Sandra Brown

Dům s minulostí

KAPITOLA PRVNÍ

Z úkrytu pod vistárií, která rostla kolem letitého dubu, náhle prudce vyrazil motocykl. Laura Nolanová, jež seděla na zastíněné, temné verandě, se vylekaně otočila za řevem motoru. Zůstala stát jako zkamenělá a k hrudi tiskla pěst, v které svírala klíče od vchodových dveří.

„Jste slečna Hightowerová, makléřka realitní kanceláře?“ zeptal se motocyklista.

„Ne, makléřka nejsem, jsem majitelka,“ odvětila a vzápětí dodala velitelským tónem, „a mimochodem, dost jste mě vyděsil. Proč jste se skrýval za tím stromem?“

Neznámý otočil klíčkem v zapalování a motor utichl. Přehodil nohu přes sedadlo odřeného stroje a ledabyle obešel zadní kolo. „Neukrýval jsem se. Čekal jsem. A nechtěl jsem vás vylekat.“

To ovšem byla jen slova. Způsob, jakým se pomalu, rozvážně vydal po schůdcích na verandu, Lauru zneklidnil. Dostala strach.

Inzertní tabule umístěné na hlavní ulici si mohl všimnout kdokoli. Kdokoli tedy mohl přijet před dům a předstírat, že má vážný zájem o prodávaný dům. Ale kolik lidí shání takový dům na motorce? Nejvlídnějším tónem, jakého byla schopna, řekla: „Ale jestli čekáte na paní Hightowerovou, pak si myslím, že…“

„Pro smilování! Není to snad slečna Laura Nolanová osobně!“

Okamžik nebyla schopná slova. „Jak… Jak to, že mě znáte?“

Z jeho úsměšku - tichého, hrdelního, ne úplně zlověstného, ale přesto nebezpečného - ji zamrazilo v zádech. Vyšel až k ní na verandu, a přestože už nestál o schod níž, byl mnohem vyšší než ona. Mnohem. Měla dojem, že se nad ní v šeru vznáší jako přízrak. „No tak, nebuďte tak skromná, slečno Lauro. Všichni přece znají nejhezčí bohatou dívku z Gregory ve státě Georgia!“

Nelíbilo se jí hned několik věcí. Za prvé tón, jakým mluvil. Nebyl v něm ani náznak zdvořilosti, naopak, byl urážlivý. Líně převaloval slova v ústech a záměrně ji zesměšňoval. Pak ji nepříjemně zasáhla narážka na její vlivnou rodinu. Zmiňovat takové záležitosti bylo krajně nevkusné a znamenalo to, že dotyčný nemá žádné způsoby, žádnou úctu ke konvencím. Posledním a nejhorším prohřeškem byl způsob, jakým se k ní přibližoval. Zatlačoval ji vzad, až se lopatkami málem opírala o vchodové dveře.

Stál tak blízko, že Laura cítila teplo jeho těla a vůni kolínské. Jen málokdo si dovolil zkřížit jí cestu, nebo narušovat hranice jejího teritoria. Zkrátka jeho arogance jí byla hodně nepříjemná. Neznámý porušil všechna pravidla běžná ve slušné společnosti. Co si o sobě vůbec myslí?

„Stavíte mě do nevýhodné pozice, protože netuším, kdo jste,“ prohlásila chladně a další větou naznačila, že si ani nepřeje, aby tomu bylo jinak. „Jestli si chcete prohlédnout dům, počkejte prosím na paní Hightowerovou tady na verandě.“ Kývla směrem k proutěné pohovce. „Pokud jde o schůzky, bývá přesná, jsem si jistá, že tu bude každou chvíli. A teď mě omluvte.“

Nedbale se k muži obrátila zády, aby odemkla dveře.

Nejspíš se nezachovala právě nejchytřeji, ale v danou chvíli byla víc rozrušená než vystrašená. Kdyby měl zločinecké úmysly, už by zřejmě jednal. Teď pro ni bylo svrchovaně důležité udržet si od něj odstup.

Zasunula klíč do zámku a děkovala nebesům, že se jí to povedlo hned napoprvé. Odemkla a otevřela dveře. Jakmile vstoupila, navyklým pohybem sáhla po vypínači a rozsvítila lustry na verandě. Byly tři, elegantně rozmístěné, zavěšené na mosazných řetízcích. Veranda se zalila světlem. Laura se obrátila, aby zavřela dveře, a zajíkla se překvapením zčásti proto, že ji muž následoval i přes práh, ale hlavně proto, že teď ho konečně poznala.

„James Paden,“ zašeptala chraplavě.

Pomalu roztahoval rty do úsměvu, a když nakonec zvedl koutky smyslných, zachmuřených úst, vypadal až nepříjemně domýšlivě. Zasunul palce za poutka džínsů, opřel se ramenem o zárubeň a prohodil: „Pamatujete si na mě?“

Jestli si ho pamatuje? Samozřejmě! Na typy jako James Paden se nezapomíná. Podobné existence člověku vždycky uvíznou v paměti, už proto, že nemají obdoby.

A v porovnání se všemi, na které si Laura vzpomínala, byl James Paden jediným, o kom věděla, že byl vykázán z města.

„Co tu děláte?“

„Pozvěte mě dál a já vám to povím. Nebo je mi vstup do posvátných síní vily Indigo č. 22 i nadále upírán?“

Cítila se dotčená narážkou, že je snob a u ní doma není jen tak někdo vítán. Ale byla to pravda. Randolpha a Missy Nolanovy by býval popadl záchvat vzteku, kdyby si jejich jediná dcera pozvala na večírek člověka podobného ražení. „Jistěže můžete jít dál,“ pronesla odměřeně.

Odlepil se od zárubně a prošel kolem ní pyšně jako páv. „Díky.“

Nad jeho okázalým výsměchem skřípěla zuby, ale ovládla se, zavřela dveře a stála vedle něj, zatímco si nenuceně a důkladně prohlížel vstupní halu. Pátravě na něj pohlédla.

James Paden. Bouřlivák a rebel, mladík se špatnou pověstí. Na střední škole byl naprosto pohromou veřejného školství v Gregory. Chodil o několik tříd výš než Laura. Dobře ho znali také na místním policejním oddělení. Ne, nebyl žádný desperát, snad jen těžko vychovatelný.

Spolu s několika hochy, kteří ho na motorkách doprovázeli jako věrní rytíři, kteří následují krále do vyhnanství. Za svůj hlavní stan prohlásili kulečníkovou hernu. Když nebyli tam, byli na lovu. Nic dobrého z nich nekoukalo a každý se jim vyhýbal, jak mohl. Byli vyhlášení divokými pitkami, sprostými nadávkami, rychlou jízdou a nezřízeným životem. Maloměstští Hell’s Angels.

Nejmenovaný vůdce James Paden vyrůstal jako kůl v plotě, neměl žádný zřejmý cíl, neměl také ani trochu úcty k nikomu a k ničemu. Slušní hoši dostávali doma ponaučení, aby se od něho drželi dál, jinak riskují, že se dostanou do potíží. Slušné mladé dívky slýchaly stejné rady, jen s tím rozdílem, že přátelské vztahy s tímto chlapcem by mohly mít navíc mnohem horší následky. Dobrá pověst a přátelství s Jamesem Padenem nešly dohromady.

Ironií bylo, jak působivá byla jeho osobnost. Muže i ženy přitahoval jako každá jiná neřest. Byl zábavný a vzrušující. Hříšný. A proto tak nebezpečný. Stačil určitý pohled, působivě vytažené obočí, jediné lusknutí prsty a snadno ovlivnitelné oběti, lidé bez zábran a se slabou vůlí, se k němu jen hrnuly.

Ke kouzlu jeho osobnosti jistě přispíval i pěkný zevnějšek. Nosil upnuté džíny a trička na tělo, kožené sako se zvednutým límcem a vysoké boty dřív, než se cokoli z toho stalo únosným, natož moderním.

Hnědé vlasy míval odjakživa dlouhé a se střihem si příliš starostí nedělal. Okolní svět pozoroval zadumanýma zelenýma očima ukrytýma za řádkami hustých řas. Ústa měl velmi smyslná, spodní ret plnější než horní. Vypadala jako našpulená, pokud ovšem nezvedal posměšně koutek… jako právě teď, když se otočil a zjistil, že ho Laura upřeně pozoruje.

Věnovala mu prázdný úsměv.

„Přejete si počkat na paní Hightowerovou v pokoji?“

„Až po vás, slečno Lauro,“ odpověděl stejně formálně.

Měla chuť vyhnat mu cynický úsměv z obličeje. Přímo ji svrběla dlaň, jak by mu nejraději jednu vlepila. Místo toho se ale odvrátila a zamířila do přijímacího pokoje. Jakmile vešla, rozsvítila.

James Paden vstoupil a dlouze a hluboce hvízdl. Došel doprostřed pokoje, ruce zasunul do kapes džínsů a zvolna provedl na podpatku otočku o tři sta šedesát stupňů.

Laura si nemohla nevšimnout, že jakkoli zůstal jeho styl oblékání stejný, kvalita oblečení se změnila. Například boty měl drahé. Byly odřené a zaprášené, ale když se na ně pořádně zadívala, poznala, že jsou kvalitní.

A jakkoli se snažila, nemohla přehlédnout, že se za víc než deset let, které uplynuly od doby, kdy ho naposledy viděla, téměř nezměnil. Přibral, zmužněl, ale neztloustl. Pořád byl štíhlý a pevný. Měl ploché břicho, úzké boky, široká ramena a hruď. A stále se pohyboval stejnými vlnivými, kradmými pohyby lovícího dravce. Jako by nikdy nespěchal.

„Tohle je fajnový pokoj.“

„Děkuji.“

„Vždycky jsem chtěl vidět, jak to tu vypadá.“ Bez vyzvání se usadil na jedno z půvabných sedátek. „Ale nikdy mě nepozvali dál.“

„Soudím, že k tomu zkrátka nikdy nebyla vhodná příležitost.“

Laura se rozpačitě posadila na samý okraj čalouněné židle, jako by chtěla v příštím okamžiku zase vstát.

„Ale ne, to je přeci směšné! Vzpomínám si hned na několik příležitostí, kdy jsem docela dobře mohl být pozván.“

Zpražila ho pohledem. Nemohl by jí to trochu usnadnit? Nezdálo se, že by se k něčemu podobnému chystal. Chce snad, aby otevřeně řekla, že lidé jeho ražení by nebyli vítáni na žádné ze společenských akcí, které její rodiče pořádali? Tak netaktní nebyla, i když ji provokoval. Měla příliš zažité dobré způsoby.

„Byl jste starší. Měli jsme každý jiné přátele.“

Její taktnost ho pobavila a hlasitě se rozesmál. „To si tedy pište, že měli, slečno Lauro!“

Naklonil hlavu ke straně a pohlédl na ni škvírkami očí. „Předpokládám, že jste pořád slečna Laura Nolanová.“

„Ano.“

„A copak, copak?“

„Prosím?“

„Ptám se, čím to, že jste stále slečna?“

„Líbí se mi být svobodná žena.“ Rozmrzelost z nezpůsobné otázky byla patrná v každém jejím gestu. Pohlédla na něho chladným modrým pohledem a pohodila hlavou, až jí vlasy sklouzly na záda.

Pohodlně se opřel o vyšívané polštáře, paže rozhodil přes opěradlo a zkřížil kotníky. „Něco vám povím, slečno Lauro,“ protahoval líně slova. „Odjakživa tvrdím, že jediný rozdíl mezi „svobodnou ženou“ a starou pannou spočívá v počtu milenců. Kolik jste jich měla?“

Lauřin obličej zrůžověl zlostí. Napřímila se ještě víc a nasupeně na něj pohlédla. Hluboce jím opovrhovala a doufala, že to pohledem dává dostatečně najevo. „Dost.“

„Znám někoho?“

„Do mého společenského života vám nic není.“

„Tak moment!“ Obrátil oči ke stropu a snažil se budit dojem, že usilovně přemýšlí. „Pokud si dobře pamatuji, hoši z tohoto města se dělí jen do dvou kategorií: jedni se po škole vrátí a pracují ve firmě svého otce, druzí odejdou za většími a lepšími příležitostmi a nevrátí se nikdy. A nevzpomínám si, že by mezi těmi, kteří se vrátili, byl nějaký svobodný mládenec. Co jsem slyšel, všichni jsou ženatí a mají kupu dětí.“ Zabodával se do ní očima. „Tak nějak mi vrtá hlavou, kde jste ke všem těm milencům přišla.“

Laura plála vztekem. Nejraději by mu uštědřila pořádnou lekci, odkázala ho do patřičných mezí a pak ho požádala, ať opustí dům. Všimla si však, jak mu oči září vítězstvím, a rychle ten nápad zavrhla. Nechtěla, aby poznal, že se mu podařilo ji potrápit.

Rty měla tak ztuhlé, že když promluvila, sotva se pohybovaly. „Dáte si při tom čekání něco k pití?“ Přešla několik kroků ke starožitnému likérníku s karafami z olověného křišťálu a nesmírně cenným sklem.

„Ne, děkuji.“

Nezbývalo jí, než se vrátit a posadit se zpět na židli. Připadala si jako ještě větší hlupák. Seděla strnule a snažila se vyhnout jeho pohledu. Rozhostilo se ticho. „Měl jste domluvenou schůzku s paní Hightowerovou?“ Vydal jakýsi neurčitý zvuk, který si vyložila jako souhlas. „Opravdu chcete koupit tenhle dům?“

„Je na prodej, nebo ne?“

„Ano, je na prodej. Jde jen o to, že… Totiž, chci říci…“ Jeho pohled ztěžkl a zchladl. Zaváhala a nervózně si jazykem přejela rty. „Nechápu, co se děje. Paní Hightowerová bývá dochvilná.“

„Vůbec ses nezměnila, Lauro.“

Jakmile ji takto oslovil, naskočila jí na pažích husí kůže. Po uštěpačnosti nezbylo ani stopy, jeho hlas byl měkký a chraplavý, vybavovala si, že zní stejně, jako když se před lety potkávali na ulici. Vždycky zdvořile odpověděla a spěchala svou cestou, aby si snad náhodný přihlížející mylně nevykládal, že se mezi nimi dvěma začíná rozvíjet přátelství.

Poté, co si s Jamesem Padenem vyměnila pozdrav, zůstávala pokaždé z jakéhosi neznámého důvodu lehce bez dechu a poněkud vyvedená z míry. Stačilo, aby vyslovil její jméno, a cítila se kompromitovaná, jako kdyby se jí dotkl. Možná to bylo proto, že jeho oči naznačovaly víc než jen pouhý pozdrav. Setkání ji pokaždé rozrušilo.

Teď se cítila naprosto stejně. Trapně. Jazyk měla jako svázaný. Styděla se a neměla za co. „Jsem starší.“

„Vypadáš líp.“

„Děkuji.“ Ruce měla položené na klíně a nervózně proplétala prsty. Dlaně měla tak zpocené, že vytvořily na sukni vlhkou skvrnu.

„Všechno pořád drží tvar a formu.“ Přelétl ji hodnotícím pohledem muže, který je přirozeně zvyklý svlékat ženy očima. Pak k ní opět zvedl oči a díval se na ni přes závoj řas.

„Snažím se hlídat si váhu.“ Nebylo jí příjemné, že si ji prohlíží s tak bezostyšným sexuálním zájmem, ale nedokázala se přimět, aby ho napomenula, a raději předstírala, že si ničeho nevšimla.

„Pořád máš hebké a zářivé vlasy. Vzpomínáš, jak jsem ti řekl, že takovou barvu mívají koloušci?“ Vzpomínala si dobře, ale odmítavě zavrtěla hlavou.

„Šla jsi po chodbě, upadla ti učebnice chemie a já jsem ji zvedl a podal ti ji. Vlasy se ti svezly do tváře. A tehdy jsem řekl, že mají barvu jako koloušci.“

Nebyla to učebnice chemie, ale matematiky, a událost se přihodila ve školní jídelně, nikoli na chodbě. Neříkala nic.

„Tvé vlasy mají pořád tu samou hřejivou barvu. A kolem obličeje světlé pramínky. Nebo si je teď barvíš?“

„Ne, to je přirozený odstín.“

Usmál se nad její překotnou odpovědí. Laura se ze slušnosti ostýchavě usmála. Dlouho na ni upřeně hleděl. „Je to tak, jak jsem řekl. Jsi nejhezčí dívka ve městě.“

„Nejhezčí bohatá dívka.“

Pokrčil rameny. „Blbost! Ve srovnání s Padenovými byl bohatý každý!“

Laura v rozpacích sklopila oči. James vyrůstal doslova ve „špatné“ čtvrti. Žil v chatrči postavené ze všemožného harampádí, které jeho otec alkoholik dotáhl ze skládky. Zvenčí vypadal domek jako patchworková přikrývka, směšný, ohyzdný příbytek. Laura se sebe sama často ptala, jak jen mohl James v takové chatrči vydržet čistý.

„Bylo mi líto, když ti zemřel otec,“ řekla tiše. Hector Paden zemřel před několika lety. Zpráva o jeho smrti přešla prakticky bez povšimnutí, rozhodně se nenašel nikdo, kdo by ho litoval.

James se zatvářil posměšně. „Vážně? Tak to jsi jediná!“

„Jak se má tvoje matka?“

Nečekaně se zvedl z místa. „Doufám, že dobře.“

Lauru zarážela jeho očividná lhostejnost. Jak James rostl, Leona Padenová vystřídala řadu zaměstnání, aby uživila syna a manžela. Kvůli častým absencím a nemocnosti si však vysloužila pověst nespolehlivé osoby. Krátce po manželově smrti se odstěhovala z chatrče u železničních kolejí do nevelkého útulného domku v solidním sousedství. Od té doby ji Laura téměř nevídala. Paní Padenová příliš nevycházela. Říkalo se, že ji James živí, proto teď Lauru překvapilo, že na zmínku o matce reagoval nedbalým pokrčením ramen.

Přešel po pokoji, vzal do rukou jakousi věc, pečlivě si ji prohlédl, položil na místo a přešel k další. „Proč vlastně tenhle dům prodáváš?“

Laura si připadala jako u výslechu a to se jí nelíbilo. Vstala ze židle a přešla k oknu. Doufala, že zahlédne přijíždět auto paní Hightowerové. „Otec v únoru zemřel a od té doby tu žiju sama. Je absurdní, aby jeden člověk obýval tak rozlehlý dům.“

Zamyšleně ji pozoroval. Soustředila se, aby se tvářila neproniknutelně. „Než umřel, bydleli jste tu jen vy dva?“

„Ano. Matka zemřela před několika lety.“ Odvrátila oči. „Bo a Gladys Burtonovi samozřejmě bydleli v bytě,“ dodala o manželském páru, který v domácnosti vypomáhal, co pamatuje.

„Už tu nepracují?“

„Ne. Propustila jsem je.“

„Proč?“

„Nepotřebuji je.“

„Nepotřebuješ uklízečku, která by ti pomohla postarat se o tohle rozlehlé sídlo? A Bo měl přece na starosti veškerou údržbu a staral se o zahradu, ne?“

„Poradím si sama, baví mě to.“

„Hm.“

Z odpovědi Laura neomylně poznala, že jí nevěří. Jeho pochybovačnost ji dráždila. „Poslechněte, pane Padene…“

„No tak, Lauro! Vím, že je to opravdu dlouho, co jsme se naposledy potkali, ale pro všechno na světě, pořád mi přece můžeš říkat Jamesi!“

„Dobře, Jamesi. Zdá se, že jste se s paní Higtowerovou špatně domluvili. Proč jí nezavoláš a nedomluvíš si s ní schůzku na zítra?“

„Chci si dům prohlédnout dnes.“

Je mi líto. Není tady a nevypadá to, že by přišla.“

„Čekal jsem dlouho venku v šeru, až ses objevila ty. Nepotřebuji k prohlídce realitní makléřku, když jsi tady. Můžeš mě provést domem sama.“

„Myslím si, že se to nehodí.“

Zvedl jedno obočí do tázavého oblouku. „Ale proč, slečno Lauro? Narážíš snad na nějakou necudnost?“

„Jistěže ne!“ odsekla. Jen jsem chtěla říct, že dům je na seznamu nemovitostí, jejichž prodej dojednává paní Hightowerová. Dnes mě požádala, zda by mohla večer ukázat dům klientovi. Souhlasila jsem a slíbila, že odtud zmizím. Přišla jsem jen proto, že jsem si myslela, že už jste oba pryč. Jsem přesvědčená, že zasahováním do její práce bych ji příliš nepotěšila.“

„Mně je jedno, jestli z toho bude mít radost, nebo ne! Já jsem klient. Zákazník má vždycky pravdu a já jen uvítám, když se jí budeš plést do práce. Kdo jiný by mi mohl dům ukázat lépe než člověk, který tu žil od narození?“

Jeho slova pronikala Lauřiným nitrem jako střepy skla. Vskutku, kdo? Kdo znal a miloval každý zastrčený kout a každou skulinu a vrzající prkno v podlaze domu, který postavil její pradědeček? Kdo leštil rodinné stříbro dlouho předtím, než to bylo potřeba, jen pro pouhé potěšení, že se může dotýkat těchto předmětů? Kdo voskoval starožitný nábytek, až se leskl ve slunečních paprscích pronikajících do místností skleněnými tabulkami? Kdo znal příběh téměř každého předmětu v domě? Kdo měl utrápené srdce, protože mu nezbývalo, než dům prodat?

Laura Nolanová.

Kam až její vzpomínky sahaly, dům a jeho historie ji fascinovaly. Jako děvčátko neustále žadonila, aby jí babička stále dokola vyprávěla pohádky, které se jí nikdy neoposlouchaly. A teď, když si uvědomila, že se s domem bude muset brzy rozloučit, měla co dělat, aby se nerozplakala.

„Možná že dům znám lépe než paní Hightowerová, ale i tak si myslím, že nemám důvod plést se do jejích věcí.“

„A není oním důvodem klient?“

Chvatně na něj pohlédla. „Nevím, co tím chceš říci,“ odvětila váhavě. Vykročil kupředu, až u ní stál tak blízko, že musela zaklonit hlavu, aby mu viděla do obličeje.

„Myslíš si, že nejsem dost dobrý, abych koupil tenhle dům.“

Naprosto přesně trefil cíl, čímž ji nepříjemně překvapil. „Nic takového mě nenapadlo.“

„Ale ano, napadlo! Jenomže já peníze mám a můžu si dovolit tenhle dům koupit, ať už si myslíš, co chceš!“

Měla pocit, že je v pasti. Poodstoupila od něj. „Slyšela jsem o tvých obchodních úspěších s těmi… s těmi…“

„Se samohybnými součástkami.“

„Potěšila mě zpráva, že se ti daří!“

Krátce, opovržlivě se zasmál. „Jo, to určitě! Jsem si jist, že si všichni ve městě připíjeli na můj úspěch! Když jsem před deseti lety odešel, byli přesvědčeni, že patřím do vězení, a měl bych tam podle nich sedět ještě teď!“

„A co čekáš, že si budou myslet? Způsob, jakým… Ale to je jedno!“

„Ne, ne, jen dál!“ Opět stál těsně před ní. „Povídej. Způsob, jakým…?“

„Způsob, jakým jste vždycky vyváděli v těch autech, ve kterých ses věčně vrtal!“

„Pracoval jsem v autoservisu. Vrtáním v autech jsem si vydělával na živobytí!“

„Ale bavili jste se tím, že jste v těch vašich autech a na motorkách se zesíleným motorem jezdili bláznivou rychlostí a děsili ostatní řidiče! To pro vás bylo to pravé vzrušení! Stejně jako dnes večer!“ prohlásila a ukázala prostorným oknem na trávník venku. „Proč ses skrýval v těch keřích? Abys mě vyděsil k smrti?“

Zakřenil se. „Nečekal jsem na tebe. Čekal jsem na paní Hightowerovou.“

„Ji bys vystrašil zrovna tak, vyrazit ze tmy na té příšerné, hlučné mašině! Omdlela by. Měl by ses stydět!“

Předklonil se a pobaveně se smál. „Pořád se umíš rozzuřit jako ďas, že mám pravdu, Lauro?“

Uraženě se napřímila. „Jsem mimořádně klidná povaha.“

Znovu se rozesmál. „Vzpomínám si, jak ses pustila do Joea Dona Perkinse za to, že ti v obchodě u pultu s občerstvením vylil třešňovou kolu. Přišla nás tam celá banda, šli jsme si koupit… na tom nezáleží, ale nikdy nezapomenu, jak Joe Don sklopil hlavu a odplížil se z krámu, když jsi mu to nandala! Řeklas mu, že je nabubřelý neohrabaný pitomec!“

Nakláněl se nad ní, až se musela opřít o parapet. Natáhl ruku a laškovně zatahal za pramínek světlých vlasů, který jí sklouzl do tváře. Dlaň pak nechal na místě. „Pamatuji se, jak jsem si říkával, že když se rozzuříš, jsi ohromně vzrušující.“ Pohladil ji po tváři.

„Nedělej to,“ odbyla ho úsečně a odvrátila hlavu.

Smyslný úsměv na jeho rtech přešel v hořký úšklebek. Odtáhl ruku. „Nechceš, abych se tě dotýkal? A proč? Tyhle ruce snad nejsou dost čisté?“ Podržel jí dlaně s roztaženými prsty jen pár centimetrů před obličejem. Jen si je prohlédni, Lauro! Už nepracuji v autoservisu a neopravuji boháčům auta. Je to jasné? Už nemám za nehty kolomaz!“

„Nemyslela jsem…“

„Ale samozřejmě, žes to tak myslela, k čertu! Ale dovol, abych ti něco řekl. Jsem dost čistý, abych mohl vstoupit do vily Indigo č. 22, a jsem dost čistý, abych se tě mohl dotknout!“

Na rtech ucítila horký závan jeho dechu. Vzhlížela k němu ustrašenýma modrýma očima. Přistoupil ještě blíž. Vtom je překvapila světla auta, které přijelo na půlkruhovou příjezdovou cestu před domem. Laura instinktivně uhnula hlavou a snažila se zůstat od Jamese Padena co nejdál.

Nemohla se však pořádně pohnout, dokud jí neustoupil z cesty, a on se nehýbal snad celou věčnost. A když se narovnával, aby poodstoupil, upřeně pozoroval její tvář.

Zneklidnělá si chvatně urovnala vlasy a vlhkými dlaněmi uhladila sukni. Teprve pak vykročila ke dveřím, za nimiž klepala paní Hightowerová.

„Ahoj, drahoušku!“ Realitní makléřka - boubelatá, srdečná a přátelská - za hlasitého povykování vpadla dovnitř. „Omlouvám se za zpoždění, ale zdržela mě jistá neodkladná záležitost. Pokoušela jsem se vám zavolat… Á, zdravím vás! Vy jste jistě pan Paden!“

Vyrazila k němu jako tank Sherman, ruku napřaženou. Srdečně mu potřásla paží. „Ještě jednou se omlouvám, že jdu pozdě. To je báječné, že jste zastihl slečnu Lauru doma, že? Měla bych vám ji představit, ale během telefonátu jste se zmínil, že se znáte, nemám pravdu?“

„Ano,“ přisvědčil tiše.

„Známe se léta.“ Laura se vyhýbala pohledu na něj.

„A dům jste už viděl?“

„Čekali jsme na vás.“

„Dobrá, pak už vás déle nebudu zdržovat. Dům je opravdu půvabný. Lauro, vy dobře znáte jeho historii. Doprovodíte nás, prosím?“

„Velmi ráda,“ odvětila Laura, aniž by si všimla Jamesova nesouhlasného výrazu.

Následující půlhodinu procházeli pohodlně a vkusně zařízenými pokoji sídla. Dům patřil Lauřině rodině už po několik generací a byl pečlivě a s láskou udržován. Některé části by sice zasloužily víc pozornosti, ale jako celek byl dům v bezvadném pořádku. Tvořilo jej čtrnáct pokojů, reprezentativní vstupní hala a hlavní schodiště. Všechny místnosti byly zařízené skvostným nábytkem v novořeckém stylu.

Laura se snažila chovat nezúčastěně, ale jako vždy, když mluvila o vile Indigo, rychle se nadchla. Její posluchači byli pozorní. James okouzloval makléřku a choval se k ní nadmíru zdvořile a ta se vyhřívala na výsluní jeho pozornosti. Kdykoli se paní Hightowerová afektovaně usmála nad nějakou Jamesovou chytrostí, Laura zaskřípěla zuby.

Prohlídku ukončili ve vstupní hale. „No tak, co říkáte, pane Padene, dům je báječný, nemám pravdu? Nepřeháněla jsem, když jsme spolu mluvili po telefonu, viďte?“

„Ne, vůbec ne, paní Hightowerová, ale dobře víte, že já jsem tuhle adresu znal. Odjakživa jsem dům obdivoval zvenčí.“ Vyslal k Lauře významný pohled, ale ta mu nevěnovala pozornost. „Dnes večer si vše pečlivě rozmyslím.“

„Výborně. Pokud budete mít nějaké dotazy, zavolejte mi.“ Makléřka se obrátila k Lauře. „Děkuji vám, že jste nám umožnila, abychom si dnes večer prohlédli dům. Jakmile mi pan Paden dá vědět, jak se rozhodl, ozvu se vám.“

„Díky, paní Hightowerová.“

„Dobrou noc, Lauro.“ Laura sklopila zrak k napřažené ruce. Byla čistá. A také snědá a silná. Dobře tvarovaná, svalnatá paže, která, jak jí vzápětí blesklo hlavou, jistě dokáže vyvinout ohromnou sílu a poskytnout ženě intenzívní rozkoš.

„Dobrou noc, Jamesi.“ Krátce potřásla přitažlivou paží. „Vítej zpátky v Gregory.“

Vyloudil na tváři úsměv, kterým výmluvně naznačoval, že dobře ví, že v Gregory je vítán asi jako skunk na výstavě květin.

Odešel s paní Hightowerovou a Laura za nimi zavřela. I přes mohutné dveře slyšela, jak makléřka štěbetavě vychvaluje dům. Bylo zřejmé, že s budoucím kupcem jedná v rukavičkách. Tak drahou nemovitost, jakou byla vila Indigo, si nemohl dovolit každý. Vážných zájemců, kteří si chtěli dům prohlédnout, tudíž nebylo mnoho. James Paden byl prvním opravdovým kandidátem na koupi a paní Hightowerová nechtěla přijít o případný obchod.

Laura stála u dveří, dokud neuslyšela, že motocykl i auto odjíždějí. Když procházela pokoji a zhasínala světla, vyčítala si, že se paní Hightowerové během odpoledního telefonátu nezeptala na jméno klienta. Makléřka jí řekla jen tolik, že jde o jistého milionáře z Atlanty, který se poohlíží po domě, kde by trávil předčasnou penzi.

Laura očekávala mnohem staršího člověka. Cizince. Rozhodně ne Jamese Padena.

V posledních několika letech o něm v místních novinách psali mnohokrát. Jen pár let poté, co odešel z Gregory, se stal pojmem ve světě závodních automobilů. Pro fanoušky tohoto sportu byl celebritou. Bylo mu přes dvacet a měl na kontě řadu rychlostních rekordů. V atlantských novinách vyšel obsáhlý lichotivý článek, který komentoval konec jeho závodní kariéry. O několik měsíců později Laura četla, že otevřel obchod se samohybnými součástkami.

Od té doby obyvatelé Gregory se vzrůstajícím zájmem sledovali, jak jejich místní rodák vytvořil z onoho prvního obchodu mimořádně úspěšný obchodní řetězec. Poslední zpráva o Jamesi Padenovi - ke kterému se v podstatě nikdo nechtěl hlásit - říkala, že zmíněný řetězec prodal jistému obchodnímu konsorciu za závratnou sumu.

Lauru nezajímalo, kolik má James peněz nebo jak je úspěšný. Pořád byl obhroublý a neměl žádné způsoby. A vychloubal se svými úspěchy před městem, které jím otevřeně pohrdalo, což bylo pro příslušníky nižší třídy, ke které patřil, typické.

Co na tom záleží?

Ji rozhodně nezajímá. Proč si svých milionů spokojeně neužívá v Atlante? V Gregory je nepotřebují!

Bohužel to nebyla tak úplně pravda. Laura peníze zoufale potřebovala.

Starosti ji tížily jako drátěná košile. Nesetřásla je ani když stoupala nahoru po schodišti a následně vstoupila do své ložnice, kterou, jak v duchu spokojeně konstatovala, James při prohlídce domu zahlédl jen zběžně.

Když se svlékala, znovu si s hořkostí připomněla den, kdy ji vykonavatel otcovy závěti požádal, aby za ním zašla. V působivé kanceláři se stěnami obloženými knihami se dozvěděla zdrcující zprávu, že jí otec odkázal jen seznam rozhněvaných věřitelů.

Zděšeně naslouchala jeho slovům, že pokud jde o finance, byl její otec katastrofálním manažerem a rozmařile utápěl rodinný majetek ve špatných investicích a chybných spekulacích. Právní zástupce mluvil laskavě, ale bez obalu. Zhroutila se, vůbec neměla představu, z čeho zaplatí nahromaděné účty.

„Ale my jsme žili…“

Jistě. Randolph by nikdy nepřiznal, že se dostal do potíží, tím méně by dopustil, abyste se vy nebo matka dozvěděly, že se blížíte k finančnímu krachu.“

Laura pečlivě pročítala stránky účetních knih, až ji obrovitá tíha nesnází zcela zahltila. „To abych ani nejedla.“

Je mi líto, Lauro, že jste zdědila tohle.“

Ještě že mám alespoň Indigo,“ prohodila zamyšleně, zatímco se probírala stohem účtů. Muž si zhluboka povzdechl. Zpozorněla. Zvedla hlavu a zírala na něj s narůstajícím strachem. „Indigo mi ještě pořád patří, nebo ne?“ Položil jí svou dlaň na ruku. „Dům je kompletně zatížen hypotékou, má drahá. Banka ohlásila, že pokud během šesti měsíců nebudou moci odečíst ztráty, nemají jinou možnost, než dům zabavit pro nezaplacený hypoteční dluh. Pevně doufám, že se vám podaří dům prodat.“

To byl poslední úder. Položila si hlavu na právníkův pracovní stůl a plakala. Časem se však začínala vyrovnávat s nepříjemnou situací a zaujímat k ní stanovisko. Fakt, že se ocitla bez prostředků, byl sice nejdřív nepřijatelný, nicméně pravdivý. Musela začít jednat.

Pokud možno nenápadně nabídla vilu Indigo k prodeji. Když se zpráva roznesla, přesně podle očekávání musela čelit nepříjemným klevetám a všem vysvětlovala, že ji údržba domu unavuje, že se k domu nechce vázat a hodlá cestovat, aniž by se cítila omezovaná odpovědností za majetek.

S cestováním nelhala - jakmile prodá dům, měla v úmyslu vyrazit z města a najít si práci.

Zhasla, ulehla a jako vždy pozorovala magnólii za oknem. Čas se krátil. Do posledního termínu banky zbýval sotva měsíc. Kdyby oznámila bankrot, všichni ve městě by se dozvěděli o otcově selhání, a to bylo nemyslitelné. Ze všeho nejméně si přála, aby vynikající pověst její rodiny utrpěla trhliny. Musí dům prodat, a rychle.

Raději by se však úplně zruinovala, než by dopustila, aby se do domu nastěhoval takový zvrhlík, jakým byl James Paden!

KAPITOLA DRUHÁ

Laura se probudila pozdě a připadala si jako opilá. Nejdříve nemohla několik hodin usnout, a když se jí to konečně podařilo, spala neklidně. Vzpomínala si, že měla znepokojující sen, ale nedokázala si jej vybavit. Podvědomě tušila, že ani nechce vědět čeho - nebo spíš koho - se týkal.

Sklíčená a s pesimistickou náladou se ostatně neprobudila poprvé. V čase, kdy otec dlouho stonal, pak zemřel a ona zjistila, v jak nepříjemné finanční situaci se ocitla, si stále zachovávala hrdé čelo, ale málem už si nepamatovala, jaké to je, těšit se až se člověk ráno probudí. V poslední době přicházely s každým novým dnem jen další potíže. Dovlekla se do koupelny vedle ložnice a pustila sprchu. Nejprve vařící, pak co nejchladnější, aby se probrala. Neštěstí z ní učinilo apatickou bytost, ale sprcha pomáhala.

Natáhla si staré ustřižené džínsy a tričko s nápisem „Tolik mužů a tak málo času!“. Tričko jí z legrace daroval známý, který jej výhodně koupil na výletě v New Orleans. Bosa a s vlasy zabalenými do ručníku se vydala po schodech dolů, aby si připravila konvici s kávou, kterou nutně potřebovala.

Zvuk domovního zvonku ji vyrušil z polospánku, do kterého upadla, když čekala na překapávanou kávu. Zamířila ke dveřím. Kroky bosých chodidel byly na podlaze z tvrdého dřeva a starožitných perských kobercích sotva slyšet. Letmo nahlédla přes záclony v jídelně, aby zjistila, kdo přichází tak časně ráno. Zůstala stát jako přimražená, s očima zavřenýma, pěsti zaťaté. Potichu zaklela.

Odvážila se pohlédnout do zrcadla v hale. Vzápětí zaúpěla a přála si, aby se bývala raději nedívala. Nenalíčená, bosa, vlasy zabalené v ručníku. Nádhera! Skvělé!

A on ke všemu vypadá senzačně!

Otevřela, ale neříkala nic, jen ho pozdravila s pohledem stejně mrzutým, jako její nálada.

Při pohledu na její oděv si dovolil neodpustitelnou drzost a začal se smát. „Dobré ránko!“

„Zdravím.“

Stála tam, pozorovala ho, jak si čte nápis na jejím tričku a nemohla se hnout z místa. Pak musela vydržet ještě jeho pochybovačný, samolibý úšklebek. Nejraději by mu vrazila facku. Místo toho se dál tvářila znuděně.

Pohlédla přes jeho mohutná ramena a zjistila, že motocykl tentokrát vyměnil za stříbrný sportovní vůz. Značku ani neznala. Auto bylo tak nízké, že na okamžik zauvažovala, jak mohl své mohutné tělo poskládat dovnitř.

„Pozveš mě dál?“

„Ne.“

„Mohu dál?“

„Kvůli čemu?“

„Paní Hightowerová nevolala?“

„Ne.“

Vtom zazvonil telefon. Zamrkal. „Vsaď se, že je to ona!“ Laura k němu beze slova vzhlédla a stála mezi dveřmi jako překážka. „Předpokládám, že ten telefon vezmeš,“ řekl poté, co s ní ani několikeré pronikavé zazvonění nijak nepohnulo.

Navzdory rozrušenému stavu mysli zachovávala klid. Obrátila se k němu zády a kráčela k telefonu, umístěnému v rohu pod schody.

„Haló… Dobré ráno, paní Hightowerová!“ Pohlédla na Jamese, který bez pozvání vešel dovnitř. Zavřel za sebou, podíval se na ni a samolibě se usmál. „Už je tady,“ konstatovala podrážděně. „Uvítala bych, kdybyste předem… Prosím? Že jste volala?… Nejspíš jsem právě byla ve sprše… Dobře… Ale já opravdu…“ Ztěžka si povzdechla a dodala: „Tak dobře… Ano, jsem si tím jista. Ne, nedělejte si starosti. Na shledanou!“

Zavěsila sluchátko a zvolna obrátila obličej k nezvanému hostu.

„Říkala, že si chceš dům znovu prohlédnout. Proč? Viděl jsi ho včera večer.“

Jestli se rozhodnu, že dům koupím, bude to velká investice. Nemyslíš, že bych jej měl vidět i za denního světla?“

„Nejspíš ano.“ Panebože, kdyby aspoň nevypadala tak příšerně! Přála si, aby tričko, které má na sobě, nebylo tak staré, tenké a přiléhavé. Litovala, že si nevzala podprsenku. V podstatě se dá říci, že vzhledem k jeho zkoumavým pohledům by byla nejraději, kdyby byla zahalená dlouhým tmavým rouchem od hlavy až k patám. Měla dojem, že má nohy obnaženější než jindy. „Nuže,“ prohlásila a protáhla se kolem Jamese k jídelně, „projdeme dům ještě jednou. Chovej se tu jako doma. Právě jsem si vařila kávu…“

„Díky, rád si dám taky.“

Zůstala stát na místě a zírala na něj s pootevřenou pusou. Nepozvala ho, aby si s ní vypil kávu. James Paden neměl naprosto žádné způsoby. Každý jiný muž by vycítil, že ji uvádí do rozpaků, a nenápadně by se odebral po svých. Měla vědět, že od něho se podobného uvažování nedočká.

„V kuchyni,“ dokončila větu nepřívětivým tónem.

„Fajn. Stejně si ji chci znovu prohlédnout.“

Následoval ji přes jídelnu do prosluněné kuchyně. Přivítala je vůně čerstvé kávy. „Sedneš si?“ Vyloudila na rtech strnulý úsměv, ale dala si záležet, aby pozvání neznělo přátelsky.

„Za okamžik,“ odvětil nepřítomně. S důkladností šéfkuchaře hodnotil místnost. „Všechno zařízení tu zůstane?“

„O tom jsem nepřemýšlela.“ Sáhla nahoru do skříňky pro šálky a talířky a uvědomila si několik věcí zároveň: že se jí tričko pohybem ještě více napnulo přes prsa, že ustřižené džínsy jsou opravdu velmi krátké a že James Paden nádherně voní. Jeho pleť voněla mýdlem a příjemně aromatickou vodou po holení. Ústa by jistě chutnala po mátě.

Bože chraň, aby někdy měla příležitost je ochutnat, ale…

„Nuže?“

„Nuže co?“ Ruce se jí třásly. Se značným úsilím nalila dva šálky kávy. Odjakživa kuchyň proklínala, že je tak prostorná, a když člověk něco potřebuje, pro všechno aby zbytečně chodil bůhvíkam. V posledních minutách jako by se místnost výrazně zmenšila.

„To zařízení. Díky,“ vzal jí z ruky šálek s kávou.

„A tak. Myslím, že tu zůstane. Je tu od doby, kdy kuchyně prošla rekonstrukcí a modernizací. Já pro ně určitě nenajdu využití, a kdybych je chtěla prodat, moc neutržím. Smetanu nebo cukr?“

„Ne, díky.“ Napil se kávy. „Kam máš namířeno?“

Pozorovala proužek kouře, který stoupal z horké kávy. Po chvíli zvedla oči a střetla se s jeho pohledem. „Kam mám namířeno? Kdy?“

„Až prodáš dům.“

„Někam jinam,“ odpověděla nepřímo.

Několik vteřin na sebe zkoumavě hleděli. Laura uhnula očima jako první. Jak vidíš, veškeré vybavení je ve výborném stavu a bezvadně slouží.“

Pátravě se rozhlédl po kuchyni. Laura byla ráda, že si prohlíží dům a zařízení a ne ji, ale jeho puntičkářství ji rozčilovalo. Všiml si, že mezi obklady chybí kousek malty a rýpl do místa nehtem.

„To je jen uvolněná výplň,“ řekla netrpělivě.

„Já vím. Můžu to dát do pořádku sám.“ Sklouzl pohledem k jejím ňadrům a nijak se nesnažil skrýt okouzlení. Dlouhou chvíli spočíval pohledem na zmíněných partiích a pak zvolna zvedl oči. „Ruce mám opravdu šikovné.“

Po dobu několika úderů srdce zůstala stát okouzlená jeho upřeným pohledem plným zájmu. Pak se rozhněvaně odvrátila. O tom nepochybuji! Pronesla v duchu jedovatě.

Jediným velkým douškem dopila kávu i přesto, že si o ni popálila jazyk, a s hlasitým bouchnutím odložila šálek na pult. Nechtěla ho tu. Vyváděl ji z míry, rozčiloval a stavěl ji do defenzívy. Ale nemohla ho jen tak vyhodit. Byl klientem paní Hightowerové. Měla jedinou možnost uzavřít tenhle obchod co nejrychleji. „Co bys ještě rád viděl?“

Překřížil nohy, opřel se boky o pult a beze spěchu se napil. Po celou dobu z ní nespouštěl oči. „Zatím jsem toho moc neviděl. Co bys mi tak ráda ukázala?“

Dvojsmyslnost jí neunikla, ale nevěnovala jí pozornost. Myslí on vůbec někdy na něco jiného? Jeho pověst holkaře nijak nepřeháněla. Pokud bylo všechno to, co se o něm povídalo, pravdivé, pak mohla považovat za zázrak, že ještě neměl rozepnuté kalhoty.

Se zmíněnou myšlenkou sklouzla pohledem do příslušných partií, aby zkontrolovala situaci. A to neměla dělat. Protože džíny mu báječně padly. Vskutku dokonale. A třebaže byly řádně zapnuté, nemohly zamaskovat jeho pohlaví. A pokud by ji tato vyboulenina pod poklopcem přece jen dostatečně nepřesvědčila, že osoba stojící před ní je opravdový chlap, poživačný samec, pak by tak určitě učinila silná, pevná stehna, která podtrhovala jeho mužnost.

Žádné břichaté tělo. To opravdu ne. Sportovní košile nejen netvořila na plochém břiše záhyby, ale dokonce byla přes hruď lehce napjatá. Laura si namlouvala, že si té zajímavé záplavy zlatavých chloupků ve výstřihu košile vlastně ani nevšimla.

Nicméně poté, co si ho pečlivě prohlédla, nebyla schopna slova. James jako první prolomil ticho. „A co ten sklep?“

„Co je s ním?“

„Včera jsi o něm mluvila, ale neukázala jsi mi ho. Tyhle dveře vedou tam?“

Došla ke dveřím a vzala za kliku. „Klíč visí tamhle,“ oznámila mu a přinutila své nohy pohnout se po kuchyňské dlažbě příslušným směrem. Musela si stoupnout blízko k němu, aby dosáhla na klíč visící mezi lednicí a stěnou.

„Vždycky se zamyká?“

„Ano.“

„A proč? Je tam snad skříň s kostrami všech členů rodiny?“

Odemkla a vrhla k němu přes rameno nevraživý pohled. „Ne, ale je to jediné místo v domě, které jsem nikdy neměla ráda.“

„Proč?“

„Nevím,“ řekla a pokrčila rameny. „Připadá mi strašidelné.“

„Tak to bych nejspíš měl jít první.“

Protáhl se okolo ní. Přitiskla se co nejvíce k zárubni, ale i tak se jí dotýkal. Všude a naprosto nečekaně. Přední částí těla se otřel o její. Celým tělem jí zajiskřilo, připadala si, jako by ji zasáhl elektrický proud. Nijak by ji nepřekvapilo, kdyby viděla létat jiskry.

Při dalším kroku se ohlédl.

„Jdeš za mnou?“

Kdysi zaslechla podobný dialog ve filmu a hrdina reagoval stejně pohotovou a působivou odpovědí. Lauře však nezbývalo než proklínat samu sebe za to, jak uvažuje. „Ne, ne, jen jdi sám. Než se tam porozhlédneš, dám si ještě jeden šálek kávy,“ vykoktala.

„Prosím, pojď. Vážně to tu vypadá strašidelně. A kromě toho bych byl rád, kdybys mě tu provedla. Co kdybych se ztratil? A kdybych se chtěl na něco zeptat.

„Dobrá, já jdu,“ odsekla Laura podrážděně a váhavě položila bosé chodidlo na první dřevěný schod.

„Počkej, pomůžu ti.“

Než si uvědomila, co hodlá udělat vzal její ruku a pevně ji sevřel v teplé dlani. Pomalu ji vedl dolů po tmavých schodech. „Dívej se, kam šlapeš.“

„Napravo dole je vypínač.“ Chodbou se rozléhala tajuplná ozvěna jejího hlasu. Nahmatal vypínač a stiskl. Tma. „Promiň. Zřejmě shořela žárovka.“

„Nevadí. Když necháme otevřené dveře, uvidím i tak dost“

Doufala, že bez světla se mu do sklepa nebude chtít. Dokonce se i částečně obrátila ke schodům, ale držel její dlaň pevně ve své. Neměla jinou možnost, než ho následovat do sklepní místnosti.

Pod bosými chodidly cítila vlhkou podlahu. Vonělo to tu jako čerstvě zoraná půda. Bylo tu zatuchlo. V duchu viděla pavouky a myši a další nepříjemnou havěť.

„Co je ve všech těch sklenicích na policích?“

„Zavařené ovoce, zelenina a džemy. Gladys je tam uložila, než odešla.“

„Jsou dobré?“

„Vynikající. Gladys je báječná kuchařka.“

„Škoda, žes ji musela propustit.“

Laura byla neustále v defenzívě. „Nemusela jsem. Byla to moje volba.“

Už se k věci nevyjadřoval, ale kladl další a další otázky, až se o sklepě dozvěděl vše, co chtěl. Celou tu dobu ji držel za ruku, ale teprve když zamířili zpátky ke schodišti, uvědomila si, jak pevný je jeho stisk. Z kuchyňských dveří na ně dopadalo světlo. Značně se jí ulevilo.

„Zdá se, že ten sklep vážně nemáš ráda.“ Zastavil se na spodním schodu.

„Nemám.“

„A je ti zima.“ Energicky jí začal třít dlaněmi paže. Laura zůstala na okamžik pod jeho dotekem jako omráčená. Jen stála a nechala jeho dlaně klouzat od ramen k loktům a zpět, dokud se nezahřála. Nebo jí snad vrátily teplo rozpaky? James se jí totiž nedíval do tváře ani na prochladlé paže, ale na ňadra, a tak také poznal, že je jí zima.

Prudce odstrčila jeho ruce a vyběhla do schodů. „Musím si dát ještě šálek kávy!“ Jakmile měla dveře za sebou, popadla šálek a chvatně nalévala kávu. „Chceš také?“

Jeden mi stačil, děkuji.“ Pečlivě zamkl dveře od sklepa a klíč vrátil do skrýše. „Ale myslím, že znám něco, co ti pomůže mnohem více než káva.“

Přejel ji svůdným pohledem a pomalým, sebevědomým krokem přišel až k ní. Stejně klidně jí vzal šálek od úst. Mluvil tichým a hlubokým hlasem, který naznačoval, že mezi nimi existuje velmi intimní pouto. Věděla, že by měla utéci, ale nedokázala se pohnout. Dokonce ani tehdy, když zvedl ruce a dotkl se jí.

Zvolna povolil ručník, který měla omotaný kolem hlavy. Mokré vlasy jí sklouzly do obličeje a na ramena. James odložil ručník, zajel jí prsty do vlasů a odhrnul je z obličeje. Zavadil o zamotané mokré pramínky, uvolnil je a několikrát pročísl hedvábné konečky. Pak jemně sevřel dlaněmi krk a bříšky prstů masíroval krční páteř.

„No tak, tlak v hrdle ustoupil, nemám pravdu?“

Určitě ano. A kromě toho ztrácela sílu v kolenou a kdesi hluboko v nitru cítila oheň. Teplo se rozlévalo po břiše a uvolňovalo stehna.

„Ano, je mi líp, děkuji.“

Teď šlo hlavně o to uniknout dřív, než podlehne jeho nepopiratelnému kouzlu. Setřásla jeho ruce a přinutila se, aby ho obešla. Málem upustila šálek, ale v posledním okamžiku se jí podařilo položit ho na stůl. „Že bychom… Že bychom nejprve prošli pokoje v přízemí? A pokud budeš chtít vidět i další místnosti, ukáži ti je.“

„Dobře. Veď mě.“

Fakt, že už neměla ručník kolem hlavy, jejímu sebevědomí nikterak neprospěl. Vlhké, čerstvě umyté vlasy považovala za velmi soukromou věc. Pokaždé, když na ni pohlédl, připadala si zneuctěná a vydaná napospas jeho očím. Přesto doufala, že se ovládne natolik, aby prohlídku přízemí důstojně zvládla. Samozřejmě to všechno byla jen šaráda. I kdyby James Paden požadovanou sumu za dům ztrojnásobil, stejně nehodlala prodat dům právě jemu. Měla pocit, že je od něj téměř neuctivé procházet místnostmi domu. Otřásla se hrůzou při pomyšlení, že se on a jeho neurvalí kamarádi prohánějí jejím domem, jako když o sobotních večerech řádívali v kině, dokud je ředitel nevyhodil.

Jen přes její mrtvolu!

„Tohle je otcova pracovna.“ Vedla ho do prostorné místnosti v zadní části domu obložené dřevem, vybavené nábytkem z dubového dřeva a kůže. Stále se tu vznášela vůně dýmkového tabáku. Na podlaze před krbem ležela předložka z medvědí kožešiny a ze stěny nad krbovou římsou na ně němě cenilo zuby několik loveckých trofejí. Střední části místnosti vévodil starodávný kulečníkový stůl se staromódními koženými pouzdry.

„Hrál kulečník?“

„Často,“ odvětila a usmála se nad milou vzpomínkou.

„To je ovšem velice zvláštní,“ prohodil výsměšně.

Překvapeně se k němu obrátila. „Co je zvláštní?“

„Ten úchvatný rozdíl mezi džentlmenem a lajdákem. Když se člověk poflakuje v herně u kulečníku, dostane okamžitě nálepku lumpa, ale když hraje ve vlastním domě, je džentlmen.“ Znovu zahořkle pohlédl na kulečník, pak na ni. Jdeme nahoru,“ zavelel ostře.

Zlověstný spodní tón jeho hlasu se jí nijak nelíbil. Vést muže, a zvláště muže s pověstí Jamese Padena, po schodech k ložnicím zcela prázdného domu, nebylo nijak jednoduché. Navíc jí připadalo, že jeho rázné „jdeme nahoru“ v sobě skrývá něco víc. Měla strach, že se jí pomstí za všechny křivdy, které musel vytrpět, a nepříjemný pocit v žaludeční krajině ještě zesílil.

V prvním patře však z jeho tváře nepřívětivý výraz zmizel. Laura mu záměrně ukázala nejprve pokoje někdejšího pána a paní domu a doufala, že by ho to mohlo uklidnit. Ale jakmile vyšli do haly, tázavě na ni pohlédl, takže mu ukázala ještě obě ložnice se společnou koupelnou a pak rychle zamířila rovnou ke schodišti a nahoru.

„Teď ti ukážu…“

„A co je tamhle?“

Aniž by se byla obrátila, věděla, co má na mysli. Ukazoval na pokojík v rohu. „To je moje ložnice,“ odvětila neochotně.

„Můžu ji vidět?“

„Je to nutné?“

„Řekl bych, že je.“

Proč tu není paní Hightowerová a nedělá svou práci, aby si zasloužila šestiprocentní provizi? Laura si v duchu vyčítala, že souhlasila s prohlídkou bez přítomnosti makléřky. Její ženská přepjatost ji rozčilovala, ale kdyby tu paní Higtowerová byla, nevnímala by Laura prohlídku vlastní ložnice jako cosi nepatřičného. Jsem přesvědčená, že pokud vyslovíš seriózní nabídku, paní Hightowerová naplánuje…“

„Ale já jsem tu teď.“

Strčil ruce hluboko do kapes, naklonil hlavu a rozhlédl se, jako by tu měl stát do soudného dne nebo dokud nedosáhne svého, záleží na tom, co přijde dřív. Byl nesnesitelně drzý, ale kapitulovala. Kdyby otálela, jen by to oddálilo okamžik, kdy James Paden z domu vypadne. „Tak dobře.“ Nijak se nesnažila zakrýt nelibost. Vrátila se a vedla ho halou zpátky směrem ke své ložnici. Přede dveřmi ustoupila, aby mohl projít. Jeho pohled se okamžitě stočil k posteli, kterou ještě nestihla ustlat. Na polštáři byl dosud dobře patrný otisk hlavy. Pastelové ložní prádlo bylo pomačkané a postel vypadala pohodlně a vyzývavě. Nemravně.

Přešel přímo k ní, posadil se a přejel dlaněmi po přikrývce. „Vždycky mě zajímalo, jak asi vypadá postel Laury Nolanové.“

Chtěla utrousit nějakou ironickou poznámku, například: „Kdybych nebyla zruinovaná, nikdy by ses to nedozvěděl!“ Ale neudělala to. Místo toho řekla: „Omlouvám se, že není ustláno. Ráno jsem to nestihla.“

„Nic se neděje. Mám rád neustlanou postel.“

Polknutím potlačila rozechvění, které ji zaplavilo při pohledu na jeho ruce něžně se dotýkající přikrývky.

Pohlédl na ni doslova žhnoucíma očima, pak vstal a přešel k toaletnímu stolku. Postupně bral do rukou jednotlivé předměty a ukládal je zpět. Prohlédl si její parfémy s rozprašovači, šňůru perel, kterou zapomněla uklidit do sametové kazety, sbírku starodávných kloboukových jehlic, krabičku s křišťálovým prstýnkem, který jí darovala babička.

Poté zaujala jeho pozornost lenoška s podnožkou v rohu místnosti. Dlouho si ji prohlížel, a pak s úsměvem sklouzl očima k Lauře. Měla dojem, že přemýšlí o čemsi mimořádně hanebném.

Přešel k širokým oknům a dlouho stál zády k ní a díval se ven. Z ložnice se nabízel pohled na prostorné nádvoří, přístaviště pro rybáře, kůlnu na čluny a na mořskou úžinu sv. Jiří v dálce.

„Nádherný výhled!“

„Vždycky jsem ho milovala.“

„Tohle bývala vždycky tvá ložnice?“

„Kromě čtyř let, kdy jsem pobývala v internátní škole.“

Obrátil se na podpatku. „Tady jsi spávala, když jsem tě poprvé potkal?“

Přikývla.

„Vždycky jsi mi připadala taková… dokonalá. Nedotknutelná. Jako panenka. Tahle místnost je jako pokojíček pro panenky.“ Znovu pohlédl na lůžko. „Vždycky spíš sama?“

Nasupeně zvedla bradu. „To je moje věc, řekla bych.“

Rozesmál se na celé kolo. „Myslel jsem, jestli si s sebou nebereš do postele třeba plyšové koťátko, pejska nebo medvídka?“

„Ne!“ odsekla, založila si ruce v pase a vzápětí toho litovala, protože rozčileným gestem jen přitáhla jeho pozornost k ňadrům.

„Tenhle pokoj se mi líbí. Je útulný.“ Ovládala se, ale tváře jí hořely a srdce divoce bušilo. Jeho řeči vypadaly nevinně, ale Laura dobře věděla, že promýšlí každé slovo, aby znělo působivě. Nejraději by utekla z místnosti a zakryla si ňadra, která ji zrazovala. „Tamhle je koupelna?“ zeptal se.

„Ano.“

Zamířil k pootevřeným dveřím a vešel. Laura se neodvážila jít za ním. Úplně jí stačilo, když s ním pobývala v ložnici. Nechtěla dopustit, aby ji znovu uváděl do rozpaků.

Po chvíli vyšel. „Tohle viselo na tyči od sprchy. Je to suché.“ Hrůzou zbledla. V natažené ruce držel její ponožky, podprsenku a kalhotky.

„Dě… Děkuji,“ vypravila ze sebe směšně a sáhla po suchých věcech. Ještě bylo poznat, že se jich dotýkal. Hedvábí si dosud udržovalo teplo jeho dlaně. Pohodila prádlo na židli, jako kdyby šlo o nějaký usvědčující důkaz špinavého zločinu.

„Tak jo, myslím, že pro dnešek by to stačilo,“ prohlásil.

Vyšla za ním z pokoje. Sotva se pohybovala a nebyla schopná slova. Dole u schodů počkal, až se k němu připojí, a nechal se odvést ke dveřím. „Až se rozhodnu, zavolám paní Hightowerové a ta dá vědět.“

„Dobře.“

V tuto chvíli nemělo smysl říkat mu, že by jeho nabídku na koupi domu nepřijala, ani kdyby byla sebevíc lákavá. Jen by ho to popudilo. Ve skutečnosti stejně pochybovala, že měl o koupi domu vážný zájem. Proč by si muž jeho ráže, nezávislý bouřlivák, věšel na krk odpovědnost, kterou s sebou neslo vlastnictví historického sídla?

Zřejmě si chtěl dům prohlédnout jen proto, aby ukojil zvrácenou zvědavost. Nikdy předtím ho nepozvali dovnitř. Teď měl peníze a slávu a mohl si chodit, kam chtěl, aniž by pociťoval jakákoli společenská omezení. Nepochybně ho těšilo, že může se všemi zatočit, teď, když se karty obrátily. Do vily Indigo ho nikdy nepozvali, proto přišel, aby jí svůj úspěch „omlátil o pusu“.

„Doufám, žes dostal, proč jsi přišel!“ prohodila jedovatě a okamžitě svých slov litovala. James Paden se cestou ode dveří zarazil a pomalu se k ní obrátil. Už nevypadal jako třicetiletý milionář. Zase mu bylo osmnáct, byl divoký, neukázněný a nebezpečný. Neposlušná kadeř mu sklouzla přes obočí. Poznávala ironický úšklebek přecházející do úsměvu, který před lety vídala na stránkách ročenky jejich střední školy.

Znovu zavřel předtím pootevřené dveře. „Ne tak docela.“ Jediným mrštným pohybem ji popadl za paže, obrátil a přitiskl zády ke dveřím. Dlaněmi se zeširoka opřel po stranách její hlavy, přiblížil se k těsně k ní a vmáčkl koleno mezi její stehna. Rty zaútočil na její ústa. „Ne! Ne!“ Uhýbala hlavou ze strany na stranu.

Byl však vytrvalý a neoblomný. A přestože vůbec nepoužil ruce, v okamžiku, kdy dobyl její ústa horoucím polibkem, kapitulovala. Tiskl jí ústa, jazykem je ovládal i hladil. V teple jeho polibku roztál poslední Lauřin pokus o odpor.

Byl to jeden z oněch dravých polibků, o kterých si myslela, že existují jen ve filmech. James byl hladový a vychutnával její ústa, jako by to byl vynikající, bohatě zdobený zákusek, a přitom jemně pohyboval nohou mezi jejími stehny.

Když konečně zvedl hlavu, měla rty vlhké a zrůžovělé, oči zamžené a tělo teplé a poddajné. Sklouzl očima k ňadrům, drze se dotkl vyvýšeného středu jednoho z nich a třemi pomalými krouživými pohyby palcem učinil bradavku ještě pevnější. „Ach, zlato, jsi tak skvělá!“ zamumlal a znovu ji začal líbat.

Lauru uráželo, s jakou opovážlivostí s ní jednal, a ještě víc ji popuzovala vlastní tichá rezignovanost. Konečně se mu vymanila a odstrčila ho. Bez dechu mu zírala do obličeje, tělo strnulé zlostí. „Proč to děláš?“

Byla znechucená až do morku kostí, ale on se jejím vztekem nejspíš jen dobře bavil. „Napadlo mě, že potřebuješ pořádnou pusu.“

Než stačila rázně odpovědět, byl pryč.

„Lauro, já to nechápu.“

Laura držela u ucha sluchátko a třela si čelo v marné naději, že tím uleví dunivé bolesti hlavy. Rozhovoru s paní Hightowerovou se předem obávala a jak se ukázalo, byl přesně tak složitý, jak předpokládala.

„Mrzí mě, že vás musím zklamat, ale smlouva je nepřijatelná.“ Představovala si, jak realitní makléřka na druhém konci telefonu pomalu počítá do deseti.

„Ale vždyť nabízí přesně tolik, kolik chcete! Do puntíku!“

Já vím, já vím!“ Laura se kousla do spodního rtu. „O peníze nejde.“

„Máte snad s prodejem nějaké postranní úmysly?“

„Ne, to jistě ne.“ Makléřka se ptala čistě teoreticky, protože dobře věděla o naléhavosti prodeje. „Tak o co tedy jde?“

Laura se zavrtěla na židli. „O peníze ne. Problém je v kupci.“

„Rozumím.“

„No, řekla bych, že nechápete, co mám na mysli, paní Hightowerová. Prosím, věřte mi, že nejsem domýšlivá. Pochopte, tenhle dům odjakživa patřil mé rodině. Pro mě to není jen majetek. Má pro mě cenu, kterou nelze penězi vyjádřit. Vlastnictví takového sídla s sebou přináší velkou zodpovědnost. Chci mít jistotu, že ten, kdo dům koupí, bude tuto skutečnost brát v úvahu.“

„Pochybuji, že by pan Paden byl nedbalým vlastníkem. Má pověst rafinovaného byznysmena.“

„A sukničkáře,“ pomyslela si Laura hořce. Dosud byla znechucená sama sebou kvůli dopolední příhodě. Jak jen tam mohla stát a dovolit, aby s ní takhle zacházel?

Ve škole chodila o několik tříd níž než James, ale jeho líbací dovednosti byly všeobecně známé. Dívky, které jim podlehly, se chlubívaly. Ty ostatní jim sice tajně záviděly, ale i tak je navždy označily cejchem „zkažených holek“ a každá dívka, která dbala na svou pověst, se jim zdaleka vyhýbala. Co jen se to s Laurou stalo? Nejenže podlehla, ona se dokonce zapojila!

„Nemluvím o zdatnosti v podnikání,“ vyjela ostře a vylila si tak na makléřce vztek. Vzápětí pokračovala mnohem smířlivějším tónem: „Mluvím o prožívání. Poutech. Smyslu pro trvalé hodnoty. Lituji, paní Hightowerová, ale myslím si, že James Paden není tím pravým kupcem.“

„Měla jsem dojem, že jste v zoufalé situaci,“ konstatovala makléřka chladně.

„To jsem,“ odvětila Laura stejně mrazivým tónem. „Ale pokud nejste schopna respektovat, že s takovým sídlem je spjatý určitý odkaz, pak se jistě najdou jiní…“

„Omlouvám se,“ přerušila ji paní Hightowerová. „Samozřejmě chápu, že máte k domu citový vztah. Je nepříjemné, že vzhledem k nešťastným okolnostem si nemůžeme moc vybírat. Co mám říci panu Padenovi?“

„Povězte mu, že jsem jeho nabídku odmítla.“

„Nepatří k lidem, kterým by se snadno říkalo ne.“

I tak se to dalo nazvat… „Udělejte, co budete moci.“

Jistě,“ odvětila paní Hightowerová sklíčeně.

Lauru mrzelo, že makléřce způsobila potíže, ale byla přesvědčena, že jinak jednat nemůže. Pokud to půjde, udělá vše, co bude v jejích silách, aby James Paden dům nezískal.

Stalo se přesně to, co paní Hightowerová předpovídala. Lauřino odmítnutí nezůstalo bez odezvy. Realitní makléřka toho odpoledne dvakrát telefonovala s dodatečnými návrhy k původní smlouvě. James dvakrát značně zvýšil nabídku, ale Laura tvrdošíjně odmítala. Nakonec unavená jeho zarputilostí a náznaky výčitek ze strany makléřky opustila dům, aby nemusela znovu zvedat telefon.

Bylo páteční odpoledne a ulice města se hemžily lidmi, kteří nakupovali na víkend, dělníky spěchajícími do banky proplatit výplatní šeky a mladými lidmi, kteří se právě začínali bezcílně „poflakovat po hlavním tahu“.

Od moře vál mírný větřík, a vzduch tak byl příjemně vlhký. Na teplou večeři neměla Laura ani pomyšlení, proto zastavila jen u stánku s čerstvým ovocem a zeleninou, aby si nakoupila suroviny na ovocný salát.

Právě si vybírala nejšťavnatější georgijské broskve, když jí těsně za zády zastavilo auto. Dveře u spolujezdce se otevřely a téměř jí zavadily o lýtka. Obrátila se. Ze dveří se vyklonil James Paden a zamyšleně na ni pohlédl. „Nastup si.“

KAPITOLA TŘETÍ

Nevěnovala mu pozornost a obrátila se zpátky.

„Řekl jsem, aby sis nastoupila.“

Dál se plně soustředila na broskve.

„Jak jistě víš, Lauro, bouřlivé výstupy mi nijak nevadí, ale mám dojem, že tobě by se nelíbilo, kdybych tě teď popadl za vlasy a vtáhl dovnitř. Takže pokud nechceš poskytnout počestným občanům Gregory pikantní důvod k debatě u dnešní večeře, uděláš dobře, když nasoukáš svou roztomilou tělesnou schránku do toho zatraceného auta.“ „

Mluvil tiše a klidně, ale z jeho hlasu cítila výhrůžky, které nebylo radno brát na lehkou váhu. Zatím si nikdo nevšiml, že s ní mluví, ale v okamžiku mohlo být všechno jinak. Měla i tak dost potíží a vůbec nemohla potřebovat, aby bylo její jméno spojováno s jeho. Možná byl bohatý, ale stále se nenaučil dobrému chování. Lidé v Gregory mají dlouhou paměť.

Usoudila, že udělá lépe, když s ním pojede, dokud si ho nikdo nevšiml, než aby riskovala, že vyplní hrozbu a udělá scénu.

„Vrátím se později, pane Potee,“ zavolala na majitele tržnice. Právě se věnoval jinému zákazníkovi a jen jí zběžně pokývl.

Posadila se na sedadlo spolujezdce a chvatně za sebou přibouchla dveře. James zařadil a sportovní vůz vyrazil jako raketa. Laura se zabořila do měkkého koženého sedadla, ve kterém už stejně téměř ležela.

James jel rychle, ale obratně. Ale Lauře se při bleskurychlé jízdě ulicemi města tajil dech a uklidnila se až na rovině za městem.

„Nemohla bych vědět, kam vlastně jedeme?“ Zeptala se jeho profilu.

Jestli byl rozčilený, nedával to nijak najevo. Seděl zabořený do sedadla, a když neřadil, pravým zápěstím ledabyle spočíval na volantu potaženém kůží. Levý loket mu vyčníval z otevřeného okénka. Jako by si ani nevšiml, že mu vítr cuchá vlasy, natož aby ho zajímalo, že Lauře úplně zpustošil účes. Než odpověděl, krátce na ni pohlédl. „Na parkoviště.“

„Par…“ Nedokázala to ani vyslovit. V ústech jí najednou vyschlo. Odvrátila hlavu a upřela pohled dopředu. Silnice vedla na východ k pobřeží úžiny sv. Řehoře. Za okamžik uvidí mezi korunami stromů mořskou hladinu.

Silnice se zužovala, až dojeli ke slepému konci na mokřinatém pobřeží zátoky. James vypnul silný motor. Byli v opuštěných končinách a zdejší stromy jako by kolem nich vytvářely zlověstnou hradbu. Po větvích se hustě vinuly úpony vinné révy a špičky borovic sahaly do oblak.

Samotná pláž byla jen úzkým pruhem písku se sem tam rozesetými chomáči mařice pilovaté. Stmívalo se a v malých skupinkách se začínali shromažďovat noční ptáci. Nad línými vlnami, které šplouchaly o pobřeží, tiše bzučel hmyz.

Když James přehodil paži přes opěradlo jejího sedadla, Laura bezděky nadskočila. „Uvolni se.“

„Vsadím se, že jsi to říkal všem dívkám, které tu s tebou byly,“ odsekla jedovatě a odtáhla se ke dveřím.

Rozesmál se hlubokým, svůdným smíchem. „Když o tom tak přemýšlím, tak ano.“

„A poslouchaly? Myslím, jestli se uvolnily.“

Línýma, ospalýma očima jí pohlédl na ústa. „Většina ano.“

„A ten zbytek?“

„Ty byly tak vzrušené, že se uvolnit nedokázaly.“

„Vzrušené?“

„Ano, myšlenkami na sex.“

Musela ses zeptat, že ano, ty hloupá?

„Prostě z toho, že jsou tu se mnou.“

Byl neuvěřitelně domýšlivý. Posměšně odfrkla. „Aha, ale já nejsem ani uvolněná, ani vzrušená. Byl bys prosím tak laskav a odvezl mě zpátky na tržiště, abych si mohla vyzvednout auto a jet domů?“

„Ne, ještě ne. Nejdřív si trochu popovídáme.“

„Popovídat si můžeme po telefonu, řekla bych? Pak by to byl řádný rozhovor podle běžných zvyklostí. Ale ty jsi v životě nic řádného, co by odpovídalo běžným zvyklostem, neudělal.“

„To je pravda.“ Usmál se a naklonil se blíž. „A víš co? Mám dojem, že právě to se ti na mně líbí. A hodně. Proto ti srdce bije jako vyplašenému zajíčkovi.“

Nechtěla jeho pozorovacím schopnostem oponovat, jednak proto, že měl v obou směrech pravdu, jednak proto, že rychlého bušení srdce si mohl všimnout jedině při pohledu na tričko, které se jí na hrudi chvělo. Pro jistotu znovu upřela ledový pohled dopředu. „Proč jsi nepřijala moji nabídku na koupi domu?“

„Protože byla nepřijatelná.“

„Nabízel jsem tolik, kolik jsi chtěla.“

„Od člověka, který koupí vilu Indigo, chci kromě peněz i něco jiného.“

„Například co?“

„Například odpovědnost.“

„Aby se o dům staral?“

„Nehodlám prodat dům nespolehlivému kupci, který jej pak nechá chátrat.“

„Nic takového jsem neměl v úmyslu.“

Jsem přesvědčená, že o dům brzy ztratíš zájem. Je příliš odříznutý od okolního světa. V Gregory není onen báječný noční život, na který jsi jistě zvyklý. Brzy tě bude otravovat město a konečně i ta odpovědnost spojená s vlastnictvím takového sídla, jakým je Indigo.“

„Chci tu trávit penzi.“

„Penzi?“ zeptala se s neskrývanou pochybností. „Ve dvaatřiceti?“

„Ano, penzi,“ prohlásil a do tváře se mu postupně vloudil úsměv. „Dokud nevymyslím zajímavý způsob, jak vydělat další miliony.“

Nikdo, kdo měl jen trochu cti, nemluvil o vlastních finančních úspěších. Poslední poznámkou jen potvrdil, jak je neomalený. Ale chová-li se on jako neotesanec, pak ona může postupovat stejně. „Nechci dům prodat tobě. Tečka.“

„Proti diskriminaci máme zákony,“ reagoval klidně.

„Vymyslím nějaký způsob, jak je obejít.“

„Mohu si tohle sídlo dovolit.“

Já vím. Ale vila Indigo není odměna, kterou dostaneš za dobře odvedený džob.“

„Co tím naznačuješ?“ V sebeobraně se zachvěl a Laura poznala, že začíná být nervózní.

„Chci říci, že nepotřebuješ ani tak nutně sídlo, jako respekt a uznání spojené s jeho adresou. Vůbec nechápeš, že čest a ušlechtilost nejsou na prodej. Vážnost si nekoupíš ani za všechny ty miliony, Jamesi Padene!“

Rozezleně vysunul spodní čelist, ale neodporoval. Teprve po chvíli řekl: „Tak dobře, prohlédla jsi mě. Ale sama jsi ještě průhlednější. Já znám skutečný důvod, proč mi nechceš dům prodat.“

„A co by to tak mohlo být?“ zeptala se líbezným tónem.

Její rezervovanost ho popudila. Chňapl ji za paži tak rychle, až vyděšeně nadskočila. „Moje peníze nejsou dost dobré, to je ten pravý důvod!“

„To není…“

„Poslouchej! Moje peníze nejsou „staré peníze.“ Nepelichaly v bankovních sejfech po celé vznešené generace! Vydělal jsem si je, ale ne obděláváním téhle předrahé nížiny, ale prodejem zboží! Pro lidi jako jsi ty, nejsem o nic víc než obyčejný pouliční prodavač! Neznám ani jméno svého dědečka, natož abych věděl, kolik měl peněz. Můj rodokmen není možné vysledovat až do občanské války anebo ještě lépe, až před ni. Býval jsem nezvedeným dítětem místního opilce, tak kdo si ksakru myslím, že jsem, když se pokouším koupit vilu Indigo č. 22? Tohle si přece myslíš?“

„Ne!“ zalhala.

Lehce s ní zatřásl. „Tak tedy, dovol, abych ti něco řekl, Lauro Nolanová! Už nejsi tak vysoko a možná ani nikdy nebudeš! O tvých finančních potížích vím všechno! Modrou krví účty nezaplatíš, že? Rodinné jméno ti na živobytí nevydělá, nemám pravdu? Když je člověk bez peněz, banku náhle ani za mák nezajímá, kdo byl jeho dědeček! Jsi na mizině! K čemu je ti teď rodokmen, no?“

V očích ji pálily slzy ponížení. Nemohla se smířit s tím, že Paden ví o její nešťastné finanční situaci i dluzích. „To je odporné, že si vůbec dovolíš takhle mluvit!“ Násilím uvolnila paži ze sevření. „Nepotřebuji tebe ani tvé peníze!“

„To určitě! Jsi zadlužená až po ten tvůj nos, který jsi nade mnou odjakživa ohrnovala. Ať se ti to líbí nebo ne, zachráním tě. Žádnou frontu dalších zákazníků, kteří by se hlučně dožadovali převzetí vily z „tvých“ urozených rukou, nevidím. Nemáš jinou možnost, než prodat dům lumpovi, jako jsem já, a to tě trápí.“

„Chtěla bych domů,“ zavrčela.

„Tak co ti jde na nervy nejvíc, řekni? Že já teď mám peníze a ty ne? Že James Paden je ten, kdo rozhoduje? Že budu žít v domě, jehož práh jsem ještě před několika lety nesměl překročit, protože jsem toho nebyl hoden?“ Významně se odmlčel. „Nebo to, že jsem tě dnes líbal a tobě se to líbilo?“

Nasupeně na něho pohlédla. Všechno v ní se bouřilo. „K čertu, ten dům dostaneš! Jen už mě odvez k mému autu! Teď hned!“

Znenadání vzal její obličej do dlaní. Snažila se vykroutit, ale prudce jí trhl, aby ji měl přímo před sebou. „Nebylo to poprvé, že?“ pronesl klidně.

Držela víčka pevně zavřená. „Prosím, chci zpátky do města.“

Dlouhou chvíli na ni upíral oči. Tvář měl zachmuřenou a napjatou. Konečně ji pustil a usadil se zpátky na sedadlo. Otočil klíčkem v zapalování a motor se s burácením probudil k životu. Jeli mlčky.

Tržiště už bylo zavřené. Jakmile sešlápl brzdu, Laura okamžitě otevřela dveře a vystoupila. „Večer zavolám paní Hightowerové.“ Prudce za sebou zavřela dveře. Počkal, až Laura odjede, a teprve pak sám nastartoval.

Měsíc v úplňku jí vrhal do pokoje truchlivé stíny. Ležela v posteli a uvažovala nad tím, že v tomhle pokoji jí bylo dopřáno strávit vlastně jen strašně málo chvil. Nemohla takový žal unést. Měla zlomené srdce a pochybovala, zda se rána někdy zahojí. Odloučení od vily znamenalo totéž, jako vyříznout jí srdce. Jak bez ní bude žít?

Neměla však na vybranou. Do dvou dnů bude patřit někomu jinému. Ve smlouvě bude uvedeno jméno Jamese Padena.

Když Laura zavolala paní Hightowerové, že poslední nabídku pana Padena přijímá, makléřka byla velmi překvapená, což se dalo čekat. Laura se ani slovem nezmínila, jaké útrapy jí připravil, než ji donutil kapitulovat. Makléřka měla jedinou starost, a to, aby se prodej uskutečnil co nejrychleji a ona dostala štědrou provizi.

„Smlouvu mám připravenou. Pokud ji ještě dnes večer oba podepíšete, pozítří můžeme mít hotovo. Zítra ještě budu muset vyřídit řadu dokumentů, ale pan Paden chtěl uzavřít obchod co nejdříve. Samozřejmě jen v případě, budete-li souhlasit.“

„Pozítří!“ vykřikla Laura zděšeně. „Vždyť nebudu mít ani čas, abych si sbalila věci!“

„Času budete mít dost. Smlouva stanoví, že máte třicet dnů na vyklizení domu.“

Alespoň nějaká útěcha, i když ne příliš velká. Do třiceti dnů bude muset navždy opustit vilu Indigo č. 22. Nedokázala na to nemyslet, stejně jako na polibek, který jí toho rána dal James Paden.

Nebo na jiný, o kterém se v narážce zmínil později.

Dlouhá léta po oné události se Laura snažila vymazat tu vzpomínku na něho z mysli. Teď ji sám vynesl na světlo a ona se s tím musí nějak vyrovnat. Jako dospělá možná uvidí nepříjemnou událost z jiného pohledu. Vybavila si ten večer po fotbalovém zápase a zaplavily ji známé rozporuplné pocity.

Byl chladný páteční večer. Listopad. Chodila tehdy do prvního ročníku střední školy. Mráz ji štípal do tváří, když běžela po betonovém schodišti. Pospíchala k školnímu autobusu, který čekal na vzdálenějším konci parkoviště. Najednou se jakoby odnikud vynořilo několik mladíků na řvoucích motorkách a utvořilo kolem ní kruh. Výfukové plyny se srážely a vytvářely v mrazivém vzduchu mlhu. Byla lapena do pasti.

„Ale, ale, kohopak to tu máme?“ pronesl líně jeden z nich. „Nejspíš jednu z těch holek, co se pořád natřásá. Jakpak vám říkají, zlato?“

„Mažoretky, tupče!“ odvětil jeden z kumpánů. „Správně, a tohle je jedna z nich. Vypadá na mrštnou tanečnici, ne?“

Mysleli si, že jsou neobyčejně vtipní, a hlasitě se chechtali. Ne však tak nahlas, aby si jich všimly ostatní dívky ze souboru, které už nastupovaly do autobusu. Měly namířeno na večírek, který se po zápase konal. Jejich fotbalové družstvo vyhrálo a všichni měli slavnostní náladu. Školní autobus se otřásal smíchem a veselím. Kdosi vzal s sebou bubínek a energicky vyťukával pochodový rytmus. Laura se ocitla v zajetí temného stínu budovy a pochybovala, že ji ostatní zahlédnou. Odcházela jako poslední, takže za ní už nikdo nešel.

„Nechte mě na pokoji!“ pronesla co nejžoviálnějším tónem. Srdce jí bilo divoce a nahlas. Motorkáře poznávala. Byli to členové gangu, kteří se bezcílně proháněli ulicemi města a prováděli neplechu. Jako jednotlivci nemuseli být tak špatní, ale jakmile se ocitli pohromadě a vzájemně se popichovali, mohli být nebezpeční. Laura byla natolik rozumná, že dostala strach.

Ten, který ji oslovil jako první, popojel těsně k ní. „Nejdřív nám zatancuješ, holčičko! Při zápase jsme tě neviděli dost zblízka! Nemám pravdu, hoši?“

Ostatní se rozesmáli a horlivě souhlasili. Povzbuzen hlasitou podporou mladík natáhl ruku a strhl Lauře kabátek od školní uniformy. Zůstala stát v kraťoučkém lesklém úboru, jaký s ostatními mažoretkami nosívaly na vystoupení. Na fotbalovém hřišti lesk krásně vynikl, ale zblízka vypadal úbor lacině a nevkusně. Laura si všimla potměšilých pohledů okolostojících mladíků a hrdlo se jí sevřelo hrůzou.

Chtěla utéct, ale vrazila prudce do dalšího motocyklu, kterého si předtím nevšimla. Na stroji seděl obkročmo James Paden, uznávaný vůdce party, s cigaretou v koutku zachmuřených rtů. Od té doby, co před třemi lety ke všeobecnému údivu dokončil školu, ho příliš nevídala.

Věděla, že pracuje v autoservisu na předměstí, ale do takových končin neměla důvod chodit. Veškeré opravy rodinných automobilů zajišťoval Bo. Jen občas zahlédla Jamese ve městě, ale promluvila s ním jen tehdy, když ji sám oslovil.

Jednou se jí v obchodě Safeway stalo, že vhodila do prodejního automatu minci, ale cola nikde. Vtom přišel James Paden, postavil se za ni a uhodil do přístroje pěstí. Vzápětí se objevila plechovka s nápojem. James ji vzal, otevřel a podal Lauře. Poděkovala. Vyloudil na tváři úsměv, kterým ji svlékl, a beze slova odkráčel.

Teď mu stála tváří v tvář a byli v jeho rajonu. Obočí nad zamyšlenýma očima s těžkými víčky měl zachmuřené. Brada vystupovala mezi špičkami vyhrnutého límce kožené bundy. Seděl obkročmo, stehna široko od sebe, na stroji s motorem, který běžel naprázdno a zněl jako kočičí předení. I James Paden vypadal, jako by předl. Kocour, který právě lapil večeři.

Zhluboka potáhl z cigarety a vyfukoval kouř, až měl hlavu zahalenou jako nějaký přízrak. Pak odhodil cigaretu na asfalt. „Kam ten spěch, slečno Lauro?“

„Na… na večírek se souborem.“ Nervózně si navlhčila rty. Zbývajících pět motorkářů se k ní zezadu přibližovalo víc a víc a blokovalo jí tak jedinou únikovou cestu. Jeden utrousil necudnou poznámku o jejích nohách.

James kývl bradou k přátelům. „My vám s hochy uspořádáme večírek sami.“

Rozesmáli se. Jo, na to vem jed!“ prohodil jeden z nich.

Laura se roztřásla chladem a obavami. „Ostatní očekávají, že půjdu s nimi!“

„Vždycky děláte, co se od vás čeká?“ zeptal se Paden.

Než stačila odpovědět, dal se autobus se skřípáním do pohybu. Parkoviště zůstalo opuštěné. Laura sledovala jeho zadní světla, dokud nezmizela z dohledu.

„Zatraceně! Smůla, co?“ Ozval se jeden z mladíků za jejími zády. „Odjeli a nechali tě tady, tanečnice!“

Lauru zachvátila panika. Pohlédla na Jamese. „Prosím.“ Oči se jí zalily slzami.

„No tak, předveď nám nějakou zábavu, děvče!“ Mladík ji poplácal po hýždích.

Otočila se. „Nech toho! Neopovažuj se mě znovu dotknout!“

„No, no, nejsem si jist, jestli snesu tu tvou nafrněnost, drahoušku! Proč jsi tak namyšlená?“

„Je nervózní, protože si zapomněla tyčku. Počítám, že jí budu muset dát do ruky něco jiného, aby měla s čím točit!“

Smáli se, až chrčeli. Mladík, který mluvil naposledy, sesedl z motocyklu. „Uvidíme, jak se umíš seznamovat s novými přáteli!“ Vyrazil kupředu a chytil ji za ramena.

„Ne!“

Laura vykřikla a začala se s útočníkem prát. Podařilo se jí uhodit ho pěstí do brady. Rozzuřeně zaklel a o to víc se snažil ji přemoci. Když se ukázalo, že Laura vzdoruje víc, než se zprvu zdálo, přispěchali mu kumpáni na pomoc. Laura zoufale bojovala a přitom žalostně volala o pomoc.

„Nechte ji být!“

Klidně vyřčená slova prořízla temnotu jako meč. Všichni až na jednoho ustoupili. Ten dychtivě tiskl svá ústa k jejím a rukou jí neomaleně mačkal hýždě.

„Řekl jsem, abys ji nechal být!“ Tentokrát zazněla slova mnohem pronikavěji. Samozvaný milovník zvedl hlavu a pohlédl přes rameno na vůdce.

„Proč?“

„Protože jsem to řekl!“

„Ksakru, právě se začíná předvádět! Chce to!“

„Nehodlám to opakovat!“

Mladík se nejprve chtěl přít, ale nakonec vyhrál jeho zdravý rozum. Věděl, jak se Paden uměl rvát, a nechtěl to schytat.

Jakmile Lauru pustil, James ji chytil za zápěstí, zkroutil je a postrčil dívku hrubě kupředu, až jí málem zlomil vaz. „Nasedni!“ přikázal jí a kývl k zadnímu sedadlu.

Neotálela a vyškrábala se za něj. Chladná kůže ji nečekaně zastudila na nahých stehnech. Nadechla se. Mrazivý vzduch příjemně chladil v ústech a zahnal pivní pachuť polibku, kterému byla nucena se podřídit.

„Podejte jí kabát!“ přikázal James. Jeden z kumpánů mu vyhověl. James počkal, až Laura vklouzne pažemi do rukávů. „Uvidíme se později,“ kývl na své věrné přívržence a sešlápl plyn. Stroj se rozeřval a vyřítil se z parkoviště do přilehlé ulice. Laura nemohla pochopit, jak to, že se při zabočování na rohu nepřevrátili.

Nechápala téměř nic, měla jen strach, aby se na motorce udržela. James měl zřejmě tytéž obavy, protože se otočil a křikl: „Chyť se mě!“ Neměla na vybranou, a tak ho váhavě objala pažemi kolem pasu. Pod koženou bundou cítila teplé, svalnaté tělo. Vyděsila se. Takhle důvěrně se chlapce dosud nedotýkala. Jenomže tohle už nebyl chlapec, ale muž.

„Kde je ten večírek?“

Já už tam nechci jít! Jen mě prosím odvez domů!“

Neptal se kudy. Věděl, že Laura bydlí ve vile Indigo č. 22.

I když jel rychle, svému strachu neunikla. Došlo jí, co se mohlo stát, a rozplakala se. Slzy se jí valily po tvářích a v mrazivém větru téměř namrzaly.

Zabořila tvář do límce Jamesovy bundy. Voněl kůží a Old Spice, jeho vlasy ji šlehaly do tváře. Jakmile vyjeli z městských ulic na hrbolaté venkovské silnice, přimkla se k němu pevněji a bezděčně svírala jeho boky mezi stehny.

Poznala, kdy zabočil k vile, ale nezvedla hlavu, dokud se neocitli na okrouhlé příjezdové cestě. V domě se nesvítilo. Rodiče po fotbalovém zápase odešli s přáteli a měli za to, že Laura půjde s ostatními na večírek.

Motocykl zastavil, ale Laura se nehýbala. Seděla a tiskla se k nejzlobivějšímu klukovi, který kdy ulice ulicích Gregory pobíhal. Zvolna uvolňovala paže.

Jsi v pořádku?“ zeptal se a otočil se k ní. Setkala se s jeho očima a napadlo ji, že má nádherné řasy. Přikývla. „Určitě?“ Opřela se mu o ramena a sesedla z motocyklu.

„Ano. Děkuji.“ Hlas se jí chvěl. Měsíční svit odhalil mokré pramínky na tvářích. V očích se jí leskly slzy.

James sesedl a postavil se před ni. Očima jí zapátral ve tváři. Koutek úst se mu zkřivil letmým úsměvem. „Máš rozmazanou rtěnku.“

Zvedl ruku k jejímu obličeji a palcem jí přejel po rtech a setřel šmouhy od rtěnky, kterou používala, jen když vystupovali na fotbalových zápasech. Ještě několikrát ji pohladil po rtech a očima přitom sledoval každý pomalý pohyb palce.

Jaksi na něj zapůsobila její zranitelnost. Tak jemné rty ještě nikdy necítil. Pohlédl jí do očí. Byly doširoka otevřené, nevinné, zmatené, zalité třpytivými slzami.

Podlehl okamžitému popudu. Sklonil hlavu a políbil ji. Byl to jemný, něžný a soucitný polibek, ale přímo na rty. James ji něžně začal líbat.

Byl to zdaleka nejdůvěrnější polibek, jaký kdy zažila.

Dráždivé vjemy mířily dolů a nacházely cíl v kolébce jejího ženství. Ňadra byla plná vzrušení. Málem ho objala, ale náhle se zarazila. Příval touhy, který prožívala, ji vyděsil a muže, jenž způsobil, že se cítila tak nejistá, najednou nenáviděla.

„Zachránils mě před svými kumpány jen proto, abys mě měl pro sebe?“

Jamese její nevraživost překvapila. Dokonce o krok ustoupil. Vzápětí se usmál známým drzým úsměvem a rychle ji přelétl očima. „Pro mě jsi příliš bezkrevná, Lauro!“

Přehoupl nohu přes sedadlo, sešlápl plyn a jakmile motor naskočil, vyrazil po příjezdové cestě, až jí ohodil bílé lakovky štěrkem.

Od té doby ho Laura neviděla. Znovu se s ním setkala až včera večer, kdy vykročil ze stínu verandy jejího domu. A zase s ním přicházely potíže. Opět jednal jako její zachránce a stejně jako tenkrát, ani teď o jeho zásah nestála.

Měla na sobě stejné oblečení jako na otcově pohřbu, což přesně vystihovalo její náladu. Branou společnosti Georgia Land and Title Company prošla zpříma a se vztyčenou hlavou. Jenom ten, kdo ji opravdu dobře znal, by mohl poznat, že v nitru je zdrcená.

„Dobré ráno, Lauro,“ pozdravil ji James Paden o pár minut později, když vešla do soukromé kanceláře, kam byla uvedena.

Strnule se usmála. „Dobré ráno, Jamesi.“

„Doufám, že ti tahle doba vyhovuje.“

Zaskřípala zuby, aby neodsekla, že k tomu, aby postoupila rodinné sídlo jemu, nebude nikdy vhodná doba. Jakmile se ovládla a odvážila se promluvit, řekla: „Chci to vyřídit co nejrychleji.“

Přisunul si židli k její. Odzbrojilo ji, jak „normálně“ vypadá. Normálně v tom smyslu, že byl oblečený jako obyčejný byznysmen. Měl na sobě třídílný oblek, který mu dokonale padl, košili barvy slonové kosti a elegantní kravatu s hnědým proužkem. Manžetové knoflíčky byly zlaté, stejně jako kravatová spona pod naškrobeným límečkem. Hnědé boty měl nablýskané. Vypadal jako model mladého ctižádostivého podnikatele přesně ve stylu Madison Avenue. Laura si nevzpomínala, že by ho někdy zahlédla oblečeného jinak než v džínách. Oblečení mu padlo, ale když se odvážila pohlédnout mu do očí, zjistila, že se tváří stejně zachmuřeně a vzpurně jako vždycky.

Paní Hightowerová ukončila konverzaci s jedním z úředníků a s předstíranou důležitostí přispěchala ke stolu, kde seděla Laura s Jamesem. „Vše je v pořádku a připraveno k podpisu.“

Laura přehlédla stoh dokumentů a chvatně jeden po druhém podepisovala. Poté makléřka předala listiny Jamesovi a také on se podepsal na příslušných vytečkovaných linkách.

Laura odloučila mysl od činů. Kdyby uvažovala o tom, co právě činí, nedokázala by záležitost dovést do konce. Vnímala tuhle schůzku jako něco, co se musí vydržet. Třeba jako návštěvu zubaře, kdy bolest snášíme s vědomím, že výsledek nám bude ku prospěchu.

Úředník, se kterým předtím rozmlouvala paní Hightowerová, podal na závěr Lauře šek. Zatímco paní Hightowerová květnatě gratulovala Jamesovi k jeho novému domovu, Laura pohlédla na šek.

„Tohle bude asi nějaká chyba!“ ozvala se znenadání. Ve třech párech očí se zračilo překvapení. „Tady!“ zamávala šekem. „Částka je příliš vysoká.“

Jsem si jist, že je vše v pořádku,“ ujistil ji úředník a nasadil si brýle na čtení.

„Provize paní Hightowerové a srážky z půjčky, které bude prodávající muset zaplatit, nejsou odečteny,“ vysvětlovala. U nemovitosti, která se prodávala za tak vysokou sumu, šlo o značnou částku.

„Pan Paden všechno zařídil,“ prohlásila paní Hightowerová a s úlevou se usmála. „Bylo to dohodnuto ve smlouvě.“

Laura oněměla. Pohlédla na Jamese, který si provinile prohlížel špičky bot. „Musím si tu klauzuli prostudovat,“ zamumlala.

Když byla konečně volná a mohla odejít, přitočila se k Jamesovi a po straně prohodila: „Mohli bychom si na okamžik promluvit mezi čtyřma očima?“

Usmál se. „Jistě, zlato. Právě jsem tě chtěl požádat o totéž.“

Zvědavé oči za psacími stroji náhle znehybněly, proto Laura dovolila, aby ji vzal za loket a odvedl přes kanceláře ven na chodník.

„Co abychom si zašli na oběd?“ zeptal se, jakmile za sebou zavřeli dveře.

„Nepotřebuji tvou dobročinnost,“ zasyčela. Kvůli všetečným zaměstnancům, kteří je možná ještě pozorovali, zachovávala usměvavou tvář, ale její slova zněla tak pronikavě, jako by měla každou chvíli vybuchnout.

Opřel se o cihlovou zeď. „Neřekl bych, že pozvání na oběd je možno nazvat charitativním činem.“

„Nesnaž se být roztomilý!“ Zuřila a cítila, jak ji prozrazuje krev, která se jí hrnula do tváří. Jen doufala, že si toho nikdo jiný nevšiml. „Mluvím o penězích navíc, které jsem prodejem získala. Provize paní Hightowerové měla být vyplacena z mého zisku. Měla jsem zaplatit…“

„Měl jsem dojem, že ti to dlužím.“

„Nedlužíš mi nic.“

„Vynutil jsem si, abys mi dům prodala. Chtěl jsem ti to oplatit.“

„Nech si svoje laskavosti! Tohle bylo obchodní jednání, nic víc. Jak jsi sám onehdy hloupě poznamenal, nezbývalo mi, než sídlo prodat. Ale ať jdu raději k čertu, než abych od tebe vzala jediný cent!“

„Obchod je uzavřen, Lauro. Dostala jsi šek. Doporučuji ti, abys od této chvíle pročítala smlouvy pozorněji.“

„A já doporučuji tobě, abys šel ke všem čertům!“ Otočila se na podpatku tmavomodrých lodiček a rozzlobeně odkráčela.

„Znamená to, že z oběda nic nebude?“ Ten muž byl nesnesitelný.

Domů přišla rozzuřená. Svlékala se a jednotlivé kusy oblečení odhazovala, jako by byly zamořené jedem. Oběd! Jak se vůbec odvažuje být zdvořilý?

Když se trochu uklidnila, zatelefonovala právníkovi a oznámila mu, že má pro něj připravený šek k proplacení. „Tak to bychom měli pro začátek,“ prohlásil se zjevným nedostatkem nadšení.

„Začátek? Myslela jsem si, že to bude odpověď našim prosebníkům.“

„Částka rozhodně postačí k pokrytí hypoték, které si váš otec sjednal na nemovitý majetek, ale nedokážeme ji šikovně rozdělit všude tam, kde by to bylo potřeba.“ Pročítal seznam částek.

„No dobrá, dobrá,“ hlesla Laura sklíčeně, když konečně dočetl. „Zdá se, že stále někomu něco dlužím. Ale dům je mým jediným majetkem. Nic jiného nemám.“

„Máte ještě domovní vybavení,“ připomněl nenápadně.

„Ale to je moje? namítla. Jsou to rodinné cennosti!“

„Mají svou cenu, Lauro!“ nechal ji chvíli uvažovat. „A kromě toho, k čemu jsou vám teď dobré? Kam je dáte?“

Měl pravdu. Obrátila se s žádostí o místo učitelky na několik soukromých škol po celém jihu. Pro nic jiného neměla kvalifikaci ani schopnosti a líbila se jí představa, že najde na zimu útočiště v některé prestižní soukromé dívčí škole. Taková práce jí ale nezaplatí dostatečně velký dům na úrovni, kam by mohla uložit všechen nábytek, který dosud zaplňoval prostorné místnosti vily Indigo. A poplatek za uskladnění by představoval další zbytečné výdaje.

„Nejspíš máte pravdu,“ uznala. Přišla o dům. Proč by tedy neměla přijít také o nábytek? Do očí se jí draly slzy, ale s vypětím sil je zadržela. „Kam se mám obrátit ohledně prodeje těch věcí?“

„Zařídím to sám, jestli dovolíte.“

„Nechci, aby to ve městě každý věděl.“

„Chápu. Navrhoval bych poohlédnout se po diskrétní aukci mimo město. Možná v Atlantě. Nebo v Savannah, ale to je zřejmě příliš blízko.“

„Atlanta bude lepší. Najděte prosím nějaké důstojné místo.“ V duchu slyšela halekání pouťového vyvolávače a připadala si jako ve zlém snu. „Kolik dostanu za ten příborník od Sheratona?“

Právník ji ujistil, že se o všechno postará tak, aby jí to vyhovovalo. Na závěr jí připomněl, že na to, aby vyklidila prostory, má pouhých třicet dnů a zavěsil.

Toho večera Laura po dlouhém pláči konečně usnula.

Vzbudila se brzy ráno s přesvědčením, že bušení v hlavě je následek proplakané a bezesné noci. Pak si ale uvědomila, že bušení není uvnitř její hlavy a zní, jako kdyby někdo přitloukal hřebíky.

Odhodila přikrývku, doškobrtala k oknu a odhrnula závěsy. Zůstala stát s otevřenými ústy. James Paden se rozháněl kladivem v zasklené besídce, kterou otec postavil jako dárek k jejím dvanáctým narozeninám.

V mžiku se obrátila a vyrazila z pokoje dolů po schodech. Bylo ještě hodně brzy a v místnostech bylo šero a chladno. K zadní verandě doběhla v rekordním čase. Rychle odemkla a otevřela dveře.

„Zatraceně, co to tu děláš?“ Vstoupila na dlážděnou terasu.

Kladivo se zastavilo na půli cesty mezi jeho rameny a hlavičkou hřebíku. Vzhlédl a usmál se na ni. „Dobré jitro. Probudilo tě bouchání?“

„Co to tady děláš?“

„Chráním investici,“ odpověděl klidně. Položil kladivo a cestou k terase si utíral rukávem pot z čela. „Dnes bude horko.“

„Jamesi Padene,“ procedila mezi zuby. „Chci vědět, proč tu v tuhle denní dobu děláš takový pekelný rámus! Myslela jsem, že mám třicet dní na to, abych se vystěhovala.“ Třicet dní klidu. Třicet dní, aniž by se na něho musela dívat. Doufala, že se s ním už nikdy nebude muset setkat.

„To ano, ale říkal jsem si, že mezitím provedu nějaké opravy. Je tu pár věcí, které si zasluhují pozornost. Nechci, aby sídlo zchátralo ještě víc než dosud.“

Dost se jí ulevilo, když zjistila, že nemá v úmyslu strhnout její milovanou besídku, ale kritika se jí nepříjemně dotkla. Samozřejmě věděla, že na besídce je potřeba opravit pár latěk, ale na řádnou opravu neměla peníze. Nezanedbávala sídlo úmyslně. „Není možné provádět opravy, dokud jsem tady,“ prohlásila tvrdohlavě.

Položil chodidlo na nízkou zídku, která vedla kolem terasy, a opřel se rukama o stehno. Předklonil se, zvedl k ní hlavu a medovým hlasem se zeptal: „Kdo mi bude říkat, co můžu? Vila je moje.“

Prudce se nadechla. Měl pravdu. Byla v situaci, kdy mu sotva mohla nařizovat, aby odešel. A protože bylo nutné pořídit soupis nábytku, který měl být prodán v aukci, nemohla ani zařídit stěhování dřív než před dohodnutým termínem.

Pevně stiskla rty. Cítila hluboký odpor ke svému podřadnému postavení a ještě více se jí příčilo, že on si je této skutečnosti vědom a plně toho využívá.

„Pak zřejmě nemám do těchto záležitostí co mluvit. Ale od tebe je to netaktní.“

„Nikdo mi ještě nevyčítal, že bych byl taktní!“

„Dej mi laskavě vědět, až budeš potřebovat jít do domu,“ prohlásila nadutě. „Nechci, abys za mnou slídil!“

„Proč bych to dělal? Bojíš se snad, že tě nachytám jen v noční košili a s ruměncem ve tváři?“

Pohlédla na sebe a vypískla. Vypadala přesně tak, jak ji popsal. Vyskočila z postele a úplně zapomněla přehodit přes sebe župan.

Kvapně se dala na ústup zadními dveřmi. Spěchala tak, že se bosými chodidly sotva dotýkala podlahy. V zádech jí zněl jeho hluboký, chraplavý smích.

KAPITOLA ČTVRTÁ

Jestli se hodlá promenovat kolem jejího - pardon, svého domu - měl by si alespoň obléci košili, pomyslela si, když chystala snídani a podívala se kuchyňským oknem ven.

Bylo to už druhé ráno, kdy se probudila a zjistila, že muž, který připravuje dívky o dobrou pověst, ten neobyčejný zhýralec James Paden, už je v plné práci. Tentokrát se činil na přístavišti v jižní části pozemku.

Pravdou je, že se věnoval věcem, kterým ona mohla jen bezmocně přihlížet, ale Lauru stejnou měrou rozčilovala jeho schopnost financovat opravy, i skutečnost, že je majitelem domu, protože ta ho opravňovala k tomu, aby se tu producíroval, aniž by se staral, jak vypadá.

Právě si vykračoval po terase k jediným dveřím, kterými pokradmu jukla ven. Byl uhřátý a upocený a zatraceně přitažlivý. Ustoupila z dohledu, a než otevřela na zaklepání, počítala do deseti.

„Ahoj!“

„Ahoj!“ odpověděla na pozdrav o poznání méně vesele. Dnes si dala práci, a než sešla dolů, oblékla se, aby ji znovu nepřistihl v nočním prádle. Měla na sobě staré džínsy a vytahané tričko. Vlasy si svázala šátkem.

„Vyspala ses dobře?“ Mile se usmíval a stejně příjemně mluvil. Jen oči prozrazovaly svéráznou individualitu. Drze ji přelétl pohledem od hlavy k patě.

„Děkuji, dobře. Potřebuješ něco?“

„Sklenici ledové vody, prosím. Chtěl jsem si vzít termosku, ale zapomněl jsem.“

Nepříliš ochotně mu podala sklenici vody. „Díky. Něco tu voní!“ Dlouze se napil.

„Slanina. Myslím, že už se pálí!“ Vrhla se k plotně, vypnula hořák a kleštěmi nabrala křupavou slaninu z pánve.

„Dnes jsem neměl čas se nasnídat,“ poznamenal významně ode dveří. Laura zaskřípala zuby. Chtěl z ní vydolovat pozvání na snídani. „Nejspíš si pak budu muset zaběhnout do města pro koblihu. No jo, ale než se tam dostanu, budou oschlé. Začínají je smažit ve čtyři…“

„Dobrá… Na jaký způsob máš rád vejce?“

Široce se usmál a natáhl si košili, kterou do té doby pohupoval v ruce. „Myslel jsem, že se nezeptáš. A vejce sním tak, jak je připravíš.“

„V lednici je pomerančový džus. Dej si.“ Když rozbíjela do mísy další vejce, třásly se jí ruce. Kousek skořápky spadl dovnitř. Nezbylo než vylovit kluzkého ďáblíka špičkou prstu. Nemilosrdně šlehala vejce do pěny a vylévala si na nich nervozitu.

Alespoň že si natáhl košili! Předtím skrytá za závěsem u okna z kuchyně pozorovala, jak se na přístavišti sklání nad prkny, která vyměňoval, a slunce mu opaluje snědé tělo do ještě tmavšího odstínu. Bronzová záda měl samý sval.

Pohlédla na něho a všimla si, že většinu knoflíků na košili nechal rozepnutou. Jeho hruď byla přitažlivější než vábná vůně snídaně. Tvořily ji pevné svaly, které podněcovaly fantazii, a spousta jemných hnědých chloupků, ve kterých se ženské prsty musely ztrácet.

Staré obnošené džíny si zřejmě oblékl jen proto, aby ji rozčilil, pomyslela si. Byly od mastnoty a od barvy, všude samý flek, místy prošoupané a neslušně obepnuté. Pas měly nízko na bocích a nad ním zahlédla pupík. Raději ani nepomyslela na to, co bylo pod ním.

„Máš je ráda tuhá?“

Laura upustila kuchyňskou špachtli. „Cože?“

„Míchaná vejce. Příliš řídká mi nechutnají.“

„Ach tak. Ano, jistě. Tuhá jsou nejlepší.“

Bez ptaní jí podal dva talíře. Naložila je horkými, nadýchanými vejci; která rozčileně honila naběračkou po pánvi.

Když bylo jídlo na stole a káva v šálcích, usadili se ke stolu a dali se do jídla. Je to výborné,“ zamumlal James.

„Děkuji. Než k nám nastoupila Gladys, připravovala jsem každé ráno snídani pro otce.“

„Pro nikoho jiného?“ tázavě zvedl hlavu. „Nikdy jsi nepřipravovala snídani pro jiného muže?“ Napil se kávy.

„Do mého soukromí ti nic není, Jamesi Padene, což jsem ostatně už několikrát řekla.“

„Vaříš dobře. Vypadáš dobře.“ Přeměřil si ji zelenýma očima. „Byla bys dobrou manželkou.“

„Děkuji.“

„Proč ses ještě nevdala?“

„A proč ne ty?“

„Kdo říká, že jsem svobodný?“

Chvatně vzhlédla. Jsi ženatý?“

„Ne.“

Laura se snažila nedávat najevo, jak se jí ulevilo. Nechápala, proč ji to vůbec zajímá. Snad jen proto, že skutečnost, že by se líbala s ženatým mužem, ji děsila. Samozřejmě nutno dodat, že on líbal ji, nikoli obráceně. Přesto jí zjištění, že je svobodný, bylo příjemné, jakkoli si to nechtěla přiznat.

„Ale řeč není o mně. Mluvili jsme o tobě. Pověz mi, proč se tak pěkná dívka jako ty nevdala.“

„Jsem žena,“ pronesla odměřeně. „A vdávat jsem se nechtěla.“

„Hm. Líbilo se ti chodit s několika klukama najednou.“

„Tak nějak. Dáš si ještě toast?“

„Promiň, ale mně zkrátka nepřipadáš jako přelétavá dívka.“

„Žena. A mohli bychom se prosím bavit o něčem jiném než o mém milostném životě?“

„Jistě.“ Šibalsky se usmál. „Třeba o tom mém?“

„Ne!“

Lauřina odpověď ho rozesmála. Ve snaze zakrýt podrážděnost vzala prázdné talíře a odnesla je ke dřezu. „A teď mě prosím omluv, musím zařídit milion věcí.“

„Co kdybys šla k přístavišti a dělala mi společnost?“ Zasunul jí uvolněný pramínek vlasů do šátku a přejel jí prstem po tváři.

„Sedět celý den na molu a dívat se, jak pracuješ? Ne, díky.“

„Můžeš se opalovat. A aby to bylo spravedlivé, já to budu pozorovat.“ Špičkou prstu se dotkl jejího ušního lalůčku.

„Myslím, že to nepůjde.“

„Nebo můžeš plavat. A až budu s prací hotov, zaplavu si s tebou. To zní dobře, ne?“

Znělo to nebezpečně. Každá žena, které to jen trochu myslí, by si v jeho blízkosti oblékla místo plavek brnění! „Už jsem říkala, že mám ještě spoustu práce. Chceš na mě dotírat celých následujících třicet dní?“

„Dvacet devět.“

Setřásla jeho ruku, odvrátila se, rozladěná nemístnou připomínkou, že za necelý měsíc bude muset navždy opustit svůj domov.

„No tak, omlouvám se.“

Vzal ji za ramena a obrátil k sobě. „To ode mne bylo nezdvořilé.“

Smutně svěsila ramena. Bojovnost byla ta tam. „Jen říkej, co chceš. Není potřeba chodit kolem horké kaše.“

Na okamžik na sebe upřeně pohlédli. Zvedl oči k temeni její hlavy. „Nač ten šátek? Co máš v plánu?“

„Musím udělat soupis nábytku do aukce.“

„Do aukce?“

Zachmuřeně přikývla.

„A všechno?“

„Skoro. Nejspíš si nechám pár kousků, které mám nejraději, ale chci toho zlikvidovat co nejvíc.“

Obrátil se a něco si pro sebe zamumlal. Laura měla dojem, že zaslechla jméno svého otce a nějakou nadávku, ale nepostřehla mezi tím žádnou spojitost.

James vyšel z kuchyně. Laura ho v rozpacích následovala a našla ho, jak stojí u vchodu do haly a pozorně nahlíží do salonu. Ruce měl opřené o boky a kousal se do spodního rtu.

Nečekaně se k ní obrátil. „Poslyš, tak si říkám, co kdybys nábytek nedávala do aukce, ale raději ho prodala mně?“

„Já…“ Na okamžik oněměla. „O nábytek jsi neprojevil zájem.“

„Tak se o něj zajímám teď. Mělo mě to napadnout dřív. Kde bych sehnal nábytek, který by se do domu hodil lépe než ten, který už tu je? I kdyby se mi to povedlo, stálo by mě to spoustu času a starostí. A nakonec bych stejně neměl to pravé.“

„To je pravda, ale…“

„Dám ti slušné peníze. Jestli myslíš, můžeme každý kus zapsat samostatně.“

Laura věděla od právníka, že na aukci by mohla získat víc peněz, prodá-li vybavení domu po jednotlivých kusech, než když odprodá nábytek jako celek jednomu kupci.

„Dobře,“ rozhodla spontánně. I když už ve vile nebude bydlet, uklidňovalo ji pomyšlení, že vybavení zůstane netknuto.

„Tak to bychom měli,“ pronesl a spokojeně zamnul rukama. „Kde začneme?“

„Začneme hned teď?“

„A proč ne? Stejně jsi to měla v plánu!“

„To ano, ale…“ Sepsání veškerého inventáře a vytvoření ceníku potrvá hodiny, možná dny. Představa, že stráví tolik času ve společnosti Jamese Padena, ji deptala. „A co veranda?“

„Mohu ji dodělat kdykoli jindy.“

„Nevidím důvod, abys to řešil.“ Hlavou jí bleskl vynikající nápad. „Sestavím seznam a doplním ceny, které jsou podle mého mínění přijatelné. Až bude soupis hotov, můžeš si ho projít. Případné tvé připomínky vyřešíme potom.“

Zavěsil si palce za poutka u kalhot a rychle ji přejel očima. „A jak mám vědět, že mě nepodfoukneš?“

„Prosím?!“

„Nezbohatl jsem tak, že bych běžně kupoval zajíce v pytli.“

„Zajíce…“

„Ne,“ pronesl samozřejmě a nijak si nevšímal jejího zmateného pobouření. „Budu spokojenější, když seznam sestavíme spolu.“

„Pochybuješ snad o mé bezúhonnosti?“ zeptala se nevěřícně. „To tebe přistihli, jak kradeš koláčky ve školní jídelně, ne mě!“

„Ty si to pamatuješ?“

„Rozhodně!“

„Neukradl jsem je. Dáma, která měla na starosti zákusky, mi je tajně podstrčila. Jenom to později nepřiznala.“

„Nevěřím.“

Líně se usmál. „Kdybys věděla, za co jsem je dostal, uvěřila bys.“

Teď už nepochybovala, že mluví pravdu. Zrudla. Jsem úzkostlivě poctivá,“ vrátila se k tématu.

„Pak určitě nebude vadit, když ti budu nahlížet přes rameno.“

Zhluboka se nadechla a dlouho nasupeně vydechovala. „Najdu blok a dvě tužky.“ A naštvaně odběhla do salonu k sekretáři královny Anny.

*

„Neuděláme si přestávku na oběd?“

Laura odložila blok a přeměřila svého „asistenta“ strohým pohledem. „Měl jsi přece snídani!“

„No jo, ale už před pěti hodinami! Mám hlad!“

Díval se jí na ústa. Znepokojeně udržovala mezi oběma odstup. I jí se svíral žaludek, ale ne hladem.

S inventarizací začali v jídelně. Sepsali jednotlivé kusy nábytku a pokračovali čínskými příborníky a stříbrnými komodami. Byl to puntičkářský, časově náročný úkol, přerušovaný Jamesovými příznačnými pokusy o vtipkování a jalovou konverzaci. Zvláště ho zajímalo, co dělala od doby, kdy ji viděl naposledy, což bylo před deseti lety.

„Potřebuju něco, abych vydržel!“ zanaříkal.

„Co máš na mysli?“ vzhlédla k němu a vzápětí toho litovala. Podle toho, jak se tvářil, bylo jídlo jen jednou z možností.

„Ptáš se na jídlo?“

„Ano, samozřejmě že na jídlo.“

„Piknik.“

„Piknik?“

„Zůstaň tady.“ Odrazil se od židle, na které seděl obkročmo s bradou podepřenou o opěradlo. „Něco schrastím a přinesu to sem.“

„Copak, najednou mi věříš?“ Zamrkala s hranou nevinností.

„Asi tak jako ty mně,“ prohodil přes rameno a ledabyle vyšel z místností. Laura se na něho ušklíbla, ale neviděl ji.

Za několik minut se vrátil a nesl plastový podnos s ovocem a sýrem, různými sušenkami a dvěma sklenicemi ledového čaje. Položil podnos na podlahu k širokému oknu a usadil se vedle. „Pojď, posaď se.“

„S tím piknikem jsi to myslel vážně, že?“

„Jasně! Ale takhle je to ještě lepší. Nejsou tu mravenci.“

„V létě jsme s matkou a otcem o nedělích pořádávali pikniky,“’ řekla zamyšleně a pak se posadila vedle něho a opřela se o parapet.

Naložil na slanou sušenku sýr a podal jí ho. „Padenovi nebyli vyhlášení nedělními pikniky.“ V jeho hlase nebyla ani stopa po zahořklosti. „Myslím, že doháním, co jsem jako dítě zameškal.“

Ukusovala sušenku a litovala, že se zmínila o své rodině. Jejich sociální postavení se nedalo srovnat. Laura si dobře uvědomovala, že se narodila v příslovečné bavlnce.

Je s podivem, že k ní James necítí nenávist Nebo snad ano? Proto chtěl koupit vilu Indigo? Věděl, že prodat rodinné sídlo právě jemu, bude pro ni tou nejhořčější pilulkou, kterou kdy byla nucena spolknout? Trestal ji snad proto, že byla typickou představitelkou těch, kteří ho uráželi svou nevšímavostí?

„Tvá matka je určitě ráda, že teď můžete chodit na pikniky spolu.“ Laura na něho pokradmu pohlédla. Nervózně vysunul spodní čelist.

„Ani nevím.“

„Vy se spolu nevídáte?“

„Ne.“

„Vůbec?“

„Ne.“

„Ví, že ses vrátil?“

Pokrčil rameny. „Možná se jí to doneslo.“

Laura byla nepříjemně překvapená. Trochu ji zklamal, že se nesešel s vlastní matkou. Když ji naposledy potkala, byla rozhodně lépe oblečená než v předchozích letech, ale vypadala stále stejně unaveně, sklíčeně a ustaraně, jak si ji Laura odjakživa pamatovala. Jak mohl tak bezohledně zanedbávat vztah s jedinou příbuznou?

Nečekaně natáhl ruku a stáhl Lauře šátek z hlavy. Sluncem prozářené hnědé vlasy se jí rozvlnily po ramenou. „Takhle je to lepší.“

„Proč to děláš?“ vyštěkla zlostně.

„Proč si tím svazuješ vlasy?“ odpověděl rychlou otázkou.

„Chtěla jsem…“

„Nevypadat moc přitažlivě.“

„To je absurdní. Proč bych to dělala?“

„Abych netoužil po tvém těle.“ S jemným klapnutím zubů zavřela ústa. Je to tak?“ Kousl do chřupavého dílku jablka. Uplynulo pár okamžiků. Nenapadalo ji nic, co by řekla. „Zamrzl ti jazyk?“

„Větší nesmysl jsem ještě neslyšela.“

Chraplavě se zasmál. „Vidím do tebe, Lauro, stejně jako jsem prohlédl noční košilí, kterou jsi měla na sobě včera ráno. Nebo snad doufáš, že jsem zapomněl, jak roztomile jsi vypadala, když jsi tu pobíhala rozcuchaná?“

„Ráda bych, abys na to zapomněl.“

„To se nestane. Ještě dlouho si budu pamatovat, jak ráno vypadáš.“ Bezostyšně jí pohlédl na ňadra. „Jak vypadá všechno.“

„Už mám dost.“ Vrátila kousek sýra zpátky na podnos.

Rychlým pohybem ji chytil za zápěstí dřív, než se stačila zvednout z místa. „Já jsem ještě neskončil.“

„Ale já už nic nechci.“

„Kam jdeš?“

„Vrátím se k práci.“

„Zůstaň se mnou.“

„Nechce se mi.“

„Jsi vyděšená?“

„Prosím?“

„Slyšelas dobře.“

„Samozřejmě, že nejsem.“

„Ale bývala jsi. Pořád jsi ten vystrašený zajíček, Lauro?“

„Nevím, o čem mluvíš.“

„Bojíš se snad mě? Nebo všech mužů, co běhají po světě?“

„Nebojím se nikoho. A už vůbec ne tebe.“

„Dobře. Pak tu se mnou zůstaň, dokud se nenajím.“ Uvolnil jí ruku a lehl si na bok. Loktem se opřel o podlahu a bradu podepřel dlaní. Dál jedl sušenky, ale nespouštěl z ní oči. Poutal ji k sobě pohledem stejně jako před chvílí pevným stiskem. Kdyby teď odešla, ztratila by tvář.

Navenek vypadala vyrovnaně a možná kapku domýšlivě, ale v nitru vřela. „Proč si myslíš, že se tě bojím?“ musela se zeptat.

„Buď se mě bojíš, nebo jsi snob.“

„Proč to říkáš?“

„Protože pokaždé, když mě vidíš přicházet, utečeš.“

„S tebou odjakživa přicházely potíže. A pokud jde o mě, nic se nezměnilo.“

Hlasitě se rozesmál. „Líbíš se mi, zatraceně! Vždycky ses mi líbila.“

„Vždyť jsi mě vůbec neznal!“

„Ne, ale to, co jsem znal, se mi líbilo. Nesmělá, choulostivá malá Laura Nolanová má úžasně ostrý jazyk, když je zahnaná do úzkých!“ Položil volnou ruku na její paži a špičkami prstů ji hladil. „Vždycky jsem byl zvědav, jak daleko spolu zajdeme.“

„A řekla bych, že už jsi to zjistil. Kdysi dávno, když jsi mě přivezl na motorce domů. Nechtěla jsem, abys mě líbal. Tys řekl, že jsem chladná.“

Upřel oči na její ústa. „To bylo tenkrát. Tohle je teď.“ Vklouzl rukou do rukávu a hladil ji v ohybu lokte. „Jak moc se rozpálíš?“

Vyškubla mu paži a bleskurychle se přesunula po podlaze do bezpečné vzdálenosti. Nevěděla, že má tak citlivé předloktí. „Když jsme u toho ohně, jednou jsem viděla v televizi tvůj závod. Tvé auto se vymklo kontrole, udělalo hodiny a začalo hořet.“

Ušklíbl se nad její pohotovou změnou tématu hovoru, ale nijak ji nekomentoval. „Musíš mluvit konkrétněji. Tohle se přihodilo několikrát.“

„Zranil ses někdy?“

„Žádná rozsáhlá zranění jsem nikdy neměl.“

„A bál ses?“

„Ani nápad.“ Vsunul do úst další sušenku.

„Nikdy?“

Zavrtěl hlavou. „Byl jsem nervózní, to snad. Rozrušený. Ale strach jsem neměl. Když je člověku jedno, jestli je živý nebo mrtvý, není proč se bát.“

Laura ho beze slova pozorovala a v duchu odhadovala, nakolik je upřímný. Oči, které na ni upřeně hleděly, byly pravdivé a přesvědčivé. Nežertoval. Myslel to vážně. „Tobě bylo jedno, jestli žiješ?“

„Ano, několik let to tak bylo.“

,A teď už ne?“

„Ne, teď ne.“

Očividně nechtěl zacházet do podrobností, proto nenaléhala. „Říká se, že jsi byl velmi dobrým pilotem závodních aut. Nejspíš jsi jezdil rád.“

„Rychlá jízda byla mou vášní.“

„Jaké to je?“

„Jako milování.“

Její poplašený výraz ho rozesmál. Převalil se na záda, založil si ruce pod hlavu a když mluvil, díval se do stropu.

„Všechna ta strašlivá síla stroje se pořád stupňuje, až člověka úplně rozechvěje. Horko. Tah motoru. Písty. Tření. Pak přijde chvíle, okamžik, kdy do toho musíš dát všechno. Nezajímá tě, co je na druhé straně cílové pásky; v tu chvíli riskneš cokoli, jen aby ses se tam dostala. Sešlápneš plyn a je to. Jinou možnost nemáš. Je to jako orgasmus.“

Když se odmlčel, nastalo hmatatelné ticho. Pomalu obrátil hlavu a vzhlédl k Lauře. Měla skelné oči. Strhující řeč a chraplavý šepot ji zajaly.

Pomalým pohybem jí položil ruku na stehno a jemně stiskl. „Chápeš, co tím myslím?“

„Myslím, že ano.“

Posadil se. Byl blízko. Jeho přivřené zelené oči ji lákaly, aby skočila a utopila se v nich. Měla tisíc chutí to udělat. Přitažlivost, která z Jamese Padena vyzařovala, když byl ještě hoch, se nedala srovnat s magnetismem, který kolem sebe šířil teď. Coby středoškolačka Laura cítila jeho kouzlo, ale neuvědomovala si, odkud pramenilo. Dnes už to věděla. Byla to smyslnost. Aura nebezpečí, která ho obklopovala, a jeho zachmuřilý výraz sliboval objevit dosud neodhalená potěšení, pokud byla žena dost statečná, aby riskovala následky.

Trest za takovou lehkomyslnost býval vysoký. Laura znala nespočet dívek, které se celá léta snažily překonat špatnou pověst, kterou si vysloužily vztahem s Jamesem Padenem. Zešílela snad? Proč tu sedí s takovým mužem a baví se s ním o orgasmu?

Rázně procitla z vytržení a postavila se. „Myslím, že bychom se měli vrátit k práci!“

Zvedl se z místa a pevnými prsty jí stiskl zápěstí. „Víš to jistě? Víš, co se říká o samé práci a žádné zábavě!“ Rty se lehce dotkl její tváře. „A já bych si tak rád hrál!“

Laura uvolnila ruce ze sevření. „Myslela jsem, že jsme tu kvůli práci. Jestli nechceš pracovat, odejdi. Nemám času nazbyt.“ Než se obrátila k odchodu, zahlédla, jak se mu na rozladěné tváři usadil zrádný úsměv. Nijak ho nezastrašila, jen se dobře bavil.

Úkol jim zabral tři dny. Tři dny strávili téměř výlučně spolu. Druhý den po pikniku přišel James s papírovými taškami naloženými jídlem a na Lauřin důrazný protest namítl, že když s ní chce jíst, musí dodat suroviny.

Laura s ním ale nechtěla jíst, ani sdílet cokoli jiného - čas, prostor. Nemohla však v té věci nijak zakročit, vyjma nutné obrany, když se jí dotýkal, což bylo často.

Každou chvíli důmyslně našel důvod, proč spočinout rukama na jejím těle. Nikdo, a zvláště nikdo tak šikovný jako on, nebyl tak podivně neobratný. Často klopýtl jako špatný komik. A aby neupadl, pevně se k ní přitiskl.

Laura věděla, že to, jak jí pomáhá ze schodů, přidržuje dveře, nebo jí bere těžké věci z rukou, není způsobným vychováním, ale přesto dělal podobná rytířská gesta při každé příležitosti. A nejvíc jí vadilo, že se jí to všechno začíná příliš líbit.

Za ty tři dny si ho oblíbila víc, než by ji kdy napadlo. Byl zábavným společníkem a stejně dobrým posluchačem. Ponoukal ji, aby mu vyprávěla příběhy o vile, které v dětství poslouchala od babičky. Překvapivě projevil skutečný zájem o historii domu. Zjistila, že James má břitký - i když někdy poněkud jízlivý - smysl pro humor a že je vnímavý.

Při sepisování zařízení otcových pokojů procházeli řadu portrétů několika generací Nolanových zasazených ve stříbrných rámech. Laura postupně zapisovala rámy do bloku.

O chvíli později si James vzal blok a prohlédl si tyto poslední údaje.

„Děje se něco?“ zeptala se, když jí blok beze slova podal zpátky.

„Ty obrazy pro tebe hodně znamenají, že?“

„Mohu je nechat vyjmout z rámů.“

„Ale rámy byly vyrobeny na míru. Nech si je. Jako dárek ode mě,“ dodal rychle, když viděl, že se Laura chystá cosi namítnout.

„Děkuji.“

„Rádo se stalo.“

Zvedl jeden z rámů a pozorně si prohlížel fotografii. „Kdo je to?“

„Dědeček s babičkou z otcovy strany. Franklin a Maydell Nolanovi.“ Dojalo ji, jak si James prohlíží starou fotografii. „Jamesi, onehdy jsi řekl, že ani nevíš, jak se jmenoval tvůj dědeček. Je to pravda?“

Odložil rámeček a vzal další. „Je, jméno dědy z otcovy strany neznám. Otec byl parchant, a to nejen ve smyslu nemanželského dítěte. Padenová bylo jméno mé neprovdané babičky. Zemřela, když byl otec ještě malý. Víc o tom nevím.“

Nedokázala projevit sympatie tak, aby to nevypadalo hloupě, proto raději mlčela. James bral do rukou další rámečky. „To jsi ty?“

Nahnula se mu přes ruku a pohlédla na obrázek. „Ano, to jsem já. Vyzáblá a bez zubů. Děda mi právě pověsil na statný dub houpačku.“

„Tu, která tam ještě visí?“

„Ano. Matka odešla do domu pro fotoaparát. Jsem ráda, že byla prozíravá a vyfotila nás společně. Myslím, že to je jediný snímek… Děje se něco?“ Náhle k němu vzhlédla a uvědomila si, že ji upřeně pozoruje.

„Jen jsem si říkal, že jsi byla hezká holčička.“

„Vypadala jsem hrozně! Jen se podívej na ty myší ocásky!“ Se smíchem ukázala na obrázek. „Měla jsem odřená kolena, věčně samý strup!“

Znovu se pozorně zadíval na obrázek a rozesmál se.

„Když o tom přemýšlím, byla jsi tak trochu kost a kůže. Řekněme, že mám slabost pro malé holky, a nezáleží na tom, jak vypadají.“

„A pro velké holky taky, že.“

Ňadry lehce zavadila o jeho pevné předloktí. Pohlédl na ně a vzápětí zvedl oči a setkal se s jejím pohledem. „Jasně. Pro velké holky taky.“

Laura se odtáhla a zrudla. „Až to doděláme tady, budeme mít hotovo.“

Pracovali další hodinu, až byl nudný úkol konečně hotov. Laura se vydala dolů po schodišti, James za ní. „Jestli je všechno sepsáno, rád bych před odchodem ještě jednou zašel do besídky. Chci se podívat, kolik dříví budu ještě potřebovat.“

„Dobře. Než to uděláš, sečtu všechny položky.“

Posunkem ukázala na dlouhý seznam. „Chci to mít vyřízené co nejdříve.“

„Odpoledne mi seznam dáš a já ráno přinesu šek.“

Laura vešla do otcovy pracovny a několikrát na kalkulačce ověřila konečnou sumu všech položek. Šlo o impozantní částku, která jí postačí na zaplacení dluhů. Doufala, že jí nějaké peníze dokonce zbudou - pokud James nebude chtít usmlouvat příliš velké snížení ceny.

Když se vrátil z odpolední prohlídky verandy, nervózně mu předložila součet.

Byla připravena na všelijaké dohady, ale nic takového se nekonalo. Na pásku, kterou tak pečlivě kontrolovala a znovu ověřovala, sotva pohlédl.

„Výborně. Ať je tam cokoli.“ Přeložil papírovou pásku a zasunul ji do náprsní kapsy u košile.

Připadala si, jako kdyby prohrála u soudu. „Výborně? Ať je tam cokoli? To je všechno, co k tomu řekneš?“

„Ano.“

Ukázala na kapsu. „Vždyť jsi to ani nezkontroloval!“

„Věřím ti. Předtím jsem jenom žertoval.“ Pohladil ji pod bradou. „Koupím všechno za plnou cenu a chci, abys sama podle vlastního uvážení vybrala, co si necháš na památku.“

„Počkej chvíli!“ křikla, jakmile se otočil a vydal se po širokém schodišti dolů. „Když jsi věděl, že chceš koupit všechno, proč jsme trávili celé dny sepisováním každého kusu nábytku pod touhle střechou? Proč jsi mě přiměl, abych nejdřív sestavila ten zatracený ceník?“

Opřel se ramenem o sloup a založil si ruce na hrudi. „Seš si jistá, že to chceš vědět?“

Věděla naprosto přesně, že nechce. Ne, když se on takhle chlípně usmívá a oči mu žhnou dvojsmyslnými náznaky. „Bylo to čiré plýtvání časem,“ zamumlala podrážděně.

„Mám námitky, slečno Lauro. Teď vím, kde co je, až po vánoční ozdoby. Znám všechny příběhy spojené s vilou, ke kterým bych se jinak nedostal. A navíc jsem prožil příjemné chvíle,“ zdůraznil.

„Zato já ne. Mohla jsem dělat…“

„Co?“

Horečně přemýšlela, co tak mohla dělat. „Zkrátka něco jiného. Zašla jsem příliš daleko, takže jestli mě teď omluvíš, rozloučila bych se.“ Otočila se ke dveřím.

„Počítám, že teď asi není vhodná chvíle, abych tě požádal o laskavost, co myslíš?“

Zarazila se. Nasadila co nejdespotičtější výraz a strnule se k němu obrátila. „Prosím?“ pronesla chladně.

„Nevadilo by, kdybych přivedl své děvče, ať si prohlédne dům?“

Laura na něho několik vteřin němě zírala. Měla dojem, že hlouběji se propadnout nemůže, i kdyby teď pod ní povolila prkenná podlaha verandy. Dopadla ztěžka až na dno. Otřes. „Tvé děvče?“

S úsměvem se odrazil od sloupu. „Přesně tak. Říkám jí Triky.“ Zamrkal. „Od okamžiku, kdy jsem sídlo koupil, umírá touhou je vidět. A rád bych, aby si vilu omrkla, než se nastěhujeme.“

Jen přes mou mrtvolu, chtěla říci Laura.

„Hodilo by se to zítra?“

Kousala se do jazyku, aby ho neposlala rovnou ke všem čertům i s tou jeho Triky. Jenomže byl majitelem domu. A nijak nekomentoval cenu nábytku. Měl právo přivést si do domu, koho chtěl. Co mohla říci, aby ho zastavila? Určitě má strašlivý vkus, ale to byl těžko důvod k tomu, aby nesouhlasila. Navíc pochybovala, že by odmítnutí přineslo něco dobrého.

Úpěnlivost, s jakou ji žádal o svolení k návštěvě, však na ni hluboce zapůsobila. Záměrná urážka zasáhla hluboko v duši. Rozrušením se nemohla pohnout ani promluvit. Měla strach, aby se na verandě nepozvracela.

Bylo nemyslitelné, aby její náhlou žaludeční nevolnost způsobila žárlivost, ale vzbouřily se v ní takové emoce, které ji velmi připomínaly.

„V kolik hodin?“ přinutila ústa, aby zformulovala slova.

„Kolem desáté. Ráda si přispí.“

Laura přikývla. „Domluveno.“

KAPITOLA PÁTÁ

Blázne! Blázne! Nadávala si nazítří ráno, když se oblékala. Proč jen byla tak ochotná? Proč mu poté, co ji požádal o laskavost, neřekla, jaký je ničema? Během bezesné noci mu dala všechna hanebná jména, jaká dokázala vymyslet. Proč ho tak neoslovila tváří v tvář? Litovala, že mu nedala naplno najevo, jak jím opovrhuje, když jí poskytl tak vzácnou příležitost.

Triky! „Jak jinak!“ mumlala si pro sebe Laura, když si přetahovala přes hlavu bavlněný pulovr bez rukávů.

Představovala si Triky jako standardní požitkářskou milenku bohatého muže v negližé lemovaném peřím z ptáka marabu, jak leží na hromadě krajkových polštářů, spí až do dvanácti a vstává právě včas, aby očima naběhlýma po prohýřené noci sledovala hloupé seriály a přitom strkala do netrpělivých úst čokoládové bonbony.

Laura si zuřivě pročesávala vlasy. Triky bude nepochybně křiklavě odbarvená blondýna. Navoněla se nejjemnějším květinovým parfémem, který měla, v očekávání, že v následujících chvílích vilu zřejmě zaplní pach pižma.

Nová paní domu se jmenuje Triky!

Nemohla to pomyšlení snést. Její předkové se jistě obracejí v hrobě! Kdyby otec věděl, jaké následky přinese jeho nedbalost, jistě by byl svědomitějším manažerem. Kdo by to byl kdy řekl, že sídlo rodiny Nolanových klesne tak hluboko!

Nejvíc ale Lauru rozčilovalo, že se jí James Paden začínal líbit. „Ha!“ křičela do stěn, zatímco rázně pochodovala dolů po schodech. „Nemůžeš to lámat koleno… přes koleno… nebo jak se to říká!“ zakončila větu bez okolků, když si nemohla vzpomenout, jak přísloví přesně zní. Věděla jen to, že průpovídka dokonale vystihuje situaci.

Včera, když si prohlíželi fotografie prarodičů, bylo jí Jamese dokonce líto. Vypadal tak zranitelný, vlasy mu padaly přes obočí způsobem, z jakého by dívky na střední škole v Gregory omdlévaly. Spodní ret vypadal ještě plnější než obvykle, oči měl ještě zadumanější. V jedné chvíli dokonce měla chuť odhrnout mu vlasy z očí a utěšit ho…

„Nevadí!“ zamumlala. Ale mozek neslyšel. V duchu viděla jejich těla, propletená na koberci v pánském pokoji. Ona mu dávala něhu, kterou tolik potřeboval, on jí vášeň, které do jejího života vstoupilo tak málo.

Až příliš často myslela na jeho polibek. Byl urážlivý. Chodila s muži, s některými i několik měsíců, ale žádný z nich se neodvážil líbat ji takovým způsobem. Byl to nejerotičtější polibek, jaký zažila, a nejraději by na něj zapomněla.

Měla však zneklidňující pocit, že na něj nezapomene do konce života, stejně jako na onen večer před mnoha lety, kdy ji přivezl domů na motocyklu. Dotek Jamese Padena měl v sobě cosi, co žena nedokáže smýt. Zůstal v ní navždy, stejně nesmazatelný otisk jako tetování.

Pro ni byl jeho polibek památný, pro něho naopak docela běžný a bezvýznamný, pomyslela si hořce. Nejspíš už na něj dávno zapomněl. Uvažovala, zda ji nelíbal jen proto, že Triky toho večera nebyla k mání.

Než stačila rozvinout další teorie, zaslechla známý zvuk motoru sportovního vozu. Postavila se za závěsy v hale, odkud měla na Jamese a Triky dokonalý výhled a sama přitom nebyla vidět.

Auto pomalu zastavilo. Přes okénka z tónovaného skla neviděla dovnitř. James vystoupil jako první. Obešel zadní část auta, přičemž pyšně pohlédl na dům.

„No tak se ukaž!“ zadeklamovala Laura za závěsem. A vypadal on vůbec někdy dobře? Džínsy, které měl na sobě dnes ráno, byly v nepatrně lepším stavu než ty, ve kterých tu celý týden pracoval. Kromě toho měl na sobě krátké tričko, ale hrnec vytažený nahoru, jako by ani nebyl absolventem střední školy.

Sklonil se, otevřel dveře u spolujezdce a natáhl ruku dovnitř. Laura se kousla do spodního rtu a na okamžik pevně zavřela oči.

Když je opět otevřela, byla naprosto klidná a nepřítomně zírala na dvojici kráčející ruku v ruce po schodišti nahoru. Plánovala, že až zazvoní, nechá je nekonečně dlouho čekat na verandě a teprve pak otevře. Ale jakmile se ozval zvonek, spěchala ke dveřím a otevřela.

„Dobré ráno, Lauro.“

„Dobré ráno,“ odvětila chraplavě a nebyla si jista, zda ji hlas zcela nezradí.

„Rád bych ti představil Triky,“ řekl James a postrčil svou společnici kupředu. „Svoji dceru.“

Dlouhou chvíli na sebe upřeně hleděli. Pak Laura sklonila hlavu k dívce, která stála mezi nimi.

„Dobrý den, slečno Nolanová!“ vyslovovala zřetelně a pečlivě, jako by si pozdrav předem nacvičila.

Lauřino srdce roztálo a hrdlo se jí sevřelo. Klekla si před dítě. „Ahoj, říkej mi Lauro.“

„Já se jmenuji Mandy. Ale tatínek mi říká Triky.“ Zvedla hlavu a usmála se na něho.

„Pověz, proč,“ pobídl dceru s úsměvem.

Laura si všimla, že děvče má široké zelené oči pokropené zlatými skvrnkami. „Předváděl mi kouzelnické triky. Moc se mi to líbilo, a tak mi začal říkat Triky. Ale to jsem ještě byla mrně, teď už jsem velká holka.“

„A pro mě až příliš bystrá,“ doplnil James s úsměvem. „Všimne si i toho nejjemnějšího pohybu rukou!“

„Máš ráda kouzla?“ zeptala se Mandy vážným tónem.

„A jak!“

„Možná by ti tatínek mohl někdy nějaká předvést. Je v kouzlení moc šikovný!“

Laura vzhlédla k předmětu Mandina obdivu. Usmíval se na dceru s neskrývanou láskou. „To určitě je!“ Laura se postavila. „Právě jsem si chystala koláč ke kávě. Dá si někdo se mnou?“

„Když dovolíte, já bych si dala,“ spustila Mandy nedočkavě. Pak se zarazila a pohlédla na otce. „Můžu, tati?“

„Když tě Laura pozvala, můžeš.“

„Pojď, Mandy, zavedu tě do kuchyně.“

Laura nabídla děvčátku ruku a Mandy se jí bez okolků chytila. Zdála se být přizpůsobivým dítětem, které se nestydí před cizími lidmi. Dlouhé vlasy, stejně hnědé jako otcovy, měla po stranách sepnuté sponkami. Letní šaty měla dokonale čisté, volánky nažehlené. Na buclatých nožkách měla obuté sandály.

„Tenhle dům je určitě hodně velký,“ řekla s respektem, když procházeli jídelnou.

„Zabydlíš se tu jedna dvě, podívej, už jsme v kuchyni!“ ujistila ji Laura s úsměvem.

Vstoupili do prosluněné místnosti a Laura nabídla děvčátku židli u stolu. Čekala polštářovou Triky s peřím ptáka marabu a té chtěla nabídnout jen mizernou náladu. Teď se ale vytasila se slibovaným koláčem a ukrojila Mandy pořádný kus. Vedle talíře postavila vysokou sklenici s mlékem a podala dívence vidličku a ubrousek. James koláč odmítl. Laura tedy nalila oběma šálek kávy a přisedli si k Mandy.

Mandy jedla s roztomilým dětským nadšením pro všechno, co je sladké, ale u stolu měla dobré způsoby. Když jí kousek koláče upadl z vidličky do klína, kajícně pohlédla na Jamese. „Nic se neděje, Triky,“ řekl klidně. Jen malá nehoda. Dej to prostě zpátky na talíř.“

„Kolik je ti let, Mandy?“ zeptala se Laura, aby zamluvila nepříjemnost.

„Pět a půl. Máte panenku z odstřižků?“

„No… tak tu nemám,“ odvětila Laura s lehkým úsměvem. „Ty ano?“

„Hmm.“

„Řekni: ano, madam.“

Zakryla si ústa buclatou ručkou. „Zapomněla jsem.“

James na ni mrkl, aby si uvědomila, že ji napomíná, nikoli hubuje. Zářivě se na něho usmála a obrátila se k Lauře. „Moje panenka se jmenuje Anna Marie. Vzala jsem si ji s sebou, ale tatínek řekl, že bude muset počkat v autě. Mohla by si potom prohlédnout náš nový pokoj?“

„Samozřejmě.“

„Jsi báječná!“

„Díky, Mandy. Ty také!“

„Tatínek říkal, že jsi hezká, ale já měla strach, že budeš stará, nebo tak něco.“

Laura na Jamese ani nepohlédla, aby malou zachránila. „Až dojíš koláč, půjdeme si prohlédnout dům, co ty na to?“

Malá se dychtivě dala do zkoumání nového prostředí. Zpočátku byla z rozlehlých místností trochu vystrašená, ale jakmile vyšli do prvního patra, překonala ostych a oči se jí rozzářily.

„Tohle bude můj pokoj?“ zavýskla a hnala se do Lauřiny ložnice, až jí sukénka s volánky poskakovala. Letmo pohlédla z oken, pak do otáčivého vysokého zrcadla v rohu, prohlédla si prádelník a nakonec i postel. „Vypadá to tu jako v pokoji, pro princezny. Tady budu spát, tati?“

„Uvidíme,“ odpověděl, když si všiml Lauřina smutného výrazu. „Teď bych ti rád ukázal zahradu.“

„Nechte mě, schválně jestli trefím ke vchodu!“ volala Mandy a běžela mezi Jamesem a Laurou.

„Užijte si procházku. Uvidíme se později,“ řekla Laura tiše Jamesovi, když vycházel za dcerou z ložnice.

„Ty s námi nepůjdeš?“

Laura zavrtěla hlavou.

Mandy, která měla uši všude, se zastavila nahoře na schodišti. „Prosím, Lauro. Prosím. Tatínek říkal, že o In… Indi… Že o tomhle domě víš všechno.“

Jamesovy podmanivé oči podporovaly dceřinu prosbu. Jednomu páru oněch zelených očí by možná ještě odolala, ale dvěma ne. „Tak dobře.“

Všichni tři se vyhrnuli ven. Mandy je předešla a prošlapávala cestu k pobřeží úžiny, ale jakkoli byla nedočkavá, poslušně počkala, když na ni James zavolal, aby dál bez něho nechodila. Přešli po celé délce mola, procházeli se prázdnými stájemi - koně Laura prodala jako první, když si uvědomila, v jak nepříjemné finanční situaci se ocitla. „Můžu mít poníka, tati?“

„Poníci vyžadují spoustu pozornosti. Dokázala by ses o něj starat?“

Mandy vážně přikývla. „Slibuju.“

„Když je to tak, poohlédnu se po nějakém poníkovi, který potřebuje domov.“

Mandy vypískla štěstím a bláznivě vyrazila k houpačce, která se pohupovala na mohutných větvích letitého dubu. James jí pomohl nasednout. Její hihňání bylo nakažlivé. Než se unavila, Laura stála opřená o kmen stromu a usmívala se.

„Gratuluji, Jamesi, je úžasná!“

„Je, že ano?“

Cítil, že má právo se pochlubit. Chvíli oba sledovali Mandy, jak promlouvá ke šnekovi, který se zvolna sunul přes dvůr.

„Měl jsi mi o ní říci,“ poznamenala Laura s jemnou výčitkou. „Bývala bych si ušetřila šok.“

Přenesl pozornost od dítěte k ženě, která stála vedle něho. Rozpačitě otrhávala listy z nejnižších větví stromu. „Vyděsilo tě, že mám dceru?“

„Upřímně řečeno, ano.“

Nahnul se k ní a svůdným hlasem zašeptal: „Pochybuješ snad o mé potenci?“

Zrudla a pokusila se přejít otázku smíchem. „Jistěže ne!“

„Mohl bych ti to názorně předvést!“

„Jamesi!“ napomenula ho. „Zkrátka se mi k tobě příliš nehodí představa milujícího rodiče.“

Vypadal dotčeně. „Chápu, máš k tomu důvod. V dobách mého vzpurného mládí jsem přísahal, že se nikdy nenechám spoutat.“

„Což jsi očividně dodržel.“

„Dodržel co? Že jsem se nenechal spoutat?“

„Říkal jsi, že nejsi ženatý.“

„To je pravda.“

„Ach tak.“

Její snaha o ohleduplnost ho pobavila. Jestli chceš vědět, kdo je Mandinou matkou, proč se nezeptáš rovnou?“

„Jak je to tedy s Mandinou matkou?“

Neomalená otázka ho překvapila a rozesmála. Ale jakmile promluvil, tvář mu zvážněla. „Nezmínil jsem se ani o jedné z nich, protože jsem nechtěl, abys byla proti ní zaujatá.“

Bylo zřejmé, že Mandy je nemanželské dítě, ale Laura by nikdy nedala dítěti tak krutou nálepku, a uráželo ji, že si to James o ní myslí. „Nejsem tak úzkoprsá.“ Provinila se jen tím, že byla zvědavá na ženu, která porodila Jamesi Padenovi dítě, ať už se za něho provdala nebo ne. „Žije s vámi?“

„Kdo? Mandina matka? Chraň bůh!“

„Chceš říci, že…“ Laura byla v rozpacích. „Nerozumím tomu,“

Opřel se ramenem o kmen stromu a upřeně na ni pohlédl. „Lauro, ta žena byla coura, chápeš? Mladá holka, co jezdí za automobilovými závodníky od jedné štace ke druhé. Vysedávala v barech, kde jsme byli po večerech stálými zákazníky. Byla volná a chtěla někoho ulovit. Obvykle si víc vybírám, ale jednoho večera jsem nebyl ve střehu, trochu jsem se opil, a ona skončila v mojí posteli.“

Laura nebyla schopna dívat se mu do očí a sklouzla pohledem k jeho krku. Způsob jeho života skutečně vybočoval z mezí slušnosti. Pohyboval se ve společnosti, o jaké neměla ani ponětí. Jejich životní styl se lišil asi jako život Eskymáka a Beduína. Kolik žen asi skončilo v jeho posteli, z lehkomyslnosti nebo jinak? A ona bláhově přikládala takový význam jedinému polibku!

„Zkrátka a dobře,“ znovu zachytil její pozornost „držela se mě a já byl příliš lhostejný, abych ji poslal pryč. Když mi oznámila, že je těhotná, zachoval jsem se příznačně. Zuřil jsem. V první řadě jsem chtěl vědět, jestli to dítě je vůbec moje. Přísahala, že ano, a tak jsem se ujal odpovědnosti. Ona ale ode mě chtěla jen peníze na potrat.“

Nepřítomnýma očima pohlédl na Mandy. „A pak, nevím, co se to se mnou stalo, sakra!“ S povzdechem si pročísl prsty vlasy. „Začal jsem uvažovat, chápeš? Bylo to moje dítě! A my jsme ho chtěli zabít, aniž bychom mu alespoň dali příležitost k životu. Bůh ví, že život umí být zlý, ale každý by měl dostat možnost se s ním poprat.“

Nečekal, až Laura odpoví. Pořád se snažil rozumově zdůvodnit, proč provedl tak netypické rozhodnutí a dítě si nechal.

„Řekl jsem té ženě, že chci, aby se dítě narodilo. Celé týdny mi dělala scény, že nechtěla být těhotná. Nakonec jsem ji svou zarputilostí udolal. Abych jí zavřel pusu, slíbil jsem, že jakmile se dítě narodí, dostane balík peněz a bude volná. Dokonce jsem si vynutil, aby se za mě provdala, jen aby dítě bylo legitimně moje.“

Pohlédl na temeno Lauřiny hlavy. Stála s hlavou skloněnou a poslouchala. „Bylo to nejdelších devět měsíců v mém životě. Za tu dobu jsem mockrát litoval svého rozhodnutí. Chtěl jsem, aby ta běhna zmizela z mého života. Ale pak jsem začal přemýšlet o dítěti a to mi dodalo sílu tolerovat zase další den jeho matku. A tak to šlo pořád, dokud Mandy nepřišla na svět.“

Znovu se otočil a pohlédl na dceru. Nedokázal se ubránit úsměvu. „Stála mi za to. Pane na nebi, byla tak nádherná!“

„A co se stalo s její matkou?“ zeptala se Laura chraplavě, neuvěřitelně zaujatá příběhem.

Pokrčil rameny. Jakmile se dala dohromady, zmizela a zařídila uspěchaný rozvod, přičemž mi svěřila Mandy do výhradní péče. Od té doby jsem ji potkal ještě několikrát, potloukala se kolem závodních kamionů. Ale to už je několik let. Nechce s námi nic mít. A mně to tak vyhovuje.“

„Ale Mandy je její dítě!“ Laura nemohla pochopit, jak žena může přehlížet vlastní dítě.

„Žena, která vyznává takové hodnoty jako ty, nemůže pochopit, jak někdo může opustit dítě, ale ona žádnou morálku neměla. Když jsem řekl, že byla coura, nijak jsem nepřeháněl.“

„A když se z tebe stal úspěšný byznysmen…“

„Jistě, pokoušela se ze mě dostat peníze. Zkusila to ale jen jednou. Zarazil jsem ji hned na začátku.“

Podle rozezleného výrazu v jeho tváři Laura usoudila, že udělá lépe, když se nebude vyptávat, jak přesně ji zarazil. „Bylo to těžké starat se o dítě sám?“

„Když Mandy přišla na svět, mohl jsem si dovolit najmout chůvu. Ale věčné cestování a přechodné bydlení není pro dítě dobré. Proto jsem nechal závodění. Navíc to bylo nebezpečné.“

Lauře náhle blesklo hlavou vysvětlení. „Zas začalo být důležité, jestli jsi naživu, viď.“

„Ano,“ řekl tiše. „Začal jsem se bát. Nechtěl jsem udělat z Mandy sirotka. Tak jsem se dal do obchodování. Dál už to znáš.“

„Nikdy tě nenapadlo dát ji někomu k adopci? Totiž, chci říci, že chápu tu snahu dát jí život. Ale vzal jsi na sebe obrovskou odpovědnost.“

Usmál se sám nad sebou. „Vím, že to zní bláznivě, ale já jsem své dítě moc chtěl, bez ohledu na to, kdo byla jeho matka.“

„Ale proč, Jamesi?“

„Nejspíš proto, že jako dítě jsem nikdy neměl nic nového. Všechno, co jsem kdy měl, bylo z druhé ruky. Než se to dostalo ke mně, patřilo to někomu jinému.“ Zatnul pěsti. „Ona je jen moje. Patří mi. A miluje mě.“

Narovnal se, jako by se chtěl bránit. Prozradil o sobě příliš mnoho. „Mám dojem, že člověk jako ty tohle může pochopit jen těžko.“

James Paden ukázal Lauře sám sebe z takové stránky, z jaké ho znalo jen málo lidí, pokud se vůbec někdo takový našel. Nebyl zdaleka tak tvrdý a nelítostný, jak se snažil před ostatními vypadat. Život se s ním zkrátka nemazlil a on se snažil vyhrávat tak, že blufoval. Jeho hrubost byla obranným mechanismem. Byl zranitelný jako všichni ostatní, hlavně pokud šlo o jeho dceru.

„Chápu.“ Neměla možnost se vyjádřit, protože v tu chvíli přiběhla Mandy a popadla je za ruce. „Ukažte mi ten bílý domek s dírami!“ Ukázala na zasklenou besídku. „Lauro, tati, prosím.“

Následující hodinu strávili loudáním kolem sídla, po většinu času pronásledováni Mandy, která oplývala nevyčerpatelnou zásobou energie. Když znovu vešli do domu, Laura byla unavená. Jak jen s ní dokážeš držet krok?“ Položila si ruku na hrudník a zhluboka oddychovala. Na závěr procházky si dali závod v běhu k domu. Skončila třetí.

Jednoduché to není,“ přiznal James se smíchem a utíral si rukávem čelo. „Omlouvám se, že jsme tě takhle zneužili.“

„Nepřipadám si zneužitá. Líbilo se mi to.“

Přistoupil o krok blíž a pohlédl do její nevinně důvěřivé tváře. „Vážně?“

V pološeru vstupní haly jejich hlasy ztichly. „Ano.“

„Lauro…“

„Lauro, tohle je Anna Marie,“ prohlásila Mandy a hrnula se dovnitř. Vysvobodila panenku z auta a teď ji pyšně držela před sebou.

Laura uhnula očima Jamesovu zamženému pohledu a poklekla, aby se oficiálně seznámila s Annou Marií. Když se napřímila, předchozí nálada byla pryč a nebylo možné ji znovu přivolat. Cítila obrovskou úlevu a zklamání zároveň. Co by jí byl řekl, kdyby je Mandy nevyrušila?

„Chystáme se na pozdní oběd, Lauro, nepřidáš se k nám?“ zeptal se.

„Řekni ano,“ žadonila Mandy, tahala ji za sukni a poskakovala. „Prosím, řekni ano!“

„Mrzí mě to, ale nemohu.“ Laura pohladila Mandy po lesklých vláscích. „Mám schůzku ve městě.“ James jí bez dlouhých cavyků podal šek za nábytek. Teď, když měla doklad v rukou, chtěla jej okamžitě uložit do banky a oznámit právníkovi, že může začít vyplácet její účty.

Přemlouvání nebo námitky ze strany Jamese ani Mandy - ji nemohly zviklat. Nakonec ustoupili a rozloučili se. Laura se sklonila a usmála se na Mandy: „Doufám, že se ti bude v Indigu hezky bydlet, stejně jako mně, když jsem byla malá.“

„Spala jsi v mém pokoji?“

„Ano. Budete se s Annou Marií o něj starat, uděláte to pro mě?“ Mandy přikývla. Jindy živý obličejík měla vážný. „Dobře, díky.“ Laura se napřímila. Neměla daleko k pláči.

„Uvidíme se ráno. Stavím se tu udělat nějaké drobné práce.“

Netroufala si promluvit, a tak místo odpovědi jen přikývla. Když odjížděli, zamávala Mandy, jež zase ožila.

Pochůzky zabraly Lauře méně času, než původně myslela. Do vily se vrátila se západem slunce. Soumrak pro ni byl odjakživa smutnou denní dobou. Když vstoupila do domu, pokoje byly zrůžovělé zapadajícím sluncem. Přepadl ji nesnesitelný smutek.

Vyšla nahoru a rozsvítila v ložnici lampu. Dlouhé stíny, které lampa vrhala po pokoji, ještě zdůrazňovaly Lauřinu osamělost. Svlékala se a šustění oblečení sotva odlehčilo ponuré ticho.

Vila Indigo č. 22 potřebovala obyvatele. Rodinu. James s Mandy byli rodina. Dětský smích vnesl do vznešených pokojů nový život. Bylo by od ní sobecké, aby zůstávala, když Padenovi potřebují domov.

Co ji ospravedlňovalo k tomu, aby pobyla v domě po celou dohodnutou dobu? Teď, když byl nábytek prodaný, nebylo potřeba oddalovat odjezd. Dostala několik odpovědí na žádost o zaměstnání učitelky. Sbalit pár věcí, které jí zbyly, naložit je do auta a odjet by trvalo jen pár dnů. Mohla cestovat se skromným rozpočtem po přijímacích pohovorech, dokud si nenajde nové místo, kde se usadí.

Kromě praktických úvah tu však byly city.

Když James nebyl nablízku, chyběl jí. Zvykla si na jeho zachmuřenou tvář a žhavé oči a vídala je ve snech. Jeho věčné narážky a drze sebejistý hlas už jí nešly na nervy, ale oblíbila si je. A všechny muže teď posuzovala podle něho. Podle toho, jak se pohyboval, jak voněl a jak se oblékal on. James Paden.

Od chvíle, kdy se na řvoucím motocyklu vyřítil ze tmy, se její život zcela změnil. Naučil ji myslet. Naučil ji smát se. Naučil ji hořet vzrušením.

Jak jen mohla být tak hloupá? Směšná, dojemná! Zamilovat se do takového muže znamenalo katastrofální následky. Přesto k tomu došlo. Jako mnoho žen před ní i ona se stala obětí jeho šarmu, který vlastně ani žádným kouzlem nebyl. A právě to ho činilo tak neodolatelným. Jeho postoj typu ať je to cokoli, houby mi na tom záleží, byl výzvou pro každou ženu, kterou potkal. Každá si představovala, že ona jediná dokáže otřást jeho neochvějnou bezstarostností.

Upjatá a korektní Laura Nolanová však Jamese Padena nesváděla, a tak představa, že by mohla vyprovokovat jeho zájem, natož touhu, byla absurdní. Musí odejít, než doopravdy provede nějakou hloupost a udělá ze sebe úplného blázna.

Zítra mu to řekne. Bude to bolet, ale později by to bylo bolestivější, protože každým dnem se do něj zamilovávala víc a víc.

Zítra.

Když sešla dolů na kávu, Jamesův vůz už stál na příjezdové cestě. Vyhlédla z několika různých oken, ale nikde venku ho nezahlédla. Vypila pár šálků kávy, aby se posílila na nevyhnutelné setkání, a odvážila se vyjít ven. Obloha byla zatažená, čehož si předtím ani nevšimla. Oblaka visela nízko nad zemí a hrozilo, že každou chvíli začne pršet. Laura se v ostrém větříku zatetelila chladem.

Zamířila na molo, ale Jamese nikde v okolí nezahlédla. Cestou zpátky se rozpršelo. Nešlo však o mírnou spršku, která postupně přechází v liják. Nastala průtrž mračen.

V jednu chvíli byla Laura suchá a v následujícím okamžiku z ní crčela voda. Běžela k prvnímu přístřeší, které bylo po ruce, ke stáji.

V potemnělé jeskyňovité budově to vonělo senem, koňmi a kůží, což jí, která odmala ráda jezdívala na koni, nebylo vůbec nepříjemné.

Setřásla z vlasů déšť. Stála hned u dveří a dívala se ven na stříbrnou clonu deště, která ji oddělovala od domu.

„A mám tě!“ Kdosi ji chytil zezadu za ruce.

Vykřikla hrůzou a překvapením. Obrátila se. Stála tváří v tvář Jamesi Padenovi. „Vyděsil jsem tě?“

„Proč se ptáš, když to víš!“ Předstírala zlost. Ve skutečnosti se jí při pohledu na něho však rozbušilo srdce. „Nevěděla jsem, že jsi tady!“

„Starou belu! Proto jsi sem snad vtrhla, ne?“

„Vběhla jsem dovnitř, abych se schovala před deštěm!“

Pohlédl jí s úsměvem přes rameno. „No jo, pořádně se rozpršelo. Můžeme tu spolu být dlouho!“ dodal a upřeně se jí podíval do očí.

Laura byla přesvědčená, že něco podobného musel říct had Evě.

James ji nepustil. Teplýma rukama jí obtáčel paže. Ňadry se opírala o jeho hruď. Nervózně si špičkou jazyka navlhčila rty.

„Co tu děláš?“

„Hmm?“ zamumlal nepřítomně. Očima sledoval kapky deště které jí ulpěly na vlasech jako třpytivá síť. „Jo tak, byl jsem…“

Udělal několik kroků kupředu a postrkoval ji s sebou.

„Jamesi?“

„Hmm?“ Dál upřeně pozoroval její obličej. „Chtěl jsi něco říci,“ zašeptala a sotva dýchala, když ucítila za zády stěnu.

„Opravdu?“

„Ano.“

Položil jí dlaně na ramena a přitiskl ke stěně. Sklonil hlavu a pevně přiložil svá ústa k jejím. Možné budoucí protesty zůstaly uvězněny v Lauřině hrdle. Její rty reagovaly na hřejivý tlak jeho úst, ale zatím se stále ovládala.

„No tak, zlato, líbej mě.“

Já nechci,“ řekla a zasténala.

„Ale ano, chceš. A víš, jak to chci já. Tak mě líbej.“

Jakmile jeho jazyk pronikl spárou jejích rtů, otevřely se jako křehké okvětní plátky. Zasténal uspokojením a proklouzl jazykem mezi nimi. Pronikl do svěží, vlahé prohlubně jejích úst a každým dalším obratným výpadem ji jemně pustošil, vzrušoval.

Dlaněmi sklouzl po jejích rukou až k zápěstí, uchopil je a položil na svá ramena. Vzápětí jí přitiskl dlaně na boky. Hladil ji po žebrech a lehce se jí dotýkal v pase. Bříšky pod palci se po stranách jemně dotýkal ňader.

Přistoupil o krok blíž, ale i to se mu zdálo málo. Pažemi ji objal kolem pasu, dlaně přitiskl na kříž, přitáhl ji k sobě a přitulil se k ní.

Jakmile ucítila na nejhebčí, nejzranitelnější části těla jeho probouzející se úd, polekaně vykřikla. Třel se o ni v důvěrném náznaku a přestala se ovládat, přestala myslet… Instinktivně ho objala stehny.

Vnořil jazyk hlouběji do jejích úst a tiše zasténal. Zároveň dlaněmi laskal její tělo a jemně ji k sobě tiskl.

Vysvobodil ústa a přitiskl horké rty k jejímu vyklenutému hrdlu. „Hořím,“ vypravil ze sebe chraplavě. „A ty taky. Pojďme ten oheň uhasit!“

Vzal za cípy její halenky a vytáhl je z kalhot. Jakmile ucítila na nahé kůži jeho ruku, měla dojem, že jí vypálí znamení a blesklo jí hlavou varování před tím, k čemu se schyluje. Zarazila se. „Ne, Jamesi,“ zaprotestovala chabě.

„Ale ano, holčičko!“ Rozepnul spodní knoflík na její halence.

Laura zpanikařila. „Ne!“ Uhodila ho do hrudi tak silně, že okamžitě pochopil situaci. Zamrkal, ale trvalo pár okamžiků, než se mu oči zamlžené touhou vyjasnily.

„Proč?“ Svraštil obočí do hluboké rýhy ve tvaru V. „Vždyť to chceš.“

Rozhodně zavrtěla hlavou. „Ne. Chtěla jsem si s tebou promluvit.“

„Promluvit?“ Natáhl ruku, uchopil pramínek jejích vlasů, omotal si jej kolem prstu a zlehka jím přejel po jejích rtech vlhkých od polibku. „Líbí se mi, jak…konverzuješ.“

„Ne, Jamesi, poslouchej. Dnes jsem ti chtěla říci, že odcházím. Pokud to půjde, pozítří opustím dům.“ Nevšímala si jeho překvapeného výrazu a rychle pokračovala. Když už v té věci začala jednat, chtěla ji dokončit dříve, než ji začne přemlouvat. „Teď, když se vyřešila záležitost s nábytkem, není důvod, abych tu dál zůstávala. Na to, abych si sbalila věci, mi stačí pár dnů.“

„Kam půjdeš?“ Tvář měl zachmuřenou a napjatou.

„Zatím…ještě nevím. Ale ty s Mandy byste se měli okamžitě nastěhovat. Mimochodem, kde vlastně je?“

„Mám ve městě jednu paní, která se o ni stará, když jsem pryč.“

Laura by si byla pomyslela, že o vnučku pečuje paní Padenová, ale dál o té věci nepřemýšlela. Neměla čas. Protože dříve než se stačila nad onou otázkou zamyslet, James Páděn jí vzápětí vymazal všechny myšlenky z hlavy. „Chci, abys zůstala.“

„Abych zůstala?“ Hlas neměla o mnoho silnější než tělo.

„Ano, jako hospodyně.“

Narovnala se a vysunula bradu. „Tak tohle dělat nemusím, pane Padene.“ Byla by ho bývala obešla, ale chytil ji za paži a znovu ji přitiskl ke stěně.

„Než se urazíš, poslechni si to celé! Nemyslel jsem hospodyni, která uklízí a vaří. To už jsem zařídil.“

„Vedení domácnosti je řádné povolání. Chtěla jsem jen říci, že pro tebe nechci pracovat“

„Jak to můžeš vědět? Vždyť jsem vůbec neřekl, co jsem měl na mysli.“ Hleděla na něj s chladnou blahosklonností a nic neříkala. Rychle pokračoval. „Rád bych, abys řídila chod vily. Něco jako společnice. Hospodyně uklidí, ale pozná, kdy vyměnit v pokojích květiny a jaké použít? Potřebuju někoho, kdo vybere čínský porcelán pro slavnostní večeři, naplánuje menu a podobně. Teď už to chápeš?“

„Ano, ale je to absurdní nápad. Taková práce by mě sotva naplňovala. Já potřebuji placenou práci na plný úvazek.“

„Zaplatím.“

„Kolik?“ Odpověděl. Částka jí vyrazila dech. „Jen za to, že budu aranžovat květiny a vybírat porcelán?“

„A vyřizovat poštu a pomáhat mi s Mandy. Napadá mě tisíc věcí.“

„To nepůjde. Neměla bych zdaleka tolik povinností, abych si zasloužila takový plat.“

Netrpělivě odhrnul nepoddajný pramínek vlasů. „Lauro, pochop, nabízím ti džob, a to takový, který bys bezvadně ovládala. Bylo by to dobré pro nás oba. Já potřebuji tebe a ty potřebuješ práci.“

Zavřela oči a zvolna vydechovala. V jejím nitru se mísil vztek s ponížením. Nakonec se z toho stala příšerná zuřivost Chtěla vybuchnout ale když konečně otevřela oči a promluvila, její slova zněla naprosto klidně, jakkoli se chvěla nenávistí.

„Neopovažuj se mě litovat!“ prohlásila a cítila, jak se v ní probouzí hrdost předků. „Nepotřebuji štědrost, od tebe ani od nikoho jiného! A rozhodně nechci ani práci ani dobročinnost od kohokoli, kdo se jmenuje Paden!“

Zasunul palce za poutka u džínsů a pátravě ji pozoroval. V očích mu doutnal hněv. Přestal si kousat spodní ret a pronesl: „Tak jo. A co kdyby sis jednoho Padena vzala?“

KAPITOLA ŠESTÁ

„Je…jednoho vzala? Tebe?“

Rázně přikývl. „Jo, mě!“

„To je nesmysl!“

„Proč?“

„Z milionu důvodů!“ Laura rozhodila rukama, jako kdyby je chtěla všechny obsáhnout.

„Oba jsme sami, dospělí a svolní. To vše mluví pro to, aby se dva lidé vzali.“

Jeho řeč zněla rozumně, ale přesto nápad se sňatkem připadal Lauře tak absurdní, že nebyla schopna slova. James však byl vyzbrojen celým arzenálem argumentů.

„Lauro, prosím, vyslechni mě, než mi odpovíš.“ Odmlčel se, aby si urovnal myšlenky. Laura ho poprvé viděla v roli byznysmena. V tomto rozpoložení si vynucoval pozornost.

„Nedělám si iluze o tom, jak budu tady v Gregory vítaný. Vrátil jsem se do města s kapsami plnými peněz, ale je spousta věcí, které koupit nejdou, jak jsi mi bez obalu dala před několika dny najevo.“ Krátce se usmál. „Odešel jsem odtud jako černá ovce, ztracená existence. S takovou pověstí si místní spojují mé jméno. Než tohle změním, uplynou léta, a kdo ví, jestli se mi to vůbec podaří!“

Chtěla ho přerušit, ale zvedl obě ruce na znamení, aby ho nechala domluvit. „Jak nejspíš víš, starou belu mi záleží na tom, co si kdo o mně myslí, ale je mi zatraceně jasné, že místní nenechají na pokoji Mandy, a to jen proto, že je moje dcera. Já jí nemůžu zaručit, že zdejší lidi ji vezmou mezi sebe, ale ty ano. Skutečnost, že její nevlastní matkou je Laura Nolanová, jí otevře dveře do každé společnosti. Podobnými klišé pohrdám, ale bohužel jsou součástí života v tomhle městě.“

„Proč sis tedy nevybral jiné místo, kde budete žít?“

Kysele se usmál a pokrčil rameny. „Tady jsem doma.“ Vzal její dlaně do svých. „Jestli je k tomu, abych Mandy zajistil dobré společenské postavení, zapotřebí proniknout do místních uzavřených skupinek, pak to udělám. Nechci, aby byla vyčleněná z kolektivu, jako jsem býval já.“

Laura vypadala provinile. „Jestli jde jen o tohle, můžu ji představit…“

Energicky zavrtěl hlavou. „Moje dcera potřebuje matku, Lauro. Nemůžu dál hrát roli obou rodičů. Nikdy jsem nebyl nijak zvlášť počestný, ale jsem dost chytrý, abych tohle věděl. Potřebuje ženu. A čím je starší, tím je to naléhavější.“

„Můžeš si někoho najímat, jako dosud.“

Nedbalým mávnutím ruky zamítl její chabou připomínku. „To není nic dobrého.“ Zblízka jí pohlédl do očí. „Myslíš si, že bys ji časem začala mít ráda?“

„Mít ráda Mandy? Jamesi, ta malá je úžasná! Samozřejmě ji mám ráda už teď a vím jistě, že za krátký čas bych ji milovala k zbláznění, ale tady jde o další věci.“

„O jaké?“

Vrhla po něm zlostný pohled. „Například o to, že my dva spolu nemáme vůbec nic společného. O to, že se můžeš zamilovat do někoho jiného. A já rovněž.“

Svraštil čelo. „Nemiluješ někoho jiného, nebo ano?“

„Ne.“ Miluji tebe, řekla si v duchu. A bolí mě srdce, když mi tu nabízíš manželství jako obchodní transakci! „Zkrátka by to nefungovalo, to je všechno.“

„Cožpak ti vila Indigo č. 22 nestojí za nějakou tu oběť?“

Bod pro tebe, pomyslela si. „Požadavek, abych s tebou zůstala po zbytek života, je jen stěží možné označit za ,nějakou tu oběť’.“

Opřel se rukou o stěnu za její hlavou a sklonil se k ní. „To jsem taková zrůda?“

Ne. A o to právě jde! Chtěla, aby jí sliboval nehynoucí lásku a neobyčejnou vášeň, ale on tu mluví o vychovatelce v domě, o hostesce se společenskými pověřovacími listinami. Chce po ní, aby rozehřála chladné vztahy, které k němu místní chovají, ale ona mu chce zahřívat postel! „Z titulu manželství by ses stala matkou Mandy a nositelkou mého příjmení. A nepřišla bys o vilu. Řekl bych, že nabízím velmi poctivou dohodu. Nádavkem nabízím sumu potřebnou k zaplacení dluhů tvého otce.“

„Nejsem děvka, kterou si můžeš koupit, Jamesi Padene!“

Zdálo se, že si vyčítá, co právě řekl. „Omlouvám se. Co jsem řekl, bylo neodpustitelně netaktní. Nemyslel jsem to tak, že jsi na prodej. Pochop, Lauro, já i moje dcera potřebujeme vedení. Prosadil jsem se v obchodě. Naučil jsem se hrát tvrdou hru s významnými chlapíky. Utříbil jsem mluvu - tedy většinou se mi to daří - i chování u stolu. Ale co se týká společenské grácie, jsem pořád neotesanec. Uč mě.“

„Nedokážu přemýšlet.“ Tiskla si spánky bříšky prstů. „Přišlo to tak…“

„Náhle? Já vím. Pro tebe určitě. Já jsem o tom přemýšlel celé dny.“

„Dny! Proč nám oběma nedáš pár týdnů, měsíců?“

„Nemůžu si dovolit ztrácet čas,“ řekl a zavrtěl hlavou. „Mandy na podzim nastupuje do školky. Chci, aby do té doby bylo všechno zařízeno.“

Laura se tvářila beznadějně. „Nevím, proč s tebou o tom vůbec mluvím. Nedává to smysl.“

„Ale ano! Dává to smysl. Řekni ano!“

„Vždyť jsme vlastně cizí lidé!“

„Známe se léta!“

,Ale ne pokud jde o… O…“

„Intimní věci.“ Jasně vyjádřil, co jí dělalo takové potíže.

„Ano.“ Sklonila hlavu, až se bradou téměř dotýkala jeho hrudi. „Šlo by také výhradně o ,dohodu’, nebo očekáváš, že bych ti byla opravdovou manželkou?“ Srdce jí tlouklo, až ji z toho bolelo na hrudi.

Vzal ji za bradu a zvedl hlavu, až jí nezbývalo, než se na něho podívat „Myslíš si, že bych se oženil, aniž bych čekal, že se mnou dotyčná bude sdílet postel?“

Rty se jí třásly tak, že nemohla odpovědět. „Nemůžu se dočkat, až tě v té posteli budu mít pod sebou,“ zašeptal chraplavě. „A až k tomu dojde, zaručuju ti, že to budou nejhezčí chvíle, jaké jsi kdy zažila, Lauro.“ Jemné zasténala. „Řekni ano!“

„Já…“

Vtiskl jí na ústa krátký, horoucí polibek a pak se odtáhl. „Ne jako odpověď nepřijímám. Řekni ano!“

Vážně ji políbil a lehce tiskl ústa k jejím, až se její rty rozdělily. Hluboký, omamný polibek ji připravil o rozum. Vzdala se diktátu jeho úst.

Nebral v úvahu žádné protesty, líbal ji, jako kdyby byla poslední ženou na zemi a on ji měl pro sebe. Líbal ji tak, jako by neexistovala žádná společenská pravidla. Když konečně uvolnil její rty, chvěly se.

„No tak?“

„Ano.“

„Řekni to.“

„Ano, já… Vezmu si tě, Jamesi.“

„Staneš se paní Padenovou?“

Přikývla a její rty vzápětí dychtivě sahaly po jeho dalším polibku. Nezklamal ji. Jestli byl předtím jeho jazyk neukázněný, pak nyní s ním v jejích ústech zacházel jako barbar. Povolovala pod ním, jako by neměla kosti a cítila se víc ženou než kdykoli předtím. Jeho mužnost od ní vyžadovala ženství. Mámil je z každého jejího póru.

Zatímco udržoval její ústa v ochotné spolupráci na dokonale smyslném polibku, rozepnul jí blůzku a uvolnil podprsenku. Přejížděl jí rukama po bocích a pod uvolněnými svršky, až vzal do pootevřených dlaní plná, teplá ňadra.

„Bože, umírám touhou, abych tohle mohl udělat!“ zabručel jí do ucha. Pootevřenými ústy jí přejížděl po krku a zároveň se rukama seznamoval s ňadry. „Šílím z tebe! Šílím!“ šeptal a špičkami prstů se jemně dotýkal lákavých hrotů.

Když se bradavky pod jemným tlakem jeho prstů napnuly, Laura zasténala touhou a studem. Cítila hřejivé a vlahé ženství. Poprvé v životě chtěla, aby ji muž naplnil.

„Tak je to v pořádku, zlato, sténej po mně. Protože až budu v tobě, naše těla budou zpívat. Slibuju.“ James mírně poklesl v kolenou a jemně přitiskl ústa k jejím ňadrům. Dlaněmi ji hladil zezadu na stehnech a lehce je odděloval od sebe, aby v okamžiku, kdy se napřímil, vtlačil své mužství do měkké, poddajné štěrbiny.

„Jamesi!“ Rozechvělá Laura se při ohromujícím kontaktu vylekala.

Jeho žár se okamžitě zjemnil v něžnost. „Pšš, pšš …“ Konejšil ji a utěšoval. Prsty jí hladil ve vlasech, rty tiskl k tváři a ztěžka dýchal. Konejšil ji, dokud se oba neuklidnili. „Neměj strach. Nechci, abychom spolu poprvé byli ve stodole. Chci postel. Svatební. A tebe v ní.“ Poodstoupil a jemně jí přetáhl blůzku přes ňadra. „Měl jsem manželku, ale byla to jen formalita.“ Vzal její obličej do dlaní a upřeně jí pohlédl do očí. „Ty budeš mou nevěstou.“

Jakmile se kola jednou dala do pohybu, Jamese s jeho hybnou silou parního válce nemohlo nic zastavit. Jejich manželství měl očividně promyšlené mnohem víc, než byl ochoten přiznat. Jinak by totiž přípravy neběžely tak dobře.

Ještě odpoledne Lauře telefonoval a oznámil jí, že svatební obřad na místním úřadě proběhne v sobotu. Na to, aby se sama připravila, měla sotva týden.

Nazítří brzy ráno zastavila na příjezdové cestě před domem známá dodávka. Gladys vyskočila z auta dřív, než jí její manžel Bo stačil pomoci, a supěla do schodů, aby Lauru, která neohlášenou návštěvu pozorovala s ústy dokořán, objala.

„Jsem moc ráda, že vás zase vidím!“ vykřikla.

„Ale proč jste přijeli tak brzy ráno?“

„Vracíme se do práce, to je ten důvod!“ odvětila Gladys.

„Vracíte se do…“

„Pan Paden nás najal zpátky a počítám, že to bylo tak sotva před minutou,“ oznámila Gladys s předstíranou plačtivostí. „A kdo ví, jak vypadá moje kuchyň!“ Vytáhla z obrovité kabely zástěru a uvázala si ji kolem pasu.

„Bo, budeš tu stát a předstírat mrtvého brouka nebo nastěhuješ naše věci zpátky do bytu a začneš dávat do pořádku nádvoří? Pane na nebi! Podívej se na ten květinový záhon!

No tak, pojďme dovnitř, děťátko!“ Majetnicky vzala Lauru kolem ramen. „Pryč z toho horka! Připravím vám snídani. Jste tenčí než vrbový proutek. Vsadím se, že od chvíle, kdy vaše Gladys odešla, neměla jste pořádné jídlo!“

Gladys se s navyklou pánovitostí znovu ujala funkce hospodyně. Když si všimla, že se Lauře v očích zaleskly slzy, okamžitě ji přepadla starost a ukryla mladší ženu v dusivém objetí. „Ne, nic se neděje,“ ujišťovala ji Laura. Jsem jen moc ráda, že vás tu oba mám zpátky!“

„No, no, děťátko, už žádné slzy! My se o vás postaráme, jak jsme slíbili vašemu tatínkovi. A mám tu i další zlatíčko k rozmazlování, malou Mandy Padenovou. Připomíná mi vás, když jste byla v jejím věku.“

Teď, když byli Burtonovi zpět, odpadla Lauře odpovědnost za chod domácnosti. Na druhou stranu, bohužel, získala víc času uvažovat o blížícím se sňatku s Jamesem Padenem.

V příštích dnech se z jejího úmyslu provdat se za Jamese Padena stala oficiální zpráva. Doufala, že ve společenské rubrice místních novin se objeví o jejich svatbě pouhá diskrétní zmínka. Ale místní noviny věnovaly této události podrobný článek. Laura byla popisována jako nejkrásnější a nejvlivnější žena z místních vyšších společenských kruhů, zatímco James dostal nálepku vrátivšího se hrdinného dobyvatele.

Jamese přehnaný příběh rozesmál a připomněl mu doby, kdy kdosi napsal úvodník o ,vandalismu‘ na střední škole. „Tehdy jsme s několika opilými kumpány dostali nápad, že konfederační dělo před radnicí bude vypadat líp nabarvené na růžovo!“

„To jste opravdu udělali vy?“ Laura si se smíchem vybavila, jaké pobouření občanů tehdy incident vyvolal. Seděli na verandě vily v proutěné houpačce. Mandy byla s Gladys v kuchyni, ,pomáhala‘ jí péci čajové koláčky. Říkalo se, že jste to udělali, ale já jsem si myslela, že to byly jenom klepy.“

„Použili jsme omyvatelnou barvu.“ Mluvil kajícným tónem, ale vzápětí zamrkal tak, že Lauře bylo jasné, že kdyby měl třeba jen malou příležitost, udělal by to znovu.

„Jsi lump.“

„Rozhodně.“ Přitáhl ji blíž, aby jí mohl dát dráždivý polibek. „A zkazím i tebe,“ prohlásil s předstíraným zavrčením a vycenil zuby.

Právě toho se obávala. Od chvíle, kdy přijala jeho návrh, nevynechal jedinou možnost, aby ji mohl políbit nebo pohladit. Po každém z těch polibků zůstávala rozechvělá touhou. A jakkoli se jí ten pocit líbil, zároveň se ho obávala.

Veřejnost rozevřela nad marnotratným synem ochrannou náruč, ale Laura se zdánlivou změnou chování nenechala zmást. Pro místní byl James odjakživa rošťákem Padenem. Teď se měla stát manželkou toho lumpa a stala se objektem postranních pohledů a pomluv, stejně jako dívky, které s ním kdysi chodívaly do autokina.

Laura chodila s hlavou hrdě zdviženou a chladně přijímala gratulace k sňatku. Nezbedný čertík v jejím nitru však chtěl říci: „Ano, líbá přesně tak, jak se domníváte, a ještě mnohem lépe. Byly byste šťastné.“

Jestliže byli místní znalci zvědaví na vztah mezi nevěstou a ženichem, pak přímo šíleli závistí kvůli prstenu s diamantem ve tvaru zašpičatělého oválu, který tížil Lauřinu levou ruku vahou šesti a půl karátu.

„Ale, Jamesi, to je - tohle nemůžu - Proč…“ Když jí navlékl prsten na prsteníček, zmohla se jen na zmatené drmolení.

„Připomněl mi tebe,“ řekl a pohlédl jí upřeně do očí. „Chladný a hladký na povrchu, ale hluboko v nitru plný žáru.“

„Ale je tak… Velký.“ Poslední slovo vyslovila slabým hlasem. Dotýkal se jí rty na uchu.

„Miláčku, nemůžu se dočkat, až tvůj oheň rozdmýchám!“

Objala ho kolem krku a poddala se jeho bouřlivému polibku. „Kde budeme spát?“ zamumlal jí do rtů, když jemně odtáhl ústa.

„Kdy?“ zeptala se nejistě, protože se zpola domnívala, že s ní chce zamířit do postele hned.

Zasmál se potlačovaným smíchem. „Až se vezmeme!“

„Aha!“ Zrudla, odtáhla se od něho a neúspěšně se pokusila upravit si vlasy. „Nevím, co mě to napadlo.“

„Vsaď se, že já to vím!“ Líně se usmál a zavadil klouby prstů o její ňadra. „A ten nápad se mi líbí. Hodně. Ale chci počkat do sobotní noci. Chci si pomyšlení na tebe vychutnat A kromě toho se obávám, že by mi Gladys nařezala, kdybych jejímu děťátku ublížil.“

Laura se chvěla při pocitech, které v ní vyvolávalo hlazení jeho prstů, ale přinutila mysl soustředit se na otázku, kterou nadhodil. „Mandy se chce nastěhovat do mé ložnice, že?“

„Myslím, že ano. Říká jí ,princeznin pokoj,‘„ řekl s úsměvem vyhrazeným pro dceru. „Pro nás oba je stejně příliš malý, ne?“

„Asi ano. A v pánském pokoji je krb. To by mohlo být za chladných zimních večerů příjemné.“

„Jen kvůli atmosféře. Kvůli teplu ho nebudeme potřebovat.“

„Ne. Dům je celoročně klimatizován.“

„To jsem neměl na mysli!“ Objal ji, přitáhl k sobě a sklonil hlavu k dalšímu dlouhému polibku.

Když se nazítří s Gladys pustili do úpravy pánského pokoje pro novomanžele, Laura se snažila na onen polibek nemyslet. V ložnici s přilehlou šatnou a koupelnou panovalo od matčiny smrti staromládenecké prostředí. Randolph Nolan vtiskl pokojům svůj punc.

Laura přestěhovala do pánského pokoje některé osobní věci ze své ložnice, ale provedla to tak, aby svůj bývalý pokoj nepřipravila o jeho ,princeznovské‘ kouzlo. Pak povlékla přikrývky a do koupelny připravila nové ručníky. S výsledky byly obě ženy spokojené. V pánském pokoji teď převládala poněkud jemnější atmosféra. Lauře blesklo hlavou slovo ,romantická,‘ ale hned je zapudila.

V den před svatbou se oficiálně nastěhovali do vily James s Mandy. Kromě oblečení, knih, gramofonových desek a Mandiných hraček si toho s sebou moc nepřivezli. James prodal všechen nábytek společně s domem v Atlantě.

K večeru byli všichni příjemně unavení. Mandy si stěžovala, že musí strávit další noc v hotelu, ale James slíbil, že je to naposledy. Po jeho polibku na dobrou noc zůstala bez dechu a podlamovala se jí kolena.

„Tak zítra,“ řekl chraplavě, když ji konečně pustil.

Následujícího rána neměla nevěsta mnoho na práci. Kromě toho, že se celé hodiny před obřadem bála, zbývalo jen „udělat se krásnou“, jak řekla Gladys.

Kdyby ale neměla statnou Gladys po boku, když James přijel, aby ji odvezl do města, nedokázala by sejít ze schodů.

„Co jen jsem to udělala?“ ptala se sama sebe.

Jakmile se však s Jamesem ocitli na radnici a začali odříkávat slib, uvědomila si, proč přijala jeho nabídku. Milovala ho. Chtěla s ním žít. Skutečnost, že s ním bude žít ve vile Indigo, byla jen dodatečnou prémií, téměř bezvýznamnou, uvědomila si, když se k němu obrátila v závěru krátkého slavnostního obřadu.

„Ahoj, zlato,“ zašeptal. Jeho oblečení nemělo chybu a ani chování nebylo co vytknout. Pod dobrými způsoby, jež byly adekvátní slavnostní příležitosti, však viděla muže bouřlivého, neukázněného a nebezpečného, kterého lákají „hezké dívky“ jako Laura Nolanová. A polibek, který jí pevně vtiskl na ústa, rozhodně neodpovídal konvencím. Trval nekonečně dlouho, až si oddávající musel taktně odkašlat.

Obřadu přihlíželi jen Bo, Gladys a Mandy. Laura v předchozím týdnu Jamese zkusmo požádala, zda by nemohla být přítomna také jeho matka, ale ostře odmítl, a tak moudře dál nenaléhala.

Po obřadu James všechny naléhavě zval na večeři a šampaňské do nejlepší restaurace ve městě, kde měl zamluvený salonek.

Když se však vrátili do vily, Lauru začala ošklivě bolet hlava. Nervy měla napjaté k prasknutí a James to vycítil. Přišel za ní, když pomáhala Mandy vybalit kufr. Jemně jí položil ruce na ramena a řekl: „Na takové práce platím Gladys. Jdi do našeho pokoje a odpočiň si. Hned jsem u tebe.“

„Ale Mandy…“

„Dohlédnu, aby si šla lehnout.“ Políbil Lauru na krk. „A sundej si ty šaty. Jsou nádherné a vypadáš v nich báječně, ale určitě najdeš něco… promiň mi to klišé… pohodlnějšího, do čeho bys mohla vklouznout.“

Políbila svou novou dcerku na dobrou noc, poděkovala Gladys a Bo, který přinesl zbývající Jamesova zavazadla, a popřála všem dobrou noc.

Spolkla dva aspiriny a dala si koupel v naději, že příjemně teplá voda uklidní její podrážděné nervy. Dlouhou dobu strávila před zrcadlem a v šatně, pročesávala si vlasy a natírala se tělovým mlékem, až měla pokožku hebkou jako hedvábí, a lehce nanesla parfém do míst tak pohoršujících, že se až červenala. Předem instruována o svatební noci ještě obešla místnost, aby zapálila vonné svíčky, a nakonec odestlala.

Její snažení došlo brzy ocenění. Jakmile James vešel do pokoje, zůstal chvíli stát na prahu a teprve pak za sebou tiše zavřel dveře. Bylo vidět, že je příjemně překvapený.

Laura stála uprostřed pokoje a nervózně si mačkala dlaně. „Mandy je v pořádku?“ zeptala se.

„Už spí. Přemluvila Gladys, aby jí zazpívala ukolébavku. Gladys málem usnula dříve než malá.“ Spokojeně se usmál a stáhl si tmavé sako od obleku. V elegantní vestě šité na míru vypadal báječně. Obepínala jeho souměrný trup a směrem k pasu se zužovala..

Odložil sako na dlouhé křeslo s podnožkou, které Laura přemístila do ložnice. Zvedla ho a odnesla do šatny. Následoval ji a cestou si rozepínal elegantní řadu knoflíků na vestě. Pověsila sako a natáhla se k toaletnímu stolku, kam vestu položil.

„Co to děláš?“ Chytil ji za ruku uprostřed pohybu, když sahala po věšáku. „Věším ti oblečení.“

Vytrhl jí vestu z ruky a nedbale ji hodil na podlahu. „To je od tebe opravdu obdivuhodné, že se ujímáš tohoto úkolu, jak se na manželku sluší, ,ale‘…“ Sehnul hlavu a přitiskl tvář k jejímu krku: „Dokážu si představit i jiné manželské povinnosti, kterými bych se zabýval raději.“

Strhl ji do náruče a přitiskl k hrudi. Když ji odnášel do postele, křečovitě se ho držela za košili. Tvař měl napjatou a upřeně jí hleděl do očí. Položil ji na kraj lůžka.

„Už jsem ti řekl, jaká jsi byla krásná nevěsta?“ Zavrtěla hlavou, pročísla si vlasy a přehrnula je přes prsty, které ji hladily po krku.

Zahanbeně povzdechl. „Měl bych se stydět! Byla - totiž jsi - nádherná! Ohromně ti to slušelo!“ Zapátral pohledem po jejím těle a zastavil se u pastelově modrého hedvábného negližé zdobeného krajkami. „Ale takhle se mi líbíš víc,“ řekl zastřeným hlasem.

Přitiskl ústa k jejím. Jejich rty se oddělily. Jazyky se dotýkaly. S prohlubujícím se polibkem jí stáhl z ramen krajkový župan. Ruce mu klouzaly po jejím těle a často se zastavovaly, aby zkoumaly oblinu nebo zhodnotily dolík. Laura se chvěla blahem.

Když zvedl hlavu, zahlédl pod průsvitnými košíčky podprsenky ňadra. Přivřel oči a zasténal: „Bože, ty mě…“

Zatnul zuby, sykl a pevně zavřel oči. Nahmatal její ruku a přitiskl si ji vpředu na kalhoty.

Laura zbledla a vzápětí se zarděla studem. James ji však neviděl, víčka měl stále zavřená a soustředil se na příjemné pocity, které vyvolávaly její prsty položené na těle. Říkal monotónně slova a věty, které ji šokovaly a rozechvívaly. Je to příjemné, moc příjemné,“ šeptal a slovně svou ženu vzrušoval.

Po chvíli otevřel oči, zhluboka si povzdechl a zklamaně se usmál. Pustil její ruku a nechal ji volně klesnout z těla. „Nechci spěchat. A když zajdeme příliš daleko, nebudu schopen dát si na tom záležet.“

Mlčky přikývla a nebyla si jistá, zda vůbec někdy ještě bude mít sílu promluvit. Stála tiše jako socha. Sáhl po knoflících u košile a rozepnul je. Netrpělivě ji svlékl a poslal na podlahu k županu. Nechal ji stát a sedl si na okraj postele, aby si svlékl boty a ponožky. Laura budila dojem, že bez jeho vedení nedokáže udělat jediný pohyb. Jako by ztratila schopnost sama myslet, natož cokoli podle vlastní vůle provést.

James si rozepnul pásek a kalhoty, ale dál se nedostal. Očima, kterýma se dosud příliš nevzdaloval od lákavého obrysu jejích ňader pod vyzývavou blůzkou, teď sklouzl k obličeji. „Nemůžu se ani svléknout, jak jsem nedočkavý, abych tě měl v rukou!“ poznamenal s úsměvem.

Jemně ji uchopil v pase a přitáhl k sobě tak, že stála u kraje postele mezi jeho stehny. Obličejem jí hladil ňadra a pak je líbal a jazykem se jich dotýkal přes krajky. Rukama sklouzl po jejím těle od boků ke stehnům a pak dozadu, hladil ji a tiskl blíž k sobě.

„Krásně voníš. Vzpomínám si, jak jsem se k tobě chtěl dostat tak blízko, abych cítil tvoji vůni. Říkal jsem si, že nikdo nemůže být tak svěží a čistý, jako slečna Laura Nolanová. Ale ty taková doopravdy jsi.“ Vášnivě zabořil nos do jejího dekoltu, zdůrazněného přiléhavým střihem noční košile.

Na předním díle její košilky byla řada perleťových knoflíků. Jejich úloha byla spíš dekorativní než praktická, protože prádlo bylo možno snadno navléknout i svléknout, aniž by bylo nutné knoflíky rozepínat. James se je ale rozhodl jeden po druhém rozepnout. Nespěchal, po každém se zastavil a vzdával hold dalšímu právě odhalenému kousku těla. Zatímco se knoflíky postupně uvolňovaly z křehkých poutek, mezi rozjíždějícími se krajkovými okraji prádla se začínala vzdouvat její ňadra.

Laura neměla ponětí, jak svůdná dokážou být mužská ústa. Pozorovala Jamesovy rty, jak putují od jednoho ňadra ke druhému. Viděla zvídavé pohyby rtů, napínající se tváře a poddajný jazyk. Zalykala se blahem. Zavřela oči. V místech, kde se jí dotýkal, zanechal její tělo vlhké. Okolní vzduch je ochlazoval a jeho hlava se přesouvala dál. Líbal ji na břiše a na jednotlivých žebrech.

Další a další knoflíky povolovaly pod jeho hbitými prsty. Stáhl jí ramínka a noční košile jí pod jeho rukama klouzala z těla. Svezla se jí k nohám, ale nedal Lauře možnost, aby z ní vystoupila.

Líbal ji na pupíku a pak níž. V místech, kde dosud netušila, že je líbání dovoleno.

Zmítala se v moři pocitů, všechny byly nové, dosud neznámé a nádherné. Prsty mu proplétala vlasy a bezděky se chytala hedvábných pramínků. Jakmile ji stiskl a přitáhl blíž k laskajícím ústům, bez váhání prohnula tělo a vyhověla mu.

Rozum se jí vrátil až v okamžiku, kdy ji jemně položil na postel a zčásti ji zakryl svým tělem. Zvedla modré oči a setkala se s vášnivým pohledem jeho zelených. Na tváři cítila teplé závany jeho sotva ovládaného dechu.

„Chci tě!“ Aniž by z ní spustil žhavý pohled, sklouzl rukou k poklopci a rozepnul jej. Laura na něho v okouzlení upřeně hleděla. Ozval se zvuk rozepínaného zipu a vzápětí zašustění látky o pokožku, jak James svlékal kalhoty a pak je odkopl stranou. Jedním pevným stehnem ležel přes její tělo.

„Připrav se. Budu tě líbat tak, jak jsem to vždycky chtěl!“ Hlas měl chraplavý, hluboký a útočný.

Přitiskl ústa pevně k jejím, ale Laura na to čekala. Jazykem hrubě oddělil její rty, ale jakmile pronikl do úst, její rty se kolem něj semkly a sály ho hlouběji. Nehty se mu zarývala do pružných svalů na zádech. Vklínil koleno mezi její stehna a tělem se na ni z boku přitiskl tak, že cítila v plné míře jeho vzrušení. Třel se o její stehno. Z hrudi pokryté chloupky mu se mu draly toužebné, dychtivé vzdechy.

Zanechal její rty zrůžovělé a vlhké a sklouzl rty k ňadrům. Jeho vášnivé polibky zmírňovala jen touha poskytnout jí co největší potěšení. Jeho jazyk byl hbitý a hravý. Uspokojoval všechny jeho rozmary a naplňoval veškeré její představy.

Jednou rukou sklouzl po vnější straně jejího stehna ke koleni. Vzal jej zespodu, nadzdvihl a hladil ji na citlivé spodní straně stehna. Bloudil rukou výš a výš, směrem ke zdroji spalujícího žáru.

Na jeho dotek reagovala bouřlivě, ale báječně. Prohnula se a vykřikla vzrušením. James dýchal ztěžka a sotva se ovládal, aby se jí okamžitě nezmocnil. Špičkou prstu kroužil kolem ústí jejího ženství. Laura sténala jeho jméno a křečovitě mu svírala ramena. James zapátral uvnitř. Hladil hebkost. Pronikal vlhkostí. Hlouběji.

Vzápětí seděl na kraji postele s hlavou v dlaních, lokty opřené o kolena. Dýchal namáhavě a naplňoval nádhernou romantickou ložnici zkroušenými disharmonickými zvuky.

Laura ležela s jednou paží přes oči a druhou dlaní vzhůru, bezmocná a zranitelná a kousala si spodní ret, aby James neslyšel, jak vzlyká.

„Proč jsi mi to neřekla?“

„Nerozumím ti. Co jsem měla říct?“

„Že jsi panna!“

„Já…“ Pokusila se polknout a zvlhčit tak vyprahlá ústa, ale marně. „Myslela jsem, že to víš.“

„A já jsem to nevěděl!“

Rozčileně vstal z postele a dlouhými kroky rázoval po pokoji. Laura, vyplašená jeho náhlým pohybem, vyskočila. James zamířil ke starodávnému přenosnému servírovacímu stolku, který sloužil jako likérník. Laura si myslela, že stolek dodá pokoji útulný nádech a vůbec ji nenapadlo, že by mohl být funkční. James ale vytáhl uzávěr křišťálové karafy a šplíchl do vysoké sklenice řádnou dávku bourbonu. Dvěma doušky sklenku vypil.

Laura, vylekaná jeho náhlou podrážděností, si přitáhla pokrývku až k bradě, aby zakryla nahotu. Její ňadra ještě nesla stopy po jeho strništi a nepochybovala, že i na ústech jsou zřejmé známky vášnivého líbání. Cítila je. Pokud jde o zbývající část těla, dosud pulsovala neopětovaným vzrušením.

Je v tom, že jsem panna, snad nějaký problém?“

„Problém?“ Otočil se k ní. „K čertu, samozřejmě, že je v tom problém!“

Laura zůstala na okamžik bez dechu, tolik ji fascinoval pohled na něho. Od úplné nahoty ho zachraňovaly jen spodky a vypadal divoce a nanejvýš mužně. Touha ho ještě úplně neopustila, jak si všimla, když sklouzla pohledem do míst, kde se mu spodky vpředu vydouvaly.

Byl dohněda opálený a světlé chloupky po těle měly zlatavou barvu způsobenou letním sluncem. Jen hustý porost v okolí pupíku měl tmavší odstín.

„Proč?“ Byla upřímně zmatená jeho náhlou změnou nálady a důvodem, který stál v pozadí.

Prohrábl si vlasy, čímž si je rozcuchal ještě více, než to předtím udělala Laura. Zdálo se, že ho vůbec nevyvádí z míry vlastní nahota ani to, jak pohled na něho děsí jeho nevěstu.

„Copak si neuvědomuješ, jakou odpovědnost na sebe muž bere tím, že připraví ženu o panenství?“

Laura k němu vzhlédla široce otevřenýma, nechápavýma očima a zavrtěla hlavou. Ostře zaklel a znovu si nalil na dva prsty bourbonu. Hodil ho do sebe a zprudka sklenici postavil na stolek, až ostatní sklo zařinčelo.

Obešel pokoj, aby zhasl svíčky, a pak s drzým fanfaronstvím přistoupil k lůžku. Mezi svraštělým obočím měl hlubokou rýhu. Tvářil se zachmuřeně jako hoch, jehož nejmilejší drak uvízl na stromě.

Palce si zasunul za pas u spodků. „Viděla jsi někdy nahého muže?“

Laura namáhavě polkla a zavrtěla hlavou. Jenom v časopisech.“

Opět zaklel, tentokrát méně hlasitě, ale vulgárněji. „Tak jo, připrav se!“

Snažila se, ale nedal jí moc času. Stejně na tom nezáleželo. Na Jamese se nedalo nijak připravit. Dosud byl do určité míry vzrušený. Myslel si, že Laura bude vyděšená nebo uražená, ale ona byla proti jeho očekávání překvapená, rozrušená a zvědavá - a zoufale zklamaná, když zhasl světlo.

Cítila, jak se posadil vedle ní, a matrace povolila pod jeho vahou. Přetáhl přes sebe přikrývku a otočil se k ní zády.

Laura si nikdy nepřipadala tak odvržená. Ležela nehybně ve tmě, plakala a snažila se, aby se postel netřásla. Slzy jí stékaly po tvářích proudem. Nedokázala je ovládnout a popotáhla nosem.

James se k ní obrátil. „Lauro?“ Odpověděla škytavým vzlyknutím. Polohlasem zaklel, ale vzápětí se k ní vrhl a objal ji kolem ramen. „Tak tohle ne. Neplač. Nezlobím se na tebe.“

„Myslela jsem, že manželé chtějí, aby jejich manželky byly panny. Nikdy by mě nenapadlo, že ti to bude vadit.“

Jamesovi to rozhodně nevadilo, ale nic jí neřekl. „Tohle se tě netýká,“ řekl a pročísl jí prsty vlasy. „Zkrátka jsem nikdy nepočítal s tím, že budu tím chlápkem, který připraví o panenství slečnu Lauru Nolanovou, to je všechno.“

„Paní Lauru Padenovou,“ zašeptala do tmy.

Usmál se. A třebaže riskoval, že se neovládne, naklonil se k ní a něžně ji políbil do vlasů.

KAPITOLA SEDMÁ

James seděl na molu, komíhal bosýma nohama nad vodou a častoval sám sebe všemi nadávkami, které mu přišly na mysl. Když vyčerpal seznam, začal si hanebná jména sám vymýšlet a poté, co mu došla představivost, se dal do vypočítávání všemožných bláznů.

Předchozí noci měl ve své posteli nádhernou ženu. Nahou a poddajnou. Nádhernou, nahou a poddajnou ženu, která byla zároveň jeho manželkou. A on, idiot, se s ní nemiloval. Poprvé od okamžiku, kdy v útlém věku třinácti let ztratil nevinnost se zkušenou osmnáctiletou dívkou, která učinila první krok, nebyl schopen milování.

Nikoli fyzicky. K čertu, to rozhodně ne! Fyzicky byl připraven pořád. Několikrát za noc se probudil, vedle něj spící Laura. Cítil její vůni, teplo, slyšel její lehký dech.

Za svítání odhodil přikrývky a znechucený a rozzlobený sám na sebe tajně opustil ložnici, aby nevzbudil svou ženu. Oblékl si jen dlouhé šortky, které neslyšně vytáhl ze zásuvky prádelníku a vyšel ven.

Ráno bylo vlahé a klidné. Dusným ovzduším se nesla těžká vůně gardénií a zimolezu, který divoce rostl v okolních lesích. Sluneční paprsky pronikaly mlhou, jež se vznášela nad dosud rozpálenou úžinou St. Gregory.

Proč? Ptal se sám sebe. Proč ho její neposkvrněnost tak definitivně odradila od dalšího počínání? Rozebíral zmíněnou otázku tak dlouho, až konečně došel k určitým závěrům.

Zaprvé, nikdy se nemiloval s pannou, a to z důvodu, který včera v noci Lauře sdělil. Nechtěl na sebe brát odpovědnost plynoucí z dané skutečnosti. Je divné, že sukničkář jako on by mohl mít v tomto ohledu výčitky svědomí, ale bylo tomu tak.

Nikdy neváhal podpořit ženinu špatnou, nebo třeba jen podezřelou pověst, ale měl zábrany kompromitovat ženu poprvé. Navíc mu vadila myšlenka, že jí způsobí bolest. Sex si spojoval výhradně s potěšením… Odjakživa. Nerad si připouštěl, že by jeho partnerce akt nepřinesl přinejmenším stejné potěšení jako jemu.

Ale ona je přece tvou ženou! Hádal se sám se sebou.

Každopádně, fakt, že je prvním milencem Laury Nolanové s sebou přinášel děsivé závazky. Nebyl si jist, zda jim dokáže dostát. Trápilo ho, že si připadal méněcenný, ale musel uznat, že to bylo rozhodujícím momentem jeho váhání.

Když vás lidé dlouho označují za „rváče“, nakonec začnete věřit, že nejspíš mají pravdu. On a ona nemohli být víc odlišní. V očích ostatních se k sobě absolutně nehodili. Ona pocházela z jedné z nejurozenějších rodin v Georgii. On byl rváč. Hluboko v duši mu leželo přesvědčení, že pro ni opravdu není dost dobrý.

Zaklel, kopnul do vody, až vycákla, a zvedl se z místa. Rázoval po molu k pobřeží, ramena nahrbená k obraně.

Cožpak dosud nedokazoval světu, že když si člověk usmyslí překonat svou minulost, jde to? Nepřinesla mu snad sláva a štěstí pozvání do domů předních prominentů po celém jihu země? Co se k čertu snaží dokázat těm nuzákům v Gregory?

Pomalu překonal svou minulost, hodil ji za hlavu, odpoutal se od ní. Dokonce se nehlásil ani k vlastní matce, kromě toho, že jí každý měsíc posílal štědrou finanční výpomoc. Proč by si měl připadat horší než ostatní?

Přesto ho děsilo, že k němu Laura vzhlížela s takovou důvěrou.

Mohl si za to sám. Byl by hrozně nerad, kdyby se dozvěděla, že se vrátil do Gregory nejen s úmyslem koupit vilu Indigo č. 22, ale zároveň i s rozhodnutím pokusit se s Laurou oženit. Zdánlivě spontánní návrh měl pečlivě promyšlený.

Vila Indigo, to byla ona. Dům a Laura znamenaly jedno a totéž. Chtěl obojí. Laura a tahle adresa představovala všechno, co odjakživa chtěl a nemohl mít… Až dosud.

Jakmile ho jeho zvědové informovali, že vila Indigo č. 22 je na prodej, okamžitě začal realizovat plán na přestěhování. Bylo to výborně načasované. Mandy měla po prázdninách začít chodit do školy. Co nejrychleji prodal dům a zařízení v Atlante, dokončil prodej svého byznysu a připravoval se zapustit kořeny v Gregory. Fakt, že bydlí ve vile Indigo a má za manželku Lauru Nolanovou, mu otevře dveře všude tam, kam dosud neměl přístup.

Jenomže, pomyslel si, když cestou k domu zpomalil, Laura Nolanová byla jiná, než čekal. Její půvab byl nenápadný, kultivovaný. Stále byla upravená, měla bezvadné způsoby, neztrácela výmluvnost. Pravá dáma, o tom nebylo pochyb.

Laura byla ale také ženou, a s tím jaksi nepočítal. Očekával, že ji přemluví k sňatku, bez jakéhokoli citu jej uskuteční, pak se zabydlí v důstojném a pro oba výhodném vztahu, který ale nebude nijak významně zasahovat do jejich soukromých životů. Představoval si, že si zaplatí mimo město milenku, ochotnou ženu, která uhasí touhu, kterou jeho žena považuje za nízkou a odpudivou.

Pak ale přišlo zásadní překvapení, a to když James zjistil, že upjatá a způsobná dívka, jakou si pamatoval, prožívá vlastní neovladatelnou touhu. Pod chladným zevnějškem doutnal oheň a čekal jen na to, až přijde pravý muž a probudí jej k životu. Laura mu vyhnala z hlavy veškeré plány na milenku nebo mimomanželské pletky všeho druhu. Pokud měl někdo ukojit jeho touhu, chtěl, aby to byla jeho žena.

Pár dnů před sňatkem přemýšlel mnohem víc o svatební noci než o tom, že má svůj cíl na dosah ruky. Skutečnost, že se Laura stala součástí jeho života, pro něj byla důležitější než její společenské postavení. Rozrušení ze svatby ho zcela vyvedlo z rovnováhy. Přímo ho děsilo zjištění, že Laura není jen trofej, která symbolizuje jeho společenský úspěch, ale také žena, kterou stojí za to milovat.

Nikdy mu nezáleželo na tom, zda ho někdo má rád, či ne, až na Mandy. Teď chtěl, aby ho Laura milovala.

„Tati!“ zvolala Mandy od zadních dveří. „Gladys říká, že jestli tu nebudeš coby dup, vystydne ti snídaně!“

Zamával na dceru a doběhl zbytek cesty k domu. Zatímco dumal na molu, Gladys a Bo se pustili do každodenních ranních povinností. Bo už obdělával půdu na záhonech s azalkami. James ucítil vůni opékané slaniny.

Jakmile vešel do dveří, Mandy mu podala čisté tričko. Vesele ji popadl do náruče, políbil ji a popřál dobré ráno. Pak společně zasedli ke stolu naloženému jídlem.

„Až se nasnídáte, připravím vám podnos a odnesete ho nahoru Lauře,“ prohlásila hospodyně, když mu dolévala šálek kávy. „Počítám, že je dnes ráno příliš unavená, aby scházela sem dolů na snídani,“ dodala a mrkla na něho. Mdle se usmál do talíře s palačinkami.

Jak Gladys řekla, tak udělala a připravila podnos se snídaní pro Lauru. „Můžu ji jít vzbudit s tebou, tati?“ zeptala se Mandy, když vycházel z kuchyně.

„Teď ne, zlatíčko, zůstaň tu se mnou, budu potřebovat tvou pomoc,“ odpověděla Gladys za něho.

„To je v pořádku, Gladys.“ Ve skutečnosti vítal, že Mandy poslouží jako nárazník mezí ním a jeho neposkvrněnou nevěstou. „Laura se včera s Mandy skoro neviděla. Jsem přesvědčen, že jí to nebude vadit.“

Mandy vyrazila po schodech před ním, ale u dveří do pánského pokoje ji zarazil, aby nevpadla dovnitř. „Půjdu první,“ prohlásil, protože si právě uvědomil, že Laura je nahá. Když odcházel, jednu útlou nohu měla odkrytou a pod slabou pokrývkou se rýsovala růžová špička ňadra. „Stůj tady a hlídej podnos, dokud nepřijdu.“

Mandy byla zklamaná, ale poslechla. Postavil těžký podnos na stolek, opatrně otevřel dveře do ložnice a vklouzl do zatemněného pokoje. Zamířil nejprve k oknům a rozdělal žaluzie. Pokoj se zaplnil slunečním světlem.

Z podlahy zvedl Lauřin župan a noční prádlo - v jeho mužných rukách se téměř ztratilo - odnesl je do šatny, odkud přinesl obyčejnější oblečení..

Klekl si k pelesti. Spící Laura vypadala nevinně a neobyčejně mladě. Hnědé, sluncem prozářené vlasy měla půvabně rozhozené po obličeji a na polštáři. Neodolal. Dotkl se jich a pak uchopil pramínek a promnul jej mezi prsty. Důkladně si prohlížel její štíhlé tělo rýsující se pod pokrývkou a odhalenou nahou šíji, jemnou a hladkou jako korunní plátky magnólie a stejně tak voňavou, jak věděl ze zkušenosti.

Krajkový lem podšívky se dotýkal jejích prsou tak, že ji to ve spánku lehce vzrušovalo, a z bradavek se staly jemné hroty. Všiml si toho a v bederní oblasti ucítil tuhnutí. A přestože před chvílí jedl, v nitru se ozvalo cosi podobného hladu.

„Lauro.“ Její jméno mu na jazyku znělo velmi příjemně. Dosud nevěděl, že Laura je jedním z jeho oblíbených jmen. „Lauro,“ opakoval jednak proto, že ho těšilo vyslovovat je nahlas, jednak proto, aby ji probudil.

Ospale zvedla víčka. „Hmm?“

„Za dveřmi čeká tvá velmi netrpělivá nevlastní dcera a chce ti popřát dobré ráno.“

Otevřela oči víc. To, co ji přivítalo, ji zcela probudilo. Jamesův klín. Jeho úd ukrytý v napnutém, poddajném denimu, a přesto zcela zřetelný.

Odhrnula si vlasy z čela, posadila se a nervózně si přitáhla přikrývku k tělu.

„Dobré ráno.“

„Ahoj.“

Laura uvažovala, zda se záměrně snaží být přitažlivý, nebo zda je jeho sex appeal přirozený. Že by k němu zkrátka patřil stejně jako zelené oči a našpulený spodní ret?

Odjakživa z něho vyzařovala ryzí mužnost, vždy prostě vypadal, že buď o sexu přemýšlí, má jej v plánu, nebo na něj vzpomíná. A vůbec nezáleželo na tom, zda má na sobě oblek a kravatu, šortky a tričko, nebo je nahý. Připomínal dravce na lovu, ale takového, který si je jist, že svou kořist chytí a zabije. Šířil kolem sebe vrozený neklid, který se každé ženě líbil a způsobil, že chtěla být jedinou, která nakonec utiší ustavičný hlad v jeho nitru.

„Máš hlad?“

Laura na něho rychle pohlédla. Čte jí snad myšlenky? „Ano, řekla bych, že mám.“

„Výborně. Gladys ti připravila snídani jako pro dřevorubce. Nebude ti vadit, když budeme s Mandy u tebe?“

„Budu ráda!“

„Zavolám ji dovnitř. Ale možná by bylo lepší, kdyby sis napřed navlékla tohle.“ Podal jí župan, který předtím přinesl ze šatny. Nedal jí jinou možnost, a tak Lauře nezbylo, než shodit přikrývku. Sklouzla jí k pasu a obnažila ňadra.

James jí pomohl do rukávů, ale když automaticky sáhla po knoflících, odstrčil jí ruce.

Pomalu zapnul knoflíky a pečlivě zavázal stuhu, která vedla průvlekem pod ňadry. Klouby prstů přitom zavadil o hebké výčnělky. Oba předstírali jako by nic.

Když skončil, zaklonil se a spokojeně si ji prohlížel. Všiml si zatoulaného pramínku vlasů a zahrnul jí ho za ucho. „Tak, teď to nemá chybu.“

Přece jen neodolal, vzal do dlaně její ňadro a nadzdvihl jej, až se vydulo v cudném výstřihu. Sklonil hlavu, přiložil ústa k hladké pokožce a hýčkal je dlouho trvajícím polibkem.

Když o chvíli později otevřel dveře a Mandy vtrhla dovnitř, Laura byla stále natolik ohromená jeho něžným gestem, že ze sebe sotva dokázala vypravit slovo. Mandy skočila doprostřed postele a přivítala se s ní nadšeným polibkem.

„Tady spal tatínek?“zeptala se a načechrala polštář vedle Laury.

„Ano.“ Laura nervózně hodila pohledem po Jamesovi, který jí pokládal podnos se snídaní na klín.

„Úplně jako v televizi!“ prohlásila Mandy se zářivým úsměvem.

„V televizi?“ Laura upila doušek kávy, kterou jí James ohleduplně nalil předtím, než se sám znovu usadil na kraji postele. Bokem se jí dotýkal.

„V televizi vždycky bývá maminka a tatínek a ti spolu spí v jedné posteli. Já ale žádnou maminku nemám, a tak tatínek musel spávat sám. Teď už nemusí. Jsem ráda, že jsi teď moje mamka.“

Laura položila šálek.Prudký nával emocí jí sevřel hrdlo a nedokázala by kávu polknout. Já také, Mandy.“ Natáhla k dítěti paže. Mandy se k ní vrhla a pevně ji objala.

Nad Mandinou hlavou pohlédla na Jamese. Políbil si špičku ukazováku a přiložil prst na Lauřiny hebké rty.

Život se zaběhl do klidných kolejí. Dopoledne a po obědě James často býval u telefonu. Laura očekávala, že činí přesně to, co říkal, že udělá: hledá zajímavý způsob, jak vydělat další miliony. Už v mládí býval svérázný, ale nikdy líný a nikdy louda.

Některé investiční záměry probíral s Laurou. Žasla nad jeho ctižádostí. Nic ho nemohlo zastrašit Odmítal jakékoli překážky. V jeho podání se i nejbizarnější nápad zdál být proveditelný. Korespondence od uznávaných průmyslníků dokládala, že nebyl sám, kdo si myslí, že jeho nápady jsou v praxi použitelné a uskutečnitelné.

Často jezdívali na výlety do města. Laura se přestala zabývat tím, že ji ostatní vidí po Jamesově boku, a přijala úlohu Mandiny matky. Užívala si příjemného pocitu, že je součástí rodiny. Dobře si všímala uznalých pohledů vysílaných směrem k Jamesovi a opájela se tajnou, bezmála domýšlivou spokojeností nad tím, že je ženou po jeho boku.

Lidé s nimi jednali srdečně, ale ze společenského hlediska Jamese ještě úplně nepřijali. Všichni měli v úctě jeho majetek, ale nikdo neprojevil skutečnou ochotu vzít ho mezi sebe. James se o tom nikdy nezmínil, ale Laura věděla, jak moc ho to trápí, a to ani ne tak kvůli němu samému, jako kvůli Mandy.

„Jamesi,“ odvážila se jednoho večera. Seděli právě na přední verandě. Mandy spala s hlavou položenou na Lauřině klíně - usnula, když jí Laura četla pohádku. James pročítal Wall Street Journal.

„Hmm?“

„Co kdybychom uspořádali večírek?“

Podíval se na ni zpoza novin. „Večírek?“

„Ve vile Indigo už se dávno žádné posezení nekonalo -naposledy před otcovou smrtí.“

„A jak si to představuješ?“ ‘

Položil otázku s téměř nepřátelskou mrzutostí v hlase, ale bylo zřejmé, že ho nápad zaujal. „No, neformální posezení se spoustou lidí a živou hudbou. Dokud je ještě pěkné počasí. Nechali bychom otevřené dveře a hosté by se mohli procházet venku. Po stromech a na molu bychom rozvěsili lucerny. Gladys a Bo budou nadšení, že mohou vilu předvést, teď, když jsme ji tak zvelebili. Co říkáš?“

Složil noviny, odložil je stranou a dlouho na ni upřeně hleděl. „Bude to večírek jen tak pro zábavu nebo k němu máš nějaký zvláštní důvod?“

„Jaký důvod bych měla mít?“

„Mohla by to být oslava u příležitosti mého a Mandina společenského debutu, co ty na to?“

Laura vrátila manželovi upřený pohled. Byli svoji už několik týdnů, ale stále byla jeho ženou jen podle jména. Věděla, že ji chce. Často ho přistihla, jak na ni zadumaně nebo vysloveně toužebně hledí. Vášeň, kterou nedokázal zamaskovat, nosila v nitru i ona. Během dne spolu vycházeli dobře. Pořád si měli co zajímavého nebo zábavného říci. Smích býval součástí jejich konverzace.

Jakmile ale večer vešli do ložnice, stali se z nich jiní lidé, jeden před druhým rozpačití. V pokoji vládlo napětí husté jako melasa. Mlčky se svlékli. Jakmile se ocitli v posteli, lehali si tváří k sobě. Vždy potmě. Hladil ji, ale nikdy na intimních místech. Někdy ji líbal, ale nikdy ne dlouho ani vášnivě.

Laura měla trvale nervy napjaté k prasknutí. Pokožka pod povrchem svrběla a žádné škrábání nepomáhalo. Byla napjatá jako pružina a neustále se měla na pozoru, aby se nevymrštila.

Chtěla, aby ji manžel ovládal. Nic víc. Chtěla v sobě cítit pevnou, žádostivou sílu jeho těla. Proč se rozhodl, že se s ní nebude milovat, pro ni zůstávalo záhadou. Určitě neměl v úmyslu nechat ji pannou navždy. Teď už si na tu myšlenku zvykl a v duchu ji rozpracovával. Možná, že čekal, až mu dá povzbuzující znamení. Byla tohle možnost, na kterou čekala, aby mu dala najevo naléhavou touhu?

Odhodila vlasy dozadu a troufale na něho pohlédla. „Jsem na tebe a na Mandy pyšná. Chci tě ukázat svým přátelům. Chci, aby všichni ve městě věděli, jak jsem ráda, že jsem tvou manželkou.“

Dřív než si mohla všimnout, co s ním její slova udělala, vstal, přešel k oknu a zůstal stát zády do pokoje. Chtěl říci: „Chceš to udělat kvůli mně? A proč?“ A představoval si, že odpoví: „Protože tě miluji.“

Ze všeho nejméně však byl snílkem. Život ho naučil realistickému uvažování. Bál se problém s Laurou rozebírat, protože ve vztahu k ní stále prožíval rozporuplné pocity.

A co když ji, Bože chraň, špatně odhadl? Možná, že je ráda jeho manželkou, protože teď má k dispozici bezedný účet!

Ne, Laura rozhodně nerozhazuje peníze, vždyť se od něho dokonce zdráhala přijmout šekovou knížku. Poznal však dost žen, aby nevěřil zdánlivě upřímným důvodům. Pravdou zůstává, že pomohl Lauře Nolanové z pěkné kaše. Možná že to, co viděl v jejích očích pokaždé, když na něho pohlédla, byla jen pouhá vděčnost.

O vděčnost mu ale šlo ze všeho nejméně. Který inteligentní a charakterní muž by vyžadoval vděčnost od půvabné, přitažlivé ženy kypící energií? On tedy rozhodně ne!

Když odpovídal, jeho hlas zněl mnohem podrážděněji, než zamýšlel. „Fajn. Dělej, jak myslíš.“

Laura, sklíčená, že nebyl jejím nápadem nijak nadšen, se omluvila a vzala Mandy nahoru. Když toho večera ulehl vedle ní, obrátil se k ní zády.

Žádné mazlení. Žádné polibky. Už ani potmě.

Laura se zarputile snažila nápad s večírkem uskutečnit. Následujícího rána objednala pozvánky. O týden později, právě když seděla u stolku v hale a pročítala seznam hostů, James rázně vešel a podpatky jeho bot ztěžka duněly na dřevěné podlaze.

Opřel se rukama o opěradlo její židle, naklonil se a četl seznam věcí, které je potřeba objednat. Vedle každé položky ve sloupci Laura úhledně zaznamenala předpokládanou sumu. „Na ničem nešetři. Všeho musí být dostatek, ukaž těm nadutým měšťákům z Gregorie, jak se to dělá!“

„Víš jistě, že mi chceš dát volnou ruku?“ dobírala si ho. „Mám vytříbený vkus a to dost stojí!“

Políbil ji na špičku nosu, pak na rty. „Vytříbený vkus je jedna z věcí, které mám na tobě nejraději.“ Na tváři se mu objevil mnohoznačný úsměv, při kterém Laura roztávala. Srdce se jí rozbušilo. „Neměla bys chvíli čas?“

„Jistě,“ přisvědčila nakřáplým hlasem. Doufala, že jí navrhne, aby šli nahoru do postele.

Místo toho ji vzal za ruku. „Pojď ven. Chci ti něco ukázat.“

Zakryla zklamání a nechala se odvést ke dveřím. James okázale otevřel. Zelené oči mu nezbedně tančily.

Laura vyšla ven a zarazila se s ústy překvapením dokořán. Na příjezdové cestě parkovaly v řadě za sebou tři přepravní boxy pro koně. Koně stáli zády k ní a Jamesovi, ale poznala je.

„To jsou… To je…“ Oči se jí zalily slzami.

„Myslel jsem si, že je nejspíš budeš znát!“

„Ach, Jamesi!“ Obrátila se tváří k němu. Jak jsi je našel?“

„Známosti,“ pronesl s líným, domýšlivým úsměvem.

„Jamesi!“ Vrhla se k němu a chytila ho kolem krku. Zabořila obličej do jeho krční jamky a pevně ho objímala. „Děkuji ti,“ zašeptala horoucně a vzápětí ho pustila a rozběhla se po schodišti, aby přivítala doma koně, které prodali před řadou měsíců.

Těžko říci, kdo byl toho rána víc rozrušený, jestli Laura nebo Mandy, která se stala nadšenou majitelkou poníka. Dovedli koně do stání, které pro ně Bo tajně připravil. Mandy byla vybavena sedlem a Laura jí poskytla první lekci jízdy na koni. Musela ji uplatit slibem, že zítra budou pokračovat, jinak by se jim vůbec nepodařilo dostat ji ze stájí a přimět, aby se šla před večeří umýt.

Laura se dala v zešeřelé stáji do otírání koní, což vždycky dělala ráda, a James se k ní připojil.

„Ještě jednou díky!“

„Líbilo se mi, jak jsi mi poděkovala předtím!“

Opíral se o sloupek, jednu nohu pokrčenou. Oči měl drzé, ale Laura v nich zahlédla výzvu. Odložila hřeblo, vyšla ze stání a postavila se přímo před něho, do mezery mezi jeho stehny. „Myslíš takhle?“ Ovinula ho pažemi kolem krku.

„Hm, hmm.“ Spojil dlaně za jejím pasem.

„Proč jsi to udělal?“

„Co, že jsem koupil koně zpátky?“ Když přikývla, pokračoval: „Ze dvou důvodů. Říkal jsem si, že bych tím u tebe mohl zabodovat.“

„Stalo se. A druhý důvod?“

„Líbí se mi tvůj roztomilý zadeček v džínsách.“ Zasunul dlaně do zadních kapes jejích džínsů a postrčil ji kupředu, až se přední částí těla příjemně doplňovala s jeho.

„Uctivé díky, pane, ale co to má společného…“

„Jezdíš na koni, nosíš džínsy.“

„Hmm, teď chápu tvůj úmysl.“

„Ještě jednou se ke mně přitiskni jako teď, zlato, a poznáš víc!“

Sotva domluvil, sklonil ústa k jejím a důkladně ji políbil. Než však mohli polibek dále rozvinout, byli vyrušeni.

„Promiňte, Jamesi, ale máte tu meziměsto.“ Ve čtverci světla ve dveřích stáje stál váhavě Bo s kloboukem v ruce.

James rozzlobeně vypochodoval ven a cestou polohlasem klel.

Po téhle události se napětí mezi nimi neuklidnilo, ale o poznání vzrostlo.

Laura s jistotou očekávala, že dnes v noci se s ní James bude milovat. Rozumově i citově se na to připravovala. Než vklouzla do voňavých pokrývek postele pána a paní domu, hodinu se krášlila v šatně.

Ještě dlouho poté, co se odebrala nahoru, zůstával James v přízemí a vyřizoval telefonicky obchodní záležitosti. Připadala si odmítnutá a ponížená. Než přišel nahoru, pořádně pěnila.

„Musíš dělat takový rámus, když šlapeš nahoru?“ obořila se na něho, jen za sebou zavřel dveře do ložnice. „Tolik hluku nenadělaly ani Shermanovy oddíly, když pochodovaly přes Georgii!“

James telefonoval všem v seznamu a mezitím se snažil přijít na to, zda je dost obratný a ovládá něžnou techniku potřebnou pro milování s pannou. Věděl, že Laura od něho vzhledem k jeho pověsti milence, kterému není rovno, očekává hodně. Byl mírně řečeno přecitlivělý. Těšil se na křišťálově průzračný pohled a něžný dotek a místo toho se mu dostalo ostrého přijetí. Okamžitě přešel k obraně. „Tak promiňte, madam, že jsem si dovolil vyrušit vaši krásu z odpočinku!“

Laura sebou žuchla zpátky na polštář. Když si lehal vedle ní, oba byli znechucení. Nejenže nedošlo na hlazení a polibky, neřekli si dokonce ani dobrou noc, přestože oba dlouho leželi a nespali.

Nazítří oba několikrát vzplanuli vztekem. Kdykoli se spolu ocitli v jedné místnosti, zavládla v domě bouřlivá atmosféra a Laura se nakonec rozhodla, že udělají nejlépe, když se na chvíli jeden druhému ztratí z očí. Dobrovolně nabídla Gladys, že za ni vyřídí nějaké pochůzky a vzala s sebou jako společnici Mandy.

Poslední zastávkou na seznamu bylo železářství. Cestou museli projít kolem domu, kde bydlela Leona Padenová. Laura v náhlém popudu zabočila na úzkou příjezdovou cestu a zaparkovala za zánovním autem levnější značky.

„Kam půjdeme, mami?“ zeptala se Mandy.

Děvčátko ji takto oslovovalo zcela přirozeně a Laura se pokaždé potěšené usmála. „Navštívíme jednu paní. Chovej se, jak nejlépe umíš, ano?“

Když vystupovali z auta, Laura cítila, jak se jí žaludek svírá nervozitou. Riskovala. Zahrávala si s něčím, do čeho jí nic nebylo, ale nevýslovně ji trápilo, že James naprosto ignoroval existenci vlastní matky. Chtěla tento stav pokud možno změnit.

Cihlový dům nebyl nijak velký, zato úpravný, s chodníkem lemovaným břečťanem. Laura držící Mandy za ruku zazvonila u dveří. O chvíli později otevřela Jamesova matka. Její překvapení rozhodně nebylo předstírané. Po chvíli strnulého ticha promluvila: „Vy jste Laura Nolanová, viďte?“

„Dobrý den, paní Padenová. Nevěděla jsem, jestli se na mě pamatujete.“

„Nedávno jste se provdala za Jamese.“

„Ano.“

„Četla jsem o tom v novinách. Nechcete jít dál?“ Byla pohostinná, zvláštním způsobem kajícná. Laura věděla, že tahle žena musela v životě hodně vytrpět, a okamžitě jí pro ni zahořelo srdce.

„Moc ráda bych se zdržela na krátkou návštěvu. Jestli vás nerušíme.“

„Proboha, samozřejmě, že nerušíte!“ Paní Padenová otevřela zasouvací dveře a ustoupila stranou, aby Laura s Mandy mohly projít do čistě uklizeného obývacího pokoje. Pohlédla na Mandy. Natáhla k ní ruku, vzápětí ji stáhla zpět a teprve pak se dítěte dotkla. „To je …?“ Roztřásla se a nedokázala dokončit otázku.

Laura odpověděla za ni: „To je Mandy.“ Postrčila děvče jemně kupředu.

To skutečně nemusela. Mandina přátelská povaha zvítězila. „Ahoj! Jmenuji se Mandy Padenová a tohle je Anna Marie.“ Zvedla do výšky panenku, kterou měla stále nablízku. „Anna Marie je moje nejlepší kamarádka. Kromě mamky a taťky. Znáte mého tatínka?“

Následovala hodina nabitá emocemi z odloučení, jakou Laura dosud nezažila. Často nevěděla, zda se má usmívat nad Mandiným upřímným štěbetáním nebo plakat nad očividnou nenasytností, s jakou dívčinu brebentění naslouchala paní Padenová. Když odcházeli, objala starou paní a slíbila: „Brzy se zase ukážeme.“

Mandy mluvila o nové kamarádce celou cestu domů. Když zabočily na příjezdovou cestu, Laura řekla: „Mandy, co se týká dnešního odpoledne, budeme jej držet v…“

„Tamhle je tatínek!“

Než Laura stačila upozornit Mandy, že o návštěvě u Paní Padenové budou mlčet, Mandy otevřela dveře auta a běžela se přivítat s Jamesem, který právě scházel ze schodů. Popadl děvčátko do náruče a zvedl vysoko nad hlavu. Mandy výskala radostí.

Když k nim Laura došla, Mandy právě žvatlala: „A bydlí v pěkném domě, jenom není tak velký jako Indigo. Vlasy má trochu bílé a trochu hnědé a oči zelené jako ty a já, až na to, že má víc vrásek. Povídala mi, že když budu chtít, můžu jí říkat babičko, a dala mi koláčky. Když došly, řekla mi, že až příště přijdu, upeče mi další. A na televizi měla tvoji fotografii, vypadáš na ní legračně. Myslím, že ti tehdy ještě nerostly vousy. Byla opravdu moc milá, jenom se mi zdálo, že je občas nějak smutná, protože když se na mě dívala, napadlo mě, že se rozpláče. A ještě říkala, že umí šít a mohla by pro mě a pro Annu Marii ušít podobné šaty. A…“

Mandy si s bystrou všímavostí dítěte uvědomila, že tatínek není její novou kamarádkou nijak nadšen, a zmlkla. Vlastně se tvářil tak, jak ho neznala. Připomínal jí zloduchy z televize.

„Gladys nám uvařila vynikající oběd,“ řekl a nesl ji dovnitř. „Jestli necháme drůbeží polévku s nudlemi vystydnout, bude se zlobit.“

Posadil dceru ke kuchyňskému stolu, kde bylo prostřeno pro tři. Jakmile si Gladys všimla Lauřina napjatého výrazu, zmizel jí úsměv z tváře.

Pokud jde o Jamese, bylo zřejmé, že zanedlouho vybuchne. „Gladys, až se Mandy nají, mohla byste jí odvést do pokoje, aby si trochu zdřímla, co říkáte? Měla dnes rušné dopoledne,“ prohlásil úsečně.

„A vy nebudete jíst?“ zeptala se Gladys s mnohem větší dávkou kuráže, než jakou by v tu chvíli byla schopna shromáždit Laura.

„Ne.“ Obrátil se k Lauře: „Rád bych si s tebou nahoře promluvil.“

Na znamení, že nepřipouští žádné námitky, ji chytil pevně za zápěstí a postrčil kupředu. V podstatě ji celou cestu do jejich pokoje vlekl.

Jakmile vešli, rozčileně spustil: „Chci vědět, co jsi k čertu myslela, že děláš, když bereš mou dceru na návštěvu k ní!“

„Nekřič na mě!“

„Odpověz!“ zaburácel.

„Je to tvá matka, Jamesi!“

„Což je jeden z nejkrutějších žertů přírody!“

Laura se zachvěla. „Chováš se k ní politováníhodně. Měl by ses stydět!“

„Každý měsíc jí posílám peníze.“ Našpulil ústa do ošklivého úšklebku.

„To je pravda. Viděla jsem nový dům a nový nábytek, auto. Oblečená je určitě o několik tříd lépe, než tomu bývalo před lety. Nestrádá hladem a zdá se, že zdraví jí také slouží. Ale všimla jsem si také toho, že je osamělá a zoufalá. Postrádá někoho, s kým by si mohla popovídat. Měl bys ji vidět s Mandy. Ona…“

„Nemáš právo brát k ní mou dceru bez dovolení, Lauro!“

Nevšímala si ho. „Neumím ani popsat, jak láskyplně se chovala k tvému dítěti. Měla jsem dojem, jako by k sobě chtěla Mandy přitisknout a nepustit.“

„Nechci to poslouchat!“ Prudce mávl rukama do vzduchu.

„A pokaždé, když padlo tvé jméno, visela nám na rtech, aby jí neuniklo ani slovo. Na stole v obývacím pokoji ležel vystřižený novinový článek o našem sňatku. Pod ním byl stoh dalších článků o tobě, všechny mnohokrát přeložené a zase rozložené, až se rozpadaly na kusy!“

Při vzpomínce na sbírku novinových výstřižků se jí oči zalily slzami. Byl to skličující pohled. Netrpělivě si hřbety rukou utřela slzy, víc rozčilená než smutná.

„Jak můžeš být tak krutý, Jamesi? Jak jen můžeš tak bezcitně vyškrtnout vlastní matku ze života?“

„Do toho ti nic není!“ odsekl.

„Nevím, co tak neodpustitelného ti udělala, ale určitě…“

„Nemíchej se do toho. Tohle se tě netýká.“

„Ale týká! Jsem tvoje žena!“

„Ne tak docela!“ Přibouchl za sebou dveře. „Ale teď to dám zatraceně do pořádku!“

KAPITOLA OSMÁ

„Co chceš dělat?“ Laura opatrně ustoupila o pár kroků vzad.

„Hodlám tě učinit svou manželkou. Udělat z tebe ženu!“ James se k ní vrhl a stiskl jí paže.

„Ne!“ Snažila se uvolnit ruce, ale svíral je pevně.

„Chceš se plést, kam nepatříš?“ ušklíbl se. „Ze všeho nejvíc ale patříš do mojí postele!“

Postrčil ji ke kraji lůžka. Dopadla na znak a pokusila se skulit na bok, ale uvěznil ji pod svým tělem. „Dřív, než začnete ovládat můj život, paní Padenová, musíte se naučit ovládat mě!“

„Jsi bezohledný!“ vychrlila a oči se jí zaleskly vztekem. „Nech mě být!“

„Ani náhodou, zlato!“

„A přestaň mi říkat zlato! Nejsem jedna z těch slečen, kterou jsi náhodou sbalil na ulici!“

„K čertu, to si piš, že nejsi!“ prohlásil a zasmál se krátkým, štěkavým smíchem. „Myslíš si snad, že bych jinak vydržel tu tvou nafoukanost? Jediné místo, kde se na vznešenost nehraje, je postel! Dosud jste na mě očividně žádný dojem neučinila, slečno Lauro!“

Domáhal se svých práv na její ústa. Surové rty přitiskl k jejím. Prsty si razil cestu jejími vlasy až k temeni. Držel jí hlavu v dlaních jako ve svěráku a jazykem jí plenil ústa.

Rozhořčená Laura se pod ním vzpouzela a pěstmi ho bila do zad a do ramen. Údery byly neúčinné, ale brzy ho začaly obtěžovat a jednou rukou jí spoutal obě zápěstí. Vytáhl jí ruce nad hlavu a přibil pevnými prsty k posteli. Prudce trhl předními díly blůzky a knoflíky se rozlétly. Stejně nedbale jí rozepnul podprsenku. Volnou rukou uchopil ňadro.

Cítil v dlani tlukot jejího srdce. Ten bleskově podal nezbytnou zprávu mozku. Hlava rychle zasáhla. Vzepřel se nad ní a pohlédl jí do obličeje. Dýchala ztěžka, stejně jako on a v její tváři nespatřil odpor nebo strach, ale touhu.

Znovu se zmocnil jejích úst. Tentokrát však měl jeho polibek jinou povahu. Byl stejně nenasytný, stejně dychtivý, ale zdaleka ne tak hrubý. Jeho jazyk byl divoký a neukázněný, nikoli však útočný. Místo trestu přinášel potěšení.

Další emoce vzešly z Lauřiny vášnivé touhy. Ze štěrbiny mezi stehny začalo v rozšiřujících se kruzích proudit teplo. Bojovala, aby vysvobodila paže, ale ne proto, aby je od něho odtáhla, ale aby se aktivně účastnila této bouřlivé výměny polibků. Jakmile se jí podařilo ruce uvolnit, zabořila mu prsty do vlasů a přidržela jeho ústa u svých.

Zasténal, sklonil hlavu a vášnivě ji líbal na krku, až jí na průsvitné pleti zůstaly jemné podlitiny. „Nemůžu už čekat, zlato! Vezmu si tě, teď hned!“

Vklínil ruku mezi jejich těla a vyhrnul jí sukni. Pomohla mu, když jí svlékal kalhotky, nadzvedávala boky. Horečně si rozpínal kalhoty, aby uvolnil vlastní tělo. Byl teplý a pevný. Přiložil k jejímu tělu hebkou špičku penisu. „Bude to bolet?“

„Nevím.“

„Vadí ti to?“

Horlivě zavrtěla hlavou. „Ne!“

Opatrně do ní pronikl. Pak, povzbuzen odpovědí jejího těla, jediným rychlým pohybem dokončil akt uchvácení.

Když se dostal na konec, zatnul zuby a zabořil hlavu do jamky pod jejím ramenem. Poskytoval jejímu tělu čas, ale ani nejtužší dobrovolně přijímaná sebekázeň mu nemohla zabránit, aby nedokonal, co mu určovala přirozenost. Rytmus jeho pohybů se zrychloval, až dosáhl výbušného vrcholu.

Spočíval na ní celou vahou těla a ztěžka jí oddechoval u ucha. „Bolí to, Lauro?“

„Ne,“ odpověděla podle pravdy. Necítila bolest, jen obrovskou nespokojenost. Její tělo bylo dosud nedočkavé.

„Omlouvám se.“ Políbil ji na ucho.

„Za co?“

Něžně se pousmál, zvedl hlavu a pohlédl jí do zmatených očí. Stále nevěděla, co postrádá. „Moje milovaná, nevinná, malá intelektuálko.“ Přiblížil rty k jejím a oči mu hořely láskou. Líbal ji a jeho ústa byla nekonečně něžná. Chtěl odčinit zuřivé polibky, kterými ji zahrnul v předchozích chvílích, jež mu nyní připadaly jako z jiného života.

Laura přizpůsobila ústa jeho rtům a odpovídala na polibky mnohem vášnivěji, než očekával. „Lauro? Lauro? Zlato?“ Přitiskl rty pevněji. Jazykem zkoumal nejzazší hlubiny jejích úst Objala ho pažemi, přeložila nohy přes jeho a pak sevřela jeho boky mezi stehny.

„Znovu tuhnu,“ zasténal.

„Uděláme to znovu?“

„Půjde to?“

„Proč ne?“

„Chceš?“ Překvapeně na ni pohlédl.

Horlivě přikývla.

V okamžiku vyskočil z postele. Svlékal se s netrpělivým elánem, odhazoval jednotlivé kusy oblečení, sotva je stáhl z těla. Laura ležela na posteli a svlékala se stejně horečně jako on.

„Co to k čertu dělám?“ ptal se sám sebe nahlas. Když stanul nahý vedle postele, pročísl si prsty vlasy a zavrtěl hlavou, sám sobě pro smích.

Jeho žena si navlhčila rty. „Myslela jsem, že budeme…“

„Jistě, budeme, zlato, budeme! Ale nač ten spěch?“ Laura výmluvným pohledem sklouzla k dolním partiím jeho těla, které svědčily o naléhavosti situace. Sklonil se k ní, usmál se potlačovaným smíchem a jemně ji políbil na ústa. „Vydržím.“

„Slibuješ?“

„Slibuji,“ odpověděl chraplavě. Zvedl ji na polštáře a než si lehl vedle ní, přitáhl přikrývky.

Pak ji něžně vzal do náručí. „Jsi nádherná. Líbí se mi, když jsi nahá.“ Smyslně ji políbil na ústa. Jeho jazyk se choval důvěrně. Laura se zpočátku ostýchala, ale pak se oddala pocitům, které jejím tělem procházely jako vlnění, zatímco on prozkoumával rty její tělo.

Každičká část jejího těla okusila jeho něžnou péči. Ňadra, břicho, stehna. Mezi nimi. Chraplavě jí šeptal, jak se mu líbí ji takhle ochutnávat.

A pokračoval, dokud nepoznala, proč se jí před chvílí omlouval.

Dokonce i po tomto zasvěcení do tajů orgasmu se však červenala při jeho troufalých dotecích a odvážných řečech. Nikoli ze studu, ale z ryzího potěšení. Jeho laskající ruce a ústa ji neponižovaly, ale objevovaly.

A on! Nikdy by si nepomyslela, že mužské tělo může představovat takový požitek pro smysly. V duchu si říkala, že je nádherný. Jakmile překonala roztomilý stud, sama mu říkala, jaké potěšení jí přináší.

„Dej ústa sem.“ Jemně jí dlaněmi uchopil hlavu a vedl do míst, která zvědavě hladila konečky prstů. Postupovala krok za krokem podle jeho pokynů. Když vrtošivě těkala rychlými pohyby jazykem po jeho kůži, přerývaně vzdychal. „Zatraceně! Věděl jsem, že budeš dobrá! Já to věděl!“ sténal.

V posteli strávili celé odpoledne a milovali se tolikrát a tak často, že ovzduší v pokoji připomínalo páru. Jejich těla byla kluzká potem. Sluneční světlo pronikalo dovnitř mezi částečně zataženými žaluziemi a vytvářelo na jejich nahých tělech proužky vábivých stínů. Postupně se stíny prodlužovaly a rozpínaly se přes stěny a podlahu. Leželi uprostřed zamotaných, vlhkých pokrývek, zkoumali se a objevovali.

James navrhl, aby se ochladili vlažnou koupelí. Opíral se o vanu, Laura mu seděla mezi stehny, zády opřená o jeho hruď. Nedbale nabíral vodu do dlaně, lil ji přes její ňadra a pozoroval, jak jí stéká po těle a probíhá mezi stehny.

„Pořád nemůžu uvěřit, že tohle s tebou dělám,“ prohodila Laura zamyšleně. Dlaněmi mu přejížděla po stehnech a zkoušela sílu mužských svalů pod kůží porostlou jemnými chloupky.

„Jsme manželé.“

„Tomu také nemůžu uvěřit,“ dodala a usmála se.

„Proč?“

Pokrčila rameny a Jamesovi se líbilo, co to bezděčné gesto udělalo s jejími ňadry. „Nevím. Nikdy jsem si nemyslela, že bych si vzala zrovna tebe…“

„Měla jsi v plánu, že se provdáš za nějakého bábovku, který nebude mít potuchy jak na to, aby tě v posteli potěšil!“

Zatahala ho za chloupky na stehně, až vyjekl. „Nebuď tak domýšlivý! Jak si můžeš být tak jistý, že mi v posteli přinášíš potěšení?“

„Dosvědčují to šrámy z bitvy, které jsem utržil,“ připomenul škrábnutí na rameni.

„Snažím se zkrátka chovat zdvořile,“ prohlásila a znovu pokrčila rameny, což se mu ohromně líbilo.

„Zdvořilá!“ Jeho hurónský smích se odrážel od kachlíků na stěnách koupelny. „Zlato, ani Emily Postová nikdy nezašla s dobrými způsoby tak daleko!“

„Tss!“ zasyčela. „A buď tak laskav, ušetři mě jakýchkoli informací ohledně tvých sexuálních zkušeností! Jenom mi připomínají, kolik jsi měl holek! Odjakživa jsem nerada poslouchala řeči o tom, kterou jsi získal, dokonce už na střední!“

Vlhkou špičkou prstu jí namaloval na nahé rameno iniciály svého jména. „Chápu, jak ti teď je. Ale proč se k tomu vracet?“

„Myslím, že jsem vždycky žárlila.“

„Žárlila jsi?“ Překvapeně se narovnal a nacákal přitom vodu na podlahu. „Vždyť jsi se mnou nikdy ani neflirtovala!“

„Neodvážila jsem se. Koketovat s tebou bylo příliš nebezpečné. Kdybys zareagoval, couvla bych.“ Ostýchavě sklopila oči. „To ale neznamená, že jsi nepoutal moji pozornost. Tygři mě také zajímají, ale nechtěla bych s jedním z nich zůstat sama!“

„Takže já jsem něco jako tygr, jo?“ Ovinul jí paže kolem pasu, povytáhl ji výš do klína a hrozivě jí zařval u ucha.

„Ano.“ Zamumlala a blaženě zavřela oči. „Ale hladovější. A divočejší!“

„A nadrženější!“

Obrátil ji obličejem k sobě. Vyhověla mu. A než vystoupili, aby se vzájemně osušili, bylo na podlaze víc vody než ve vaně.

„Co říkáš, neměli bychom sejít dolů na večeři?“ zeptala se. „Musíme?“ Držel její ňadra v dlaních a palci hravě dráždil citlivé bradavky.

„Myslím, že bychom měli.“

„Víš to jistě?“

Poklekl.

„Hmm… Ach… Ano.“

„Určitě?“

Zasténala jeho jméno.

Mnohem později sešli oblečeni a ruku v ruce dolů do jídelny. Bylo prostřeno na nejlepším čínském porcelánu a stříbře. Křišťál odrážel mihotavé světlo svíček, které tvořily součást květinové ozdoby uprostřed stolu.

„Mami! Tati!“ vykřikla Mandy, jakmile je spatřila a vzápětí sklouzla ze židle. Rozběhla se k nim a oba je objala kolem nohou. „Už jsem si myslela, že snad nikdy nesejdete! Gladys říkala, že musím pěkně v klidu sedět, dokud tu nebudete. Nedovolila mi jít do vašeho pokoje a vzbudit vás a nedala mi nic k jídlu, protože říkala, že bych pak nesnědla večeři. Mám hlad! Co jste tam tak dlouho dělali? Určitě jste si pořádně přispali!“

„Omlouvám se, že jsme tě nechali čekat, Triky,“ pronesl James bez známky lítosti. Jednou rukou podebral Mandy, druhou se stále držel s Laurou. „Co má tohle všechno znamenat?“ kývl udiveně směrem ke slavnostně prostřenému stolu.

Gladys chvatně prošla dveřmi z kuchyně a za ní se vznášela rajská vůně. „To je mimořádná večeře, protože podle mého máme všichni jak jsme tady nějaký důvod k oslavě!“ Zeširoka a chápavě se na dvojici zazubila.

„My rozhodně!“ prohlásil James a potajmu sklouzl rukou po Lauřiných zádech a zlehka ji pleskl po hýždích.

„Posaďte se, než vám vychladne večeře. Určitě máte hlad!“ Hospodyně chápavě zvedla obočí a když si všimla, jak se Laura začervenala, spokojeně se usmála.

Jídlo chutnalo báječně. Byla to jedna z nejhezčích chvil Lauřina života. Předtím si myslela, že je do Jamese zamilovaná. Ale teď se z jejího nitra rozlévala nezkrotná láska, která každou chvíli vyhledávala výpusť v podobě slzí. Pokaždé, když na něho pohlédla, zaleskly se jí ve světle svíček v očích.

„Jsi šťastná?“ zeptal se a položil dlaň na její ruku na čistém ubruse.

„A jak!“

„I já,“ řekl škádlivě a přivřenýma, svůdnýma očima jí pohlédl na ústa.

Společně odvedli Mandy nahoru do jejího pokoje. Převlékání do pyžama vyústilo v zápas. Když se malá konečně unavila, uložili ji a poslouchali, jak se modlí za všechny, které znala, i za některé, které neznala. Když začala vypočítávat rockové hvězdy, James uzavřel zdlouhavou modlitbu rázným ,Amen!‘ a zhasl lampu.

„Proč jsi tak zamyšlená?“

Šel za Laurou a položil jí dlaně na ramena. Seděla u toaletního stolku a nepřítomně hleděla do zrcadla. Vrátili se do šatny. Laura vklouzla do hedvábného županu, James zůstal jen v kalhotách.

„Jen tak si přemýšlím.“

„O čem?“

„O…“ Váhavě sklopila oči. „Nevzala jsem pilulku ani nic jiného. A ty jsi neměl… Ehm…“

„Žádný strach, postarám se o to.“ Masíroval jí krk. „Ale ochrana před těhotenstvím není jediné, co tě trápí, nemám pravdu?“

„Mám tolik důvodů, abych byla šťastná!“ Natáhla se a přikryla a položila mu svou dlaň na ruku.

„Tuším nějaké ,ale‘, nebo se mýlím?“

Chabě se pousmála. „Jde o to, že si nejsem jistá, jestli mám začít mluvit o tématu, které nám může zkazit dnešní den.“

Pohledem se v zrcadle střetl s jejíma očima. Odtáhl ruce a beze slova vyšel ze šatny. Laura s povzdechem vstala a zhasla. Když vešla do ložnice, James stál u okna, ruce hluboko v kapsách.

„Měl jsi pravdu, Jamesi, nic mi do toho není.“

Pomalu obrátil. „Dovol, abych ti vysvětlil jednu věc!“ Připravila se na výbuch vzteku a zůstala stát jako omráčená, když pokračoval: „Dnes odpoledne jsem se nezlobil na tebe. Zuřil jsem sám na sebe, protože jsi měla naprostou pravdu!“

Rychle přešla po místnosti, vzala ho za ruku, odvedla k posteli a posadila na čisté pokrývky, které Gladys diskrétně vyměnila, zatímco večeřeli. „Chápu, že to pro tebe nebude jednoduché, ale zkus mi o tom povědět,“ dodávala mu odvahy a držela ho za ruce.

„Vlastně ani není o čem mluvit. Pokud jde o matku, jsem vážně prevít. Připouštím. Kromě finanční pomoci s ní nechci mít nic společného.“

„Proč?“

„Protože představuje všechno, před čím jsem odtud před deseti lety utekl. Chudobu. Život z ruky do úst. Pověst nejnuznější rodiny ve městě.“

„Nad to ses přece povznesl.“

„Ale ona ne!“ Vstal a začal přecházet po pokoji. „Prosil jsem ji, aby se mnou odešla, ale rozhodla se, že zůstane s ním.“

„S ním? To jako s tvým otcem?“

„Otec!“ vyštěkl pohrdavě. „Ten opilý hulvát neznal význam takového slova.“ Zelené oči mu zaplavila bolest, obnažená a ponurá. Jako malý jsem ho chtěl mít rád. Opravdu. Chtěl jsem se jím chlubit jako ostatní kluci.“

„A pak, když jsem si uvědomil, že můj otec je obyčejný pobuda, styděl jsem se. Ostatní děti se mu smály, dělaly si z nás legraci. A tak jsem předstíral, že to není můj otec. V duchu jsem si vysnil muže, který žil s mou matkou, jen abych si nemusel přiznat, že jsem pokrevním příbuzným toho člověka.“

Laura si tiskla prsty přes ústa, aby nevydala ani hlásku, ale oči měla plné slz. Jeho bolest ji hluboce zasáhla. Není divu, že byl takový výtržník! Svým vzpurným chováním chtěl jen vzbudit pozornost, ta měla nahradit nedostatek lásky. Chtěl dokázat, že stojí za povšimnutí.

„Bil nás. To jsi věděla.“ Vzdychla a zavrtěla hlavou. „Je to tak. Žil jsem v neustálém strachu, abych ho nerozzlobil. A pak, když už jsem byl dost velký, jsem mu rány oplácel. To ho ale přivádělo k ještě větší zuřivosti, a když jsem zrovna nebyl doma a nemohl matku bránit, zbil ji.“

Laura seděla se skleslými rameny, tvář zakrytou dlaněmi. „Ach bože!“

James se rozčileně otočil. „Klidně to řekni znovu! Kde byl Bůh? Proč dovolil, aby se nevinným lidem přihodily takové věci?“

„Nevím, Jamesi.“ Zavrtěla hlavou a po tvářích se jí rozlily slzy. „Byl jsem rozhodnutý dokončit střední školu, abych nebyl tak nevzdělaný jako otec. A pak jsem pracoval v prašivé autoopravně, dokud jsem nenašetřil dost peněz, a konečně mohl vzít roha. Ale ještě předtím jsem se pokoušel přemluvit matku, aby šla se mnou. Odmítla ho opustit.“

Dokonce i teď ho její rozhodnutí zaráželo a nechápavě vrtěl hlavou. „Nemohl jsem pochopit, proč chce zůstat. Ale ona zůstala. Když zemřel, nepřijel jsem mu ani na pohřeb. Poslal jsem jí peníze, aby nezůstala bez prostředků, ale přísahal jsem, že ji nikdy nebudu litovat. Vybrala si, co chtěla.“

Praštil sebou zpátky na postel a zabořil hlavu do dlaní. Rozčilením zprudka oddychoval. Sklíčený vypadal ještě zranitelnější.

Laura ho hladila po rozcuchaných vlasech a opatrně hledala slova. Pak zašeptala: Jamesi, možná ji soudíš příliš krutě. Mohla mít řadu důvodů, proč s tebou nešla.“

„A co například? Co může přimět ženu, aby zůstávala s takovým hrubým, opilým zloduchem?“

„Třeba strach z odplaty. Nebo láska.“

„Láska?“ zeptal se nedůvěřivě.

„Možná. Pro lásku není žádné vysvětlení. Možná ho milovala i přesto, že byl takový hulvát. Nebo byla příliš hrdá na to, aby ho opustila. Chápu, že pro ženu je velmi těžké připustit, že si jí její manžel váží tak málo, až je schopen ji fyzicky napadnout.“

Laura se něžně dotkla jeho tváře. „Nebo zůstala proto, aby tě chránila, Jamesi. Jsem přesvědčená, že chtěla, abys měl lepší život než ona. Možná měla strach, že když s ním nezůstane, vydá se za vámi. Myslím, že se kvůli tobě hodně obětovala. Dokonce tak, že riskovala vlastní život.“

V hlubokém zamyšlení pozoroval dlaně a obracel jimi sem a tam. Laura si všimla, že už se zdaleka netváří tak zarputile. Cítila, že teď se na Leonino rozhodnutí dívá jinýma očima.

„Jamesi,“ promluvila tiše. „Stydíš se za svou matku? Máš strach, že přátelské vztahy s ní budou lidem připomínat, odkud pocházíš? Proto ji nechceš vidět nebo s ní být viděn?“

Chvíli neodpovídal, pak k ní obrátil obličej. „Ale! Bojuješ nepoctivě, nezdá se ti? To byla rána pod pás!“ Zvedl se z postele a přecházel po pokoji. „Kdyby to byla pravda, byl bych grázl, viď?“ Nečekal, že mu odpoví, a také žádnou odpověď nedostal. „Ale řekl bych, že někde v koutku duše takovou myšlenku nosím.“ S povzdechem si přejel dlaní po tváři. „Takže jaký jsem teď člověk?“

„Chybující, jako všichni.“ Natáhla k němu ruku. Vděčně ji uchopil a nechal ji, aby ho přitáhla k sobě. Chovala mu hlavu mezi ňadry a hladila ho po vlasech.

„Tvá matka je pravá dáma, Jamesi. Moc se mi líbí.“

„Vážně?“

„Ano. Je laskavá a milá. Chce druhým dělat radost.“

„Opravdu má moji fotografii?“

„Ve stříbrném rámečku. Vystavenou na nejnápadnějším místě v domě.“

„To musí být jediná moje fotografie, kterou kdy měla, než jsem odešel z domova.“ V hlase měl stopy hořkosti.

„Proto si jí zřejmě tak cení.“ Klidnou replikou ztišila jeho znovu vzkříšené nepřátelství k vlastní minulosti.

„Myslím, že by ti nic neudělalo, kdybys jí zavolal.“

Nemohl jí vidět do tváře, a tak stiskla spodní ret mezi zuby a pevně zavřela oči nesmírnou úlevou. Po chvíli dodala: „Ona první krok ke smíření neudělá. Na to tě příliš respektuje. Jsem přesvědčená, že si tě váží.“

„Já nevím, Lauro,“ pronesl pochybovačně. Je to už deset let. Od té doby uběhlo hodně vody. Nejspíš nejsem takový, jakého mě chce nebo potřebuje mít, zkrátka takový, jak očekává.“

„V tomhle ohledu si nedělej starosti. Jsi její syn. Její dítě. Miluje tě a odpustila by ti cokoli.“

Ještě dlouho ho držela a dopřávala mu mateřské laskání, kterého se mu jako dítěti nedostávalo. Leona Padenová svého syna milovala. Ale pro ni bylo úkolem dne přežít. Nemohla si dovolit potěšení pečovat ještě o jeho ducha.

Ve třiatřiceti našel tuto péči v náruči milující manželky. Laura mu prsty přejížděla po vlasech, jemně ho škrábala na zádech a šeptala něžnosti. Byla přesvědčená, že James dá do pořádku vztah s matkou, ale znepokojovalo ji ještě něco jiného.

„Jamesi?“

„Hmm?“

„Ještě se hněváš na Boha?“

Po nějaké době odpověděl: „Všechno mi vynahradil a smířili jsme se.“

„Jak?“

„Dal mi Mandy,“ odpověděl stručně a málem dodal: „A tebe.“ Ale nahlas neřekl nic. Za okamžik oba usnuli.

Když se následujícího rána probudila, James už byl dole. S úsměvem na tváři se rychle osprchovala a oblékla a přišla za nimi do jídelny na snídani. Mandy se hihňala.

„Copak je tu k smíchu?“ zeptala se Laura ve dveřích.

James se obrátil a pohlédl na ni. Při pohledu do jeho žhoucích očí jí poskočilo srdce. Vybavila si, jak k ní v noci natáhl ruku.V jeho doteku byla jakási dětská beznaděj, že mu zmizí, když s ní ztratí fyzický kontakt Byla tam a měla pro něho slova podpory, něžné pohlazení, polibek.

„Tatínek mě lechtá. A teď maminku! A teď maminku!“ prozpěvovala Mandy a poskakovala na židli.

„Rád vyhovím!“ James se zvedl od stolu a zamířil k Lauře. Mandy pro radost předstíral, že přejíždí Lauře po žebrech odshora dolů, jako by ji lechtal. Pro vlastní potěšení ji políbil na poddajná ústa. Rty zabloudil k uchu. „Škoda, že tě nemůžu polechtat jako včera, až ses kroutila, pamatuješ?“

Laura zrudla po konečky vlasů. Rozesmál se, potěšen majetnickým, mužským způsobem. Po dalším intenzivním polibku ji odvedl ke stolu. Jakmile se najedli, omluvil se, že musí vyřídit nějaké záležitosti. Laura požádala Mandy, aby pomohla Gladys odnést nádobí do dřezu, a šla za ním. V hale ho zastihla v okamžiku, kdy si oblékal sportovní sako.

„Máš v plánu nějakou mimořádnou pochůzku?“

Křivě se pousmál a vytáhl z náprsní kapsy krémovou obálku, v jakých rozesílali pozvánky na oslavu. Na hřbetě bylo načmáráno jméno adresátky. Leona Padenová.

„Potřebuješ známku?“

„Tuhle pozvánku doručím osobně.“

„Ach, Jamesi, já…“ málem mu řekla, že ho miluje. Zarazila se právě včas a spokojila se s tím, že se mu vrhla do náruče a opětovala jeho srdečné objetí. „Chtěl bys, abych šla s tebou?“

„Ano,“ přisvědčil a přivinul ji k sobě pevněji. „Rád bych tě měl po boku, abys mi dodávala morální podporu. Ale tohle musím vyřídit sám.“ Krátce, nevesele se usmál. „Ze setkání s vlastní matkou jsem nervóznější, než jsem kdy býval před závodem.“

Přejela mu prsty po klopách saka. „Ona bude rozrušená mnohem víc.“

Naklonil hlavu na stranu a úkosem pohlédl na svou ženu. „A víš, že na rajcovnou ženskou jsi hodně laskavá?“

„Tedy, pane Padene, to je co říct!“ Culila se po jižansku. „Netušila jsem, že máte tak oslnivou slovní zásobu!“

Zasmál se jejímu výstupu, ale pak zvážněl. „Díky, Lauro, žes mě přiměla, abych to udělal.“

Odmítavě zavrtěla hlavou. „Dřív nebo později bys to udělal sám. Já jsem tě jen trochu povzbudila.

„Přesto…“

Chtěl jí dát jen něžný manželský polibek na znamení vděčnosti. Jeho paže se ale ovinuly kolem jejího poddajného těla a polibek se protáhl a byl mnohem vřelejší, až se začalo ozývat jeho mužství. Odtáhl ji od sebe. „Později, zlato.“

Rozhodně vykročil a nechal za sebou zapadnout dveře.

Následujících několik dnů patřilo přípravám na večírek. Aktuálně byl doplňován seznam hostů a dodatečné pozvánky putovaly rychle na poštu, aby byly odeslány ještě odpoledne.

„Proč jsme jednoduše nedali do novin inzerát a nepozvali všechny ve městě?“ poznamenal James suše, když mu Laura podávala další stoh obálek se známkami k odeslání. „Byl to jen žert,“ dodal vzápětí, když na něho pohlédla zděšená jeho návrhem.

Přes Gladysiny zarputilé námitky Laura najala cateringovou firmu, aby pomohla s přípravou jídel. Zástupce firmy svedl s hospodyní lítou bitvu o menu, ale nakonec se dohodli. Mělo jít o typicky jižanskou hostinu sestávající z dušeného kraba a garnátů, ryb smažených v těstíčku, smaženého kuřete, kukuřičných klasů, pečených fazolí, polévky zahuštěné tobolkami jedlého ibišku a ze spousty salátů, chuťovek, vodního melounu a moučníku v podobě Gladysiných oblíbených pekanových dortíků.

James najal partu chlapců, kteří právě dokončili školu a měli letní prázdniny, aby pomohli oživit zanedbané trávníky kolem domu. Na spodní větve stromů rozvěsili drobná vánoční světla, a nádvoří tak získalo auru pohádkové země, což se líbilo Mandy. Mezi stromy vedly neviditelné dráty s rozvěšenými lampiony a molo lemovaly pochodně zasunuté v koších s pískem. Hudbu měla zajišťovat taneční skupina z Atlanty.

„Trápí mě jen jediná věc,“ přemítala Laura nahlas, když se blížil podvečer. Právě ukončili Mandinu lekci jízdy na koni a odváděli zvířata do stájí.

„Oč jde?“ James sesedl z koně a pomáhal Lauře. Bo se věnoval Mandy. „Co by mohlo být špatně? Lauro, ani zaměstnanci Bílého domu před návštěvou čínského prezidenta nevěnují přípravě státnické večeře tolik péče! Který kámen tu zůstal neobrácený?“

„Počasí.“ Starostlivě pohlédla k obloze. „Nad Karibikem se chystá bouře a televizní meteorologové říkali, že o víkendu by mohlo pršet.“ Kousala se do spodního rtu. „Tím by se všechno zkazilo.“

„Neřekl bych.“ James ji vzal kolem pasu a zdvihl do výšky.

„Mohli bychom všechny poslat brzy domů a udělat si vlastní večírek v soukromí naší ložnice.“ zabořil obličej do výstřihu její rozepnuté bundy, který měl ve výši nosu. Jen my dva. Nazí a nemravní.“ Smála se, ale ustaraná vráska z čela jí nezmizela. „Neboj,“ prohlásil s povzdechem James. „Pršet nebude! Jasný? Jasný?“ opakoval a jemně jí třásl, dokud nepřikývla.

„Jasný,“ zamumlala. Napodobil její našpulený výraz. Zatvářil se ale mnohem lépe, vypadal roztomile. „Jasný!“ Konečně se rozesmála.

Kolem poledne v den před oslavou James scházel po ponurém schodišti do sklepa. „Haló!“

„Jsem dole!“

„To vím, ale kde?“

„Tady! Gladys mě poslala, abych udělala inventuru zásob. Chystá se na poslední, poslední nákup.“ Laura stála před regálem s policemi a doplňovala rozrůstající se seznam o další položky. „Co děláš doma? Myslela jsem, že máš nějaké jednám ve městě. Už je čas na oběd?“ Zkoumala seznam a tužkou si bezmyšlenkovitě poklepávala o tvář. „Navštívil jsi Leonu? Požádala jsem ji, aby pomohla Gladys s aranžováním květin.“

„Ano, měl jsem nějaké vyřizování ve městě, ale skončil jsem dřív, než jsem měl původně v plánu.“ James vzal svou ženu kolem pasu a obrátil ji obličejem k sobě. Sebral jí z užaslých rukou blok a tužku a obojí odhodil na pracovní stůl, který náhodně obstaral některý z předků.

„Ano, je čas oběda. A viděl jsem matku, jak s Gladys a Triky na terase chystají květiny. Ony mi vlastně řekly, kde tě najdu. A co takhle dát manželovi polibek na přivítanou, co říkáte, paní Padenová, když jste si mě konečně všimla?“

Než stačila odpovědět, přitiskl ústa k jejím, netrpělivě rozdělil její překvapené rty a začal jazykem prozkoumávat ústa. „Tak tohle už se spíš podobá přivítání, jaké očekávám!“ zamumlal po několika horoucích okamžicích.

„Kdykoli budeš chtít!“ doplnila Laura bez dechu.

„Vážně?“ Povytáhl koutek úst do svůdného úsměvu. „Nedokážu ani vyjádřit, jak jsem rád, že tohle od tebe slyším, miláčku, protože právě teď po tobě prahnu.“

„Teď?

Vykročil kupředu a položil ji zády na kraj stolu. „Hm, chci kousek ochutnat.“ Sáhl po knoflících u blůzky a než se Laura vzpamatovala, rozepnul je. Pod blůzkou našel krajkovou podprsenku a spokojeně zamručel.

„Chtěl jsem vidět tvoje spodní prádlo.“

„Cože? Kdy?“ Dlaněmi ji hladil po ňadrech tak, že málem nebyla schopna promluvit.

„Vždycky. Když jsem tě potkal ve městě na chodníku nebo ve školní hale. Umíral jsem touhou vědět, jaké prádlo nosí bohaté holky. Jaké prádlo nosí Laura Nolanová. Určitě bych se zbláznil, kdybych si tuhle chvíli třeba jen představil!“

Svlékl jí krajkové košíčky, odhalil tak její ňadra, sklonil hlavu a uchopil špičku jednoho z nich mezi rty.

Chytila se ho za vlasy, aby neztratila rovnováhu. „Jamesi,“ zašeptala, když se jí jemně dotkl jazykem.

„Jsi lahodná!“ Rty obemkl bradavku a jemně sál.

Zasténala. „Někdo by mohl…“ Chvatně pohlédla ke schodišti, kam sahalo světlo z otevřeného sklepa. Než však stačila zhodnotit situaci, bezděky zavřela oči.

Posunul ruce po stehnech pod pohodlnou nabíranou sukni a výš k pasu. Zvedl ji a posadil na stůl. Postavil se mezi její stehna.

„Podívej, cos se mnou provedla.“ Přitiskl si její dlaň vpředu na kalhoty.

„Je poledne!“ Žádný protest nikdy nevyzněl tak chabě.

Třel se o její ruku. „Takhle jsem na tom už od rána!“

„Po včerejší noci?“

„Pokaždé, když tě vidím, když na tebe jen pomyslím!“

Rozepnul jí prádlo a hladil ji tam, kde už byla vlhká a teplá. Přes jejich zrychlený dech bylo sotva slyšet, jak si rozepíná zip.

„Pořád tak malá a rozkošná!“

To byl jeho poslední přidušený vzdech. Pak už jejich slova nebylo možno rozeznat.

O několik minut později se od ní odtáhl a pomohl jí posadit se na kraj stolu. „Tak jak se teď cítíš ve sklepě?“ zeptal se něžně a přejel jí prstem po tváři.

„Jestli tohle nezahnalo moje dětské můry, pak už nic!“ ostýchavě se usmála a předchozí bujarost byla pryč. Zatvářil se pobaveně.

Ohleduplně jí podal kapesník. Když byla hotova, zastrčila jej do kapsy u sukně a upravila si oblečení. James jí mezi polibky pomáhal a poté, co uloupil poslední pohled na její ňadra, sám jí zapnul poslední knoflík u blůzky.

„Jamesi, ty jsi neměl…“

„Pořád zapomínám!“

„Ale víš, jak riskujeme!“

„Opravdu se o tom chceš bavit právě teď?“ Pomohl jí ze stolu. Když se postavila na nohy, zjistila, že se jí třesou kolena. Zhroutila se mu do náruče, chytila se ho kolem krku a odpočívala s hlavou na jeho hrudi. „Ne, myslím, že ne.“

Něžně ji hladil po zádech. „A o čem bys chtěla mluvit?“

„O tom, jak jsem zpustla.“ Z hrudi se mu dral potlačovaný smích. „Neexistuje náhodou nějaký zákon o porušování mravnosti slušné dámy?“

„Neřekl bych, že jsi opravdu tak slušná,“ zašeptal jí přímo do ucha. „Podle mého jsi byla zpustlá žena skrytá za maskou slušnosti a spořádanosti. Byla jsi zralá na to, aby přišel takový ničemný samec jako já a zamotal ti hlavu.“

Odevzdaně vzdychla. „Asi máš pravdu. Jinak bych se nedala tak snadno zkazit.“

„Bylas naivka.“

Nepřešla do útoku, jen se usmála a nasávala jeho známou vůni. „O mužích se říká, že chtějí, aby jejich manželka byla ve společnosti dáma a v posteli děvka, je to pravda?“

„Kam na všechny ty nesmysly chodíš?“ Zaklonil hlavu a pohlédl na ni.

„Je to tak?“

„Myslím, že je pomalu čas tohle téma uzavřít.“

„Vzpomínáš na večer, kdy jsi stáhl klimatizaci a zatopil v krbu?“

„No jo, a co má být?“

„Tehdy jsem byla děvkou i v obývacím pokoji.“

Její tvář a tón hlasu byly plné obav, až se musel rozesmát. Pevně ji objal a pohupoval s ní vpřed a vzad. „Jsi prima ženská, Lauro. Bože můj, je mi s tebou tak dobře!“

Znovu ji jemně políbil, pak promluvil, aniž by odtáhl rty. „Měl bych na tebe také jednu otázku, zlato.“

„Jakou?“

Usmál se líným, drzým úsměvem, který už znala a milovala. „Co je k obědu?“

KAPITOLA DEVÁTÁ

Přišel den slavnosti a od rána bylo zamračeno. Tlaková níže, které se Laura tolik obávala, s sebou podle nejnovějších zpráv přinášela tropickou bouři s vichřicí o rychlosti zhruba stopětadvaceti kilometrů za hodinu s vírem uprostřed.

„Nás určitě nezasáhne,“ ujišťoval James Lauru poté, co vyslechli televizní zpravodajství. „Pořád je kilometry od pobřeží. A i kdyby se k němu přiblížila, nejspíš se rozplyne dřív, než by se dostala sem k nám. Je to první bouřka sezóny a ta většinou nebývá příliš silná.“

Laura zapudila obavy a snažila se vžít do slavnostní nálady. Vzduch byl těžký, ale postupem dne z něj vlhkost mizela společně s Lauřinými chmurami. K večeru vládla v sídle sváteční atmosféra.

Mandy byla až příliš rozrušená. Pletla se pod nohama jako dovádivé štěně a přiváděla všechny k šílenství.

„Mami, mohla bys prosím nějak zabavit Mandy, abychom se s Laurou mohli obléknout?“ požádal James Leonu, jakmile přijela, na sobě šaty, které jí koupil zvlášť pro tuhle příležitost. Vlasy a nehty si nechala upravit v salónu krásy. Rozhodně nebyla marnivá, ale věděla, že tenhle večer je pro Jamese důležitý, a nechtěla, aby se za ni styděl. Vrásky, které se jí ve tváři usadily v předchozích letech, teď vystřídal úsměv. Vypadala mimořádně půvabně.

Od okamžiku, kdy se znovu setkala se synem, byla v domě častým hostem. Laura se Jamese na podrobnosti jejich usmíření nevyptávala, ale když se toho dne vrátil domů, dlouho ji držel v náruči a pak řekl: „Měla jsi pravdu. Moje matka je pravá dáma.“

Teď se Leona Padenová na syna potěšené usmála a vzala vnučku za ruku. „O mě a o Mandy se nebojte. My se o sebe postaráme, viď, Mandy?“

„Jasně, babi! Jdeme obléknout Annu Marii na večírek!“

Leona odvedla malou a James vyběhl po schodech, aby se oblékl.

„Jak vypadám?“ ptal se Laury nervózně, když se upravoval před zrcadlem. Neměl bych si vzít něco jiného?“

„Vypadáš elegantně, jako vždy. Jedním slovem dokonale.“ Měl na sobě mechově zelené plátěné kalhoty, košili téže barvy, jen o odstín světlejší, a plátěné sportovní sako smetanové barvy. Barvy lesa se hodily k jeho očím a vlasům. Slušelo mu to jako nikdy předtím.

Laura mu ovinula paže kolem krku a něžně ho políbila. „Žádné starosti, Jamesi. Uděláš náležitý dojem. A když ne, co na tom? Jim je to jedno.“ Věděla však, že mu na mínění lidí hodně záleží. Konec konců, právě proto přece původně chtěli večírek uspořádat.

„Nechci vypadat jako vyvrhel, který si hraje na něco, na co nemá.“

Srdce jí zaplavila láskyplná náklonnost. Cítila lítost pokaždé, když jím někdo opovrhoval. Vzala jeho obličej do dlaní a šeptala: „Vypadáš přesně jako člověk, jakým jsi, úspěšný obchodník, příslušník venkovských horních vrstev, který má nádherný dům, otec dcery, která ho obdivuje, manžel, jehož žena …“

„Teď nepřestávej! Jehož žena co?“

Jehož žena tě z celého srdce miluje, chtěla říci. Místo toho ale koketně naklonila hlavu na stranu a prohlásila: „Které by nevadilo, kdyby přijímala lichotky, i kdyby třeba nebyly upřímné.“

Beze spěchu si ji prohlédl. Měla na sobě šaty jasně purpurové barvy, jež by většině žen na půvabu nepřidala. Živá barva ale ještě zvýraznila její modré oči, kvetoucí tváře a zlatavé vlasy. Výstřih šatů bez rukávů sahal vpředu ke klíčním kostem a na zádech až k pasu. Nabíraná sukně jí vířila kolem boků a téměř se dotýkala kotníkových pásků na bílých opáncích. Vlasy měla vyčesané k temeni a sepnuté bílými kaméliemi.

„Vypadáš úchvatně! A zcela vážně mě napadá, že tě uchvátím! A jestli pochybuješ o mé upřímnosti, pak…“ Uchopil ji za boky a přitiskl k sobě. „Tohle je upřímné!“

Pomalu přiblížil ústa k jejím rtům a špičkou jazyka se jich jemně dotýkal. Dlaněmi ji něžně hladil po nahých zádech. Jednou rukou pak zabloudil k ňadru a mazlil se s ním.

„Přestaň, Jamesi, teď to nejde!“ Odtáhla ústa a těžce oddychovala.

Pustil ji bez boje. „Jak už jsem říkal, vydrží to.“

Dvojsmyslně zamrkal a zatvářil se tak svůdné, že Laura nepochybovala, jak budou slavit, až večírek skončí. Nemohla se dočkat.

Jamesova nervozita byla zbytečná. Každý, s kým se setkal nebo s kým obnovil známost, ho nejen přijal, ale dokonce mu poklonkoval. Hosté se shromažďovali kolem něho. Dalo mu práci, aby v průběhu večera všechny obešel a s každým prohodil pár slov.

Laura se do něj často zavěšovala v návalu sobecké žárlivosti, a to v okamžicích, kdy ho pozvané ženy vítaly zpět ve městě příliš vášnivě. A pokaždé ji potěšilo, když jí James položil dlaň na ruku a jemně stiskl. Jeho manželka ho vždy dokázala zaujmout, bez ohledu na to, jak atraktivní a odhodlaná žena se právě chystala získat jeho pozornost.

Kdyby jí alespoň jednou řekl, že ji miluje, Laura by byla nejšťastnější ženou pod sluncem. Ale James ani v nejvášnivějších chvilkách tahle dvě slůvka nikdy nevyslovil.

Pozorovala ho z profilu, když si podával ruku se starostou a domlouval společný golf, a uvědomila si, že to, co má, je až dost. Dodávala mu na serióznosti, po které toužil. Pokud jí nepatřila jeho láska, pak alespoň vděk. A to stačí.

Pyšně představil přítomným svou matku a dceru. Málokdo ve městě si v představách spojoval ušpiněnou vdovu po místním opilci s klidnou, laskavou ženou, která se vyhřívala na výsluní úspěchu svého syna a v náklonnosti vnučky.

Hosté mluvili o hostiteli a hostitelce a bylo zřejmé, že mají k oběma úctu. Jedli, pili a užívali si nádherné scenerie, kterou bývala vila odjakživa známá.

Pár minut před půlnocí se poslední návštěvníci trousili k zaparkovaným autům a mumlali si mezi sebou, že to byla nejlepší párty letní sezony a potrvá dlouho, než Padenovy někdo překoná.

„Ach, to je úleva!“ prohodila Laura, když shodila z nohou opánky. Byla na nohou celé hodiny. Seděla v kuchyni u stolu a do palců se jí vracela krev.

„No tak, zlato, dej se do toho!“ James před ni položil talíř naložený jídlem. „Nevšiml jsem si, že bys za celý večer něco snědla.“ Naložil další talíř pro sebe a oba se hladově dali do jídla. „Mami, zůstaneš tu přes noc, ne?“ zeptal se Leony mezi sousty.

„Jestli chcete, tak ano.“

„Určitě. Gladys už připravila ložnici pro hosty. A proč s Mandy nejdete nahoru? Vypadáte obě unaveně!“

Mandy ospale obešla jednoho za druhým, každého políbila na dobrou noc a pak nechala babičku, ať ji odvede nahoru do postele. Gladys pobíhala kolem Jamese a Laury a napomínala je, že na vlastní párty nic nejedli. A když v kuchyni uklízela zbylé pokrmy, znovu jim naplnila talíře.

Po chvíli zaskřípěly zadní dveře a vešel Bo. Právě zkontroloval, zda jsou všechny lucerny vypnuté, pochodně zhasnuté a pozemky kolem domu zajištěné na noc. Vypadal ustaraně. „Lauro, Jamesi, před chvílí jsem slyšel v rádiu, že bouře přechází v hurikán.“

Laura odsunula talíř. Chuť k jídlu byla náhle pryč. Zoufale vyslovila manželovo jméno.

„Zapněte televizi!“ Gladys sáhla po ovladači televize, kterou měla v kuchyni, aby mohla odpoledne při práci sledovat oblíbené seriály.

Hlavním tématem nočních zpráv byla Betty, jak bouři nyní nazývali. Už několik hodin šlo o orkán nejvyššího stupně. Námořní síly podávaly zprávy o vichřici o síle více než dvě stě padesát kilometrů v hodině. Dokonce i satelitní snímky vypadaly hrozivě a svědčily o velké ničivé síle. Ve směru dalšího postupu leželo pobřeží Georgie a Karoliny.

„Indigo.“ Laura zbledla a hlas jí hrůzou selhával. Obrátila se k Jamesovi. „Co budeme dělat?“

„Teď v noci můžeme udělat jen jediné. Jít spát,“ odpověděl a objal ji. Rty jí bloudil ve vlasech, ona ho hladila po zádech. „A ráno uvidíme. Tyhle bouře mohou měnit kurs z hodiny na hodinu.“

Burtonovi se s rameny svěšenými starostmi odebrali do bytu v zadní části domu. James se pokusil odvést Lauru z kuchyně, ale postavila se na odpor. „Ne, jdi napřed! Nechce se mi spát.“

„Nebudeš tu stát s uchem přilepeným k rádiu, Lauro!“

„A proč ne? Mám strach.“

„Já také, ale k čemu je dobré sedět tady a mapovat postup bouřky? Nemůžeme nic dělat.“

Kousala si spodní ret a lomila rukama. „Já zkrátka nemůžu jít nahoru do postele jako jindy! Připadám si, jako bych se k Indigu otočila zády. Jako bych je opustila!“

Pohlédl na ni, jako by byla neposlušným dítětem a něžně ji vzal za ramena. „A k čemu bude, budeš-li vyčerpaná? Jdeme, a žádné řeči!“

Šla neochotně, ale poslušně. Když zavírala dveře ložnice, odevzdala svou vůli do jeho rukou a pohybovala se jako v transu. Paže jí ztěžka visely podél těla. Nebyla schopná odložit šaty, proto ji svlékl sám. Když byl hotov, rychle sám shodil oblečení a vedl ji do postele. Přestože v místnosti bylo teplo, Laura se pod pokrývkou chvěla.

Objal ji pažemi a přitiskl k sobě tak pevně, že mezi jejich těly nebyl žádný prostor. Pak ji miloval. A se sexem to nemělo nic společného.

Pročesával jí prsty vlasy a šeptal jí ve tmě uklidňující slova, dokud se nepřestala chvět.

Rty měl blízko u její hlavy a často ji něžně políbil na temeno. Říkal jí, jak oceňuje, že pro něj uspořádala večírek, který se podle jeho názoru opravdu povedl. Nakonec usnula s obličejem na jeho hrudi.

Ranní zprávy byly neradostné.

Laura s Jamesem seděli bok po boku na pohovce v pracovně jejího otce a sledovali televizi. Všechny programy přinášely zprávy o hurikánu Betty.

Jamesovo ujišťování z předchozí noci bylo zapomenuto. Laura byla zdrcená při pomyšlení na život bez vily, protože to zároveň znamenalo život bez Jamese. Zkáza domu se rovnala zkáze manželství. Sňatek byl založen na základě domu. Žádný dům, žádné manželství.

Gladys měla neustále v zásobě horkou kávu, třebaže nikdo z nich nechtěl nic jíst ani pít. Leonu požádali, aby zůstala a pomohla s Mandy. Malá si nemohla hrát venku, protože se dalo do deště. Ve stísněné atmosféře domu se nudila, tudíž byla protivná a ostatní tím jen znervózňovala.

Když bylo jisté, že bouře s největší pravděpodobností přejde přes pobřeží Georgie, pracovníci civilní protiletecké obrany nutili obyvatele v oblasti k evakuaci. Jižní část St. Gregory již byla vystavena turbulenci.

„Neodejdu!“ prohlásila Laura a zatvrzele vrtěla hlavou. „Nikdy Indigo neopustím.“

James podrážděně zkřivil ústa, ale mlčel. Natáhl si rybářské holinky a pršiplášť a vzdoroval přírodním živlům venku. Překližka, kterou s Boem přibili přes okna, nemohla být proti bouři dostatečnou ochranou, ale James měl pocit, že musí něco dělat, jinak se zblázní. Nedokázal jen tak sedět. Bylo to, jako kdyby bděl u smrtelné postele. Nenáviděl situace, kdy neměl věci pod kontrolou, a deprimovalo ho, že bouře má navrch.

I když obyvatelé začali hromadně opouštět města na pobřeží a provoz na všech silnicích směrem na západ začínal houstnout, Jamesovi se podařilo sehnat několik přepravních boxů pro koně. Laura z verandy beznadějně sledovala, jak jsou bázlivá zvířata odváděna prudkým deštěm k přepravníkům a odvážena.

Její zoufalství bylo stejně tíživé jako okolní ovzduší. Musela vynaložit mimořádnou námahu, aby vdechla těžký vzduch do hrudi sevřené dojetím.

„Pomůžeš Mandy sbalit věci? Matka by mohla na něco důležitého zapomenout.“

James našel svou ženu, jak sedí sama v obývacím pokoji. Všechna okna byla zakrytá a v místnosti vládla pohřební nálada. Nepředpokládal, že by ho slyšela, a chystal se prosbu zopakovat. Laura se ale náhle otočila a nepřítomně na něho pohlédla.

„Sbalit věci?“

„Pošlu malou a matku s Burtonovými. Sehnal jsem po telefonu motel v Maconu, kde ještě mají volno. Rezervoval jsem jim pokoj, ale jestli nepřijedou v dohodnutém čase, dostane ubytování někdo jiný.“

Nedbale přikývla a vydala se po schodech nahoru, aby pomohla Leoně poskládat Mandiny věci do kufru. Když byly připraveny k odjezdu, Laura se sehnula a políbila Mandy na rozloučenou.

„Já nemám strach, ale Anna Marie ano,“ řeklo děvčátko chvějícími se rty. „Řekla jsem jí, ať se nebojí!“

„Jste obě velmi statečné.“ Laura oběma dlaněmi pohladila Mandy po vlasech.

„Nechci ani jednoho z vás opustit, ale tatínek říkal, že se o sebe postaráte. Je to tak?“

„Jistě.“

„Nebudete se bát?“

„Ne. Nebudeme.“

„Mám tě ráda, mami.“

Laura přitiskla teplé dětské tělo plné energie k sobě a čerpala z něj sílu. Přála si, aby měla tolik víry jako Mandy. „Já tebe také, drahoušku. Nezlob babičku, ani Gladys a Boa.“

„Pojď sem, Triky,“ řekl James tiše a vzal děvčátko stranou. „Určitě nechceš, aby majitel motelu přenechal váš pokoj někomu jinému, že ne?“

Když Bo odváděl Mandy prudkým lijákem a usazoval ji na zadní sedadlo vozu, kde na ni čekala laskavá Leonina náruč, malé se proti její vůli chvěly rty. Dojemně vyhlížela ven zadním oknem a mávala Jamesovi a Lauře, dokud auto nevjelo do zatáčky a nezmizelo z dohledu.

Lauru bolelo srdce, ale uvědomovala si, že prožívá jen zlomek zármutku, jaký by cítila, kdyby James s Mandy odešli z jejího života navždy.

„Byl bych rád, kdybys znovu zvážila své rozhodnutí, Lauro. Měli bychom je následovat do Maconu.“

Sevřela rty, umíněně k němu vzhlédla a zavrtěla hlavou. Když však o několik hodin později zabušil na dveře zástupce šerifa, nezbylo jí než rozhodnutí změnit.

Liják pokračoval celé odpoledne. Vítr nabýval na rychlosti. Bouře podle všech důkazů sílila. Všichni meteorologové, kteří Betty sledovali, předpovídali, že to bude jeden z nejhorších hurikánů za poslední léta.

„Promiňte, pane Padene!“ křičel zástupce šerifa přes kvílící vítr. Přes široký okraj klobouku se mu řinuly proudy vody. Žlutý pršiplášť mu sahal od brady až po paty. „Vypadá to, že hlavní nápor udeří tady. Všichni se chystají k odjezdu. Máte půl hodiny času, pak se vrátím.“

„Budeme pryč,“ slíbil James zachmuřeně.

Zavřel dveře a obrátil se k Lauře, která stála za ním ve vstupní hale. „Chceš si s sebou něco vzít?“

Byla ochotná obětovat vlastní život, ne za zachování sídla, ale za záchranu manželství. Čas! Proč jí nebylo dopřáno víc času? Kdyby tak měla ještě jediný den, týden, měsíc, možná by přiměla Jamese, aby ji miloval. Takhle jí nezbylo, než se vzdát před koncem. Bylo dobojováno.

Všechen elán ji opustil a tělo poraženě zplihlo. „Ne, nechci s sebou vzít nic.“

Nic materiálního už pro ni nemělo hodnotu. Bože, jaký byla blázen, když tolik lpěla na věcech! Majetek! Dědictví! Od kolébky ji učili, že si toho všeho má vážit, ale měla být dost moudrá, aby si dávno uvědomila, že lidé jsou mnohem cennější než věci. Než pýcha. Než renomé.

Proto se nikdy nevdala, nikdy doopravdy nemilovala. Nikdy nedala nikomu přednost před kusem země a domem. Až Jamesovi. Pochopit, jak se věci mají, pro ni nebylo nijak jednoduché, musela obětovat to, co nejvíc milovala.

Dostali jen čas nezbytně nutný k tomu, aby do zavazadla na noc sbalili toaletní potřeby a náhradní spodní prádlo. James přijel autem co nejblíže k verandě. Laura zavřela vchodové dveře a položila dlaň na chladné dřevo. Měla pocit, jako by položila ruku na srdce milované osoby v obavě, že každým okamžikem přestane bít. Pak popotáhla nosem, aby zabránila slzám, obrátila se a seběhla po schodech k autu.

Jamesovi křupalo pod podrážkami sklo. Je to horší, než jsem si myslel,“ řekl a sehnul se, aby zvedl kousek drahocenného lustru, který dříve visíval nad stolem v jídelně.

Vypadal rozčileně. Mrštil kouskem křišťálu o podlahu a ten se roztříštil o hromadu trosek u jeho nohou. Laura ho pozorovala, spolkla zoufalství a odvrátila se.

Předchozích osmačtyřicet hodin bylo noční můrou. Jízda do Maconu patřila k nejvíc nervy drásajícím zážitkům jejího života. Auta jela jedno za druhým a provoz navíc zdržoval déšť. Lidé vyděšení stejně jako ona prchali ze svých domovů a přemítali, jestli ještě najdou svůj dům, až si Betty vybere daň.

Ostatní našli bezpečně ukryté v pokojíku motelu. Další volný pokoj v Maconu neměli. James a Bo galantně nabídli, že budou spát v autech, a přenechali pokoj dámám. První noc Laura téměř nespala. Mandy, která s ní sdílela postel, kopala jako hříbě, Gladys chrápala a Leona ze spánku sténala. Důvodem její nespavosti však byly především starosti.

Nejhorší obavy se potvrdily následujícího rána, kdy noviny i televize přinášely zprávy, že hurikán těžce zasáhl Gregory. Jeho oko postupovalo přes město, a to tudíž čelilo náporu větru a deště dvakrát. Zrodilo se několik bouří a ty za sebou zanechaly pás zkázy. Po celý nekonečný den sledovali zprávy.

Teprve za dalších čtyřiadvacet hodin, když záplavové vody opadly, dostali povolení vrátit se do Gregory. James rozhodl, že pojedou s Laurou sami a ostatní zůstanou v Maconu. A jakmile to bylo možné, pronajal další pokoj.

„Dokud nebudu vědět, jak to doma vypadá, bude lepší, když zůstanete tady,“ oznámil sklíčené skupině. „Jakmile se něco dozvíme, ozveme se.“ Než s Laurou odjeli, vtiskl Boovi do dlaně bankovky, políbil matku a Mandy a pověřil Gladys, aby se o ně postarala.

Celou cestu do Gregory mlčeli. Nemělo smysl spekulovat, jak velké škody sídlo utrpělo. Čím víc se blížili k pobřeží, bylo jim jasné, že se musejí připravit na nejhorší. Lauře poskočilo srdce radostí, když projeli branou a shledali, že vnější zdi domu dosud stojí. Samozřejmě viděli také špinavou čáru na bílé omítce, která ukazovala, kam až sahala bahnitá záplavová vlna. Část střechy odnesl vítr, okna byla rozbitá, ale stavba dosud stála.

Jamesovy kletby ale sotva dokázaly oživit její vyčerpanou mysl. Obhlížel následky bouře a určitě si myslel, že provedl špatnou investici. Vsadil na Indigo celé jmění a to se mu nevyplatilo. Na vyklizení a opravy domu bude zapotřebí dalšího jmění, nehledě na zděděné vybavení domu, které bude nutno nahradit. Ztráty sice do jisté míry pokryje pojištění, ne však v plné výši.

Navíc, logicky vzato, proč by se vlastně staral? Proč by se trápil a vynakládal další peníze, teď, když už to není nutné? Svého cíle dosáhl. Město, které ho dosud zatracovalo, mu leží u nohou. Splnil, co si předsevzal. Dokázal sám sobě, že si zaslouží jejich uznání. Jestli bude investovat další peníze do domu, bude to v Atlantě nebo kdekoli jinde, ale rozhodně už ne v Gregory.

Kdyby odešel, nabídl by jí, aby šla s ním? Laura přemítala. Tahle otázka ji trápila ze všeho nejvíc. Hodila se mu. Ženil se s ní kvůli jménu a adrese. Teď už je nepotřeboval, a mimo správní obvod Gregory mu k ničemu nebudou. A to, co našel u ní ve společné posteli, najde u řady jiných žen.

„Prohlédnu stáje!“ Odběhl, než si mohl všimnout, že má Laura v očích slzy, nebo zaslechnout rozmrzelý tón jejího hlasu, který by okamžitě prozradil, jak jí je.

Brodila se nánosem bahna, aniž by dbala na boty nebo obruby džínsů. Bolelo ji srdce při pohledu na hlavní větve dubu, které vydržely všechny bouře víc jak sto let, nyní odervané od statného kmene. Prosklená veranda, jejíž opravě James věnoval tolik hodin, byla pryč. Ze všeho nejvíc ji ale trápilo, že se bude muset vzdát Jamese a Mandy.

Vila Indigo č. 22 je zničitelná. Důkazy její pomíjivosti ležely všude, kam se podívala. Její láska k Jamesovi ale nikdy nezahyne. Indigo bylo její minulostí. On byl její budoucnost.

Vstoupila do potemnělých stájí, které jako zázrakem zůstaly nedotčeny. Voda odnesla velkou část sena, ale Laura vyšplhala po žebříku na seník, kde bylo stále sucho a voňavo. Lehla si na starou přikrývku, schoulila se do klubíčka a plakala.

„Lauro?“

Nevěděla, jak dlouho takhle ležela, ale když zaslechla Jamesův hlas, zprudka se posadila a otřela si uslzené tváře hřbetem ruky. „Tady jsem, nahoře,“ zavolala dolů.

Šindelovou střechou pronikaly dovnitř paprsky odpoledního slunce. Ve víru zlatavého světla tančila zrnka prachu. Ve stájích bylo cítit vlhko a zatuchlina, ale nebylo to nepříjemné.

„Nemohl jsem tě nikde najít!“ James se vsoukal dovnitř poklopem.

„Chodívala jsem sem často, když jsem potřebovala být sama, abych mohla přemýšlet.“

„Nebo plakat,“ řekl bez obalu a posadil se vedle ní. Sklopila oči. „A nemám na to snad právo? Alespoň trochu si poplakat?“

„Řekl bych, že máš.“

Mluvil chladně, nepřátelsky. Laura mlčela. Když nemohla napětí déle vydržet, zeptala se: „Co máš v plánu?“

Překřížil paže přes zdvižená kolena. Žvýkal stéblo slámy a posunoval jej z jednoho koutku úst do druhého. „Myslím, že bychom měli začít od střechy. A nejspíš budeme potřebovat úklidovou četu… Co se děje?“

Všiml si jejího výrazu. Překvapením nebyla schopná slova.

„Ty… Ty chceš opravovat Indigo?“

„Chci, zatraceně! Co jiného? Máš snad dojem, že bychom tu takhle mohli žít?“

Chvatně polkla. „Tak ty tu chceš dál bydlet?“

„Budeme si muset ve městě něco pronajmout, než bude rekonstrukce hotová.“ Použil množné číslo! Lauřino srdce se rozbušilo novou nadějí. Znovu si všiml jejího zaraženého výrazu a okamžitě přešel do útoku. „Co je? Nevěříš mi, že to udělám dobře? Máš strach, že obrátím majetek vaší rodiny vzhůru nohama?“

V očích se jí zaleskly slzy. Zavrtěla hlavou. „Ne, to ne! Myslela jsem, že se do oprav vůbec nebudeš pouštět!“

Chvíli jí pátravě hleděl do tváře. „Můžeš mi laskavě vysvětlit, jak tě to napadlo?“

„Vila byla důvodem, proč sis mě vzal. Teď je pryč a ty už mě nepotřebuješ…“

Větu nedokončila. Popadl ji, prudce strhl, položil si její hlavu do klína. Ležela mu na stehnech a on se nad ní skláněl, obličej blízko její tváře. „Že už tě nepotřebuju? Zlato, nikdy jsem si nemyslel, že bych mohl někoho, obzvláště nějakou ženu, potřebovat tolik jako tebe!“

Vzal ji za bradu, zaklonil jí hlavu a nenasytně ji políbil na ústa. Od slavnosti se jeden druhého nedotkli a strádali tím oba. Lauřino tělo okamžitě ochablo jeho teplem. Lačně opětovala polibek a sevřela jeho hlavu do dlaní.

Když se konečně odloučili, sotva popadali dech. „Proč si myslíš, že už tě nepotřebuju?“ chtěl vědět. „Copak to necítíš? Nevidíš to v mých očích, kdykoli se na tebe podívám? Dychtím po tobě!“

„Chtěl jsi moje jméno, moje společenské postavení.“

„Zprvu ano. Přišel jsem do města s jediným úmyslem, koupit Indigo a přimět tě k sňatku přesně z toho důvodu, o kterém jsi mluvila. Ale teď by mi bylo jedno, kdyby ses živila třeba česáním bavlny! Chci tebe!“ Tiskl jí hlavu v dlaních, až to téměř bolelo, a pohledem se jí zarýval do očí. „Proč jsi celé odpoledne plakala? Myslela jsi, žes přišla o sídlo?“

Umožnil dostatečný pohyb, aby mohla zavrtět hlavou. „Říkala jsem si, že ztrátou sídla přicházím také o tebe! A s tebou bych se nedokázala rozloučit! Dům je postradatelný. Ty ne.“

Ocejchoval stěny seníku kletbami. Pronášel je jako modlitby. „Lauro, opravdu nehrozí, že bys mě ztratila. Proč k čertu myslíš, že jsem dělal, co bylo v mých silách, abys otěhotněla? Zlato, doufám, že už nosíš moje dítě. Chtěl jsem mít záruku, že mě neopustíš!“

Zasténala pod něžným útokem jeho úst a vracela mu polibky vášnivě, jak ji to naučil. „Ale proč jsi tedy byl tak rozčilený? Bála jsem se, že jsi došel k názoru, že Indigo a já jsme špatná investice!“

„Ne, to ne!“ říkal jí do vlasů. „Byl jsem rozčilený, protože při bouřce jsi měla starost jen o dům. Přál jsem si, abys měla strach spíš o Mandy a o mě, když už se něčeho bojíš.“

„Ach, Jamesi, já jsem o vás měla strach! Copak jsi nic nepoznal?“

Tahala ho za vlasy, dokud nezvedl hlavu. „Jsem hloupá, že jsem ti neřekla, co vím už dávno.“ Zaváhala.

„No?“

„Miluji tě!“

Stáhl se do sebe. „Vážně?“

„Odjakživa jsem do tebe byla blázen. Dokonce ještě předtím, než jsi mě tehdy večer zachránil před těmi kluky a odvezl na motorce domů. Přitahoval jsi mě, protože jsem věděla, že kluka, jako jsi ty, nikdy nebudu mít. A pak, když ses vrátil do města…Všechno to začalo znovu. Neměla jsem klid a myslela jsem si, že jsi mi zase zamotal hlavu. Jenomže před několika týdny jsem si uvědomila, že pobláznění se proměnilo v lásku.“

Prsty jí odhodil z tváře zatoulané pramínky vlasů. „Já tě také miluji, Lauro. Jsem prohnilý skrz naskrz. Namlouvat si něco jiného nemá smysl. A ty jsi dáma z vyšších vrstev. Byl jsem přesvědčený, že když ti povím, co k tobě cítím, vysměješ se mi, a tak jsem neriskoval. Teď ti to ale řeknu. Miluji tě.“

Dotkla se jeho tváře. Zbožňovala jeho zachmuřená ústa, drzé oči, a ze všeho nejvíc jeho zranitelnost. Citlivou část nitra odhalil jen jí a to byl pravý důkaz jeho lásky. „Zdaleka nejsi takový zlosyn, za jakého se vydáváš, Jamesi Padene!“

„Neřekneš nikomu o mém tajemství?“

„Slibuji.“

V tichosti začali oba odkládat svršky. Slunce mizelo za obzorem. Škvírami mezi šindeli nad jejich hlavami sice ještě pronikaly poslední paprsky, ale na půdě se už začaly objevovat stíny. Stáj voněla senem, hlínou a deštěm.

Nazí klečeli na pokrývce proti sobě a dotýkali se jen rty. Pak jí položil dlaně na ňadra a něžně je hladil.

„Nosíš moje dítě?“

„Ano, ano.“

„Až se narodí, dáš mi ochutnat mléko?“

Sklonil hlavu. Dýchal lehce, ale zrychleně. Ústa měl něžná, ale erotická.

Zasténala blahem a rozevřela nohy. „Dotýkej se mě.“

Poslechl, položil dlaň na podbřišek, pak sklouzl mezi stehna. Jeho palec se úžasně dobře orientoval.

Sáhla po něm. Pod jejími hledajícími prsty byl pevný, hladký a teplý a už překypující vášní.

Hladili se navzájem až k nádhernému šílenství. Okamžik před bouří ji zvedl obkročmo na klín a pronikl do ní.

Mnohem později leželi s těly orosenými potem obličeji k sobě, nasycení a malátní. „Miluji tě,“ zašeptala a přejela mu nehtem ukazováčku po zachmuřeném spodním rtu.

„Miluji tě.“

Vtiskla mu na rty lehký, prchavý polibek a chystala se vstát

Chytil ji za zápěstí. „Kam chceš jít?“

V rozcuchaných vlasech jí ulpěla stébla sena. Ústa měla zardělá jeho žhavými polibky. Pohlédla na něho očima ženy, které její milenec zcela popletl hlavu. Tělo měla zrůžovělé po uspokojivém milování.

„Já… Říkala jsem si, že bychom se měli obléci a jet do města… Najít místo, kde bychom strávili noc… Poohlédnout se po…“

Hlas jí selhal. Zvedl koutek úst do svůdného úsměvu a podíval se na ni ospalýma, ztěžklýma očima. Jeho pohled byl dostatečně výmluvný.

„Nic takového, zlato. Právě jsem zjistil, že na seně jsem nejlepší!“

Chytil ji za šíji a stáhl k sobě.