázala. „Zpanikařila jsem. Viděla jsem, jak se můj pečlivě vystavěný život rozpadá. Zostudím Laddovy, kteří mi tolik důvěřovali. Moje důvěryhodnost bude zpochybněna a veškerá má studia přijdou nazmar. Pacienti, jejichž důvěru jsem si získala, se budou cítit podvedení.

Tak jsem utekla. Ve výtahu jsem se nezvladatelně roztřásla. Když jsem sjela do haly, zašla jsem do baru a hledala místo, kam bych se posadila, protože se mi podlamovala kolena.

Když ale moje panika opadla, uvědomila jsem si, jak nerozumně jsem zareagovala. Ve chvilce jsem se ocitla tam, kde jsem byla, když můj život ovládal Bobby. Tam v tom baru jsem se vzpamatovala.

Záznamy z mého mládí jsou přes dvacet let staré. Jsem uznávaný člen společnosti. Uplatnila jsem se ve svém oboru. Čeho se bojím?

Neudělala jsem nic špatného. Kdybych dokázala tu správnou osobu přesvědčit, že se mě můj nevlastní bratr znovu snaží vykořisťovat, nejspíš bych se ho zbavila jednou provždy. Kdo by na to byl lepší než –“

„Hammond Cross, pravá ruka státního zástupce.“

„Ano,“ přikývla na Frankova slova. „Takže jsem se vrátila k apartmá ve čtvrtém patře. Když jsem tam přišla, dveře nebyly zaklapnuté. Poslouchala jsem, ale žádný rozhovor jsem neslyšela.

Strčila jsem do dveří a nakoukla dovnitř. Pettijohn ležel obličejem dolů u konferenčního stolku.“

„Uvědomila sis, že je mrtvý?“

„Nebyl mrtvý.“ Oba muže to zaskočilo. „Nechtěla jsem se ho dotknout, ale přemohla jsem se. Pulz měl hmatatelný, ale byl v bezvědomí. Nechtěla jsem, aby mě u něho přistihli, když ho můj bývalý společník ve zločinu začal vydírat. Takže jsem z toho apartmá doslova znovu utekla. Tentokrát jsem to vzala po schodech. Museli jsme se těsně minout,“ řekla k Hammondovi, „protože když jsem doběhla do haly, zahlédla jsem tě, jak vycházíš hlavním vchodem.“

„Jak jsi mě poznala?“

„Znala jsem tě z televize. Vypadal jsi hrozně rozčileně. Myslela jsem –“

„Že jsem Pettijohna napadl.“

„To přímo ne. Myslela jsem si, že jsi ho praštil, až ztratil vědomí, a že si to asi zasloužil, jestli vaše setkání proběhlo podobně jako to moje. Proto jsem tě sledovala. Kdyby později podal Pettijohn na mě a na Bobbyho oznámení, kdybych byla zapletená do zločinu, kdo by mi jako alibi lépe posloužil než advokát, který se sám s Pettijohnem pohádal?“ Sklopila pohled na své ruce. „V sobotu večer mě několikrát začalo trápit, co to dělám, a snažila jsem se tě opustit.“

Zavadila pohledem o Hammonda, který zvedl provinile oči k Frankovi. Frank se na něho ovšem mračil jako čert.

„V neděli ráno jsem se tolik styděla, že jsem zmizela dřív, než se Hammond probudil. Večer si Bobby přišel pro peníze, ale samozřejmě žádné nebyly. Ale k mému úžasu mi poblahopřál, že jsem zabila našeho jediného.svědka‘.“

„Do té doby jsi nevěděla, že je Pettijohn mrtvý?“

„Ne. Cestou domů jsem poslouchala cédéčka, ne rádio. Televizi jsem si nepustila. Měla jsem… měla jsem hlavu plnou starostí.“ Po krátké, napjaté odmlce navázala: „Když jsem se ale doslechla, že je Pettijohn po smrti, myslela jsem si to nejhorší.“

„Myslela sis, že jsem ho zabil,“ řekl Hammond. „Že po tom, co jsem ho napadl, umřel.“

„Ano. A věřila jsem tomu, dokud –“

„Dokud ses nedozvěděla, že umřel na střelná zranění,“ dopověděl za ni. „Proto tě to tak překvapilo, když ses dozvěděla příčinu smrti.“

Přikývla. „Vy dva jste se nepopřáli?“

„Ne, jenom jsem odtamtud vypadl.“

„Pak ten jeho pád musel způsobit záchvat mrtvice.“

„Taky bych myslel,“ souhlasil Hammond. „Upadl do bezvědomí a udeřil se přitom o stolek, proto měl to zranění na čele.“

„Které jsem nemohla vidět. Neuvědomila jsem si, jak je na tom zle. Do konce života si budu vyčítat, že jsem něco neudělala,“ řekla lítostivě a bylo znát, že to myslí upřímně. „Kdybych zavolala pomoc, pravděpodobně bych mu zachránila život.“

„Místo tono někdo přišel, když už jsi byla pryč, uviděl ho, jak tam leží, a zastřelil ho.“

„Bohužel je to tak, Franku,“ řekla. „Částečně i proto jsem se nezmínila o svém alibi.“

„A proto jsem dnes večer tady,“ přidal se Hammond.

Právník se nechápavě podíval z jednoho na druhého. „Něco mi uniklo?“

Slova se ujala Alex. „Díky Smilowově důkladnosti, a nyní i médiím, všichni vědí, že jsem v sobotu odpoledne byla v Pettijohnově apartmá. Ovšem jediný člověk, který s naprostou jistotou ví, že jsem ho nezastřelila, je osoba, která to udělala.“

„A ta osoba se včera večer pokusila Alex zabít.“ Frankovi nevěřícně poklesla čelist, když mu Hammond o tom přepadení začal vyprávět.

„Cílem se měla stát Alex. Nebyl to žádný obyčejný lupič.“

„Jak ale víš, že to byl Pettijohnův vrah?“

Hammond zavrtěl hlavou. „Tohle byl jenom najatý zabiják, a ne moc šikovný. Ale Luteův vrah šikovný byl.“

„Opravdu si myslíš, že jsi tu záhadu vyřešil?“ zeptal se Frank.

„Podrž se,“ řekl Hammond.

Mluvil bez přerušení čtvrt hodiny. Na Frankovi bylo znát ohromení, ovšem Alex to zase tolik nepřekvapilo.

Když Hammond domluvil, Frank dlouze vydechl. „Už jsi mluvil s hotelovým personálem?“

„Než jsem šel sem. Jejich tvrzení moji hypotézu podporuje.“

„Vypadá to věrohodně, Hammonde. Ale složitější to snad ani nemohlo být.“ <

„Ne, to nemohlo,“ připustil Hammond.

„Hodláš se posadit na větev s řetězovou pilou v ruce.“

„Já vím.“

„Kam odtud půjdeš?“

„No, nejdřív se chci bezpečně ujistit, že mám pravdu.“ Hammond se otočil k Alex. „Nezmínil se Pettijohn kromě mě ještě o někom, s kým by se měl sejít? Vím, že měl na šestou ještě něco. Jenom nevím, s kým.“

„Říkal mi jenom, že má schůzku s tebou.“

„Potkala jsi cestou nahoru někoho ve výtahu nebo na chodbě?“

„Jenom toho člověka z Maconu, který mě později identifikoval.“

„A když jsi scházela po schodech, nikoho jsi na schodišti neviděla?“

„Ne.“ Přísně se na ni podíval. Rychle vyhrkla. „Riskuješ kvůli mně svoji kariéru. Přece bych ti nelhala.“

„Věřím ti, ale náš viník by si mohl myslet něco jiného. Pokud je přesvědčený, že něco víš, tak je jedno, jestli jsi něco viděla, nebo ne.“

„Pro vraha Alex pořád představuje hrozbu.“

„A to je pro něho nepřijatelné. Nezapomeň, že místo činu bylo.

téměř bez poskvrny. To není člověk, který nechává něco náhodě.“

„Tak co navrhuješ?“ chtěl vědět Frank. „Osobního strážce, který by ji čtyřiadvacet hodin hlídal?“

„Ne,“ ohradila se neústupně.

„To by se mi nejvíc zamlouvalo,“ řekl Hammond. „Jinak ale musím s Alex souhlasit, i když nerad. Zaprvé ji znám dost dobře, abych věděl, že by na to nepřistoupila a že by nemělo smysl se s ní o tom dohadovat. Zadruhé by cokoliv mimořádného bylo jako červený hadr.“

„Kolik času potřebuješ, Hammonde?“

V tu chvíli zapípal Hammondův pager. Zkontroloval číslo. „To neznám.“ Ignoroval to a zeptal se Franka, jestli má nějaké otázky.

„To myslíš vážně?“ odtušil Perkins.

Hammond se zazubil. „Hlavu vzhůru. Spolu kradli, spolu visí.“

„Raději bych tedy nevisel.“

Hammond se usmál, ale pak se od Franka odvrátil a zeptal se Alex. „Na co myslíš?“

„Co bych mohla udělat?“

„Jak udělat?“

„Chci nějak pomoct.“

„To rozhodně ne,“ řekl nesmlouvavě.

„Já jsem tohle všechno způsobila.“

„Pettijohn by byl minulou sobotu zavražděn, i kdyby ses s ním nesetkala. Jak už jsem vysvětlil, s tebou to nemělo nic společného.“

„I tak nemůžu jen tak sedět se založenýma rukama a nic nedělat.“

„Musíš zůstat stranou. Nesmí vyjít najevo, že táhneme za jeden provaz.“

„Má pravdu, Alex,“ vložil se do toho Frank. „Musí na tom zapracovat zevnitř.“

Oči měla najednou plné úzkosti. „Neexistuje nějaký jiný způsob, Hammonde?“ řekla. „Mohl by sis zničit kariéru.“

„A ty bys mohla přijít o život, který je pro mě mnohem důležitější než moje kariéra.“

Sáhl po její ruce. Uchopila ji a stiskla mu ji. Hleděli si dlouze do očí.

Frank si tlumeně odkašlal. „Zůstaneš tady přes noc, Alex. A nechci slyšet žádné námitky.“

„Souhlasím,“ řekl Hammond.

„A ty půjdeš domů,“ nařídil Frank Hammondovi přísně. „Sice nerad, ale i s tím souhlasím.“

„Hostinský pokoj je připravený, Alex. Je to nahoře druhá ložnice nalevo.“

„Děkuju, Franku.“

„Je pozdě a mám hodně o čem přemýšlet.“ Frank zamířil ke dveřím pracovny, tam se zastavil a ohlédl se na ně. Chystal se něco říct, zarazil se, ale nakonec poznamenal: „Chtěl jsem se vás dvou zeptat, jestli ta sobotní noc za to stála. Ale odpověď je patrná.

Dobrou noc.“

Jakmile zůstalí sami, ticho ještě zhutnělo a hodiny na psacím stole tikaly hlasitěji. Napětí mezi nimi vzrostlo, a nejen kvůli tomu, co se příští den mohlo stát.

První promluvil Hammond. „Nezáleží na tom, Alex.“

Nemusela se ptát, o čem mluví. „Ovšemže na tom záleží, Hammonde.“ Vztáhl k ní ruce, ale vyhnula se mu, zvedla se z pohovky, přešla přes místnost a zůstala stát před knihovnou plnou právnických knih. „Něco si namlouváme.“

„Co tím myslíš?“

„Tohle neskončí šťastně. Nemůže.“

„Proč ne?“

„Nebuď naivní.“

„Trimble je bezcenný člověk. Všechno je to už stará historie. O

všem jsem věděl už včera v noci, když jsem ti řekl, že tě miluju.“

Usmál se. „Nerozmyslel jsem si to.“

„Náš milostný vztah začal tím, že jsem tě ošklivě oklamala.“

„Oklamala? Takhle si tu noc nepamatuju.“

„Od začátku jsem ti lhala. To mi zůstane někde v koutku mysli napořád. Nikdy mi nebudeš bezvýhradně důvěřovat. Nechci být s někým, kdo bude neustále pochybovat o tom, co dělám a říkám.“

„Nic takového dělat nebudu.“

Smutně se usmála. „To bys nebyl člověk. Vyznávat se v lidských emocích a chování je moje řemeslo. Vím, jak trvale nás zasáhne, když nám někdo ublíží, ať už záměrně, nebo nechtěně. Každý den se s tím ve své praxi setkávám. Trpěla jsem tím sama. Léta mi trvalo, než jsem se emocionálně srovnala, Hammonde. Tvrdě jsem pracovala, abych se oprostila od Bobbyho vlivu. A podařilo se mi to.

S pomocí boží jsem to zvládla. To proto jsem schopná tě milovat tak –“

„Miluješ mě? Opravdu?“

Spontánně zvedla ruku a dotkla se hrudi. „Tolik, až to bolí.“

Znovu mu zapípal pager. Tiše zaklel a vypnul ho. Jako by k sobě měli najednou dál a vycítil, že by nebylo vhodné, aby se dnes pokusil ten předěl překonat.

„Chtěl bych tě políbit.“

Přikývla.

„A kdybych tě políbil, chtěl bych se s tebou milovat.“ Znovu přikývla a dlouze, mnohoznačně se na sebe zadívali.

„Rád se s tebou miluju.“ Hruď se jí mírně zvedala. „Měl bys jít.“

„Jo,“ řekl chraplavě. „Jak víš, zítra musím vstávat velice brzy.“

Svraštil obočí. „Nevím, jak to dopadne, Alex. Budu se ti průběžně ozývat. Dáš na sebe pozor?“

„Dám.“ Konejšivě se na něho usmála.

Pozpátku vyšel z místnosti. „Dobře se vyspi.“

„Dobrou noc, Hammonde.“

„Kruci!“ Loretta Bootheová se mračila na telefonní přístroj na mince, jako by se ho snažila silou vůle donutit, aby zazvonil. Dvakrát volala Hammondovi na pager, potom co nevzal mobil ani pevnou linku doma. Telefon zůstával němý. Zkontrolovala si, kolik je hodin.

Skoro dvě. Kde by k čertu mohl být?

Počkala ještě minutu, pak vhodila do automatu další minci a znovu mu zavolala domů.

„Hele, nevím, proč se honím uprostřed noci, abych ti zachránila kůži. Takže ještě jednou: Z té pitomé pouti jsem odjela s očitým svědkem. Co nejdřív se ozvi. Je nervózní a mně už docházejí okouzlující způsoby.“

„Paní Bootheová?“

Zavěsila a na muže ve svém voze křikla: „Už jdu!“

Nejdříve se o případu a o novině, že Alex Laddovou zatknou, nadšeně bavil. Když mu ale řekla, že ho velmi pravděpodobně předvolají jako svědka, začal rychle couvat. Prohlásil, že si nepřeje být do toho zapletený. Chce být dobrý občan, ale…

Musela ho hodiny přemlouvat, aby ho přiměla ke spolupráci. Ale nedůvěřovala mu, že necouvne. Kdykoliv se mohl rozmyslet a pláchnout nebo příhodně zapomenout všechno, co si z minulé soboty zapamatoval.

„Paní Bootheová?“

Udělala sprostý posunek na telefon a vrátila se k vozu. „Neříkala jsem vám, abyste mi říkal Loretto? Nechcete ještě pivo?“

„Když jsem teď měl čas o tom ještě přemýšlet…“ Nerozhodnost mu zkřivila rysy. „Nevím, nějak se mi nechce se do toho míchat.

Víte, mohl bych se mýlit. Tak zas jsem si ji neprohlížel.“

Loretta ho začala znovu uklidňovat a po celou dobu si myslela Kde doprčic vězíš, Hammonde?

PÁTEK

Kapitola třicátá pátá

Steffi otevřela dveře své kanceláře a prudce se zastavila. Stál za nimi Hammond s pěstí zdviženou a chystal se zaklepat.

„Máš minutku?“

„Vlastě ne. Právě jsem –“

„To počká. Tohle je důležité.“ Zatlačil ji zpátky do kanceláře a zavřel dveře. „Co se děje?“

„Posaď se.“

Zatvářila se ironicky, nicméně udělala, oč ji požádal. Než se usadila, začal přecházet po kanceláři. Nevypadal o moc lépe než předchozího dne. Paži měl pořád ještě na pásce a vlasy měl rozježené. Při holení se pořezal na bradě a strup jí připomněl zprávu z laboratoře, kterou právě před chvílí obdržela.

„Vypadáš zdrchaně. Kolik jsi měl ráno kávy?“ zeptala se.

„Žádnou.“

„Vážně? Vypadáš, jako by ti ji dávali kapačkou.“ Najednou přestal přecházet a přes psací stůl ji zpříma oslovil. „Mezi námi je zvláštní vztah, Steffi, viď?“

„Cože?“

„Přesahuje naše pracovní vztahy. Když jsme byli spolu, svěřoval jsem se ti se svými tajemstvími. Ta někdejší intimita povyšuje náš vztah do jiné roviny, nemám pravdu?“ Ostře se na ni podíval, zaklel a marně se pokusil uhladit si vlasy. „Tohle je ale nepříjemné.“

„Co se děje, Hammonde?“

„Než ti to řeknu, musíme si vyjasnit něco jiného.“

„Přenesla jsem se přes to. Je ti to jasné? Nestojím o muže, který – “

„O to nejde. Nejde o nás, ale o Harveye Knucklea.“

To jméno dopadlo na její stůl jako kámen. Snažila se nedat na sobě překvapení znát, ale ohromený výraz ji musel prozradit.

Hammond z ní nespouštěl pronikavý pohled, a tak nemělo smysl zapírat.

„Okay, tak o tom víš. Přiměla jsem ho, aby mi zjistil nějaké soukromé informace o Pettijohnovi.“

„Proč?“

Chvíli si pohrávala se svorkou na papír a zvažovala, nakolik je moudré se Hammondovi přiznat. Nakonec řekla: „Pettijohn mě před několika měsíci oslovil. Zpočátku to vypadalo, že o nic nejde. Pak vyšel s barvou ven. Říkal, že ho napadlo, jak by to bylo pro nás pro oba výhodné, kdybych zastávala místo okresního státního zástupce.

Slíbil, že to zařídí.“

„Pokud…?“

„Pokud budu mít oči a uši otevřené a oznámím mu všechno, co by ho mohlo zajímat. Jako třeba tajné vyšetřování jeho obchodních zájmů.“

„Cos mu na to odpověděla?“

„Bohužel nic moc pěkného. Tu nabídku jsem odmítla, ale vzbudila ve mně zvědavost, co by mohl skrývat, v čem se veze. To by si Steffi Mundellová teprve vysloužila ostruhy, kdyby odhalila největšího podvodníka v charlestonském okrese! Takže jsem šla za Harveyem.“ Zkroutila svorku do esíčka. „Dostala jsem informaci, o kterou mi šlo, a –“

„A uviděla na smlouvách jméno mého otce.“

„Ano, Hammonde,“ odpověděla vážně.

„A pomlčela jsi o tom.“

„Byl to jeho zločin, ne tvůj. Preston by nemohl být potrestán, aniž by tě to nezasáhlo. A to jsem nechtěla. Víš, že bych ráda to místo po Masonovi získala. S tím jsem se nikdy netajila.“

„Ale ne, kdyby to znamenalo jít do postele s Pettijohnem.“

Otřásla se. „Doufám, žes to myslel obrazně.“

„To ano. Děkuju, že jsi mi to na rovinu řekla.“

„Vlastně jsem ráda, že je to venku. Pořád mi to sedělo za krkem.“

Upustila svorku na papír. „Takže, co máš?“

Posadil se naproti ní na kraj židle a předklonil se. „To, co se ti chystám říct, musí zůstat pouze a jedině mezi námi dvěma,“ řekl tiše a naléhavě. „Mohu se na tebe spolehnout?“

„Bezvýhradně.“

„Dobrá.“ Zhluboka se nadechl. „Alex Laddová Pettijohna nezabila.“

Tohle má být to velké prohlášení? Po tom působivém úvodu čekala srdceryvné vyznání, jak mu chybí, možná upřímné odprošování. Místo toho jeho slovní výlev vyústil jenom v další ubohou obhajobu neviny jeho tajné milenky.

Vzkypěl v ní vztek, ale zdánlivě uvolněně se opřela a tvářila se, že o nic nejde.

„Včera jsi byl celý horlivý, abys už předložil případ velké porotě.

Co ta náhlá změna názoru?“

„Nepřišlo to tak náhle a nikdy jsem se do toho příliš nehnal, aby šel případ před velkou porotu. Po celou dobu jsem měl pocit, že máme nesprávného člověka. Je tady příliš mnoho skutečností, které do sebe nezapadají.“

„Trimble –“

„Trimble je pasák.“

„A ona byla jeho děvka,“ odsekla. „Podle všeho je pořád.“

„Tohle znovu neprobírejme, ano?“

„No dobře. Toho jsme si už užili dost. Doufám, že máš něco lepšího.“

„Zabil ho Smilow.“

Čelist jí poklesla. Tentokrát si opravdu myslela, že ji klame sluch.

„To má být vtip?“

„Ne.“

„Prosím tě, co tohle –“

„Poslouchej minutku. Jenom poslouchej, a jestli pak nebudeš souhlasit, rád si poslechnu tvůj názor.“

„Šetři dechem. Můžu tě téměř ujistit, že s tebou nebudu souhlasit.“

„Prosím tě.“

Minulou sobotu večer, když se Smilowa z legrace zeptala, jestli svého bývalého švagra nezavraždil, to myslela jako žert, i když špatný. Chtěla ho provokovat. Hammond to ale myslel smrtelně vážně. Zřejmě Smilowa považoval za možného pachatele. „No dobrá,“ povzdechla si přehnaně. „Tak mi to vyklop.“

„Přemýšlej. Místo činu bylo prakticky sterilní. Sám Smilow to několikrát nadhodil. Kdo by líp věděl, jak po sobě nezanechat žádnou stopu, než detektiv z oddělení vražd, který se živí tím, že honí vrahy?“

„To je dobrý argument, Hammonde, ale jen tak spekuluješ.“

Vymýšlí, jak ochránit svoji novou milenku. Hluboce ji uráželo, že zašel kvůli Alex Laddové tak daleko. Všechno to dětinské koktání o důvěrnosti a svěřování tajemství, o tom, jak si to vyjasní, a o jejich zvláštním vztahu, byly jenom kecy. Snažil se ji využít, aby vysekal svoji milenku z průšvihu.

Chtěla mu říct, že o jejich nepatřičném poměru ví, ale byl by to zbrklý a hloupý krok. Byla by to sice slast, vidět ho poníženého, ale připravila by se o perspektivní výhodu. Ví o jejich tajném poměru, a to je eso, o které by se připravila, kdyby je vytáhla příliš brzy.

Kromě toho čím víc bude mluvit, tím víc jí poskytne munice, kterou bude moct využít proti němu. Nevědomky jí podával funkci okresního státního zástupce, a v dárkovém balení. Chtělo to hodně sebeovládání, aby zachovala neproniknutelný obličej.

„Doufám, že svoje podezření zakládáš na něčem solidnějším než na nedostatku hmatatelných stop,“ řekla.

„Smilow Pettijohna nenáviděl.“

„Ukázalo se, že ho nenáviděla spousta lidí.“

„Ale ne do té míry, jako Smilow. Při několika příležitostech se vyjádřil, že Lutea zabije, za to, co všechno způsobil Margaret. Z

dobrého pramene vím, že jednou Pettijohna napadl a na místě by ho zabil, kdyby ho nezadrželi.“

„Kdopak ti to řekl?“ zeptala se pobaveně.

„To budu prozatím držet co nejdéle v tajnosti,“ řekl upjatě.

„Hammonde, nenecháváš se přece jenom unést tím, že nemůžeš Smilowa ani cítit?“

„Nemám ho rád, to je pravda. Ale nikdy jsem mu nevyhrazoval, že ho zabiju. Ne tak, jako on vyhrožoval Pettijohnovi.“

„Ve vypjatém okamžiku? V záchvatu vzteku? Ale jdi, Hammonde. Nikdo nebere takové výhrůžky vážně.“

„Smilow často zaskočí na skleničku do baru hotelu Charles Towne Plaza.“

„Stejně jako stovky jiných lidí. Když na to přijde, chodíme tam my dva taky.“

„Nechává si tam čistit boty.“

„Jo tak, nechává si tam čistit boty!“ zvolala a pleskla do hrany stolu. „Tak to je, skoro jako by držel kouřící zbraň!“

„Nemůžeš mě naštvat, Steffi, protože o zbrani jsem chtěl právě mluvit.“

„O vražedné zbrani?“

„Smilow má ke zbraním přístup. Přinejmenším polovina z nich je nezaregistrovaná a nedají se vystopovat.“

Teprve o tomhle začala Steffi vážně přemýšlet. Její pobavený úsměv pomalu vymizel. Posadila se rovněji.

„Myslíš střelné zbraně –“

„V policejním skladišti. Policie je konfiskuje při zátahu na narkomany a dealery. Při zatčeních. Ukládají se tam, než dojde k soudnímu přelíčení. Nebo jednoduše než se zlikvidují nebo prodají.“

„O všem se tam vedou záznamy.“

„Smilow by věděl, jak to obejít. Mohl by nějakou použít a pak ji zaměnit. Nebo ji hned po použití zahodit. Nikdy by ji nikdo nepostrádal. Mohl použít takovou, která ještě nebyla do skladu odeslána. Existuje mnoho způsobů, jak to udělat.“

„Je mi jasné, jak to myslíš,“ řekla zamyšleně, ale pak zavrtěla hlavou. „Ale pořád je to jenom spekulace, Hammonde. Tak jako nemáme zbraň, která by dokazovala, že Pettijohna zastřelila Alex Laddová, nemáme zbraň, která by dokazovala, že to udělal Smilow.“

Povzdechl si, sklopil oči na podlahu, pak se na ni znovu zadíval.

„Je tady ještě něco jiného. Další motiv, možná ještě silnější než pomsta za sebevraždu jeho sestry.“

„Ano?“

„O tom nemůžu mluvit.“

„Cože? Proč ne?“

„Protože by to zasáhlo do soukromí někoho dalšího.“

„Před pěti minutami jsi květnatě řečnil o našem mimořádném vztahu a vzájemné důvěře.“

„Ne že bych ti nedůvěřoval, Steffi, ale někdo jiný důvěřuje mně, že o tom pomlčím. Nemůžu zklamat důvěru toho člověka. To neudělám, rozhodně ne dřív, dokud tato informace nebude pro tenhle případ závažná.“

„Jakýpak případ?“ opakovala posměšně. „Žádný další případ neexistuje.“

„Podle mě ano.“

„Opravdu za tím chceš jít?“

„Vím, že to nebude jednoduché. Smilow není u policejního personálu oblíbený, ale mají z něho strach a respektují ho.

Nepochybně narazím na odpor.“

„Odpor, to je ještě mírně řečeno, Hammonde. Když budeš vyšetřovat jednoho z nich, tak s tebou žádný jiný městský policajt nebude spolupracovat.“

„Uvědomuju si, že to půjde ztuha. I co mě to bude stát, ale jsem rozhodnutý do toho jít. Což by ti mělo říct, jak pevně jsem přesvědčený, že mám pravdu.“

Nebo omámený svojí novou milenkou, pomyslela si.

„A co žaloba proti Alex Laddové? Nemůžeš ji jednoduše vyhodit, nechat ji zmizet.“

„Ne, kdybych to udělal, Smilow by začal větřit. Mám v plánu v tom pokračovat, ale i kdyby ji velká porota předala soudu, nemůžeme ten případ vyhrát. Nemůžeme,“ zopakoval umíněně, když viděl, že chce něco namítnout. „Trimble je úlisný podvodník. Porota ho prokoukne raz dva. Dojdou k názoru, že si svým svědectvím chce pomoct, což je pravda. Nebudou mu věřit, ani když příležitostně řekne pravdu. Kromě toho doktorka Laddová mnohokrát upřímně popřela, že by to udělala.“

„Přirozeně, že to bude popírat. Všichni zločinci popírají svoji vinu.“

„Ona je ale jiná,“ zamručel.

Přestože Steffi věděla o jejich poměru, otřáslo s ní, že je tak neoblomně rozhodnutý tu ženu ochraňovat a bránit. Dlouze si ho prohlížela a ani se nenamáhala skrýt zklamání.

„Tak takhle se věci mají? Řekls mi všechno?“

„Upřímně řečeno všechno ne. Některé věci jsem si prověřil včera večer, ale důkazy nejsou konkrétní.“

„Jaké věci?“

„Dokud si nebudu jist, že mám pravdu, tak o tom nechci mluvit, Steffi. Je to choulostivá situace.“

„To teda máš pravdu,“ řekla naštvaně. „Jestli mi nechceš říct všechno, proč mi vůbec něco říkáš? Co po mně chceš?“

Poslední člověk, u něhož by Davee Pettij ohňová čekala, že ji přijde navštívit, byla žena podezřelá z toho, že ji udělala vdovou.

„Děkuji, že jste mě přijala.“

Sarah Birchová zavedla Alex do obývacího pokoje, kde právě Davee popíjela kávu. I kdyby ji hospodyně neohlásila jménem, Davee by ji poznala. Její snímek byl na první straně raníku, ale Davee sledovala i poslední večerní zprávy, než odjela na znepokojující tajnou schůzku se Smilowem.

„Přijala jsem vás víc ze zvědavosti, než ze zdvořilosti, doktorko Laddová,“ řekla upřímně. „Posaďte se. Nedala byste si kávu?“

„Ráda.“

Zatímco čekaly, až Sarah Birchová přinese další šálek s podšálkem, seděly mlčky a navzájem se odhadovaly. Televizní záběry a snímky v novinách Alex Laddovou zdaleka nevystihují, usoudila Davee.

Alex poděkovala hospodyni za kávu, trochu se napila a teprve potom řekla: „Minulou sobotu odpoledne jsem se s vaším manželem setkala v jeho hotelovém apartmá.“ Ukázala na ranní vydání listu. „V

novinách naznačují, že mezi mnou a panem Pettijohnem byl nějaký osobní vztah.“

Davee se ironicky usmála. „Musel pěstovat svoji pověst.“

„Není tomu tak. Tato domněnka se absolutně na ničem nezakládá. I když si pravděpodobně budete myslet, že lžu, pokud proti mně bude někdy svědčit můj nevlastní bratr.“

„i o něm jsem četla. Bobby Trimble mi připadá jako naprostý hlupák.“

„To mu lichotíte.“

Davee se zasmála, ale když pozorovala Alexin obličej, uvědomila si, že je jí to téma nepříjemné. „Měla jste to jako malá těžké?“

„Překonala jsem to.“

Davee přikývla. „Asi si všichni neseme z dětství nějaké jizvy.“

„Některé jsou jenom patrnější,“ přitakala Alex. „Při své práci jsem se naučila, jak umějí být lidé vynalézaví, když je skrývají. I před sebou samými.“

Davee si ji chvíli soustředěně prohlížela. „Nejste taková, jak jsem čekala. Podle toho, jak vás líčí v novinách, bych očekávala, že budete… drsnější. Tvrdší. Vychytralá. Možná nestydatá.“ Znovu se zasmála. „Myslela jsem, že budete víc jako já.“

„Mám své chyby, spoustu chyb, ale přísahám, že jsem se s vaším manželem setkala jenom jednou. Minulou sobotu. Podle všeho nedlouho předtím, než byl zabit. Já ho ale nezabila a nešla jsem do toho hotelového apartmá, abych se s ním vyspala. Je pro mě důležité, abyste to věděla.“

„Jsem nakloněna tomu vám uvěřit,“ řekla Davee. „Především proto, že nic nezískáváte tím, že jste sem přišla a tohle mi pověděla.

Navíc si myslím, a to bez urážky, že nejste typ mého drahého zesnulého.“

Alex se usmála, ale s upřímnou zvědavostí se zeptala. „Proč bych nebyla jeho typ?“

„Fyzicky byste odpovídala, ale ani tím se nenechte urazit, vždyť Lute by si to rozdal s každou. Měl ale rád, když se ho jeho ženské bály. Chtěl, aby byly poddajné a hloupé. A aby byly většinou zticha, snad možná jenom při orgasmu ne. Vy byste ho nepřitahovala, protože jste příliš sebejistá a bystrá.“

Dolila si šálek ze stříbrné konvice a vhodila si do kávy dvě kostky cukru, až to tiše šplouchlo. „Pro vaši informaci, doktorko Laddová, někteří z těch, kteří vás z toho zabití obviňují, ve skutečnosti nevěří, že jste to udělala.“

„Vy jste mluvila s Hammondem?“ vyhrkla Alex překvapeně.

„Ne, to nebyl…“ Odmlčela se uprostřed věty, jak jí to došlo.

„Hammond? Vy se oslovujete s mužem, který proti vám vede žalobu, křestními jmény?“

Viditelně rozčilená Alex odložila šálek s podšálkem na stolek.

„Doufám, že jsem vás příliš neobtěžovala, paní Pettijohnová. Nebyla jsem si jistá, zda mne vůbec přijmete. Děkuji, že –“

Davee ji umlčela tím, že jí položila ruku na paži. Po chvilce zvedla Alex hlavu a s tichou důstojností na Davee hleděla. Začaly spolu komunikovat na jiné úrovni. Bez zábran. Dvě chápající, vstřícné ženy.

Davee se jí upřeně zahleděla do očí a pak řekla: „Vy jste ta, s níž je to nejenom složité, ale přímo nemožné.“

Alex chtěla něco říct, ale Davee ji předešla. „Ne, nic mi neříkejte.

Bylo by to jako si přečíst poslední stránku pikantního románu. Ale nemůžu se dočkat, až se dozvím, jak se vám dvěma podařilo se do téhle šlamastyky dostat. Doufám, že okolnosti byly skrz naskrz dekadentní a rozkošné. Hammond si to zaslouží.“ Pak se posmutněle usmála. „Chudák Hammond, musí to pro něho být hrozné dilema.“

„To opravdu ano.“

„Mohla bych něco udělat?“

„Možná bude brzy potřebovat přátele. Stůjte při něm.“

„To dělám.“

„Ano, to říkal.“ Alex si přehodila řemínek kabelky přes rameno.

„Měla bych jít.“

Davee nepřivolala hospodyni, ale doprovodila Alex ke dveřím sama. „Nic jste nepodotkla k mému domu,“ prohodila, když procházely halou. „Což většina lidí, když sem přijde, dělá. Co si myslíte?“

Alex se rychle rozhlédla. „Mám být upřímná?“

„Ptala jsem se.“

„Máte tady pár moc pěkných věcí, ale na můj vkus je tady toho příliš.“

„Děláte si legraci?“ Upřímně se rozesmála. „Je to okázalé až běda. Mám v úmyslu to tady pořádně probrat, když už Lute nežije.“

Usmály se na sebe. Pro Davee to byla vzácná zkušenost – cítit spřízněnost s jinou ženou. S charakteristickou přímočarostí řekla: „Je mi jedno, jestli jste s Lutem spala, nebo ne. Líbíte se mi, Alex.“

„Vy mně také.“

Alex už byla v polovině cesty k bráně, když na ni Davee zavolala.

„Byla jste s Lutem krátce předtím, než ho zabili?“

„Ano, byla.“

„Hmm. Vrah by si mohl myslet, že něco tajíte. Něco, co jste viděla nebo slyšela. Tajíte něco?“ zeptala se bez obalu.

„Neměly bychom tyhle otázky nechat na policii?“

Pokračovala po cestě a vyšla hlavní bránou. Davee zavřela dveře a otočila se. Za ní stála Sarah Birchová.

„Copak je, dítě?“ Natáhla ruku a uhladila ustarané vrásky na Daveeině čele.

„Nic, Sarah,“ zamumlala nepřítomně. „Nic.“

Kapitola třicátá šestá

Téhož dne, velice časně zrána, ještě předtím než odešel do práce a než si promluvil se Steffi, si Hammond zkontroloval hlasovou schránku. Odpověděl na jediný vzkaz.

„Loretto, tady je Hammond. Tvoje vzkazy jsem dostal až dnes ráno. Mrzíme, že jsem ti včera přidělal takovou práci. Podle čísla jsem nepoznal, že mi voláš ty. Oceňuju, co jsi udělala, ale má se to tak, že nechci, abys toho člověka, cos s ním mluvila na pouti, přivedla. V každém případě ne teď. Věř mi, že k tomu mám své důvody a později ti všechno vysvětlím. Prozatím ho měj v záloze.

Jestli se ukáže, že ho potřebuju, dám ti vědět. Jinak… asi bys mohla… chci říct, že můžeš vzít další práci. Jestli tě budu ještě potřebovat, spojím se s tebou. Ještě jednou děkuju. Jsi nejlepší.

Sbohem. Posílám ti šek za včerejší noc a předchozí den. Udělala jsi víc, než bylo tvojí povinností. Ahoj.“

Bev Bootheová si vzkaz dvakrát poslechla, pak s pohledem upřeným na telefon bubnovala prsty do bloku s telefonními čísly a přemýšlela, co má s tím vzkazem udělat. Má ho nechat být, nebo vymazat?

To, co by ráda panu Crossovi řekla, aby s tím vzkazem udělal on, bylo anatomicky nemožné.

Byla unavená a podrážděná. Přes noc jí někdo ťuknul do vozu, když parkoval na parkovišti pro nemocniční personál. Po dvanáctihodinové směně ji vždycky ráno bolelo v kříži.

Ze všeho nejvíc si však dělala starosti o matku, jejíž pokoj byl prázdný a postel zůstala netknutá. Kde celou noc byla a kde je teď?

Bev si vzpomněla, že když odcházela včera večer do práce, připadala jí Loretta ustaraná a sklíčená.

Tenhle vzkaz naznačoval, že už dál nebude dělat za okresního žalobce špinavou práci, což jí zabralo přinejmenším část noci.

Nepřipadalo jí, že si ten holomek dost váží matčina úsilí.

Zlomyslně stiskla tlačítko a vzkaz vymazala.

Když o pět minut později lezla ze sprchy, zaslechla matku, jak volá přes dveře jejího pokoje. „Bev, jen ti chci říct, že už jsem doma.“

Bev popadla ručník a obtočila si ho kolem těla. Cestou po chodbě do matčina pokoje za sebou zanechávala mokré šlápoty. Loretta seděla na kraji postele a zouvala si sandály, po kterých jí zbyly na oteklých nohou červené pruhy. „Mami, dělala jsem si starosti,“

zvolala Bev a snažila se, aby jí na hlasu nebylo znát překvapení a úleva, že je matka střízlivá, přestože vypadala vyčerpaně a neupraveně. „Kde jsi byla?“

„To je na dlouhé povídání a může to počkat, až se obě pár hodin prospíme. Jsem vyčerpaná. Zkontrolovala jsi hlasovou schránku, když jsi přišla? Nebyly tam nějaké vzkazy?“

Bev zaváhala jenom zlomek vteřiny. „Ne, mami. Nebyly.“

„To snad není pravda,“ zamručela Loretta a svlékla si šaty. „Já si můžu nohy ušoupat a Hammond zmizí.“

Shodila ze sebe spodní prádlo, odhrnula přikrývku a lehla si.

Skoro už spala ve chvíli, kdy kladla hlavu na polštář.

Bev se vrátila do svého pokoje, vklouzla do noční košile, nařídila budík, nastavila termostat na nižší teplotu a ulehla.

Tentokrát přišla Loretta domů střízlivá. Ale co příště? Tolik se snažila zůstat střízlivá. Potřebovala neustálou podporu a povzbuzení.

Potřebovala se cítit užitečná a výkonná.

Poslední Bevina myšlenka, než usnula, patřila Hammondu Crossovi. Jestli hodlá matce vzít práci, kterou pro svůj nynější a budoucí dobrý stav nutně potřebuje, pak ať jí to řekne osobně, a ne přes nějakou pitomou hlasovou schránku.

„Co je to?“

Rory Smilow zvedl oči od hnědé obálky, kterou mu Steffi právě hodila na zaneřáděný stůl. Jen co Hammond odešel z kanceláře, neztrácela čas a odjela na policii. Našla detektiva ve velké, otevřené kanceláři kriminálního oddělení. Neměla výčitky svědomí, že Smilowa informuje o nejnovějším vývoji. Loajalita k bývalému milenci jí vůbec nepřišla na mysl. Ani se nenechala zbrzdit slibem, že o všem pomlčí. Odteď kopala jen sama za sebe.

„Je to zpráva z laboratoře.“ Znovu obálku sebrala a přitiskla si ji na hruď, jako by se s ní mazlila. „Mohli bychom si promluvit ve tvé kanceláři?“

Smilow se zvedl a pokynul jí, ať ho následuje. Když se proplétali mezi stoly, detektiv Mike Collins ji zpěvavě pozdravil: „Dobré jitro, slečno Mundellová.“

„Vám také, Collinsi.“

Ignorovala smích a hvízdání, na krátké chodbě Smilowa předešla a jako první vstoupila do jeho kanceláře. Jen za nimi zaklaply dveře, chtěl vědět, co se děje.

„Vzpomínáš si na ty krvavé skvrny na povlečení Alex Laddové?“

„Škrábla se na noze při holení.“

„Ne, neškrábla. Nebo možná ano, ale na tom prostěradle to nebyla její krev. Nechala jsem tu krev otestovat a porovnat s jiným vzorkem. Vzorky jsou identické.“

„A ten druhý vzorek patří…?“

„Hammondovi.“

Poprvé, co ho znala, byl Smilow naprosto nepřipravený na to, co uslyšel. Vzalo mu to dech.

„V ten večer, kdy ho přepadli,“ navázala, „krvácel. Myslím, že hodně. Na druhý den brzy ráno jsem k němu přišla, abych mu řekla, že máme Trimblea pod zámkem. Choval se podivně. Připisovala jsem to těžké noci, kterou měl za sebou, a lékům, jež bral. Ale bylo za tím mnohem víc. Měla jsem pocit, že se pokouší skrýt nějaké ošklivé tajemství. Než jsme odešli, z náhlého popudu jsem sebrala v jeho koupelně zakrvácený ručník.“

„Co tě k tomu přimělo? A jak tě napadlo nechat tu krev porovnat se skvrnami na ložním prádle té Laddové?“

„Přimělo mě k tomu to, jak se v její přítomnosti choval!“

rozhodila rukama. „Jako by se musel přemáhat, jak ji přímo hltal očima. Taky jsi to vycítil, Smilowe. Já vím, že jo.“

Přejel si dlaní přes zátylek a řekl něco, co by od něho Steffi nikdy nečekala. „Proboha, jak já se stydím.“

„Ty se stydíš?“

„Měl jsem k tomuhle závěru dospět sám, a to už dávno. Máš pravdu, opravdu mi připadalo, že mezi nimi něco je. Jenom jsem nemohl přijít na to, co to je. Je to tak nemyslitelné, sexuální přitažlivost by mě vůbec nenapadla.“

„Nic si nevyčítej, Smilowe. Ženy mají na tyhle věci čich.“

„A máš proti mně ještě jednu výhodu.“

„Jakou?“

„Nikdy jsem s Hammondem nespal.“

Ironicky se zazubil, ale Steffi to nepřipadalo vtipné. „No, vlastně na tom nesejde, kdy kdo co vycítil nebo kdo první pojmenoval, co se mezi nimi děje. Podstatné je, že byl Hammond Cross s Alex Laddovou v posteli v době, kdy byl jmenován žalobcem v případu, v němž ona je hlavní podezřelou.“ Zvedla obálku, jako by to byl skalp nebo jiná válečná trofej. „A můžeme to dokázat.“

„Důkazem získaným nezákonně.“

„To je jenom formální detail,“ řekla a pokrčila rameny. „Prozatím si to shrňme. Hammond je až po krk v maléru. Vzpomínáš na tu nejapnou lež, kdo jako zničil zámek na jejích zadních dveřích?

Soudím, že to byl Hammond. Vloupal se do jejího domu.“

„A to jako proč? Aby si odnesl rodinné stříbro?“

Zamračila se, že to zlehčuje. „Poznali se předtím, než jsme ji začali podezírat. Oba předstírali, že se neznají. Museli se sejít, aby si domluvili, co budou říkat, tak se za ní vypravil… Takže, to bychom měli úterý večer. Potom jsme ji přistihli při několika lžích.

Nemohl přijít k hlavním dveřím a zazvonit, tak se k ní vkradl. Jak vylamoval zámek, poranil si prst. Takhle se dostala jeho krev na prostěradlo… Vzpomínám si, že měl následující den obvaz.

A myslím, že s ním byla i tu noc, kdy ho přepadli. Mluvil vyhýbavě, když jsem se ho zeptala na lékaře, který ho ošetřil, a na to, proč nešel na pohotovost. Vymyslel si nějaké za vlasy přitažené vysvětlení.“

Detektiv na ni pořád ještě skepticky hleděl.

„Znám ho, Smilowe,“ trvala na svém, „Prakticky jsem s ním žila.

Znám jeho zvyky. Je relativně pořádný, ale pořád je to chlap.

Nechává všechno ležet, dokud není vyhnutí a už s tím musí něco udělat, nebo počká na paní, co mu chodí každý týden uklízet. Ráno po tom přepadení, když mu bylo všelijak, víš, o co měl největší starost? Aby si ustlal. Teď už chápu proč. Nechtěl, abych si všimla, že vedle něho někdo spal.“

„Nevím, Steffi.“ Pochybovačně svraštil čelo. „I když bych rád viděl, aby náš vzorný skautík dostal trochu přes prsty, nechce se mi věřit, že by Hammond Cross udělal něco tak kompromitujícího.

Zeptala ses ho na to?“

„Ne, ale vlákala jsem ho do pasti. Jemně. Nenápadně. Až do dnešního rána, než jsem dostala zprávu z laboratoře, to bylo jenom tušení.“

„Krevní skupina není přesvědčivý důkaz.“

„Když půjde o prokázání trestného činu, můžeme si nechat udělat DNA.“

„Pokud máš pravdu – a uznávám, že na tom něco je –, vysvětluje se tím jeho včerejší reakce na Trimbleovu výpověď.“

„Hammond nechtěl slyšet, že je Alex Laddová děvka.“

„Byla.“

„No, o tom by se pořád ještě dalo debatovat. V každém případě z toho důvodu odmítal, abychom Trimbleovu výpověď použili.“

Smilow se znovu zamračil a Steffi se zeptala: „Co se ti nezdá?“

„V tomhle spíš souhlasím s Hammondem. Jeho argumenty jsou do jisté míry na místě. Trimble je tak útočný, že by mohla porota s doktorkou Laddovou sympatizovat. Na jedné straně máš ji, uznávanou psycholožku, na druhé jeho, gigola a prostituta, který si myslí, že je pro ženské dar shůry. Mohl by našemu případu víc uškodit, než mu pomoct, zvláště kdyby byla v porotě převaha žen.

Skoro by bylo lepší, kdyby zůstal úplně mimo.“

„Kdyby bylo na Hammondovi, proti Alex Laddové by žádný případ nebyl. Alespoň by nikdy nedošlo k soudnímu přelíčení.“

„To rozhodnutí není výlučně na něm. Má v plánu –“

„Má v plánu hodit Pettijohnovu vraždu na někoho jiného.“

„Cože?“

„Ty jsi neposlouchal, Smilowe. Říkám ti, že udělá všechno, aby tu svoji ženskou ochránil. Odmítl říct, jaké stopy sleduje, a zároveň mě požádal, abych s ním spolupracovala a pomohla mu vystavět případ proti někomu jinému. Někomu, kdo měl motiv a příležitost.

Někomu, koho by moc rád viděl, jak si to odskáče.“ Odmlčela se, a když si to vychutnala, dodala: „A můžeš hádat, koho měl na mysli.“

„Hammonde, celé odpoledne se tě snažím zastihnout.“

„Zdravím, Masone.“ Dostal vzkaz, že ho Mason shání, ale doufal, že se mu vyhne. Neměl na schůzku čas, i kdyby jen krátkou. „Měl jsem toho dnes dopoledne strašně moc. Právě odcházím.“

„Pak tě nebudu zdržovat.“

„Děkuju,“ řekl Hammond a pokračoval dál ke dveřím. „Ozvu se později.“

„Hlavně nezapomeň, dnes odpoledne v pět.“

Hammond se zastavil a otočil. „Co se děje v pět?“

„Tisková konference. Budou ji živě přenášet všechny místní stanice.“

„Dnes? V pět?“

„Z městské radnice. Rozhodl jsem se oficiálně oznámit svůj odchod na odpočinek a tebe podpořit jako svého nástupce. Nevidím důvod to odkládat. Všichni to už stejně vědí. V listopadových volbách bude tvoje jméno na hlasovacím lístku.“ Zářivě se na svého chráněnce usmál a pyšně se zhoupl na patách.

Hammondovi bylo, jako by dostal ránu do hlavy. „Nevím…

nevím, co říct,“ vykoktal.

„Mně nic říkat nemusíš,“ zahřměl Mason. „Schovej si to na odpoledne.“

„Ale –“

„Dal jsem to vědět tvému otci. Mají v úmyslu s Amélií přijít.“

Proboha. „Právě mám plné ruce práce s tím Pettijohnovým případem.“

„Teď je na to ta nejlepší chvíle, když už jsi středem zájmu. Je to velká příležitost, aby sis udělal jméno po celém Charlestonu.“

Hammondovi vytanul nedávný rozhovor, krátce zavřel oči a potřásl hlavou. „Do toho tě uvrtal otec, že?“

Mason se zasmál. „Včera večer jsme v klubu trochu popili.

Nemusím ti říkat, jak dovede přesvědčovat.“

„Ne, to nemusíš,“ zamručel Hammond naštvaně.

Preston nikdy nenechával nic náhodě. Vždycky zamíchal karty tak, aby padaly v jeho prospěch. Jeho lidumilné působení na Speckle Island Hammonda odzbrojilo a Prestonovi v podstatě zajistilo, že se nebude muset zodpovídat z žádných lumpáren, které se na tom ostrově odehrávaly. Avšak čistě pro případ, že by měl Hammond v úmyslu do věci dál vrtat, zvýšil Preston předchozí sázky, přihodil do banku a pořádně zatlačil.

„Budu muset běžet, Masone. Mám toho dneska až nad hlavu.“

„V pořádku. Hlavně nezapomeň. Odpoledne v pět.“

„Ne. Nezapomenu.“

Kapitola třicátá sedmá

Loretta zašplouchala nohama v umyvadle se studenou vodou, kde si je už skoro půlhodinu koupala.

Do kuchyně přišla Bev, zívala a protahovala se. „Mami? To už jsi vzhůru? Tos toho moc nenaspala.“

„Mám hodně starostí,“ odpověděla nepřítomně. „Určitě jsi zkontrolovala záznamník, když jsi ráno přišla? Doufám, že není porouchaný.“

„Není, mami.“ Bev se k ní otočila a tvářila se provinile. „Opravdu jsi tam měla vzkaz od pana Crosse. Jenom jsem ti ho nechtěla předat.“

„Jak to? Co říkal?“

„Že o toho chlápka z pouti nemá zájem.“ Loretta se na ni nevěřícně zadívala. „Určitě?“

„Myslím, že mluvil o pouti.“

„O tohle mi nejde, ale určitě říkal, že o něho nemá zájem?“

„Tím jsem si jistá. Pěkně mě naštval. Po tom všem, jak ses nadřela – pozor, mami, leješ vodu na podlahu.“

Loretta ale už stála s rukama zapřenýma v bok. „Zbláznil se?“

Bobby Trimble s vězením nepočítal. Vězení smrdělo. Vězení bylo pro ztracené existence. Pro někdejšího Bobbyho možná bylo, ale ne pro toho, kterým se stal.

Strávil noc v cele s nějakým opilcem, který mohutně chrápal a prděl. Slíbili mu, že ho hned ráno, jen co se vyřídí jeho věc, pustí.

Takhle se dohodl s detektivem Smilowem a tou mrchou z kanceláře státního zástupce. Maximálně jedna noc za mřížemi.

Ale ráno, to si teprve užil. Přinesli snídani. Když jeho společník ucítil jídlo, jen taktak to stihl z horní palandy k otevřenému záchodu, kde pět minut zvracel. Když se konečně vyprázdnil, vylezl si zpátky na horní palandu a znovu odpadl, ale ještě předtím stačil padnout na Bobbyho a ušpinit mu šaty, takže také smrděl zvratky.

S takovým zacházením se ovšem Bobby nesmířil. Hlasitě a často dával najevo svoji nespokojnost. Bombasticky řečnil a vztekal se, ale nikdo si ho nevšímal. Přecházel po cele. Jak čas plynul, zmocňoval se ho čím dál větší strach. Plnou silou na něho dolehl pesimismus.

Copak nemůže mít trochu štěstí?

Od chvíle, kdy Pettijohna zabili, šlo všechno od desíti k pěti. S

tímhle Bobby nepočítal. Nebyl žádný světec, ale s vraždou nechtěl mít nic společného. Pokud se z toho mohl vykroutit tím, že přitíží Alex – a kdoví, třeba je do toho zapletená – , tak to klidně udělá. Ale mezitím, než bude po procesu, si moc vyskakovat nemůže. Žádné mejdany. Žádné ženské. Žádné drogy. Žádná sranda.

Ani není o sto tisíc dolarů bohatší, jak čekal, že bude. Vůbec si ty peníze nevyzvedl. A těžko říct, jestli je od Pettijohna vyzvedla Alex.

Hlavní ale je, že je nemá on.

Jeho budoucnost se jevila neradostně a nejistě. Jisté bylo jenom jedno, dokud tady bude trčet, nemá naději, že by mohl někam rychle zmizet. Slezl z palandy a přitiskl se k mřížím. „Co že to tak dlouho trvá?“

Jeho otázek si nikdo nevšímal. Stráže byly k jeho požadavkům hluché.

„Copak nechápete? Nejsem obyčejný vězeň,“ řekl strážnému, který šel kolem. „Nemám tady být.“

„Kéž bych dostal niklák pokaždé, když tohle slyším, Bobby.“

Bobby prudce otočil hlavu. Nově příchozí, kterého doprovázel další strážný, měl na sobě letní oblek z tenké látky a vázanku. Byl hladce oholený, ale i tak vypadal trochu utahaně, asi proto, že měl pravou ruku na pásce. Představil se jako Hammond Cross.

„Slyšel jsem o vás. Vy jste z kanceláře státního zástupce, že jo?“

„Zvláštní asistent státního zástupce za charlestonský okres.“

„Udělal jste na mě dojem,“ pravil Bobby a znovu začal mluvit svým natrénovaným hlasem. „Upřímně řečeno je mi jedno, kdo jste, pokud jste mě odtud přišel vytáhnout.“

„Tak zněla dohoda, nemám pravdu?“

Cross je pěkný prevít. Bobbymu byla okamžitě protivná kultivovanost a elegance, která z něho vyzařovala.

Pokynul strážnému, aby odemkl Bobbyho celu, ale pak je odvedli do místnosti vyhrazené pro rozhovory právníků s vězni.

„Tohle nepovažuju za propuštění, pane Crossi. Včera jsme se na něčem dohodli. Nebo jste příhodně zapomněl?“

„Jsem si té dohody vědom, Bobby.“

„Fajn. Tak udělejte, co je zapotřebí, aby se to hnulo.“

„Dokud si nepromluvíme, tak ne.“

„Jestli mám s váma mluvit, chci, aby u toho byl právník.“

„Já jsem právník.“

„Ale vy jste –“

„Posaďte se a zmlkněte, Bobby.“

Byl v kondici, tenhle Hammond Cross, ale žádný velký svalovec.

Kromě toho byl zraněný. Bobby arogantně pokrčil rameny. „To jsou tvrdá slova od někoho, kdo má ruku na pásce.“

Crossovi zajiskřilo v očích skoro stejně nesmiřitelně a studeně jako Smilowovi. Přestože to Bobbyho vysloveně nevyděsilo, zastrašilo ho to natolik, že se posadil.

„Okay, sedím. Tak co je?“

„Ani si neumíte představit, s jakou chutí bych vás spráskal.“

Bobby na něho beze slova zůstal koukat.

Cross sotva pohnul rty a mluvil tiše, ale nenávist, jež z jeho slov čišela, způsobila, že se Bobbymu zježily vlasy. Navíc se Crossovi napjaly všechny svaly v těle.

„Hele, nevím, o co vám jde, ale uzavřel jsem dohodu.“

„A já uzavřel jinou,“ pravil Cross mírně. „S jedním investorem – řekněme bývalým investorem – v projektu Speckle Island.“

Nechal to vyznít, aby to Bobbymu došlo. Bobby se musel držet, aby se nezačal vrtět.

„Tento člověk je ochoten proti vám svědčit výměnou za shovívavost. Máme seznam obvinění týkajících se vašich aktivit na Speckle Island, a na ty se vaše dohoda ze včerejška nevztahuje.

Pravděpodobně by vás nudilo, kdybych vám je měl všechny vyjmenovat, ale když je vezmeme od konce, tak na prvním místě bude žhářství.“

Bobbymu se zpotily dlaně. Otřel si je o nohavice. „Poslyšte, řeknu vám o mojí sestře, co budete chtít.“

„To je zbytečné,“ zarazil ho Cross a mávl nad tím rukou.

„Pettijohna nezabila.“

„Ale vaši lidi –“

„Neudělala to,“ zopakoval. Potom se usmál, ale nijak vlídně. „Je po legraci, Bobby. Už nemáte co nabídnout. Nějakou dobu si posedíte ve vězení. A až začne Jižní Karolínu unavovat, že vám musí poskytovat byt a stravu, na Floridě se už nemůžou dočkat, až si vás podají.“

„Doprdele! A doprdele s váma!“ zařval Bobby a vyletěl ze židle.

„Chci mluvit se svým právníkem.“

Udělal dva kroky dopředu, ale Cross se mu opřel levou rukou o hruď a strčil do něho tak rázně, že dopadl tvrdě zpátky na židli a div se nepřekotil. Pak se k němu Cross naklonil tak blízko, že musel Bobby zaklonit hlavu, až ho bolelo za krkem.

Cross zašeptal: „Ještě něco, Bobby. Zkus se ještě někdy přiblížit k Alex a roztrhnu tě jako hada. A potom ti ten tvůj pohledný ksicht srovnám, že tě vlastní máma nepozná. S dámami budeš mít utrum.

Budou se na tebe koukat jedině se soucitem a odporem.“

To Bobbyho konsternovalo, ale jen na okamžik. Pak si dal dvě a dvě dohromady – vyhrožování, to, že žalobce trvá na tom, že je Alex nevinná. Rozesmál se. „Už je mi to jasný. Ztvrdne vám, jen si na moji mladší sestru vzpomenete!“

Šibalsky dloubl Hammonda do hrudi. „Že jsem na to kápnul? No nic, já vím, že jo. To já poznám. Víte co, pane zvláštní asistente, nebo jak si to k čertu říkáte. Kdykoliv si budete přát ji obtáhnout, přijďte za mnou. Zezadu, zepředu, ze strany, jak je libo, všecko zařídím.“

Bobby odletěl i se židlí. Bolest mu vystřelila z lícní kosti do lebky. Žebra mu praskla, když na ně dopadla pěst jako buchar.

„Pane Grossi?“

Bobby zaslechl běžící kroky a hlasy strážných. Zvuky k němu doléhaly přes rozlehlou černou prázdnotu.

„Je všechno v pořádku, pane Crossi?“

„Já jsem v pořádku, děkuji. Ale vězeň patrně potřebuje pomoc.“

Kapitola třicátá osmá

„Tohle je zajímavé.“

Steffi si ramenem přidržovala sluchátko u ucha. „Hammonde?

Kde jsi?“

„Právě jdu z vězení. Bobby Trimble je na nějakou dobu náš.“

„A co dohoda, kterou jsme s ním uzavřeli?“

„Jeho zločiny na Speckle Island ji ruší. Později ti to povím.“

„Dobře. Co je teda zajímavého?“

„Basset,“ řekl. „Glenn Basset, seržant, který má na starosti evidenci ve skladišti doličných předmětů.“

„Ano, zběžně ho znám. Je to ten s knírem?“

„To je on. Má šestnáctiletou dceru, kterou loni zatkli za držení drog. První zatčení. Je to v zásadě hodná holka, ale ve škole se dostala do špatné party. Tlak vrstevníků. Pocit osamělosti –“

„Je mi to jasné. S čím to souvisí?“

„Basset zašel za Smilowem, aby mu poradil a pomohl. Smilow kvůli Bassetově dceři intervenoval v naší kanceláři.“

„Vyšli si navzájem vstříc.“

„Takhle bych to viděl,“ řekl Hammond.

„Máš to něčím podložené?“

„Zatím ne, ale čenichal jsem kolem toho. Policajti neradi mluví o jiných policajtech a já se ještě kvůli tomu na Basseta neobrátil.“

„Ráda bych byla u toho, Hammonde. Co máš dál?“

„Ještě se musím někde stavit a potom jdu do Charles Towne Plaza.“

„Kvůli čemu?“

„Vzpomínáš si na župany?“

„Co v nich lidi chodí do lázní? Bílé, huňaté a všichni v nich vypadají jako lední medvěd?“

„Kde byl ten Pettijohnův?“

„Cože? Nějak –“

„Pettijohn byl časně odpoledne na masáži. V lázních se osprchoval, ale neoblékl se. Ptal jsem se maséra. Přišel v županu a odešel v něm. V jeho pokoji měl být použitý župan a trepky. Mezi nasbíranými doličnými předměty nebyly. Tak co se s nimi stalo?“

„To je dobrá otázka,“ řekla zvolna.

„Mám ještě lepší. Vědělas, že si tam Smilow běžně nechává dělat manikúru? Je ti to jasné? Nikdo by se nepozastavil nad tím, kdyby ho tam viděl v županu. Znovu se poohlédnu v tom apartmá, jestli jsme něco nepřehlédli. Jenom jsem tě chtěl informovat. Jen tak na okraj, vidělas ho dneska?“

„Smilowa?“ Zaváhala a pak řekla: „Ne.“

„Jestli ho uvidíš, nějak ho zaměstnej, abych měl volné pole působnosti.“

„Jistě. Dej mi vědět, co objevíš.“

„Dozvíš se to jako první.“

„Děkuju, že jsi přišel, Hammonde.“ Vklouzl do boxu naproti ní.

„Co se děje? Říkalas, že je to naléhavé.“

„Nedal by sis něco k obědu?“

„Děkuju, ne, nemůžu. Mám toho moc. Dám si sodovku,“ řekl číšníkovi, který odešel s jeho objednávkou. Zamával rukou, aby odehnal kouř z obličeje. „Kdy jsi znovu začala kouřit?“

„Před hodinou.“

„Co se děje, Davee? Připadáš mi rozčilená.“

Lokla si ze své sklenice, která, jak Hammond správně usoudil, nebyla první, a nebyla to sodovka. Odpověděl jí na vzkaz a překvapilo ho, že ho žádá, aby se s ní sešel v jedné restauraci v centru. Měl tím směrem stejně namířeno, což byl vzhledem k jeho nabitému programu jediný důvod, proč na schůzku přistoupil.

„Včera v noci mi volal Rory. Dali jsme si rande. Nic romantického,“ objasnila.

„Takže jak?“

„Kladl mi spousty otázek o tobě a o vyšetřování Luteovy vraždy.“ Počkala, až mu číšník naservíroval sodovku, a pak navázala.

„Ví, že ses minulou sobotu s Lutem sešel, Hammonde, ale ode mě se to nedozvěděl. Přísahám, že ne.“

„Věřím ti.“

„Říkal, že tě viděli v hotelu. Jenom se domnívá, žes měl s Lutem schůzku, ale dobře víme, jak dobře to Rorymu myslí.“

„Je to neškodná domněnka.“

„Možná ne, protože bys měl vědět ještě něco.“ Ruka se jí třásla, když nesla cigaretu k ústům. Hammond jí ji vzal z ruky a zamáčkl ji v popelníku.

„Pokračuj.“

„Vím o tobě a Alex Laddové.“

Napadlo ho, že se bude tvářit nechápavě, ale pak si uvědomil, že ze všech lidí právě Davee by ho prokoukla. „Jak ses to dozvěděla?“

Pověděla mu, jak ji ráno přišla Alex navštívit. „Nevím, jak ani kdy nebo kde jste s seznámili. Neptala jsem se a ona mi sama od sebe nic neřekla. A mimochodem, je půvabná.“

„Ano, to je,“ řekl zastřeně.

„Jak si určitě uvědomuješ,“ pokračovala, „je tahle romance špatně načasovaná a nanejvýš nevhodná.“

„To si velice uvědomuji.“

„Proč zrovna ze všech ženských v Charlestonu, které po tobě šílí –“

„Mám toho dnes hodně, Davee. Nemám kdy na nějaké řeči.

Neměl jsem v plánu se tenhle týden do Alex zamilovat. Prostě se to tak stalo. A promiň, ty jsi ta pravá, abys mi dělala kázání, co se sluší, a co ne.“

„Jenom tě chci upozornit, abys byl opatrný. Nebyla jsem s vámi ve stejné místnosti, ale i tak je mi podle toho, jak vyslovila tvoje jméno, jasné, že tě miluje.

Každý, kdo vás uvidí spolu, tyhle spodní proudy vycítí. Dokonce i člověk tak neromantický, jako je Rory. To proto jsem ti zavolala.“

Oči se jí zalily slzami, což ho poplašilo, protože Davee nikdy neplakala. „Mám o tebe strach, Hammonde. A o ni taky.“

„Proč, Davee? Čeho se bojíš?“

„Bojím se, že Rory zabil Lutea a že by mohl zabít někoho dalšího, aby to zamaskoval.“

Dlouze se na ni zadíval, pak se měkce usmál. „Děkuju, Davee.“

„Za co?“

„Že ti na mně záleží. Mám tě pro to rád. A mám tě dokonce ještě radši za to, že ti záleží na Alex. Doufám, že z vás budou nejlepší přítelkyně.“ Vyklouzl z boxu, sklonil se a políbil ji na vršek hlavy.

„Nemusíš si s ničím dělat starosti.“

„Hammonde,“ zavolala za ním, když spěchal pryč. „Mám to pevně v rukou. Přísahám.“ Přeběhl od restaurace k svému vozu.

Cestou k hotelu vytočil Alexino číslo domů.

Zámek u kuchyňských dveří byl stále ještě rozbitý. Je to od ní neopatrnost, že si ho ještě nenechala spravit. Jak se pamatoval z minulé návštěvy, kuchyň byla příjemná a útulná, i když kohoutek u dřezu odkapával.

Kráčel právě kolem telefonu, když zazvonil a vylekal ho. Vzala ho v druhé místnosti po druhém zazvonění. Její hlas k němu doléhal chodbou.

„Jsi v pořádku, Hammonde?“

Byla ve své pracovně zády otočená ke dveřím, jež vedly do haly.

Cítil pomeranče propíchané hřebíčkem, které byly v misce na stolku.

Seděla v křesle a u lokte na stolku měla hromádku složek, zřejmě karet svých pacientů. Jednu složku měla otevřenou na klíně spolu s maličkým magnetofonem. Vysokými okny proudilo sluneční světlo.

Její vlasy je přitahovaly jako magnet.

„O mě si nedělej starosti, jsem v pořádku… Co seržant Basset?…

Takže jsi měl pravdu. Svým způsobem je mi ho líto. Těžko říct, jaké výhrůžky ho přinutily ke spolupráci… Ano, to udělám. Zavolej mi, prosím tě, co nejdřív.“

Ukončila hovor a odložila bezdrátový telefon na stůl. Koutkem oka zahlédla pohyb a náhle se k němu otočila. Otevřená složka jí sklouzla z klína na podlahu a její obsah se rozletěl po orientálním koberci. Magnetofon jí s žuchnutím dopadl k nohám. Zřetelně se domnívala, že je sama.

Zalapala po dechu a řekla: „Detektive Smilowe, polekal jste mě.“

Smitty měl někoho v práci, když ho Hammond míjel cestou k výtahům. „Zdravíčko, Smitty. Neviděl jste dneska detektiva Smilowa?“

„Ne, pane Crossi. Určitě neviděl.“

Obvykle družný Smitty nezvedl pohled a dál rytmicky jezdil kartáči přes botu zákazníka. Hammond o tom nepřemýšlel.

Zaměstnával se tím, aby už byl v apartmá ve čtvrtém patře.

Přes dveře byla stále ještě křížem natažená žlutá páska. Včera večer obdržel od ředitele klíč, a tak vešel dovnitř. Dveře nechal trochu pootevřené.

Závěsy byly zatažené, takže v místnosti panovalo šero. Rutinním způsobem zkontroloval obývací pokoj, kde krvavé skvrny na koberci už téměř zčernaly. Jak vyrozuměl od zaměstnanců údržby, byl nový koberec už objednán.

Stál nad skvrnami od krve a snažil se vzbudit v sobě lítost nad Pettijohnovou smrtí, ale nedařilo se mu to. Zaživa byl Pettijohn darebák a mizera a i po smrti ničil životy ostatních.

Hammond vešel do ložnice a přistoupil rovnou ke skříni. Zadíval se na župan, který tam visel s páskem převázaným „Bude to jeho slovo proti mému. Tyhle zbraně ke mně nikdy nevystopují. Nepodepsala jsem převzetí a ani on ne. Basset by mohl o mně vykládat smyšlenky, protože mě nemá rád.“

„Smilow tě požádal, abys nebyla na Bassetovu dceru moc přísná.“

„A já to poprvé udělala. Nemůžu za to, že do toho spadla zas. Za pár týdnů bude mít soud.“

„Co jsi Bassetovi slíbila?“

„Ze soudci navrhnu mírný trest.“

„Jinak?“

„Jinak že si to Amanda odskáče natvrdo. Bylo to na něm.“

„Umíš nelítostně vyjednávat.“

„Když musím.“

„A Pettijohna jsi musela zabít?“

„Podrazil mě!“ zaječela tak pronikavě, že ji takhle Hammond ještě neslyšel. Steffi snad ztrácí soudnost.

„Sháněla jsem mu tajné informace,“ pokračovala. „Radila jsem mu, jak má manévrovat v rámci zákona, aby svoje soupeře chytil do pasti a sám nepřekročil zákon. Bylo to jen tak tak, ale šlo to. Řekl mi, že použije ty informace proti Prestonovi, aby zničil vás oba. Že tě odtud úplně dostane a mě dosadí do křesla prokurátora. Ale potom to nedodržel.“

Oči jí ztvrdly. „Uviděl, jak by mohl výhodněji využít to, do čeho je Preston namočený, a to k nátlaku na tebe. Myslel si, že to využije jako páku, aby tě dostal tam, kam potřeboval. Poděkoval mi za moji námahu s tím, že proč jako by se měl spokojit s někým, kdo je druhý nejlepší, když může na svoji stranu dostat toho nejlepšího právníka.“

„Takže jsi sem v to odpoledne přišla, abys ho zabila.“

„Nic jiného mi nezbývalo, Hammonde. Hrála jsem podle pravidel, ale nebylo mi to k ničemu. Co jsem nastoupila do naší kanceláře, pracovala jsem nejpilněji, snažila jsem se nejvíc, a přesto jsi měl dostat tu funkci ty, stejně jako jsi dostal poslední velký případ.

Pettijohn se se mnou spojil a nabídl mi podporu. Pro jednou jsem to měla být já, kdo slízne smetanu. Potom, když už byla odměna na dosah, tak mě ten parchant podrazil.

Už dříve jsem zažila zklamání, ale nikdy tak zdrcující. Pokaždé, kdy bych se na něho podívala, by mi to připomnělo, jaká jsem byla husa. Důvěřivá nána, tak mě pravděpodobně viděl. Něco takového jsem nemohla připustit. Nemohla jsem dovolit, aby mě měl v hrsti.

Asi bys řekl, že se ve mně něco zlomilo. Prostě jsem nemohla dovolit, aby mu to prošlo.

Sdělil mi tu novinu po telefonu, já ale trvala na tom, že se setkáme osobně. Dostavila jsem se o pár minut dřív, a když jsem ho tam viděla ležet na podlaze, jako první mě napadlo, že mě někdo o to potěšení připravil.“

„Možná Alex.“

„O Alex Laddové jsem neměla tušení do chvíle, kdy nám Daniels poskytl její popis. A myslela jsem, že se podělám, když jsem se s ním setkala v tom nemocničním pokoji. Bála jsem se, že na mě před Smilowem ukáže prstem. V hotelu jsem ho neviděla, ale nemohla jsem si být jistá, že on neviděl mě. Když popsal Laddovou, nemohla jsem uvěřit, že mi přálo takové štěstí. Najednou jsme měli podezřelou. A když se pak objevil Trimble, začala jsem věřit v anděla strážného,“ řekla se smíchem.

„Chtělas ji nechat zabít.“

„To byla chyba. Neměla jsem tu práci svěřit nikomu jinému.“

„Kdo to byl?“

„Před několika měsíci proklouzl právním systémem. Žalovala jsem ho za napadení a ublížení na zdraví. Jeho právník ho z toho vysekal. Připadalo mi, že se může někdy hodit mít někoho takového v záloze – možná jsem už měla tušení, že by moje spojenectví s Pettijohnem nemuselo dobře skončit.“ Pokrčila rameny.

„Tak nebo tak, připustila jsem, aby ho jeho právník dostal z vězení. Ale hlídala jsem si ho. Byl ochotný podříznout jí krk za mizerných sto dolarů. Ale zvoral to. Zmizel z města s padesáti dolary, které jsem mu dala jako zálohu. Dokonce se mi v tu noc ani neohlásil.“

Pleskla se dlaní do čela. „Byla jsem pěkně pitomá. Nespojila jsem si chlapa, co tě přepadl, se svým vrahem, dokud jsem nezjistila, že je Alex Laddová živá a zdravá.“

„Měla jsi strach, že tě v sobotu odpoledne viděla v Pettijohnově apartmá.“

„Připadalo mi to možné. Od prvního jejího výslechu jsem cítila, že něco tají, a měla jsem strach, že mě poznala a jenom čeká na nejlepší příležitost, kdy to vybalí. Musím říct, že mě dost zaskočilo, když jsem zjistila, že to tajemství, které skrývá, jsi ty. Kdy jsi ji poznal?“

Odmítl odpovědět.

„No nic.“ Tiše si povzdechla. „Máš pravdu. Asi je to jedno, i když to otřáslo mým sebevědomím, že jsi dokázal tak snadno přestoupit z mojí postele do její. A samozřejmě chápu, že ji přitahuješ. Nebyla to žádná těžká povinnost s tebou spát. Asi bych se s tebou vyspala, i kdyby Pettijohn nepřišel s tím, že v posteli z tebe vytáhnu plno užitečných informací.“

Zvedla pistoli. „Nic proti tobě nemám, Hammonde, i když bych nebyla dost upřímná, kdybych neřekla, že jsem nenáviděla tvoje úspěchy i to, jak snadno jsi jich dosáhl. To jenom, že teď, když jsem došla tak daleko, mi stojíš v cestě. Promiň.“

„Steffi –“

Střelila ho do hrudi.

Steffi se otočila a spěchala přes obývací pokoj. Otevřela dveře.

Na druhé straně stál detektiv Mike Collins s dvěma uniformovanými policisty a mířili na ni.

„Odevzdejte zbraň, slečno Mundellová,“ řekl Collins. V hlase mu nezněl už žádný žertovný tón. Jeden policista udělal krok a vzal jí pistoli z ochablé ruky. „Jste v pořádku?“ zeptal se Collins přes její rameno.

Hammond pozoroval její obličej, když otočila hlavu a ústa jí povolila úžasem. Zachránila ho kevlarová vesta, i když bude mít pěknou modřinu, nádavkem ke všem ostatním zraněním, která tento týden utrpěl. „Tys mě obelstil?“

Collins jí odříkal její práva, ale soustředila pozornost na Hammonda.

„Dal jsem si to dohromady včera večer. Se Smilowem jsme se před svítáním sešli. Všechno jsem mu řekl. Všechno. Takže jsme naaranžovali tohle. Předstíral jsem, že shromažďuju důkazy proti němu, ale ve skutečnosti jsme dnes pracovali společně. To jeho napadlo, že bys mohla znervóznět, když ti řeknu, jaké stopy jsem nashromáždil. Důkazy, které ukazovaly na tebe. Naléhal, ať si vezmu odposlech. A také vestu. Jsem rád, že jsem v obou případech dal na jeho radu.“

Přímo přetékala nenávistí. Připadalo mu k nevíře, že byli někdy milenci. Ale v hlase mu zazněl smutek, když dodal: „Vím, žes mě považovala za svého soupeře, Steffi, ale nemyslel jsem, že se mě pokusíš zabít.“

„Vždycky jsi mě podceňoval, Hammonde. Nikdy sis mě dost nevážil. Nikdy tě nenapadlo, že jsem chytřejší než ty.“

„Zřejmě nejsi.“

„Jsem dost chytrá, abych věděla o tvém poměru s Alex Laddovou,“ zařvala. „Ani se nepokoušej zapírat, protože mám důkaz, že jsi s ní byl tenhle týden v posteli!“

Hammond pokývl bradou na Collinse, který ji otočil a vystrkal ze dveří. Ještě přes rameno na něho zaječela. „Na tohle tě dostanu, Hammonde! Na pletky s tou ženskou! A pak že ideální spravedlnost neexistuje!“

„Čekala jsem vás, ale neslyšela jsem vás přicházet, detektive.“

Jako by se tak trochu vysmívala sama sobě.

„Nevíme, na koho ani kdy by mohla Steffi zaútočit. Zkontroloval jsem zadní část domu a vešel kuchyňskými dveřmi. Ten zámek pořád ještě není opravený. Měla byste si ho nechat ihned spravit.“

„Měla jsem tenhle týden na starosti důležitější věci.“

„To byl týden jako řemen.“

„To byl.“

Poklekl, aby jí pomohl posbírat rozházené papíry. Poděkovala mu a srovnala je do složky.

„Nechtěně jsem vás poslouchal,“ řekl. „Hammond vám řekl o Bassetovi?“

„Ano.“

„To bylo od Hammonda chytré, že na to přišel.“

„Ale jen krátce předtím, než jste na to přišel vy. Říkal mi, že když vám dnes časně zrána říkal o svém podezření, připustil jste, že už vás napadlo, že by v tom mohla mít prsty Steffi.“

„Napadlo, ale nešel jsem po tom. Upřímně řečeno proto, že jsem byl tak rád, že je Pettijohn po smrti.“ Pohlédl jí do očí. „Doktorko Laddová, nikdy jsem si nemyslel, že jste vrah. Omlouvám se za některé ty otázky.“

Přijala jeho omluvu malým pokývnutím. „Těžko ustupujeme ze svého stanoviska, když už jsme se pro něco rozhodli. Byla jsem přijatelná podezřelá, ale vy jste se nechtěl tak ani tak ukvapit.“

„Je v tom ještě něco jiného. Nechtěl jsem, aby Hammond měl pravdu.“

Rozhostilo se rozpačité ticho. Prolomilo ho až zacvrlikání jeho mobilu. „Smilow.“

Poslouchal. Na obličeji mu nebylo nic znát. „Jsem na cestě.“

Zavěsil. „Steffi na Hammonda vystřelila. Nic se mu nestalo,“

dodal rychle. „Ale přiměl ji, aby se přiznala, že Pettijohna zabila. Je zatčená.“

Neuvědomila si, jak byla rozčilená, dokud napětí nepovolilo.

Klesla do křesla. „Hammond je v pořádku?“

„V naprostém.“

„Takže je po všem,“ řekla tiše.

„Ne tak docela. Za půl hodiny má Hammond tiskovou konferenci. Mohu vám nabídnout, že bych vás svezl?“

Kapitola třicátá devátá

Protože v prozatímní soudní budově bylo tak málo místa, požádal Monroe Mason, zda by se tisková konference nemohla konat v centru na radnici. Laskavě mu vyhověli.

Z úcty k člověku, který tak dlouho a dobře sloužil společnosti, se mnozí, kteří jinak v pátek odpoledne v pět vyráželi na víkend, shromáždili, aby si vyslechli, až oficiálně oznámí svůj odchod na odpočinek.

Přišli si poslechnout tohle, ale dostalo se jim toho mnohem víc.

Nepřipadalo jim jako taková oběť, že nevyrazili na víkend, když začaly prosakovat pověsti o tom, co se stalo ve stejném hotelovém apartmá, kde byl ani ne před týdnem nalezen mrtvý Lute Pettijohn.

Za vraždu zatkli jednoho ze zaměstnanců, kteří pracovali pro okresního státního zástupce.

Místnost už byla plná, když Hammond po Masonovi vstoupil.

Dokonce i Masonův zástupce Wallis, po chemoterapii šedivý a strhaný, našel sílu se zúčastnit. Když se usadili na pódiu, chyběla z kanceláře státního zástupce jenom Stefanie Mundellová.

První řadu v publiku obsadili reportéři a kameramani. Za nimi byly tři řady rezervovány pro zástupce města, okresu a státní úředníky, pozvané duchovenstvo a vybrané hodnostáře. Zbytek skládacích židlí byl pro hosty.

Mezi nimi byli i Hammondovi rodiče. Matka mu pokývnutí na pozdrav oplatila veselým zamáváním. Hammond vzal rovněž na vědomí otce. Preston se ale tvářil stejně kamenně, jako obličeje na Mount Rushmore.

Ještě ráno Hammond Prestonovi zavolal a navrhl mu dohodu, o níž se posléze zmínil Trimbleovi. Zněla takto: Hammond generálnímu prokurátorovi doporučí, aby proti jeho otci nebyla vznesena žádná obvinění, pokud bude Preston svědčit proti Trimbleovi.

Což se samozřejmě rovnalo tomu, jako by Preston přiznal, že o násilí, které se odehrávalo na Speckle Island, věděl. Preston se od celého podniku distancoval, ale ne natolik včas, aby ho to zbavilo zodpovědnosti.

„Tak zní dohoda, otče. Ber, nebo nechej tak.“

„Nedávej mi žádné ultimatum.“

„Buď svůj přečin přiznáš, nebo ho popřeš a půjdeš do vězení,“

prohlásil Hammond rezolutně. „Přistup na tu dohodu.“

Poskytl otci sedmdesát dva hodin na rozmyšlenou a na to, aby se poradil se svým právníkem. Sázel na to, že otec bude s jeho podmínkami souhlasit, a ještě ho v tom utvrdilo to, když Prestonův tvrdý pohled zakolísal a odvrátil oči jako první.

Dělá si příliš velké naděje, že otce přece jenom trochu trápí svědomí? I když určité věci nepřekonají, doufal, že do jisté míry by mohli najít s otcem společnou řeč. Chtěl, aby mu znovu mohl říkat táto.

Byla tam i Davee a vypadala jako filmová hvězda. Poslala mu vzdušný polibek, ale když jí přistrčil nějaký reportér mikrofon a požádal ji o vyjádření, viděl ji, jak mu říká, ať jí políbí prdel. Přesně těmito slovy. Ale sladce se přitom usmívala.

Sledoval dveře vzadu v sálu, když Smilow doprovázel dovnitř Alex. Setkali se očima a přímo se hltali pohledem. Průběžně spolu mluvili po telefonu, ale to ho tolik neuspokojovalo, jako když na vlastní oči viděl, že ji konečně nic neohrožuje. Žádná žaloba. Žádná Steffi. Žádný Bobby.

Smilow jí pokynul na prázdnou židli vedle Franka Perkinse.

Právník se zvedl a vřele ji objal. Smilow ji přenechal Perkinsovi a vydal se postranní uličkou k podiu. Pokývl na Hammonda.

Hammond se v rozpacích omluvil a sestoupil z provizorního pódia.

„To jsi zvládl skvěle,“ řekl Smilow.

Hammond věděl, kolik musela ta pochvala detektiva stát, a tak řekl: „Udělal jsem jenom to, cos mi poradil. Kdybys to nezkoordinoval, tak by to nevyšlo.“ Krátce se odmlčel. „Pořád nemůžu uvěřit, že po mně šla. Čekal bych, že ustoupí a přizná se.“

„Tak to ji zřejmě moc neznáš.“

„To už mi došlo. Ale málem pozdě. Děkuju ti za všechno.“

„Rádo se stalo.“ Smilow letmo pohlédl na Davee a zachytil její upřený pohled. Pokud Hammonda neklamal zrak, detektiv se skutečně začervenal. Rychle soustředil pozornost znovu na Hammonda. „Tohle je pro tebe.“ Podal mu hnědou obálku.

„Co je to?“

„Zpráva z laboratoře. Dala mi ji Steffi. Je tam porovnání tvojí krve^s tou, co se našla na prostěradle doktorky Laddové.“ Hammond rozevřel rty, ale Smilow ho přísně zarazil. „Nic neříkej. Prostě si ji vezmi a znič ji. Bez toho budou veškerá obvinění ze strany Steffi nepodložená. Ve skutečnosti je to samozřejmě jenom podružný detail, když se ukázalo, že je doktorka Laddová nevinná.“

Zadíval se na zdánlivě neškodnou obálku. Když ji převezme, proviní se stejně jako Smilow v případu Stát proti Vincent Anthony Barlow. Barlow měl na svědomí vraždu svojí sedmnáctileté přítelkyně a jejich nenarozeného dítěte. Ale Smilow zmanipuloval nějaké polehčující důkazy, které měl podle zákona Hammond povinnost předložit.

Až poté, co dosáhl odsouzení, se dozvěděl o údajném Smilowově zásahu do případu. Nikdy by nemohl dokázat, že Smilow zatajil polehčující důkazy, takže se zneužití pravomoci nezačalo nikdy vyšetřovat. Barlow, který si nyní odpykával doživotní trest, si podal odvolání. Mladému muži bylo povoleno nové soudní přelíčení, na což měl ze zákona právo, bez ohledu na to, čím se provinil.

Hammond ale Smilowovi nikdy neodpustil, že se díky němu bezděčně podílel na vynesení nesprávného rozsudku.

„Nebuď takový,“ řekl teď detektiv tlumeně. „Vždyť už sis vysloužil ostruhy.“

„Tohle je špatnost.“

Smilow ještě víc ztišil hlas. „Nemáme se rádi a oba víme proč.

Pracujeme jinak, ale na stejné straně zákona. Potřebuju na místě státního zástupce tvrdého advokáta, jako jsi ty, a ne úslužného politika jako je Mason. Prospěješ tomuhle okresu mnohem víc jako vrcholný představitel zákona, než kdyby ses přiznal k zneužití úřední moci vzhledem k sexuálnímu dobrodružství, které stejně nikoho nezajímá. Přemýšlej o tom, Hammonde.“

„Hammonde?“

Volali ho zpátky na pódium, aby mohli začít. Aniž se otočil, zavolal: „Už jdu.“

„Někdy musíme pravidla obejít, abychom odvedli lepší práci,“

řekl Smilow a nesmiřitelně si ho měřil.

Což byla přesvědčivá připomínka. Hammond si obálku vzal.

Masonova řeč se chýlila k závěru. Reportéři dostávali skelný pohled a někteří kameramani už si sundali kamery z ramene. Sdělení, že se Steffi pokusila Hammonda zabít, a zpráva o jejím následném zatčení je probudila k životu, ale při dalším Masonově řečnění jejich zájem ochaboval.

„Přestože mě mrzí, že je někdo z naší kanceláře v policejní vazbě a brzy bude obviněn z vážného zločinu, jsem rovněž hrdý, že zvláštní asistent, okresní žalobce Hammond Cross, se na jejím zatčení podstatnou měrou podílel. Prokázal dnes mimořádnou statečnost, což je pouze jeden z důvodů, proč jej doporučuji jako svého nástupce.“

Rozlehl se mohutný potlesk. Hammond upřeně hleděl na Masonův profil, zatímco jeho nadřízený vychvaloval jeho talent, obětavost a bezúhonnost. Obálku s inkriminující zprávou z laboratoře měl položenou na kolenou. Měl představu, že z ní vyzařuje útočná rudá aura, jež popírá Masonovu chvalořeč.

„Už vás nebudu déle nudit,“ zaburácel Mason svým dobromyslným, upřímným způsobem, pro který ho média tolik milovala. „Dovolte, abych vám představil našeho hrdinu.“ Otočil se a pokynul Hammondovi, aby k němu přistoupil.

Kameramani si hodili kamery na ramena. Novináři zbystřili a propisovačky zacvakaly. Hammond si položil obálku na zkosený pultík. Odkašlal si. Poděkoval Masonovi za uznání a za důvěru, již do něho vkládá, a řekl: „Byl to pozoruhodný týden. V mnoha ohledech se zdá být delší, než doba od chvíle, kdy jsem se dozvěděl, že byl Lute Pettijohn zavražděn.

Popravdě řečeno se nepovažuji za hrdinu, ani mi nedělá radost vědomí, že z té vraždy bude obviněna moje kolegyně Steffi Mundellová. Jsem přesvědčen, že důkazy proti ní jsou jednoznačné.

Jako člověk obeznámený s případem –“

Do místnosti vtrhla Loretta Bootheová.

Hammondovi se sevřelo srdce, zakolísal v řeči a umlkl.

Zpočátku si jí všimli pouze ti, co stáli u dveří. Když ale Hammond zmlkl, všichni se otočili, aby viděli, co to způsobilo.

Loretta si rozruchu, který způsobila, nevšímala a divoce na Hammonda mávala, ať jde k ní.

Jak se dnes hrnuly události jedna za druhou, neměl čas jí zavolat a říct jí, že Alex už není podezřelá, a tudíž, že už nezáleží na tom, kde minulou sobotu večer byla.

Avšak Loretta byla tady, nejspíš s jedním udělaným mariňákem v závěsu, a nebylo před ní úniku. „Omluvte mě na okamžik.“

Nedbal na udivené mumlání přítomných, sestoupil z pódia a zamířil do zadní části sálu. Cestou myslel na všechny, kteří se v příštích chvílích dostanou do trapných rozpaků. Monroe Mason.

Smilow. Frank Perkins. On sám. Alex. Když ji míjel, pohledem se jí omluvil za to, co bude následovat.

„Chtělas se mnou mluvit, Loretto?“

Nesnažila se zamaskovat podrážděnost. „Snažím se o to skoro čtyřiadvacet hodin.“

„Měl jsem práci.“

„To já taky.“ Vyšla dveřmi na chodbu a oslovila někoho, kdo tam stál. „Pojďte sem.“

Hammond vyčkávavě čekal a lámal si hlavu, jak to vysvětlí, až se na něho ten mariňák podívá a řekne: „To je on! To je ten, co tancoval s Alex Laddovou!“

Ale místo čerstvého rekruta se ve dveřích objevil zaražený a utrápený drobný černoch v brýlích s kovovou obroučkou.

Hammond se krátce, užasle zasmál. „Smitty?“ zvolal a uvědomil si, že ani neví, jak se mužík vlastně jmenuje příjmením.

„Dobrý den, pane Crossi. Říkal‘ jsem jí, že bychom neměli rušit, ale nedala si říct.“

Pohlédl z čističe bot na Lorettu. „Myslel jsem, že jsi byla na pouti.“ Uvědomoval si, jakou pleskl hloupost. „Takhle to stálo v tvém vzkazu.“

„Taky že jo. Narazila jsem tam na Smittyho. Seděl sám v pavilonu a poslouchal hudbu. Začali jsme klábosit a přišla řeč na Pettijohna. Smitty se přesunul se svým podnikáním do Charles Towne Plaza.“

„Dneska jsem vás tam viděl.“

„Omlouvám se, že jsem s várna nemluvil, pane Crossi. Asi jsem se trochu styděl.“

„Za co?“

„Že ti neřekl o tom, jak tam minulou sobotu chodila Steffi Mundellová,“ vložila se do toho Loretta. „Nejdřív ji viděl v běžeckém, potom v hotelovém županu, potom zase v běžeckém. Což bylo zvláštní.“

„Moc jsem o tom nepřemýšlel, pane Crossi. Vzpomněl jsem si na to, až když jsem ji viděl včera v televizi.“

„Nechtěl nikomu způsobit potíže, tak to řekl jenom Smilowovi.“

„Smilowovi?“

Detektiv, který se přišel postavit vedle Hammonda, řekl: „Když jste mluvil o někom z kanceláře státního zástupce, kterého jste viděl v televizi, myslel jsem, že je řeč o panu Crossovi.“

„Ne, pane, mluvil jsem o té paní,“ vysvětlil Smitty. „Omlouvám se, jestli jsem vám všem způsobil nějaké potíže.“

Hammond mu položil ruku na rameno. „Děkuji, že jste se dostavil. Později vás budu prosit o výpověď. Tobě, Loretto, také děkuji.“

Zamračila se a postěžovala si. „Dostali jste ji bez mojí pomoci, ale i tak mám u tebe skleničku. Dvojitou.“

Hammond se vrátil do sálu. Kamery se rozbzučely. Světla ho skoro oslepovala, když se vracel na pódium. Měl by poskakovat jako kluk. Obruče napětí, jež mu svíraly hruď, praskly. Už zase normálně dýchal.

Nikdo o něm a o Alex neví. Žádný svědek neprohlásí, že je minulou sobotu spolu viděl. Tedy ví o tom ona, Frank Perkins, Rory Smilow, Davee.

No… a on.

On o tom ví.

Najednou už mu nebylo do skoku.

Znovu zaujal své místo u řečnického pultu. Monroe Mason na něho zamrkal a zdvihl palce. Vrhl pohled na otce. Pro jednou souhlasně přikyvoval. Souhlasil by se Smilowem. Nech to plavat.

Přijmi to místo. Odváděj dobrou práci a nevhodné chování bude ospravedlněno.

Měl dobře nakročeno. Mohl by hladce vyhrát volby.

Pravděpodobně by ani neměl protivníka. Ale stojí práce, a to jakákoliv, za to, aby obětoval svoji sebeúctu?

Neměl by raději říct pravdu, i když třeba volby nevyhraje, než to tajit? Čím déle to bude tajit, tím to tajemství bude ohavnější. Nechtěl, aby vzpomínka na první noc s Alex byla pošpiněna zatajováním.

Zadíval se na ni a podle něžného výrazu v jejích očích okamžitě poznal, že ví, na co právě myslel. Ona byla jediná, kdo to poznal.

Povzbudivě a velice důvěrně se na něho usmála.

V tu chvíli ji miloval víc, než si vůbec myslel, že je možné někoho milovat.

„Než budu pokračovat… chci připomenout člověka, jehož život v tomto týdnu neodpustitelně utrpěl. Doktorka Alex Laddová spolupracovala s charlestonskou policií a mojí kanceláří na úkor své praxe, svého času, a především svojí důstojnosti. Byla vystavena velkým nepříjemnostem. Za toto vše se jménem tohoto okresu omlouvám.

Rovněž jí dlužím osobní omluvu, protože… protože jsem od začátku věděl, že Lutea Pettijohna nezavraždila. Doktorka Laddová připouští, že se s ním to odpoledne setkala, ale dlouho předtím, než zemřel. Jistá zjištění naznačovala, že by mohla mít motiv. Já ale věděl, a to i v době, kdy podstupovala ponižující výslechy, že Lutea Pettijohna nemohla zabít, protože má alibi.“

Nikdo o tom neví. Je to jenom podružnost… Nebuď takový…

Abychom odvedli lepší práci… Stejně to nikoho nezajímá.

Hammond se odmlčel a zhluboka se nadechl, nikoli však rozčileně, ale úlevně. „Její alibi jsem byl já.“