Sandra Brown

Exkluzivně

KAPITOLA PRVNÍ

„Vypadáte dobře, paní Merrittová.“

„Vypadám příšerně.“

Vanessa Merrittová opravdu vypadala hrozně a Barrii uvedlo do rozpaků, že ji přistihla, jak jí skládá neupřímnou poklonu. Pokusila se z toho nějak elegantně vybruslit. „Po tom, co jste si prožila, máte plné právo vypadat trochu unaveně. Každá jiná žena, včetně mě, zvláště včetně mě, by byla celá šťastná, kdyby vypadala jako vy, když vám není nejlépe.“

„Děkuji.“ Trhavými pohyby si zamíchala cappuccino. Kdyby nervy přenášely zvuk, chrastila by Vanessa Merrittová jako lžička, když ji roztřeseně pokládala na podšálek. „Bože. Za jedinou cigaretu bych vás nechala, abyste mi kleštěmi vytrhala všechny nehty.“

Na veřejnosti ji rozhodně nikdy nikdo kouřit neviděl, takže Barrii zjištění, že je kuřačka, překvapilo. Nedostatek nikotinu by ovšem mohl vysvětlovat, proč je tak nervózní.

Ruce neudržela chvíli v klidu. Kroutila šňůru perel, pohrávala si s nenápadnými diamantovými náušnicemi a opakovaně si upravovala černé brýle, jež jí téměř zakrývaly tmavé, naběhlé kruhy pod očima.

Její nádherné oči tvořily podstatnou část její krásy. Až dodnes. Dnes v jejích pozoruhodných, dětsky modrých očích seděla bolest a rozčarování. Dnes připomínaly oči anděla, který právě poprvé letmo zahlédl peklo a ten pohled ho zděsil.

„Kleště mi právě došly,“ řekla Barrie, „ale mám tohle.“ Z objemné kožené kabely vylovila neotevřený balíček cigaret a pošoupla jej přes stůl.

Bylo patrné, že je paní Merrittová v pokušení si zapálit.

Uštvanýma očima nervózně přejela venkovní terasu. Několik lidí sedělo pouze u jednoho dalšího stolu a opodál postával úslužný číšník.

Přesto cigaretu odmítla. „Raději ne. Ale vy si klidně zapalte.“

„Nekouřím. Nosím je u sebe jenom pro případ, že bych potřebovala někoho při interview uklidnit.“

„Než ho dorazíte.“

Barrie se zasmála. „Kéž bych byla tak nebezpečná.“

„O všeobecně lidských záležitostech informujete docela dobře.“

Příjemně ji překvapilo, že paní Merrittová dokonce její práci sleduje. „Děkuji.“

„Některé vaše reportáže byly výjimečné. Jako třeba ta o pacientech s AIDS. A ta, kterou jste natočila o té bezdomovkyni, která se sama stará o čtyři děti.“

„Ta byla nominovaná na cenu.“ Barrie neviděla důvod přiznávat, že to celé i sama vymyslela.

„Rozplakalo mě to,“ řekla paní Merrittová.

„Mě taky.“

„Ve skutečnosti jste tak dobrá, že jsem si často říkala, proč nepracujete u nějaké velké televizní společnosti.“

„Dopustila jsem se několika vážných přehmatů.“

Vanessa Merrittová svraštila hladké čelo. „Nebylo to něco kolem soudce Greena, který –“

„Ano, o tohle šlo,“ skočila jí Barrie do řeči. Při tomhle rozhovoru nechtěla jmenovitě svá selhání probírat. „Proč jste mě kontaktovala, paní Merrittová? Těší mě to, ale jsem zvědavá.“

Vanesse Merrittové se úsměv pomalu vytratil z tváře. Tichým, vážným tónem řekla: „Vyjádřila jsem se jasně, ne snad? Tohle není interview.“

„Chápu.“

Nechápala. Barrie Travisová neměla ponětí, proč jí paní Merrittová z ničeho nic zavolala a pozvala ji na kávu. V posledních letech se při setkání pozdravily pokývnutím, rozhodně nebyly přítelkyně.

Dokonce i výběr místa pro dnešní schůzku byl zvláštní. Restaurace patřila mezi podobné podniky roztroušené na břehu průplavu, jenž spojoval Potomac s jezerem Tidal Basin. Po setmění se kluby a jídelny na Water Street zaplnily hlavně turisty. Některé dobře prosperovaly v době oběda, ale v pracovní den uprostřed odpoledne byly restaurace doslova prázdné.

Možná bylo toto místo vybráno právě proto, že je tak stranou.

Barrie si vhodila kostku cukru do cappuccina, pak je volně míchala a hleděla přitom upřeně přes železné zábradlí terasy.

Bylo zataženo a udělal se smutný den. Průplav byl rozbouřený a na šedé vodě se pohupovaly hausbóty a plachetnice, kotvící v přístavišti.

Plátěný deštník nad jejich stolem pleskal a nadouval se v poryvech větru, který přinášel pach deště a ryb. Proč sedí v takový ošklivý den venku?

Paní Merrittová si zamíchala do svého cappuccina šlehačku a konečně se trochu napila. „Už je studené.“

„Chtěla byste jiné?“ zeptala se Barrie. „Zavolám číšníka.“

„Ne, díky. Vlastně jsem ho ani nechtěla. Zajít si na kávu byla jenom záminka, však víte…“ Pokrčila ramenem, jež bývalo svého času módně křehké, ale nyní bylo vysloveně kostnaté.

„Byla to jenom záminka?“ opakovala Barrie.

Vanessa Merrittová zvedla hlavu. Přes brýle proti slunci uviděla Barrie v ženiných očích bezútěšnou otevřenost. „Potřebovala jsem si s někým promluvit.“

„A vzpomněla jste si na mě?“

„No… ano.“

„Protože vás pár mých reportáží rozplakalo?“

„Proto a kvůli soustrastnému dopisu, který jste mi poslala. Dojalo mě to. Hluboce mě to dojalo.“

„Jsem ráda, že vás to trochu utěšilo.“

„Já… já nemám moc blízkých přátel. My dvě jsme asi tak stejně staré. Připadalo mi, že to myslíte upřímně.“ Sklopila hlavu. Hříva mahagonových vlasů jí přepadla dopředu a částečně zakryla její klasické lícní kosti a aristokratickou bradu.

Barrie tichounce řekla: „Můj dopis nemohl vyjádřit, jak moc mě mrzí to, co se stalo.“

„Ve skutečnosti ano. Děkuji vám.“ Vanessa Merrittová vytáhla z kabelky papírový kapesníček, vsunula jej pod tmavé brýle a osušila si oči. „Nevím, kde se pořád berou,“ podotkla k slzám, jež se vsákly do kapesníčku. „Už bych měla být úplně vyprahlá.“

„O tom si chcete promluvit?“ zeptala se Barrie jemně. „O dítěti?“

„Robert Rushton Merritt,“ vyhrkla prudce. „Proč se každý vyhýbá tomu, aby vyslovil jeho jméno? Měl jméno, proboha. Po tři měsíce byl člověk a měl jméno.“

„Myslím-“

Neposkytla Barrii čas, aby odpověděla. „Rushtonová se jmenovala moje matka za svobodna,“ vysvětlila paní Merrittová. „Chtěla by, aby se její první vnouče jmenovalo po její rodině.“

Upírala pohled na rozbouřené vody průplavu a nepřítomným hlasem navázala: „A jméno Robert se mi vždycky líbilo. Je to přímočaré jméno, žádné zhovadilé.“

Ten vulgární výraz Barrii překvapil. Bylo to tak něco nečekaného od Vanessy Merrittové, jež byla ztělesněním jižanské dámy. Barrie nevěděla, co by na to měla říct, což se jí ještě nestalo. Co by bylo za těchto okolností vhodné? Co by mohla říkat ženě, která nedávno pohřbila své dítě? Byl to pěkný pohřeb?

„Co o tom víte?“ zeptala se najednou paní Merrittová.

Barrii to zaskočilo. Má to být provokace? Ztratit dítě, co vy o tom víte? Co vlastně vůbec víte?

„Máte na mysli…? Máte na mysli chlapcovu… chci říct, Robertovu smrt?“

„Ano. Co o tom víte?“

„O syndromu náhlého úmrtí kojenců vlastně nikdo nic neví, že?“

odtušila Barrie a snažila se přijít na to, co se za tou otázkou skrývá.

Paní Merrittová si to s kouřením zřejmě rozmyslela a roztrhla balíček. Pohybovala se trhaně a nekoordinovaně jako loutka. Prsty, kterými přidržovala cigaretu u úst, se jí chvěly. Barrie rychle vylovila z kabely zapalovač. Vanessa Merrittová se znovu rozhovořila, až když několikrát zhluboka potáhla z cigarety. Tabák ji neuklidnil. Naopak byla čím dál rozčilenější.

„Robert spal na boku podepřený malým polštářkem, tak jak mi ukázali, že ho mám uložit. Stalo se to tak rychle! Jak mohl…“ Hlas se jí zlomil.

„Dáváte si to za vinu? Poslyšte.“ Barrie natáhla ruku přes stůl, vzala paní Merrittové cigaretu z prstů a zamáčkla ji v popelníku. Pak stiskla ženiny chladné ruce v dlaních. Lidem u druhého stolu to impulzivní gesto neuniklo.

„Robert zemřel ve spánku z nevysvětlitelných příčin. Každý rok tisíce rodičů přicházejí o dítě následkem syndromu náhlého úmrtí a nenašel by se jediný, kdo potom nepochybuje o svých rodičovských schopnostech. Taková už je lidská povaha, že musí dávat tragédii někomu za vinu, a tak ji lidé připisují sobě. Nespadněte do stejné pasti.

Jestli si začnete myslet, že jste za smrt svého dítěte zodpovědná, nemusela byste se nikdy uzdravit.“

Paní Merrittová energicky vrtěla hlavou. „Vy nechápete. Byla to moje chyba.“ Za slunečními brýlemi jí oči zatékaly. Vyprostila si ruce z Barriina sevření a přejela si po tváři, dotkla se desky stolu, složila je do klína, sáhla po lžičce, přejela si po krku, jak roztržitě hledala klid.

„Poslední měsíce těhotenství byly nesnesitelné.“

Na chviličku si přitiskla ruku na ústa, jako by poslední trimestr byl nevýslovně bolestný. „Potom se narodil Robert, ale místo aby se to zlepšilo, jak jsem očekávala, ještě se to zhoršilo. Nemohla jsem…“

„Co jste nemohla? Vyrovnat se s tím? Všechny čerstvé matky zažívají poporodní stav a cítí se zničeně,“ ujistila ji Barrie.

Mnula si špičkami prstů čelo. „Vy nechápete,“ zopakovala podrážděným šepotem. „Nikdo nechápe. Nemám, komu bych to pověděla. Ani otci nemůžu! Ach bože, nevím, co mám dělat.“

Její emocionální nepokoj byl tak patrný, že se hosté u vedlejšího stolu otočili a zadívali se na ně. Přistoupil k nim číšník a tvářil se znepokojeně.

Barrie rychle zdušené řekla: „Vanesso, vzpamatujte se, prosím.

Všichni se na nás dívají.“

Jestli to udělalo to, že ji Barrie oslovila křestním jménem, nebo něco jiného, těžko říct, ale emocionální zhroucení okamžitě začalo ustupovat. Nervózně neklidné ruce jí znehybněly. Vypila studené cappuccino, o němž před chvílí prohlásila, že ho nechce, a zakončila to tím, že si elegantně poťukala bezbarvé rty ubrouskem. Barrie tu proměnu užasle sledovala.

Už se dokonale ovládala a chladným, vyrovnaným hlasem pravila: „Tento rozhovor se, doufám, nijak nezaznamenával, že?“

„Rozhodně ne,“ odpověděla Barrie. „Byla to vaše podmínka, když jste mi volala.“

„Když vezmu v úvahu vaše a svoje postavení, vidím, že to byla chyba, domluvit se na tomto setkání. Robert zemřel, nejsem ve své kůži. Myslela jsem, že si o tom potřebuji promluvit, ale zmýlila jsem se. Když o tom mluvím, jsem z toho jedině ještě víc rozrušená.“

„Přišla jste o dítě. Máte plné právo být rozrušená.“ Barrie jí položila ruku na paži. „Buďte k sobě laskavější. K náhlému úmrtí kojenců prostě dochází.“

Sundala si tmavé brýle a pohlédla Barrii přímo do očí. „Vážně?“

Potom si Vanessa Armbruster Merrittová, první dáma Spojených států, brýle znovu nasadila, přehodila si řemínek kabelky přes rameno a zvedla se. Agenti tajné služby u vedlejšího stolu se spěšně vztyčili.

Připojili se k nim tři další, kteří hlídkovali mimo dohled u železného zábradlí terasy.

Obstoupili první dámu a doprovodili ji z terasy restaurace k čekající limuzíně.

KAPITOLA DRUHÁ

Barrie hrabala v kabele a hledala drobné do automatu s chlazenými nápoji. „Má někdo pár čtvrťáků, které bych si mohla vypůjčit?“

„Pro tebe ne, pusinko,“ odpověděl jí střihač videozáznamu, který šel kolem. „Už mi visíš pětasedmdesát centů.“

„Vrátím ti to zítra. Přísahám.“

„Na to zapomeň, prdelko.“

„Slyšels někdy o sexuálním obtěžování na pracovišti?“ zavolala za ním.

„Jistě. Hlasoval jsem pro ně,“ odsekl přes rameno.

Barrie to vzdala a přestala hledat na dně kabely mince. Řekla si, že jí to pití za to nestojí.

Proplétala se redakční místností televizní stanice, bludištěm přepážkami oddělených psacích stolů, dokud nedošla k tomu svému.

Jediný pohled na desku jejího psacího stolu by přiměl někoho méně odolného, aby si podřezal žíly. Barrie mrskla kabelu na stůl a shodila přitom na zem tři časopisy.

„Čteš vůbec něco z toho?“

Při zvuku známého hlasu zasténala. Howie Fripp byl odpovědný redaktor zpravodajství, její bezprostřední nadřízený a především pěkný otrapa.

„Samozřejmě, že je čtu,“ zalhala. „Od první do poslední stránky.“

Předplatila si spoustu časopisů. Přicházely pravidelně a vytvářely na jejím psacím stole mrakodrapy, dokud nebyla nucena je vyhodit, mnohem častěji nepřečtené než přečtené. Věrně četla svůj měsíční horoskop v Cosmopolitanu. To byl asi tak nejdelší čas, který strávila nad časopisy, ale z principu by předplatné neodřekla. Každý dobrý televizní reportér shromaždoval kdeco a četl všechno, co se mu dostalo do ruky.

A ona byla dobrá televizní reportérka.

Byla.

„Netíží tě špatné svědomí, že tisíce stromů se vzdá svého života, jenom aby tě zásobily čtivem, které nečteš?“

„To ty mě tížíš, Howie. Kromě toho, ty jsi ten pravý, kdo má co řečnit o poškozování životního prostředí, když kouř z tvých čtyř balíčků cigaret denně zamořuje ovzduší.“

„Nemluvě o mých prdech.“

Pohrdala jeho zlým úsměškem skoro tolik, jako pohrdala úzkoprsým vedením televizní stanice WVUE, nízkým rozpočtem, i tou malou nezávislou televizní stanicí, která zápasila, aby přežila mezi monolitickým zpravodajstvím ve Washingtonu D.C. Musela žebrat o peníze na natočení reportáží, které zaujaly první dámu. Měla nápady na mnoho dalších, ale vedení stanice, včetně Howieho, na to mělo jiný názor. Její nápady potlačovali lidé, jimž chyběly představivost, talent a energie. Nepatřila sem.

Nemyslí si tohle všichni kriminálníci?

„Děkuju ti, Howie, že ses nezmínil o svých prdech.“

Žuchla na židli za stolem, zajela si prsty do vlasů, nadzvedla je a shrnula si je z obličeje. Její účes nebyl nic moc, ale vlhký vítr na terase restaurace jí ho úplně zpustošil.

Podivný výběr místa pro setkání.

A ještě podivnější byla samotná schůzka.

Čemu to posloužilo?

Cestou zpátky do práce si Barrie přeříkala každé slovo, které při schůzce s první dámou padlo. Analyzovala každou změnu hlasu Vanessy Merrittové, posuzovala každé gesto rukou, hodnotila řeč jejího těla, zrekapitulovala si tu znepokojivou poslední otázku, která posloužila jako rozloučení, pořád ale nemohla přesně přijít na to, co se stalo. Nebo spíš co se nestalo.

„Zkontrolovala sis e-mail?“ přetrhl jí myšlenky Howie.

„Ještě ne.“

„Ten tygr, co utekl z pojízdného lunaparku. Našli ho. Nakonec neunikl. Z reportáže tím pádem nebude nic.“

„Ále neééé,“ zakvílela dramaticky. „A já se tolik těšila, jak to budu dělat.“

„Hele, mohla z toho být velká věc. Ta kočka mohla sežrat nějaké dítě nebo tak.“ Tvářil se opravdu bezútěšně nad tou zmarněnou příležitostí.

„Howie, proč mi pořád přiděluješ takové pitomosti? To proto, že mě nemáš rád, nebo mě nemůžeš vystát proto, že jsem žena?“

„Hele, nezačínej zas s těmi feministickými řečmi. Čekáš menzes nebo co?“

Povzdechla si. „Ty jsi beznadějný případ, Howie.“

Beznadějný. To je ono. Vanessa Merrittová vypadala, jako by ztratila veškerou naději.

Celá netrpělivá, aby o tom mohla důkladněji popřemýšlet, řekla: „Podívej, Howie, pokud jsi nepřišel s ničím určitým, mám tady, jak vidíš, hodně co dělat.“

Howie zacouval k přepážce, která oddělovala její stání, jak v duchu tomuto zakramařenému prostoru říkala, od vedlejšího stolu. Bez ohledu na to, jaké bylo roční období, nosil bílé košile s krátkým rukávem. Vždycky. A vždycky k černým kalhotám, jež byly vždycky oblýskané. Nosil připínací vázanky. Dnes si vybral obzvlášť ohavnou se skvrnou na roztřepené špičce, která mu dosahovala pouze doprostřed sudovité hrudi, jež působila značně nesouměrně k téměř neexistujícímu zadku a pavoučím nohám do O.

Založil si ruce, překřížil kotníky nohou a řekl: „Nějaká zpráva by se hodila, Barrie. Zpráva, je to jasný. Za to jseš placená, že nějakou víceméně denně přineseš. Co takhle nějakou do dnešního večerního zpravodajství?“

„Na jedné jsem pracovala, ale nedopadlo to,“ zamumlala a zapnula počítač.

„Co to bylo?“

„Nemá smysl se o tom bavit, když to nevyšlo.“

Vanessa Merrittová řekla, že měsíce, jež předcházely narození jejího dítěte, byly nesnesitelné. I bez pádného, jasného vylíčení bylo z jejího chování jasné, že si prožila ošklivé chvíle. Po narození dítěte se ‚nesnesitelné‘ ještě zhoršilo. Co ale bylo tak nesnesitelné? A proč to říkala právě mně?

Howie mlel dál a nepostřehl, že ho Barrie poslouchá jen na půl ucha. „Nechci po tobě živý přenos, jak si někdo ustřelil hlavu, nebo o prvních krocích člověka na Marsu, ani jak nějakej extremista z organizace Národ islámský vezme jako rukojmí ve Vatikánu papeže.

Stačila by pěkná, jednoduchá zprávička. Něco. Cokoliv. Šedesát vteřin vycpávky mezi druhým a třetím blokem reklam. Nic víc nežádám.“

„Ty jsi ale krátkozraký, Howie,“ podotkla. „Jestli je tohle nejlepší motivační proslov, na jaký se zmůžeš, potom není divu, že mají tví podřízení tak neuspokojivé výsledky.“

Rozpletl nohy a spustil ruce a vytáhl se do plné výše svých sto pětašedesáti centimetrů, k čemuž mu ještě pomáhaly zvýšené podpatky. „Víš, co je tvůj problém? Díváš se na svět růžovými brýlemi. Chceš být druhá Diane Sawyerová. Takže ti řeknu ohromnou novinu – nejsi Diane Sawyerová. A ani nikdy nebudeš. Taky se nikdy nevdáš za slavného filmového režiséra ani nebudeš mít vlastní publicistický pořad. Ani se v tomhle oboru nedočkáš úcty a důvěryhodnosti. Protože všecko zvoráš a kdekdo v branži to ví. Takže přestaň čekat na velkou příležitost a spokoj se s něčím, co se svým omezeným talentem zvládneš. S něčím, co můžu pustit do vysílání.

Jasný?“

Barrie ho přestala poslouchat, jen co se dostal k „růžovým brýlím“.

Poprvé si vyposlechla tenhle proslov v den, kdy ji přijal čistě z dobroty srdce, jak se vyjádřil. Kromě toho, dodal, na něho vedení tlačilo, aby přijal další „ženskou“, a Barrie „dobře vypadá“. Od té doby poslouchala stejné řečnění téměř každý pracovní den. Už tři roky.

V poště měla několik e-mailů, ale nebylo to nic, co by nemohla vyřídit později. Vypnula počítač a zvedla se. „Teď už je moc pozdě, aby se na dnešní večer něco připravilo, Howie. Ale zítra pro tebe budu něco mít. Slibuju.“ Popadla kabelu a přehodila si ji přes rameno.

„Hej! Kam jdeš?“ zařval na ni, když se kolem něho protáhla.

„Do knihovny.“

„Kvůli čemu?“

„Něco si vyhledat, Howie.“

Když kráčela kolem automatu, zabušila do něho pěstí. Vykutálela se dietní kola.

Vzala to jako dobré znamení.

S kabelou a spoustou knih v náručí si odemkla zadní dveře svého městského domu a vklopýtala dovnitř. Jen co překročila práh, dostalo se jí nadšeného, vlhkého polibku na rty.

„Díky, Cronkite.“ Otřela si oslintaný obličej. „Já tě taky miluju.“

Cronkite a zbytek jeho sourozenců byl určený k bezbolestnému utracení v útulku v den, kdy se Barrie rozhodla, že potřebuje čtyřnohého společníka, potom co dvounohý oznámil, že potřebuje více prostoru, a navždy z jejího života odešel.

Nebylo snadné zvolit, které štěně ušetří, ale nikdy svého výběru nelitovala. Cronkite byl mohutný, dlouhosrstý a ve svém genetickém rejstříku měl rozhodně zlatého retrívra. Zamilovaně a s láskou na ni hleděl velkýma hnědýma očima a nadšeně jí bušil ocasem do lýtka.

„Běž se proběhnout,“ řekla a pokývla na kousek zahrady za domem.

„Použij svoje dvířka.“ Zakňučel. Povzdechla si. „No tak jo, počkám.

Ale hoď sebou. Ty knížky jsou těžké.“

Šťastně počůral několik křovisek a pak se vřítil do domu jako první.

„Podíváme se, jestli je něco zajímavého v poště,“ prohodila a vykročila k hlavnímu vchodu, kde se pod otvorem ve dveřích vršila hromádka pošty. „Účet, účet, upomínka. Pozvánka na večeři do Bílého domu.“ Pohlédla na psa, který tázavě naklonil hlavu. „Jenom si kontroluju, jestli dáváš pozor.“

Cronkite ji následoval do patra, kde vyměnila šaty a vysoké podpatky za bavlněné triko s dlouhými rukávy, které jí sahalo skoro ke kolenům, a tlusté ponožky. Učesala si vlasy a stáhla si je do ohonu.

Zadívala se na sebe do zrcadla a zamumlala „úžasné“, pak pustila svůj vzhled z hlavy a soustředila se na práci.

Během let si vypěstovala spoustu známostí mezi úředníky, sekretářkami, tajnými milenci, pokojskými, policisty a pár lidmi na klíčových pozicích, kteří jí občas poskytli cenné informace a spolehlivá vodítka. Jednou z nich byla mladá žena jménem Anna Chenová, která pracovala v administrativě ve Všeobecné nemocnici ve Washingtonu, D.C. Šťavnatý drb, který Anna Chenová vylovila z nemocničních klepů, často vedl k nějaké dobré zprávě. Patřila k Barriiným nejspolehlivějším zdrojům.

Barrie zadoufala, že ještě není moc pozdě a zastihne ji v kanceláři, vyhledala si její číslo a vytočila je. Nemocniční ústředna ji rovnou spojila.

„Ahoj, Anno. Tady Barrie Travisová. Jsem ráda, že jsem tě zastihla.“

„Právě odcházím. Co se děje?“

„Jakou mám naději, že bych získala kopii zprávy o pitvě Merrittova dítěte?“

„To má být vtip?“

„Nejde to?“

„Ani náhodou, promiň, Barrie.“

„Myslela jsem si to, ale nikdy neškodí se zeptat.“

„Na co to potřebuješ?“

Spletitě vysvětlila, jaký k tomu má důvod, což zřejmě její zdroj uklidnilo. „I tak děkuju, Anno.“

Zklamaně zavěsila. Pitevní zpráva by byla dobrý začátek, přestože jí pořád ještě nebylo jasné, čeho začátek by to vlastně byl.

„Co bys chtěl k večeři, Cronkite?“ zeptala se, když sbíhala po schodech do kuchyně. Otevřela spíž a odrecitovala, jaký je výběr.

„Takže speciality na dnešní večer jsou suchárky Kibbles’n Bits, kuře s játry nebo šťavnaté kousky Gravy Train.“ Zklamaně zakňučel.

Slitovala se a nadhodila: „Pizzu od Luigiho?“ Vyplázl dlouhý růžový jazyk a začal chtivě funět.

Svědomí ji nabádalo, aby si dala k večeři něco lehkého, ale vem to čert. Když trávíte večery doma ve fotbalistickém tričku a tlustých ponožkách, povídáte si se psem a nemáte se na co těšit, jenom na hodiny práce, tak co záleží na pár gramech tuku navíc?

Právě telefonicky objednávala dvě pizzy, když začal Cronkite kňučet, že chce ven. Přikryla dlaní mluvítko. „Jestli je to tak naléhavé, tak támhle máš svoje dvířka.“ Vrhl pohrdavý pohled na výřez v zadních dveřích. Dvířka byla dost velká, aby se jimi Cronkite protáhl, ale ne tak velká, aby bylo třeba obávat se vetřelců. Přitom, jak znovu opakovala svoji objednávku, několikrát ukázala prstem na psí dvířka.

Cronkite se zatvářil poníženě a prolezl jimi. Když byl připravený vrátit se dovnitř, už netelefonovala, a tak mu otevřela dveře. „Pizzy nám doručí do pětadvaceti minut, jinak je dostaneme zdarma.“

Zatímco čekala na dodávku, nalila si sklenku merlotu a odnesla si ji do druhého patra, které si upravila na domácí kancelář. Musela sáhnout na svěřenecký fond, aby si mohla tenhle dům v módní čtvrti Dupot Circle koupit. Dům byl malebný, měl zvláštní ráz a všude to odtamtud měla blízko.

Zpočátku druhé patro, kde byl samostatný byt, pronajímala, když se ale její podnájemník odstěhoval do Evropy a nechal jí k dobru půlroční nájemné, použila těch peněz navíc k tomu, aby ze tří stísněných pokojů vytvořila jeden prostor, ateliér a pracovnu v jednom.

Celou jednu stěnu místnosti zabíraly police s videokazetami.

Archivovala

všechny

svoje

reportáže,

zpravodajské

relace

historického významu a všechny publicistické pořady. Kazety byly seřazeny tematicky podle abecedy. Přistoupila rovnou ke kazetě, kterou chtěla, vsunula ji do videopřehrávače, začala ji sledovat a přitom upíjela víno.

Smrt a pohřeb Roberta Rushtona Merritta byly důkladně zdokumentovány. Tragédie jako by byla dvojnásobně nespravedlivá, neboť potkala Merrittovy, jejichž manželství se považovalo za příkladné a dokonalé.

Prezident David Malcomb Merritt mohl být vzorem pro každého mladého Američana, který usiloval o to, někam to dotáhnout. Byl klasicky pohledný, atletický, atraktivní a pro muže i ženy stejně charismatický.

Vanessa Merrittová manžela dokonale doplňovala. Byla oslňující a vrozený jižanský šarm tak nějak vynahrazoval jakékoliv její nedostatky. Jako třeba duchaplnost. A moudrost. Nepovažovali ji za nijak zvlášť bystrou osobu, ale nějak to nikomu nevadilo. Veřejnost chtěla první dámu, do níž by se mohla zamilovat, a tuto potřebu Vanessa Armbruster Merrittová bez námahy splnila. Davidovi rodiče zemřeli už dávno. Neměl žádné žijící příbuzné. Ovšem Vanessin otec mu toto víc než vynahrazoval. Cletus Armbruster byl starším senátorem z Mississippi, co se jen kdo pamatoval. Přežil víc prezidentů, než se většina Američanů vůbec pamatovala, že je volila.

Společně tvořili fotogenický triumvirát, který byl stejně proslulý jako kterákoliv královská rodina. Od Kennedyho vlády nepřitahoval žádný prezident, jeho manželka a jejich osobní život takový zájem veřejnosti a nebyl tolik zbožňován, ať už ve své zemi nebo ve světě.

Všechno, co dělali, kamkoliv šli, ať už sami nebo společně, budilo pozornost.

Tudíž Amerika přímo třeštila, když vešlo ve známost, že je první dáma těhotná. Dítě jim ještě přidá na dokonalosti.

Narození děcka se v tisku věnovalo víc prostoru než Pouštní bouři nebo etnickým čistkám v Bosně. Barrie se pamatovala, jak na monitoru v redakční místnosti sledovala bůhvíkolikátou verzi příjezdu dítěte Merrittových do Bílého domu. Howie kysele poznamenal: „Měli bysme vyhlížet jasnou hvězdu od východu?“

Jediná událost, jež dostala ve zprávách stejný prostor, byla smrt tohoto dítěte o čtvrt roku později.

Svět zachvátilo ohromení a zármutek. Nikdo tomu nechtěl uvěřit.

Nikdo tomu nedokázal uvěřit. Amerika truchlila.

Barrie dopila víno, potřetí přetočila videopásku a znovu sledovala smutně se odvíjející výjevy z pohřbu.

Vanessa Merrittová se bez pomoci neudržela na nohou a ve smutečním oblečení vyhlížela bledá a tragicky krásná. Všem bylo zřejmé, že ji to hluboce zasáhlo. Léta trvalo, než se jí podařilo počít, což byl další aspekt jejího života, který média přetřásala do všech podrobností. To, že přišla o dítě, které s takovou námahou donosila, z ní udělalo opravdu tragickou heroinu.

Prezident vypadal statečně a vyrovnaně, když mu slzy stékaly po hubených tvářích do atraktivních vrásek po obou stranách úst.

Nikomu neuniklo, jak pozorný je ke své ženě. V onen den vystupoval David Merritt především jako manžel a otec, který je náhodou také hlavou vlády.

Senátor Armbruster plakal bez zábran do bílého kapesníku. Na rakvičku svého vnuka přidal malou vlajku státu Mississippi, zastrčil ji mezi bílé růže a květy tavolníku.

Kdyby Barrie byla v situaci první dámy, chtěla by truchlit v soukromí. Nenáviděla by kamery a komentátory. I když věděla, že její kolegové jenom dělali svoji práci – ve skutečnosti byla sama uprostřed všeho dění –, byl pohřeb veřejným představením, dostupným prostřednictvím satelitu celému světu. Jak se Vanessa Merrittová dokázala držet tak dobře, jak se držela?

Zazvonil zvonek u hlavních dveří.

Mrkla na hodiny. „Kruci! Dvacet čtyři minut třicet devět vteřin. Víš, Cronkite,“ řekla, když sbíhali po schodech, „myslím, že to dělají naschvál, jenom aby v nás vzbudili naděje.“

Pizzu doručil Luigi osobně. Byl to pomenší, kulatý Ital s růžovým potícím se obličejem, masitými rty cherubína a spoustou kudrnatých černých chlupů na hrudi. Hlavu měl holou jako koleno.

„Slečno Travisová,“ zahlaholil a zamlaskal, když vzal na vědomí, jak je oblečená. „Doufal jsem, že ta druhá pizza bude dnes večer pro milence.“

„Kdepak. Ta s masem je pro Cronkita. Doufám, že jste tam nedal moc cibule. Má po ní větry. Kolik jsem dlužná?“

„Připsal jsem vám to na účet.“

„Děkuju.“ Sáhla po dvou krabicích, jejichž vůně přiváděla Cronkita do extáze, takže jí tancoval v kruzích kolem nohou. Z Cronkitova lítání, merlotu a hladu jí šla hlava kolem.

Luigi ovšem nehodlal předat pizzy, aniž by si odpustil řeč, kterou k objednávce přidával. „Jste filmová hvězda –“

„Jsem v televizním zpravodajství.“

„To je to samý,“ namítl. „Povídám tý svojí: ‚Slečna Travisová je dobrá zákaznice. Volá nám dvakrát třikrát týdně. Pro nás je to dobré, ale pro ni špatné. Je moc sama.‘ A moje říká –“

„Že slečna Travisová je možná radši sama.“

„Ne. Říká, že nepotkáváte muže, protože v jednom kuse pracujete.“

„Potkávám muže, Luigi. Jenomže všichni ti dobří jsou zadaní. Ti, které potkávám, jsou ženatí, gayové, divní nebo nepadají v úvahu z jiného důvodu. Ale vážím si vaší starostlivosti.“ Znovu sáhla po krabicích s pizzou. Ještě je ale nevydal.

„Jste hezká, slečno Travisová.“

„Doprava se kvůli mně nezastaví.“

„Máte pěkné vlasy. Mají hezkou načervenalou barvu. A taky dobrou pleť. A velmi neobvyklé zelené oči.“

„Úplně obyčejné. Vůbec nijak zvláštní. Žádné takové ty křišťálově průzračné safírové studánky, jako má řekněme Vanessa Merrittová.“

„Tady by to chtělo trochu víc.“ Pohledem utkvěl na jejím poprsí. Z

dlouhodobé zkušenosti věděla, že jestli to dovolí, začne Luigi hodnotit její postavu.

„Ale tak hrozné to zas není,“ ujistil ji rychle. „Jste všude štíhlá.“

„A hubnu každou vteřinou.“ Popadla krabice s pizzami. „Děkuju, Luigi. A připište mi na účet slušné spropitné pro vás a pozdravujte paní.“ Zavřela dveře, než stačil spustit další tirádu ohledně jejího neexistujícího milostného života.

Cronkite už úplně šílel, takže mu naservírovala jeho pizzu i s krabicí. Pak se posadila ke kuchyňskému stolu se svojí pizzou, další sklenicí vína a knihami, které si odpoledne vypůjčila v knihovně.

Pizza byla jako vždycky skvělá. Druhou sklenici vína vypila s ještě větší chutí než tu první. Informace o syndromu náhlého úmrtí kojenců byly fascinující. Jídlo úplně nedojedla, ale knihy si prostudovala důkladně a prahla po dalších informacích.

KAPITOLA TŘETÍ

Howie Fripp se skepticky škaredil a šťoural se v uchu klíčkem od svého vozu. „Nevím.“

Barrii přepadlo nutkání přeskočit stůl a zahryznout se mu do krku.

Nikdo jiný v ní nedokázal probudit tuhle brutální stránku její osobnosti. Jenom Howie. Nebyly za tím jenom jeho nechutné osobní zvyky a nepokrytý šovinismus, jež vyprovokovaly takové divoké choutky. Dělala to i jeho ufňukaná zbabělost a nedostatek představivosti.

„Co se ti na tom nelíbí?“

„Je to depresivní,“ odpověděl a otřásl se, aby to zdůraznil. „Děti umírající v postýlkách. Kdo by chtěl sledovat o tom seriál?“

„Rodiče novorozenců. Budoucí rodiče. Rodiče, kterým se to stalo.

Každý, kdo se chce informovat, něco se dozvědět, což, jak doufám, zahrnuje alespoň část našich diváků.“

„Žiješ ve vysněném světě, Barrie. Diváci se na nás koukají, protože po zprávách běží opakování Cheers.“

Barrie se snažila, aby jí netrpělivost nebyla znát na hlase. Kdyby poznal, že začíná být namíchnutá, začal by se chovat ještě tupěji.

„Vzhledem k námětu nebude ten seriál nic veselého, ale není taky zapotřebí sentimentálně brečet. Spojila jsem se s dvojicí, které před dvěma lety zemřelo dítě na syndrom náhlého úmrtí. Už mají další dítě a jsou ochotní na kameru pohovořit o tom, jak se s tím vyrovnávali.“

Zvedla se a pokusila se uzavřít obchod. „Bude to světlo na konci tunelu. Vítězství nad neštěstím. Mohlo by to být velice povzbuzující.“

„Už sis nějaké interview dojednala?“

„Jenom pokud budeš souhlasit, samozřejmě,“ uštědřila mu ránu.

„Chtěla jsem mít všechno pěkně připravené, než za tebou přijdu, Howie. Týden jsem na to shromažďovala materiál, hovořila jsem s pediatry a psychology. Je to téma, které přichází v pravý čas, zvláště po smrti toho chlapečka Merrittových.“

„Všichni se už o tom naposlouchali ažaž.“

„Ale já k tomu chci přistoupit z různých neotřelých hledisek.“

Už jí nešlo pouze o to, vyjednat, aby jí to povolil. Čím víc se o syndromu náhlého úmrtí kojenců dozvídala, tím víc ji fascinovali lidé, které to postihlo, kteří byli stejně zajímaví a stáli za prozkoumání stejně jako samotný syndrom. Přitom, jak se do tématu nořila, si uvědomila, že se nevyčerpá jedinou, devadesát vteřin dlouhou reportáží.

Jenom Howie jí stál v cestě. Klíčkem od zapalování se teď šťoural v druhém uchu a četl si její synopsi. Byla podrobná, ale krátká. Jistě to i někdo s tak omezenými duševními schopnostmi, jako měl on, dokáže pochopit.

Žádala o tři vstupy, které by se dva večery za sebou vysílaly během večerního zpravodajství. Každý by se zaměřil na syndrom náhlého úmrtí kojenců z jiného pohledu. Navrhovala, aby se tomu s velkým předstihem udělala pořádná reklama.

Nakonec – což samozřejmě v návrhu nestálo – by vedoucí vysílání přede všemi ocenil její práci a nabídl jí, že ji vysvobodí z té malomocné kolonie televizního žurnalismu, jinak známé jako redakce vysílání WVUE.

Howie říhl. Na klíči od zapalování se objevil hnědý ušní maz, který otřel o první stránku její synopse. „Nejsem přesvědčený –“

„Mám přislíbený rozhovor s paní Merrittovou.“

Upustil olepený klíč. „Cože?“

Byla to samozřejmě lež… ale v zoufalých chvílích… „Nedávno jsme spolu byly na kávě.“

„Ty a první dáma?“

„Správně. Pozvala mě ona. Během rozhovoru jsem se zmínila, že dělám seriál. Schválila mi to a souhlasila, že se podělí o svoje myšlenky.“

„Na kameru?“

Najednou měla před očima Vanessu Merrittovou, jak se snaží skrýt za tmavými brýlemi, v roztřesených rukou drží zakázanou cigaretu, a viděla ji jako emocionální trosku.

„Samozřejmě že na kameru.“

„Tady nic o první dámě nestojí.“

„Schovávala jsem si to jako překvapení.“

„Překvapenej teda jsem,“ podotkl suše.

Nikdy neuměla dobře lhát, ale Howie zas neuměl nijak zvlášť dobře odhadnout charakter, takže jí připadalo, že jí nic nehrozí.

Naklonil se přes stůl. „Jestli paní Merrittová s natáčením souhlasí –“

„Určitě bude.“

„I tak musíš každý den dodat zprávu.“ S tím se opřel na židli a poškrábal se v rozkroku.

Zvážila tu podmínku, potom rozhodně zavrtěla hlavou. „Tohle si zaslouží moji plnou pozornost, Howie. Opravdu bych tomu ráda věnovala veškerý čas.“

„A já bych si to zas opravdu rád rozdal se Sharon Stoneovou. Ale nedostaneme vždycky to, co chceme, že jo?“

Barrie to znovu uvážila.

„Dobrá. Podmínka se přijímá.“

„Barrie Travisová.“

„Kdo?“

První dáma si odkašlala a teprve pak to jméno zopakovala. „Barrie Travisová. Reportérka z WVUE.“

„Aha. Trochu zastřený hlas?“ David Merritt, prezident Spojených států, si připevnil manžetový knoflíček s prezidentským znakem. „Při nedávné tiskové konferenci jsem ji vyzval k otázce. Její zpravodajství z Bílého domu je obvykle příznivé, že?“

„Velice příznivé.“

„Tak co je s ní?“

Vanessa, už oblečená a usazená na pohovce, si dala doušek bílého vína. „Dělá seriál o syndromu náhlého úmrtí kojenců a chtěla by do něho zařadit rozhovor se mnou.“

Merritt si navlékl sako od smokingu a zkontroloval si v zrcadle, jak vypadá. Když převzal úřad, rozhodl se, že nebude mít osobního sluhu.

Ani ten nejlepší obchodník s pánskou módou by nevěděl lépe než on sám, jak využít jeho fyzických předností. Střih saka podtrhoval jeho široká ramena a úzký pas. Nosil pečlivě upravené vlasy, ale nikdy si je nenechával lakovat. Nejraději je nosil rošťácky rozevláté, ale nijak se o tom nešířil. Společenský oblek nosil s elegancí a šarmem. V

modrých džínách to byl chlapec odvedle.

To, co uviděl v zrcadle, se mu zamlouvalo. Otočil se k manželce.

„Takže jak to bude?“

„Travisová přijde dnes večer na recepci. Dalton slíbil, že jí dá odpověď.“

Dalton Neely byl tiskový mluvčí Bílého domu. Vybral ho a dobře vycvičil Merritt se svým předním poradcem Spencerem Martinem.

„Formální žádost přišla vlastně přes Daltonovu kancelář.“ Vanessa vytřepala z lahvičky valium, jež jí předepsal lékař. Lahvičku ukrývala ve večerní kabelce pošité korálky. „Barrie Travisová už několik dní volala do mojí kanceláře. Nebrala jsem její hovory, ale je velice neodbytná.“

„Reportéři si vydělávají na živobytí tím, že jsou neodbytní.“

„Tedy… její neodbytnost mě přivedla do úzkých. Odpoledne mi Dalton předložil její žádost. Dnes večer budou chtít oba ode mě slyšet odpověď.“

Prezident k ní rychle přistoupil, popadl ji za ruku a vybral jí z dlaně malou žlutou pilulku. Z večerní kabelky vyndal lahvičku s léky, vrátil pilulku do ní a strčil ji do kapsy.

„Já to potřebuji, Davide.“

„Ne, nepotřebuješ. Ani tohle ne.“ Sebral jí sklenici s vínem a postavil ji stranou. „Nesnáší se to s léky, které bereš.“

„Je to teprve moje druhá sklenka.“

„Třetí. Lžeš mi, Vanesso.“

„No tak dobrá. Tak jsem se spletla. To je toho. Já –“

„Víno nechme. Mluvme o té reportérce. Do úzkých tě nedostala ona, dostala ses do toho sama. Začala volat do tvojí kanceláře až potom, cos sis s ní před čtrnácti dny vyšla. Nesběhlo se to takhle?“

O jejich setkání byl informovaný v den, kdy k němu došlo, takže ho žádost Barrie Travisové o rozhovor nepřekvapila. Znepokojovalo ho ovšem to, že Vanessa dala bez jeho vědomí popud k rozhovoru s někým z médií. Vanessa a reportérka, zvláště taková, která má pověst, že není moc spolehlivá, to byla nebezpečná kombinace.

„Nechals mě špehovat?“ vyjela na něho.

„Proč sis s ní sjednala tu schůzku, Vanesso?“

„Potřebovala jsem si s někým promluvit. Je to snad zločin?“

„Vybrala sis reportérku, aby ses jí svěřila?“ Skepticky se zasmál.

„Napsala mi dojemný dopis. Myslela jsem, že bude příjemné si s ní popovídat.“

„Příště zkus nějakého kněze.“

„Přeháníš, Davide, o nic nejde.“

„Jestliže o nic nejde, proč jsi mi o tom neřekla?“

„Nebylo to důležité, pokud nepožádala o ten rozhovor na kameru.

Předtím naše setkání nestálo za zmínku. Slíbila mi, že nic z toho, co v to odpoledne řeknu, se nebude zaznamenávat, nijak že to nepoužije.

Potřebovala jsem si s někým, s nějakou ženou, promluvit.“

„O čem?“

„O čem bys myslel?“ rozkřikla se.

Vyskočila z pohovky, popadla sklenici vína a vzdorovitě ji vypila.

Měl co dělat, aby se ovládl. „Dnes na tom nejsi dobře, Vanesso.“

„To máš teda pravdu, nejsem. Takže bude mnohem lepší, když se dnes večer obejdeš beze mě.“

Recepce na počest delegace dobré vůle ze skandinávských zemí měla být jejím prvním vystoupením na veřejnosti od tragické smrti Roberta Rushtona. To malé, formální shromáždění se jevilo jako velice vhodné k tomu, aby se Vanessa znovu objevila ve veřejném životě. Po smrti dítěte se stáhla do ústraní. Tři měsíce, to už stačilo.

Voliči potřebovali vidět, že znovu funguje.

„Samozřejmě že půjdeš,“ pravil prezident. „Budeš královnou plesu.

Jako vždycky.“

„Ale –“

„Žádné ale. Už mě unavuje tě omlouvat. Tohle musíme překonat, Vanesso. Bylo to dvanáct týdnů.“

„Je na smutek stanovený časový limit?“

Jedovatost v jejím hlasu ignoroval. „Dnes večer to podstoupíš jako žena prezidenta, kterou jsi. Stačí, když budeš okouzlující a usměvavá, a všechno bude fajn.“

„Nenávidím všecky ty lidi, co se na mě se soucitem a lítostí dívají a nevědí, co by měli říct. A když už někdo přece jenom něco řekne, je to tak banální, že se mi chce křičet.“

„Tak jim jenom poděkuj za porozumění a nech to plavat.“

„Proboha,“ zvolala a hlas se jí zlomil. „Jak vůbec můžeš pokračovat jako předtím –“

„Protože musím, krucinál! A ty taky.“

Zamračil se na ni tak, že padla zpátky na pohovku. Ohromeně k němu vzhlížela.

Odvrátil se, a když znovu promluvil, už se ovládal. „Líbí se mi tvoje večerní šaty. Jsou nové?“

Svěsila ramena, sklopila hlavu. Pozoroval ji v zrcadle a rozpoznal tato podvědomá gesta jako příznaky porážky. „Zhubla jsem,“

zamumlala. „Nic z mého šatníku mi už nesedí.“

Ozvalo se zaklepání na dveře. Přešel přes pokoj a otevřel. „Ahoj, Spenci. Už jsou na nás přichystaní?“

Spencer Martin vrhl pohled Davidovi přes rameno a přejel očima pokoj. Uviděl Vanessu a prázdnou sklenici od vína na konci stolu a otázku otočil: „Jste vy přichystaní na ně?“

Prezident záměrně pominul znepokojení svého poradce. „Vanessa má trochu trému, ale jak víš, zvládne to jako vždycky.“

„Možná na ni spěcháme. Jestli se na to necítí –“

„Nesmysl. Cítí se na to.“ Otočil se k manželce a natáhl paži.

„Připravená, drahoušku?“

Zvedla se a pomalu k nim kráčela a nedívala se přímo ani na jednoho z nich.

Mezi Davidovy osobnostní rysy patřilo, že ignoroval věci, které nechtěl brát na vědomí, jako třeba nechuť mezi manželkou a svým prvním poradcem. Aby to trapné ticho vyplnil, nadhodil: „Že vypadá dnes večer krásně, Spenci?“

„Jistě, pane prezidente.“

„Děkuji,“ odpověděla Vanessa strnule. Když vyšli na chodbu, zavěsila se do manžela a zeptala se: „Co by měl Dalton odpovědět Barrii Travisové?“

„Té reportérce?“ vložil se do toho Spence. „Na co jí má odpovědět?“ Tázavě pohlédl na prezidenta.

„Požádala Daltona o rozhovor s Vanessou.“

„O něčem konkrétně?“

„O syndromu náhlého úmrtí kojenců,“ odpověděl prezident.

Barrie byla přímo unešená. Slova se z ní řinula jako voda z prasklého hydrantu. „Nesla jsem se se svým společníkem kolem hostitelů, kteří nás vítali. Jen se nevzrušuj. Můj společník, to je jeden kamarád, gay, který to pořád ještě tají. Bylo to ruka ruku myje, jak se říká. On měl pozvání na recepci a potřeboval dámský doprovod, a já dostala příležitost promluvit si přímo s prezidentem a první dámou.

Tak nebo tak, nesu se kolem hostitelů a jakože normálka a zívačka, a když dojdu k prezidentovi, popadne mi ruku do dlaní, přisámbůh, a povídá:,Slečno Travisová, opravdu vám moc děkuji, že jste přišla. Je nám vždycky potěšením, když vás vidíme v Bílém domě. Dnes večer vypadáte oslnivě.‘

Vlastně si přesně nepamatuju, co říkal, ale stačí, když řeknu, že se mnou nejednali jako s cizím člověkem nebo letmou známou, dokonce ani jako s obyčejnou reportérkou. Barbaru Waltersovou by nemohli přivítat srdečněji.“

Cronkite zívl a udělal si uprostřed její postele ještě větší pohodlí.

„Nudím tě?“ zeptala se Barrie a odmlčela se, aby se mohla pořádně nadechnout. „Zřejmě ti nedochází, jak je důležité, že udělám s první dámou první exkluzivní rozhovor potom, co jí umřelo dítě.

Prezident se o tom vlastně zmínil dřív než já. Řekl, že ho paní Merrittová informovala o mém seriálu o syndromu náhlého úmrtí a že to považuje za skvělý nápad a že naléhal, aby se toho první dáma zúčastnila. Pochválil mě, že díky mně se veřejnost víc a víc dozvídá o této srdcervoucí záležitosti. Potom prohlásil, že s paní Merrittovou se mnou budou ochotně spolupracovat. Byla jsem… no, řeknu to takhle: Kdyby to byl sex, měla bych několikanásobný orgasmus.“

Vlezla si ke Cronkitovi, který zabral dvě třetiny postele a nevzdal by se ani centimetru. Skrčila se na kraji matrace a řekla: „Jenom bych ráda, aby tam Howie byl a viděl to.“

KAPITOLA ČTVRTÁ

Vnímal, že je puštěná televize, ale tvořila pouze zvukovou kulisu, dokud neuslyšel působivý hlas. Přimělo ho to zvednout hlavu od umyvadla v koupelně, kde si oplachoval studenou vodou obličej.

Popadl ručník, obešel roh a vstoupil do ložnice.

„… jež bohužel vy a prezident Merritt sdílíte s tisíci dalších dvojic.“

Tu reportérku neznal. Bylo jí ke třiceti, možná už trochu přes.

Kaštanové vlasy na ramena. Velké oči a výrazné rty plné příslibů, i když ani oči ani rty se teď neusmívaly. Osobitý, zastřený hlas, pro televizní reportérku neobvyklý; většina mluvila, jako by absolvovala tutéž školu sterilního způsobu vyjadřování. Ve spodní části obrazovky stálo její jméno. Barrie Travisová. Nic mu to neříkalo.

„Prezidenta i mne ohromilo, když jsme se dozvěděli počet rodin, jež tato tragédie postihla,“ říkala právě Vanessa Merrittová. „Jenom v naší zemi je jich ročně pět tisíc.“

Tenhle obličej a hlas Gray Bondurant rozpoznal, vždyť je znal dobře, bylo mu ovšem okamžitě jasné, že ji instruovali, jak má během rozhovoru vystupovat. Ruce měla zdrženlivě složené v klíně, žádná gesta nebyla povolena. Výraz v obličeji měla pečlivě natrénovaný.

Reportérka pokračovala vstupem doktora George Allana, osobního lékaře Merrittových, jemuž připadl nepříjemný úkol prohlásit v dětském pokoji Bílého domu Roberta Rushtona Merritta za mrtvého.

Doktor Allan vysvětlil, že lékařská věda se neustále snaží zjistit příčiny syndromu náhlého úmrtí kojenců a jak by se mu dalo zabránit.

Potom interview nabralo mnohem osobnější charakter.

„Paní Merrittová, všichni jsme byli během pohřbu vašeho syna svědky vašeho smutku i smutku prezidenta Merritta.“ Objevily se záběry z pohřbu. „Uplynuly už tři měsíce. Rány stále ještě jistě nejsou zhojené, ale vím, že naše diváky bude zajímat jakákoliv myšlenka, již byste jim možná ráda sdělila.“

Vanessa se na chviličku odmlčela. „Můj otec často říká: ‚Všechno zlé je pro něco dobré‘. Jako vždy má pravdu,“ prchavě se usmála. „S

Davidem cítíme, že jsme se stali silnějšími, jako pár i jako jednotlivci, jelikož jsme prošli zkouškou až na hranici svých možností a obstáli jsme.“

„Kecy.“ Stočil ručník do koule a mrskl jej přes místnost, pak hmátl po ovladači, protože to už dál nechtěl poslouchat.

Ale zarazil se. Vanessa právě říkala: „Prezident a já doufáme, že ostatní, kteří zažili podobnou tragédii, dokáží načerpat odvahu a útěchu od takových, jako jsme my, od těch, kteří to přežili.“

Za řízného nadávání vypnul Bondurant televizi.

Nastylizované odpovědi, podepsané, zapečetěné a dodané Vanesse, aby se je naučila zpaměti a odpapouškovala je. Věty, které dal dohromady Dalton Neely. Nebo možná její otec, Clete Armbruster.

Možná dokonce prezident, s konečným posvěcením Spencera Martina.

Jakkoliv byly ty věty před rozhovorem nacvičeny a zrevidovány, nebyla to Vanessina slova. Vypustila je z úst, ale nevyslovila je spontánně, nešla jí od srdce. Pochyboval, že si ta reportérka se sexy hlasem uvědomuje,

že ji převezli. Vanessa byla stejně

naprogramovaná jako mluvící panenka s počítačovým čipem v hlavě.

Nebylo by vhodné odhalovat nejniternější pocity. A naprosto jistě by to nebyla dobrá politika.

Bondurant měl pocit, jako by ho stěny ložnice svíraly. Zašel si do kuchyně pro pivo a pak vyšel ven na přední verandu. Veranda se táhla po celé délce domu, byla tři metry široká a chránila ji převislá střecha.

Usedl do rákosem vyplétaného houpacího křesla a zvedl pivo ke rtům.

Svaly na opáleném krku mu pracovaly, když vypil půlku plechovky na jeden zátah.

Vypadal jako reklama na pivo. Jeho snímky, jak pije s holou hrudí pivo v tomhle venkovském prostředí, by mohly prodat miliony plechovek jakékoliv značky, což si ale neuvědomoval, to mu bylo jedno. Věděl, že na lidi působí, ale nikdy se neobtěžoval přemýšlet o tom, proč. Marnivost se u něho neprojevovala, rozhodně ne v posledním roce, kdy uplynuly týdny, během nichž neviděl živou duši.

Kdyby se vydal do Jackson Hole, tak by se možná oholil. A možná taky ne.

Byl, jaký byl. Berte, nebo nechte tak. Takový byl jeho postoj, a to vždycky. A beze slov jej sdělil každému, s nímž se potkal, což byl jeden z důvodů, proč dobře nezapadl do washingtonského prostředí.

Byl rád, že z něho vypadl. Od lidí, kteří se důvěrně znali s prezidentem, se vyžadovala jistá dávka konformity: Gray Bondurant byl nekonformní.

Modrýma očima, tvrdýma, studenýma jako ledovec, upřeně hleděl na rozeklané, zasněžené vrcholky Teutonských hor. Zdály se být tak blízko, že by se jich člověk mohl dotknout, a přitom se ve skutečnosti tyčily na míle daleko. Majestátní purpurové hory. U něho na dvorku.

Jen si to představte.

Zmačkal plechovku od piva, jako by to byl obal od žvýkačky. Přál si, aby mohl vzít zpátky posledních deset minut. Proč nezůstal venku o trochu déle, než se šel dovnitř umýt? Jakým nepříznivým řízením osudu přeladil televizi právě na ten určitý program v tu určitou chvíli?

Přál si, aby to interview vůbec neviděl. Neskonalé díky, Barrie Travisová, ať už jste kdokoliv. Teď ho budou dlouhé dny pronásledovat myšlenky na Davida, Vanessu a dítě, které zemřelo v dětském pokoji Bílého domu.

Ze všeho nejvíc ho otrávilo, že by to interview mohlo znovu roznítit zájem o jeho osobu. Lidé by mohli přemýšlet, spekulovat, spojovat si jednotlivosti. A pak by znovu začaly všechny ty nechutné nesmysly.

David Merritt přecházel před svým psacím stolem v Oválné pracovně. Rukávy košile měl vyhrnuté k loktům, ruce měl vražené hluboko do kapes. Neposlušná kadeř mu padala do svraštělého čela.

„O tom jsem ještě nikdy neslyšel. Co to, u všech všudy, je?“

„Říká se tomu Munchausenův syndrom v zastoupení, po jistém německém hraběti, který si sám působil bolest.“

„Myslel jsem, že to je masochismus,“ podotkl Spencer Martin.

Doktor George Allan pokrčil rameny a ze soukromých prezidentských zásob si nalil další skotskou. „Je to trochu mimo můj obor a důkladně jsem se tomu nevěnoval.“

„Barrie Travisová ano.“ Merritt to schválně vyslovil jako výtku a doktor Allan to také tak vzal.

Zatvářil se zahanbeně a řekl: „‚V zastoupení‘ znamená, že bolest působí osoba někomu jinému, příznačně dítěti.“

„Co to má společného se syndromem náhlého úmrtí?“ zeptal se Merritt. „Proč se o to Barrie Travisová tak do hloubky zajímala?“

Doktor Allan si rychle lokl skotské. „Protože dospělí postižení touto úchylkou to někdy přeženou. Působí svým dětem poranění, někdy je i zabíjejí, a pokoušejí se tak upoutat pozornost na sebe a vzbudit soucit.

Některá záhadná úmrtí malých dětí, předtím připisovaná syndromu náhlého úmrtí, se teď znovu vyšetřují jako možné vraždy.“

Merritt zaklel a posadil se za psací stůl. „Proč se ta Travisová nemohla držet tématu a netahat do toho podobné hrůzy? Nalil bys mi, prosím tě, taky?“

Doktor udělal, oč byl požádán.

„Děkuju.“ Merritt chvíli zamyšleně popíjel, pak pohlédl na Spence.

Pohled, který se mu naskytl, ho nepotěšil. Spence byl hluboce zamyšlený a uvažoval o znepokojivých záležitostech.

„Možná jsem neměl Vanessu pobízet, aby to interview poskytla,“

nadhodil Merritt.

„S tím nesouhlasím. V čem by to mohlo uškodit?“

„Proboha, Georgi, to bys měl ty vědět líp než kdo jiný,“ namítl Merritt naježeně. „Ten zatracený seriál ji zase úplně rozhodil.“

„Lidé si toho začínají všímat,“ podotkl Spence tiše. Merritt na něho vrhl ostrý pohled, jímž se dožadoval konkrétních jmen. „Zaměstnanci, pane. Neunikly jim zvraty v náladě první dámy a dělají si o ni starosti.“

Merritt se obrátil k lékaři s dalším náznakem pokárání.

„Nemohu zvládat její výkyvy nálady pomocí léků, když tolik pije,“

ohradil se doktor Allan.

Merritt si přitiskl pěsti na oči. „Clete mi kvůli tomu nedá chvilku pokoj. Neustále mu připomínám, že přišla o dítě. Když se k tomu připočte její stav, jak by mohl očekávat, že nebude trochu nevyrovnaná?“

„Každý reaguje na neštěstí jinak,“ vložil se do věci lékař ve snaze nějak pomoci. „Někteří se vrhnou do práce a doufají, že se vyčerpají, takže už nebudou mít dost energie, aby se tím zabývali. Někteří se obrátí k Bohu, zapalují svíčky a modlí se. Jiní –“

„Já to chápu,“ odsekl Merritt. „Můj tchán ovšem ne.“

„Promluvím s ním, jestli budeš chtít,“ nabídl se Spence.

Prezident se nevesele zachechtal. „Clete tě nemá rád, Spenci. Ty jsi ten poslední, od koho by chtěl něco slyšet o Vanessině emocionálním rozpoložení. Ani ona si na tebe nijak zvlášť nepotrpí.“ Obrátil se znovu k lékaři. „Ale ty, Georgi, možná kdybys s ním promluvil ty, vysvětlil…“

„Zavolám mu zítra s tím, žes mi říkal, jaké si dělá starosti. Ujistím ho, že ji bedlivě sledujeme.“

„Děkuju.“ Merritt se usmál, jako by tím byla záležitost uzavřena.

„Starosti máme nejenom kvůli Cletovi,“ řekl Spence. „Tenhle kabinet první dámu potřebuje. Potřebujeme Vanessu, potřebujeme ji brzy a aby byla v pořádku a připravená ke kampani.“ Obrátil se k lékaři: „Můžeš to zaručit?“

„Samozřejmě. Není jiná možnost.“

„Vždycky je nějaká jiná možnost.“

Spencova poznámka zapůsobila v místnosti jako závan mrazivého větru.

„Proboha, Spenci,“ ozval se Merritt, „ty jseš veselý jako umíráček.

Pusť toho škarohlída z hlavy, Georgi,“ řekl a zvedl se, aby si stiskl s lékařem ruku. „Vanessa je v tvé dobré péči, takže si nebudu dělat starosti. A děkuju, žes mi vysvětlil toho Munchausena, ačkoliv pro Robertovu smrt je to nepodstatné.“

Zahleděl se mu hluboko do očí a dodal: „Robert přestal dýchat v kolébce. Vysvětlení neznámé. To bylo tvé oficiální vyjádření a budeš si za ním stát. Je to tak?“

„Rozhodně. Syndrom náhlého úmrtí kojenců.“ Doktor Allan dopil a rozloučil se.

„Měl by to koukat zvládnout,“ poznamenal Spence, když zůstal s prezidentem o samotě.

„Neměj obavy. Zvládne to.“

„A co Vanessa?“

„Vždycky to zvládla, ne snad?“

„Předtím jo. Ale teď si nejsem tak jist, že se dá dohromady.“ Jenom Spencer Martin mohl mluvit takhle otevřeně s prezidentem o první dámě.

I když Merritt starostlivost svého hlavního poradce oceňoval, myslel si, že je vzhledem k problému přehnaná. „Stojím si za svým rozhodnutím. Veřejnost potřebovala Vanessu při tom interview vidět, Spenci. Vypadala ohromně. Mluvila ohromně.“

Spence se pořád ještě mračil. „Proč si potom přeju, abychom na to nikdy nepřistoupili? Začínám mít neblahé tušení. Nemám klid, že oslovila tu reportérku jako první, a ne naopak.“

„To mi taky zpočátku dělalo těžkou hlavu,“ připustil Merritt. „Ale dobře se to vyvrbilo. Bylo to dobré pro tisk, pro nás i pro ni. Jak říkal George, nikomu to neublížilo.“

Když na to Spence nic neodpověděl, prezident se na něho pronikavě zadíval.

„No, uvidíme,“ pravil Spence svým zlověstným způsobem.

„No dobře, kdo je ten neznámý?“

„Kdo?“ Barrie ani nezvedla hlavu. Na klíně měla spoustu telefonických vzkazů, pohlednic a dopisů od diváků, všechny reagovaly na její seriál o syndromu náhlého úmrtí kojenců. Ani ve svých nejoptimističtějších snech neočekávala tak velkou odezvu.

„Ty jseš ale pěkná, Barrie, že tohohle před námi tajíš.“

Konečně zvedla hlavu. „Panebože!“

Recepční redakce zpravodajství byla celá schovaná za velkým květinovým aranžmá, které přinesla k Barriinu stolu. „Kam vám to mám postavit?“

„Ach…“ Jako obvykle byla deska jejího psacího stolu riziková zóna. „Asi na podlahu.“

Recepční postavila květiny na zem a narovnala se. „Ať je to, kdo chce, tak i kdyby vypadal jako ropucha, řekla bych, že tenhle chlap se bude umět postarat, když dá tolik peněz za květiny.“

Barrie otevřela obálku připevněnou ke kytici a začala se usmívat.

„Já taky, ale je ženatý.“

„To jsou ti nejlepší všichni.“

Barrie jí podala kartičku a recepční vykulila oči, když si přečetla známý podpis pod ručně psaným sdělením. Na její pronikavý výkřik se seběhlo několik zaměstnanců.

Barrie si vzala kartičku zpátky a začala se s ní ovívat. „Je to jenom drobný projev uznání od prezidenta, jímž oceňuje můj talent a proniknutí do podstaty věci. Chválí mě za skvělou úroveň seriálu a děkuje mi za službu vlasti.“

„Ještě slovo a pozvracím se.“ To se přidal ke skupince Howie.

Barrie se zasmála a zastrčila kartičku zpátky do obálky. Tohle bude moct ukazovat vnoučatům. „Jenom žárlíš, protože nejsi osobní přítel Merrittových.“ Howie a další její kolegové se odloudali a někteří utrousili poznámku, že někdo má holt štěstí.

Jen co zůstala sama, vytočila jedno číslo a tiše se zeptala: „Nemáš dnes večer něco?“

„To myslíš vážně?“

„Co máš v mrazáku?“

„Dva stejky.“

„Přinesu víno.“ Pohlédla na kytici. „A kytky. Jsem u tebe za půl hodiny.“

KAPITOLA PÁTÁ

„Tomu říkáš půlhodina?“

„Ále, nenadávej a pomoz mi.“ Barrie s kyticí od prezidenta, dvěma láhvemi vína a sáčkem s potravinami se protáhla hlavními dveřmi domu Dailyho Welshe.

„Uloupila jsi to z čerstvého hrobu nebo co?“ zeptal se.

„Přečti si kartičku, ty chytráku.“

Vydoloval kartičku z kytice a tiše hvízdl. „No to mě podrž.“

Vesele se usmála. „A to všecko za jednodenní práci.“

„Co předvedeš jako přídavek?“

„Kdykoliv jindy bych přišla s říznou odpovědí o tvém neutuchajícím nadání všechno dobré shodit, ale jsem utahaná, takže to nechám plavat a místo toho otevřu láhev vína.“

„Jsem všemi deseti pro.“

Společně šli do kuchyně, která byla přese všechno nejpříjemnější místností v domě. Byl to bezpříkladně ošklivý dům. Daily silou vyrval přecpanou zásuvku, aby se dostal k vývrtce.

„Jak ti je?“ zeptala se. Bylo na ní znát, že si dělá starosti.

„Ještě jsem neumřel.“

Ovšem Ted Welsh, jinak Daily, tak ho znali jeho přátelé, vypadal, jako by příští pracné nadechnutí mohlo být jeho poslední. Kouřením nespočetných cigaret během nespočetných dní, kdy pro veřejnost připravoval zprávy, se dopracoval k rozedmě plic.

Hned po střední škole začal pracovat jako elév v deníku. Odtud jeho přezdívka Daily. Postupně se vypracoval a prošel několika médii, až se stal vedoucím zpravodajství v odbočce velké televizní společnosti v Richmondu, odkud odešel do předčasného důchodu kvůli rychle postupující nemoci.

Protože nebyl dost starý a na starobní důchod pravděpodobně nikdy nebude, žil ze skromného příjmu. „Stejky“, které rozmrzaly na lince, byly ve skutečnosti placičky z mletého masa. Což Barrie s obavami předpokládala, a tak vzala také dva stejky, když zaskočila koupit víno.

Daily popíjel výborné kalifornské víno a ona zatím připravovala večeři.

Přitáhl si pojízdnou kyslíkovou bombu blíž k židli, aby jí nepřekážela, a řekl: „Cronkitovi se postaví, jen co ucítí ty kosti.“

„To sotva, je vykastrovaný.“

„Jo, já zapomněl. I jeho jsi připravila o mužnost.“

Hlučně postavila skleničku s marinádou na maso na pracovní pult a otočila se k němu. „Nezačínej s tím zas.“

„Ale je to pravda. Každého chlapa, kterého potkáš, připravíš o jeho mužské sebevědomí. Je to tvůj způsob, jak odmítnout muže dřív, než by on mohl odmítnout tebe.“

„Tebe jsem neodmítla.“

„Já se nepočítám,“ řekl a hvízdavě se zasmál. „Jsem příliš starý a nemocný, než abych se nějak na něco zmohl. Nepředstavuju žádnou hrozbu. Což mě přivádí k další věci. Neměla bys marnit večery tím, že mě budeš chodit navštěvovat. Jestli jsem já to nejlepší, pokud jde o mužskou společnost, pak je tvůj život dojemně smutný.“

„Já tě ale mám moc ráda, Daily.“ Přistoupila k němu a políbila ho na tvář.

„Nech toho.“ Odstrčil ji. „A nepřepeč ty stejky. Ten svůj chci krvavý.“

Jeho nerudnost ji neoklamala. Náklonnost byla oboustranná. Jejich přátelství začalo všelijak, ale teď bylo neotřesitelné. Dosáhli příjemného stavu, kdy mírné výtky se rovnaly téměř něžnostem.

„Dal bych dvacet let života za cigaretu,“ poznamenal, když si po večeři v obývacím pokoji vychutnávali kávu.

„To už jsi dal.“

„Jo. Správně.“ Seděl ve svém odřeném křesle s dýchacím přístrojem hned vedle. Umělohmotné hadičky dodávaly kyslík z přenosné bomby přímo do jeho nosních dírek.

Na druhé straně místnosti si Barrie hověla na pohovce. Nohy si složila pod sebe a objímala polštář. „Nedávno jsem byla s někým, kdo měl nikotinový absťák. S někým, u koho bys to nikdy nečekal.“

„S kým?“

„Je to důvěrné.“

„Komu o tom budu vykládat? Kromě tebe sem nikdo nechodí.“

„Mohl bys mít další přátele. Nikoho nezveš.“

„Nedokážu snést jejich soucit.“

„Potom bys měl chodit do terapeutické skupiny.“

„Komu by se chtělo trávit čas s hordou marodů, kteří lapají po dechu? A to doslova.“

„To už jsme párkrát probírali,“ řekla zpěvavě. „Dnes večer to nechme.“

„Mně to vyhovuje,“ zavrčel. „Kdo je ten tajemný kuřák?“

Zaváhala. „První dáma.“

Nadzvedl obočí. Zaujalo ho to. „Nekecáš? Nervozita před vysíláním?“

„Ne. Bylo to v den, kdy jsme se sešly na kávu.“

„Teď, když jsi s ní udělala rozhovor, pořád si myslíš, že je natvrdlá?“

„To jsem si nemyslela nikdy.“

Významně na ni pohlédl. „Řeklas to o ní nejmíň tucetkrát a seděla jsi přitom přesně tam, kde sedíš teď. Mississippská kráska.

Nevymyslelas tuhle její přezdívku ty? Popsalas ji jako jednu z těch žen, které nikdy nic původního nenapadlo a ani to nepředstíraly.

Veškeré její názory formovali muži, muži, před nimiž se plazí, jmenovitě její otec a manžel. Je prázdná a nudná. Vynechal jsem něco?“

„Ne. Vyjmenoval jsi celkem všechno.“ S povzdechem nepřítomně přejela prstem po okraji šálku. „Pořád si to o ní myslím, ale taky je mi jí líto. Chci říct, takhle přijít o dítě. Bože.“

„Takže?“

Ani si neuvědomila, že upadla do zamyšleného mlčení, dokud ji z něho nevytrhla Dailyho otázka. „Takže co?“

„Koušeš se zevnitř do tváře, což je neklamné znamení, že ti něco leží v hlavě. Čekám celý večer, až to vybalíš, ať je to cokoliv.“

Dokázala skrývat své pocity před každým, dokonce i před sebou, ale nikdy ne před Dailym. Když byla zmatená nebo znepokojená nebo jinak stresovaná, zaměřil se na to vnitřním radarem, který z něho učinil skvělého reportéra. „Nevím, co to je,“ řekla mu poctivě. „Je to jenom takové…“

„Mrazení v zádech?“

„Něco na ten způsob.“

„Pravděpodobně to značí, že jsi na něco kápla, ale nevíš na co.“

Daily se předklonil v křesle a oči se mu rozzářily jako požárnickému psovi při prvním úderu zvonu. Ve tvářích měl barvu, a tím vypadal zdravěji, jako už kolik týdnů ne; jen co ucítil horkou stopu, vlilo mu to život do žil.

Když uviděla jeho dychtivý zájem, pocítila špatné svědomí, že s tím vůbec začínala. Připravila mu velké zklamání. Pravděpodobně se nic neděje. Na druhou stranu snad ale nemůže škodit, když se mu svěří se svými myšlenkami. On by se v nich třeba dokázal vyznat. Buď, anebo by jí mohl říct, že ty nahozené nápady nejsou k ničemu.

„Seriál o syndromu náhlého úmrtí kojenců vzbudil velký zájem.

Říkala jsem ti, že se pořad vysílal po celých státech?“

„To tvoji kariéru rozhodně nakoplo,“ poznamenal. „Což jsi chtěla, ne? Tak v čem je problém?“

Upřeně hleděla do svého šálku a kroužila kávou, jež příliš vystydla, aby byla ještě k pití. „Když jsem se s ní poprvé setkala, cítila se pochopitelně provinile, tak jsem jí připomněla, že za smrt v kolébce nikdo nemůže, že se to prostě stává. Řekla: ‚Vážně?‘ Což bylo s podivem.

A právě ta otázka a způsob, jak ji položila, mě přiměl, abych se na syndrom náhlého úmrtí kojenců podívala blíž. Pak jsem narazila na podivný příběh ženy, jejíž čtyři děti na tento syndrom zemřely. Načež se později prokázalo, že to bylo jinak.“

„Že ona… že…“

„Munchausenův syndrom v zastoupení,“ dopověděla Barrie.

„Některá úmrtí v kolébce se teď začínají zpochybňovat. Matky čelí obviněním, že zabily vlastní děti, aby vzbudily pozornost.

Takže…“ Zhluboka se nadechla a chvilku dech zadržovala, zvedla hlavu a pronikavě na něho pohlédla.

Dlouze se jí zadíval do očí. Nakonec řekl: „Možná bych si měl seřídit přívod kyslíku. Buď ho nedostávám dost, nebo je ho moc.

Minutku mi připadalo, že naznačuješ, že první dáma Spojených států zabila vlastní dítě.“

Odložila šálek na konferenční stolek a zvedla se. „Nic takového jsem neudělala.“

„Vyznělo to tak.“

„Tohle nenaznačuju, Daily. Přísahám, že ne.“

„Proč potom všechna ta nerozhodnost?“

„Nevím! Ale něco nesedí.“ Svezla se znovu na kraj pohovky a sevřela si hlavu v dlaních. „V posledních čtrnácti dnech jsem se setkala s Vanessou Merrittovou dvakrát. Poprvé byla nervózní jako feťák druhý den na detoxu, byla to jasně ženská na pokraji nervového zhroucení. V den vysílání byla úplně jiný člověk. Nad všechno povznesená. Chladná. Ovládající se. Korektní. A tím vším… stejně lidská jako tady ten konferenční stolek.“

„Bylo to dobré interview.“

„Nebyla v něm špetka citu, Daily, a ty to víš,“ vyjela na něho. Trhl sebou, což jí řeklo, že s ní souhlasí. „Interview s paní Merrittovou mělo být zlatým hřebem celého seriálu, místo toho to bylo nejslabší místo. Byla tak nepřirozená.

Kdyby byla taková při prvním setkání, asi bych si to napodruhé neuvědomila. Ale ten rozdíl mezi první a druhou Vanessou Merrittovou byl propastný.“

„Zkrátka do sebe hodila pár tablet valia, než šla před kameru,“ řekl Daily a pokrčil rameny.

„Pravděpodobně ano. Rozhodně byla pod práškama ten večer, kdy jsem ji viděla na recepci. Buď to, nebo byla opilá. Úžasná na pohled jako vždycky, ale nanicovatá. Skoro… nevím… vystrašená. Prezident kontroloval…

A ta druhá záležitost,“ začala najednou o něčem jiném. „Vítal mě, jako bychom byli staří kámoši. Samozřejmě že mi jeho pozornost lichotila, ale přišlo mi to divné. Z toho seriálu byl celý nadšený, před i po vysílání. Chci říct, koukni na ty kytky. To, co stály, by udělalo značnou díru do rozpočtu každému.“

„Tím celá tvoje teorie padá. Kdyby ten tvůj seriál vrhal na jeho ženu nepříznivé světlo, nestavěl by se k němu a k tobě takhle.“

„Jenom mě překvapuje to důvěrné chování. Už dlouho podávám zprávy z Bílého domu. Co to, že jsme najednou s prezidentem tak dobří přátelé?“

„Jsi reportérka, Barrie. On je ve vysoké funkci a bude příští rok usilovat o znovuzvolení. Musí mít na své straně všechny novináře.

Získej tisk a vyhraješ volby.“

Musela uznat, že Dailyho tvrzení má něco do sebe. David Merritt hned od začátku svého funkčního období v Kongresu věděl, jak si předcházet média. Láskyplný vztah trval přes jeho prezidentskou kampaň. Pozlátko z té romance začalo oprýskávat, i když postoj médií zůstával převážně příznivý. Barrie Travisová byla ovšem bezvýznamná reportérka s nulovým vlivem. Proč s ní klábosil?

Myšlenky jí přeskakovaly od jedné záhady ke druhé, jak tomu bylo od první schůzky s Vanessou Merrittovou. U žádné dlouho nesetrvala, protože jí všechny připadaly jako nastražená výbušnina.

„Pravděpodobně bych dokázala mávnout rukou nad těmi nesrovnalostmi a bezesnými nocemi, až na jedno,“ řekla Dailymu. „A myslím, že to je skutečně bomba. Když jsme to interview dodělali, objala mě. Mě.“

Daily dál vystupoval jako ďáblův advokát. „Dobře to zapůsobilo na veřejnost.“

„Ne, byla to záminka.“

„Kvůli čemu?“

„Aby se ke mně dostala blíž a mohla mi něco pošeptat do ucha tak, aby to nikdo neslyšel. Řekla:,Pomozte mi, Barrie, prosím. Nechápete, co se vám pokouším říct?‘“

„Zatraceně!“

„Přesně tak, Daily. To bylo poprvé a jedinkrát, kdy projevila nějaký upřímný cit. Vyznělo to zoufale. Co bys řekl, že tím myslela?“

„Jak bych to mohl vědět? Mohlo to znamenat: Pomozte mi, aby manžela znovu zvolili. Nebo Pomozte mi, aby se veřejnost o syndrom náhlého úmrtí kojenců víc zajímala. Pomozte mi překonat zármutek.

Mohlo to znamenat cokoliv, nebo taky nic.“

„Pokud nic, tak nic,“ řekla Barrie. „Jestli to ale něco znamenalo, tak to, co to naznačuje, by byla bomba.“

Zavrtěl hlavou. „Ještě to neberu. Proč by měla svoje dítě zabíjet, když se tolik snažila, aby je měla?“

„Myslela jsem, že to už jsme si vyjasnili. Munchausenův syndrom.“

„Na ni to nesedí,“ namítl. „Ženy, které tímhle syndromem trpí, obvykle hledají soucit a pozornost. Pokud jde o prostor v médiích, tak Merrittová předstihla princeznu Dianu. Tolik pozornosti se nevěnuje žádné ženě na světě.“

„Ale dostává se jí pozornosti od toho, na kom skutečně záleží?“

„Od prezidenta? Myslíš, že je zanedbávaná manželka a že to udělala, aby otřásla jeho brněním?“

„Je to možnost.“

„Dost slabá.“

„Ale nedá se vyloučit,“ zdůraznila. „Podívej se, jaký soucit projevovala veřejnost Jackii Kennedyové, když zemřel malý Patrick.

Stala se ikonou.“

„Z mnoha dalších důvodů, než jen proto, že přišla o novorozené dítě.“

„Ta tragédie ale přispěla k legendě, kterou se stala. Možná si chce první dáma vytvořit podobnou auru pro sebe.“

„Jakou máš další teorii?“ řekl Daily přezíravě.

„HIV. Co když to někdo z nich dvou v sobě má? Dítě mohlo být pozitivní. Paní Merrittová nemohla riskovat, že se celý svět dozví o její nebo manželově sexuální minulosti.“

„To je další velmi nepravděpodobná možnost,“ řekl Daily. „Kdyby někdo z nich byl HIV pozitivní, už by se to provalilo řekněme, když otěhotněla. Prezident podstupuje pravidelné prohlídky. Takovéhle tajemství by moc dlouho tajemstvím nezůstalo.“

„Asi máš pravdu.“ Ještě chvíli si to převracela v hlavě. „Možná přehlížíme to, co se nabízí. Co když byla jejím motivem obyčejná schválnost? Dělá na mě dojem, že je zvyklá, aby bylo po jejím. Je to žena, která by netolerovala odmítnutí.“

„Co tím chceš říct?“

„Zabila jejich syna, aby manžela potrestala za jeho zálety.“

„Zálety, o kterých se povídá.“

„Ale jdi, Daily,“ zasténala Barrie. „Všichni vědí, že je sukničkář.

Jenom ho ještě nepřistihli s nahou ženou v posteli.“

„A dokud ho nepřistihnou a nebude u toho tým z pořadu 60 minut a Mike Wallace, aby jeho zpověď nahrál na video, jeho eskapády zůstanou pouhý klep.“

„Paní Merrittová o tom musí vědět.“

„Samozřejmě že o tom ví. Bude se ale usmívat a předstírat, že ne, tak jako to od doby, kdy jsou lidé do funkcí volení, dělá kterákoliv manželka kteréhokoliv záletného veřejného činitele.“

„Pořád si myslím, že žena, kterou se takhle opovrhuje, může mít hodně silnou motivaci.“

Daily se zamyšleně zatahal za spodní ret. „Barrie, tahle záležitost ti vynesla soustředěný zájem lidí. Pozitivní zájem, tentokrát.“

„Moje chvíle slávy s tím nemá nic společného.“

„Určitě? Tenhle seriál byl tak dobrý, že dočasně zastínil debakl se soudcem Greenem a dokázal, že se ti, co tě kritizovali, mýlí. Zasloužíš si pochvalu, ale pozor, ať ti to nestoupne do hlavy. Jseš si jistá, že nevyužíváš té náhlé pozornosti, která je na tebe upřena, a nevymýšlíš si další historku? Nemohlo by to být tak, že využíváš všeho toho humbuku, aby ses prodrala na profesní výsluní?“

Chystala se pevně a nezvratně říct ne, ale odmlčela se, aby přezkoumala, co ji do celé věci skutečně žene. Přizpůsobuje si fakta tak, aby sloužila jejím vlastním záměrům? Dopustila, aby ctižádost ovlivnila její objektivitu? A co hůř, vrací se ke svému zvyku dělat špatné závěry, jen aby byl příběh mnohem dramatičtější?

„Říkám upřímně, že ne. Dívala jsem se na to objektivně a ze všech možných hledisek. Ta žena ztratila dítě. Kvůli tomu s ní z celého srdce soucítím. Avšak není možné, že místo aby byla obětí krutého osudu, je obětí nepochopitelné zášti, která ji dohnala ke spáchání nejhoršího představitelného zločinu? Tahle otázka se do mě zaťala.

Smrdělo to od začátku. Proč zavolala a pozvala mě na schůzku?

Nikdy předtím nic takového neudělala s žádným reportérem, kterého znám. Když jsme si povídaly, bylo to, jako by se mi snažila něco sdělit, aniž by to rovnou řekla. Co když to něco bylo přiznání?

Kdyby to byl kdokoliv jiný, a ne první dáma, nečekala bych tak dlouho, abych si její záležitost prošetřila. Myslím, že to dlužím sama sobě, proniknout do věci hlouběji. A risknu, že to vyzní neuvěřitelně staromódně, a řeknu, že to dlužím našemu národu.“

„No dobře,“ řekl Daily. „Dovol, abych se tě zeptal ještě na jedno.“

„Ven s tím.“

„Proč se mnou tady ještě ztrácíš čas?“

KAPITOLA ŠESTÁ

Po týdnu horečnatého sledování vodítek, která ji nikam nepřivedla, začala Barriina horlivost opadat. Čas, který vynaložila na případ smrti Roberta Rushtona Merritta, jí vynesl jedině pocit marnosti.

Přezkoumala všechna hlediska, která předtím s Dailym probrali, ale ani jedno nepřineslo ovoce. Uvízla v Hlavě XXII: případ si žádal plně kvalifikované vyšetření, jež nemohlo být provedeno, aniž by vše vyšlo najevo.

A aby bylo ještě hůř, Howieho začala znovu zlobit prostata, takže ji samozřejmě oblažil všemi nechutnými podrobnostmi a byl nevrlejší než obvykle. Žárlil na úspěch jejího seriálu a přiděloval jí práci, kterou ostatní reportéři odmítli dělat, zprávy, které ve vysílacím pořadí přicházely nakonec. Zpracovala je bez námitek a co nejrychleji to šlo, aby měla víc času na příběh, který ji pohlcoval.

I jen pomyšlení na to, že by první dáma zahubila vlastního maličkého syna, znamenalo vlastizradu. Jaký je dnes za vlastizradu trest? Veřejné oběšení? Popravčí četa?

Barrie se začala obávat, že to ona sama, a ne Vanessa Merrittová, se zbláznila. Slyšela v hlasech podtóny, které tam ve skutečnosti nebyly, z nahodilých poznámek vyvozovala skryté významy. Měla by tenhle směšný nápad opustit a věnovat síly záležitostem, které jí Howie přidělil, než aby svoji budoucnost spojila s hvězdou, jež pravděpodobně exploduje a vytvoří černou díru, v níž ona i její kariéra zmizí.

Ale nedokázala to vzdát. Co kdyby po několika neúspěších to Bernstein a Woodward s aférou Watergate vzdali?

Seděla za svým stolem a studovala poznámky, jestli nenajde nějakou další skulinu, když vtom ji ze soustředění vytrhl vedoucí večerního zpravodajství. „Ahoj, Barrie. Ten úvod ke zprávě, co jsi na dnes večer natočila…“

„Co je s ním?“

„V mikrofonu to šumí. Howie říká, že bys to měla uvést živě.“

Mrkla na hodiny na psacím stole. Do vysílání zbývalo osm minut.

„Pro případ, že by sis nevšiml, tak jsem dnes odpoledne, jen co jsme tu zprávu dotočili, promokla na kůži. Vlasy mám pořád ještě vlhké.“

„A mejkap kolem očí máš…“ Přejel si přes obličej rukou takovým gestem, že ji zrovna nepovzbudil. „Ale buď tak, nebo jde celá zpráva do háje. Howie říká, že tady máš velkou příležitost zařadit se mezi hvězdy televizní obrazovky.“

„S tím zrovna nepočítám,“ povzdechla si, „ale aby byl klid, tak to udělám.“ Popadla kabelu. „Kdyby mě někdo hledal, tak jsem šla na Dámy.“

„Budu se tady modlit, aby se stal zázrak,“ zavolal za ní vedoucí večerního vysílání.

Po zprávách se Barrie vrátila ke svému psacímu stolu zkontrolovat si vzkazy. Jeden byl od pošuka, který jí léta volal a tvrdil, že výrobci oblíbeného projímadla s pomocí kouzla vúdú způsobili, že má chronickou zácpu. Další od nějaké bláznivé ženské, která si říkala Charlene a navážela se do Barrie, že je natvrdlá a zkrátka pitomá. A další od Anny Chenové, jejího zdroje informací ve Všeobecné nemocnici. Ihned jí zavolala.

„Jsi to ty, Anno?“.

„Ahoj.“

Anna Chenová mluvila zdušeně a opatrně a Barrii neuniklo, že ji neoslovila jménem, přestože její hlas očividně rozpoznala. Barrie automaticky sáhla po bloku a tužce.

„Ta věc, o níž jsme před několika dny mluvily,“ nadhodila úřednice z nemocnice. „Není k dispozici žádná zpráva.“

„Aha.“ Barrie vyčkávala, vycítila, že toho má ta žena víc.

„K té proceduře vůbec nedošlo.“

Barrie pracně polkla. „Nedošlo?… Je to… volitelná procedura?

Není za… ehm, neobvyklých okolností povinná?“

„Obvykle ano. Ale v tomto případě ošetřující lékař prohlásil, že není zapotřebí. Nařídil, aby se od této procedury upustilo, a tak se i stalo.“

Doktor George Allan, prezidentův osobní lékař, nařídil úřednímu ohledavači, aby neprováděl pitvu. Barrie zatlačila na tužku tak, až se špička zlomila. „Jseš si jistá?“

„Musím běžet.“

„Můžu se ještě na něco zeptat?“

„Lituju.“

Anna Chenová zavěsila. Barrie si nacpala poznámky do kabely, popadla plášť do deště a deštník a vyběhla z redakční místnosti.

Popravdě neočekávala, že na ni bude Anna Chenová čekat ve své kanceláři v nemocnici. Nicméně ji zklamalo, když našla kancelář zamčenou a temnou. Vrátila se do vozu a vytáhla mobil.

„Máš telefonní seznam?“ vyhrkla na Dailyho, jen co zvedl telefon.

„Taky ti přeju dobrý večer.“

„Na to teď není čas.“

Zareagoval na naléhavý tón jejího hlasu a zeptal se: „Městský?“

„U toho začni. Vyhledej mi, kde bydlí Anna Chenová. Ch-e-n.“

„Kdo je to?“

„To ti nemůžu říct.“

„Aha. Zdroj. Co se děje?“

„Je to moc dlouhé, abych ti to vykládala po telefonu.“

„Dnes večer jsem tě viděl ve zprávách.“ K Barrii dolehlo šustění otáčených stránek.

„Jak jsem vypadala?“

„Už jsem viděl horší.“

„Tak špatné to bylo?… Co ta Chenová?“

„Žádná Anna, ale je tady A. Chenová.“

„Nadiktuj mi její číslo a adresu, prosím tě.“

Úřednice z nemocnice bydlela v nedávno přestavěné budově v Adams Morgan, moderní, etnicky rozmanité čtvrti. Přestavba domu nezahrnovala výtah, takže Barrie lapala po dechu, když vyšla k bytu ve čtvrtém patře. Předem nezavolala, protože nechtěla poskytnout Anně Chenové příležitost, aby se jí vyhnula. Ulevilo se jí, když zaslechla přes dveře puštěnou televizi.

Zazvonila. Televize se okamžitě ztišila. Vycítila, že ji někdo pozoruje kukátkem ve dveřích. „Prosím tě, Anno, musím s tebou mluvit.“

Po delší době cvakly zástrčky a dveře se na pár centimetrů otevřely, tak jak to dovoloval bezpečnostní řetěz. Škvírou uviděla Barrie pouze polovinu hezkého obličeje Anny Chenové.

„Co tady děláš? Nemělas sem chodit.“

„Můžu jít dál, když už jsem tady?“

„Co chceš?“

„Co asi tak? Není to jasné? Chci se zeptat, proč nebyla provedena pitva –“

„Teď zavřu dveře. Už mě, prosím, víc neobtěžuj.“

„Anno!“ Barrie rychle vstrčila nohu do dveří. „To nechápu.

Nemůžeš jen tak zavolat, vychrlit na mě něco takového a pak mi nic –“

„Nevím, o čem to mluvíš.“

Barrie nevěřila vlastním uším. „Co se děje, Anno? Nerozumím tomu.“

A pak jí to došlo. Anniny krásné, mandlové oči byly plné strachu.

Barrie ztišila hlas do šepotu a zeptala se: „Nařídili ti, že se mnou nemáš mluvit?“

„Jdi pryč, prosím tě.“

„Varoval tě někdo, abys se mnou nemluvila? Vyhrožovali ti? Kdo, Anno? Tví nadřízení v nemocnici? Někdo z kanceláře soudního lékaře? Doktor Allan?“ Stále ještě šeptem naléhavě pokračovala: „Neuvedu tě jako svůj zdroj. Přísahám, že ne. Jenom přikývni, když budu mít pravdu. Doktor George Allan nařídil kanceláři koronera, aby neprováděli pitvu. Vydal ten příkaz přímo prezident?“

Poděšená mladá žena se znovu pokusila zavřít dveře, takže měla Barrie nárt jako ve svěráku. „Anno, řekni mi, prosím tě, co víš.“

„Nevím nic. Jdi pryč. Nech mě na pokoji.“

Drobná Asiatka se opřela celou svou váhou čtyřiceti kil do dveří.

Barrie moudře nohu vytáhla. Zůstala stát na chodbě a zírala na mosazná písmena na dveřích, označující byt jako 3C, a lámala si hlavu, kdo u všech všudy Annu Chenovou umlčel. A proč.

Vanessa Merrittová vypnula televizi ve svém soukromém apartmá.

Přepínala z jednoho programu na druhý, až náhodou zachytila Barrii Travisovou ve zpravodajství stanice WVUE. Jak může být ta holka tak pitomá? Proč nepochopila narážku? Ale pak se Vanesse v určitém ohledu ulevilo, že se tak nestalo.

Ve skutečnosti nechtěla, aby její tajemství vyšlo najevo, ale nevěděla, jak dlouho si je dokáže nechat pro sebe. Ať tak nebo tak, bála se, že ji to zabije.

Nalila si další sklenici zapovězeného vína. K čertu s tím vším, co jí zakazují její doktor, otec i manžel. Jak vůbec můžou vědět, co potřebuje nebo nepotřebuje? Nemohli chápat, jak trpí. Spojili se proti ní. Oni…

Myšlenka se jí vykouřila z hlavy dřív, než ji stačila dokončit. To se jí často stávalo. Zřejmě nedokázala udržet myšlenku déle než pár vteřin, nežli jí unikla.

O čem to přemýšlela?

O dítěti, ano. Jako vždycky. Ale bylo tady ještě něco jiného…

Vzpomněla si, když pohledem zabloudila zpátky k televizi. Barrie Travisová. Ta pitomá nána. Je zapotřebí vzít ji klackem přes hlavu, než se dovtípí? Proč jito nedošlo? Nebo snad jo, ale měla příliš nahnáno, aby jednala? Je hloupá, nebo zbabělá? Ať jedno nebo druhé, výsledek je stejný. Odtud pomoc očekávat nemůže.

A to si Vanessa myslela, jak je chytrá, že využila reportérku jako prostředníka. Ten nápad dostala, když nedávno zahlédla Barrii na tiskové konferenci na trávníku Bílého domu. Copak to nebyla právě Barrie, kdo přišel se zprávou o „smrti“ soudce Nejvyššího soudu Greena? Copak to ona nepoložila na tiskovce tu neskutečně pitomou otázku, takže se všichni spontánně rozesmáli?

Chatrná důvěryhodnost činila z Barrie Travisové dokonalou volbu pro Vanessiny záměry, což bylo utrousit pár narážek před nezodpovědnou reportérkou, před někým, kdo to rozjede, začne klást otázky, jež se zprvu budou zdát bizarní, ale na něž důležití hráči nakonec budou hledat odpovědi. Kdyby Vanessa zasela semínka svého příběhu do hlavy nějaké mediálně důležité osoby, nebezpečně by se odhalila. Takhle se to ven dostane, ale ne přímo přes ni.

Alespoň v to doufala. Barrie Travisová byla špatná volba. Nebyla jenom unáhlená, ale i hloupá.

Kam by se teda měla obrátit dál?

Ze zvyku sáhla po telefonu.

„Ahoj, tati.“

„No ahoj!“ řekl senátor. „Chystal jsem se, že ti zavolám později. Jak se máš?“

„Dobře.“

„U vás doma všechno v klidu?“

„David řeční na nějaké odborářské schůzi. Zapomněla jsem, kde.“

„Chceš, abych přijel a dělal ti společnost?“

„Ne, ale i tak děkuju.“ Nemohla se tolik napít, když byl otec u toho.

„Neměla bys být sama, holčičko.“

„David se večer vrátí. Přijde pozdě, ale slíbil, že mě vzbudí.“

Po odmlce, během níž přímo viděla, jak se otec mračí, řekl: „Možná bys měla zajít ke svému gynekologovi. Třeba by ti mohl dát nějaké hormony nebo tak.“ Připisoval veškeré ženské neduhy hormonální nevyváženosti.

„To by se George dotklo.“

„George se může jít bodnout,“ zahřměl senátor. „Mluvíme o tvém zdraví. George je milý chlap a předpokládám, že je i dobrý doktor, když jde o rutinní záležitosti, jako bolení břicha a očkování proti chřipce. Ty ale potřebuješ specialistu. Potřebuješ psychiatra.“

„Ne, tati. Nepotřebuji, ne. Všechno je pod kontrolou.“

„To, že jsi přišla o malého Roberta, tě úplně rozhodilo.“

Dala si doušek vína, aby otupila pronikavou bolest, která jí při jeho slovech projela. „David by s tím nesouhlasil. První dáma nemůže mít cvokaře.“

„Dá se to zařídit tak, aby se o tom nikdo nedozvěděl. Kromě toho, kdo by o tobě špatně smýšlel, že vyhledáš pomoc, když ji nejvíc potřebuješ? Promluvím o tom s Davidem.“

„Ne!“

„Holčičko –“

„Prosím tě, tati, nepřidělávej mu starosti. Já to překonám. Jenom mi to bude trvat trochu déle, než jsme mysleli.“

Politice se vyučila u mistra, senátora Cleta Armbrustera. Když se loučili, měla už jeho slib, že na Davida kvůli jejímu zdraví nebude naléhat.

Aby se uklidnila, spláchla vínem další tabletu valia, pak odplula do koupelny a převlékla se do noční košile a županu. V posteli, podepřená polštáři, se pokusila vyřídit nějakou osobní korespondenci, ale nedokázala zvládnout plnicí pero. Zkusila se začíst do nového bestselleru, o kterém kdekdo mluvil, ale dělalo jí potíže zaostřit a porozumět slovům. Už se to chystala vzdát a zhasnout lampu, když vtom někdo zaklepal na dveře. Vysoukala se z postele a přešla přes místnost.

„Vanesso?“

Otevřela. „Ahoj, Spenci.“

„Už jsi spala?“

„Četla jsem si.“ Spence ji vždycky značně zneklidnil. Prohrábla si prsty vlasy. „Co chceš?“

„Prezident mě požádal, abych tě zkontroloval.“

„Vážně?“ řekla ironicky.

„Nerad tě nechal dnes večer samotnou.“

„Proč by v tom dnes měl být nějaký rozdíl?“

Spencer Martin ani nemrkl. Chtělo to o hodně víc než jízlivou poznámku, aby ho to vyprovokovalo. A dokonce i když mu něco hnulo žlučí, nedal to na sobě znát. Byla to součást jeho výcviku.

Nixonova vláda měla Gordona Liddyho, který měl uprostřed dlaně jizvu, jak ji držel nad plamenem svíčky, dokud se maso neseškvařilo.

Liddy nijak nepřevyšoval Spencera Martina, který uměl nahánět hrůzu svým vlastním způsobem. A byl pro prezidenta nedocenitelný.

„Nemám ti něco přinést?“ zeptal se s nadutou zdvořilostí.

„Co třeba?“

„Cokoliv.“

„Neobtěžuj se.“

„Ujišťuju tě, že mě to neobtěžuje. Jak se cítíš?“

„Přímo skvěle. A jak ty?“

„Jsi rozčilená. Dovol, ať zavolám doktora Allana.“

„Nepotřebuju ho,“ rozkřikla se. „To, co potřebuju…“ Odmlčela se, aby sebrala odvahu. „Potřebuju u sebe někoho, kdo bude brát na vědomí, že jsem měla syna a že je mrtvý.“

„Vzalo se to na vědomí, Vanesso. Proč o tom pořád přemýšlet a vrtat se v tom? Co to má za smysl, zaobírat se faktem, že tvůj syn…“

„Vyslov jeho jméno, ty mizero!“ Vrhla se kupředu a popadla ho za klopy dokonale střiženého saka. „Tobě a Davidovi dělá potíže říkat mu jménem, viď? Nedovolí vám to svědomí. Jen to řekni!“ zařvala.

„Řekni to rovnou a hned!“

Do pokoje vběhl agent tajné služby. „Děje se něco, pane Martine?“

„První dáma se necítí dobře,“ pravil. „Zavolejte doktora Allana, ať okamžitě přijde.“

Vtlačil ji dál do místnosti a zavřel dveře. „Zamkneš mě v mém pokoji, Spenci?“

„Vůbec ne. Jestli se chceš znemožnit před zaměstnanci, tak si posluž,“ řekl, jako by se nechumelilo, a mávl ke dveřím.

Vanessa upadla do trucovitého mlčení, ale bojovně si nalila další sklenici vína. Ve chvíli, kdy dorazil lékař, měla už tuhle vypitou a pila další.

„Je opilá, Georgi,“ oznámil mu Spence.

Zápasila s doktorem Allanem, když se ji snažil prohlédnout.

„Vanesso, vaše léky vám nedovolují tolik pít.“

Potom mu Spence nařídil, aby jí dal něco, co ji umlčí. „Opravdu bych neměl. Musel bych pak zvýšit dávky léků, aby zabíraly.“

„Je mi jedno, co budete muset udělat,“ řekl ten muž z ocele.

Vanessa si vyhrnula rukáv košile. „Dejte mi tu zatracenou drogu.

Jediná chvíle, kdy mám trochu klidu, je, když spím. A jak Spence zdůraznil, nejsem ospalá, jsem opilá.“

Právě když lék začal působit, vkročil do pokoje David. Očividně zuřil kvůli výstupu, který ztropila, když byl pryč.

Tak to je smůla, pane prezidente, pomyslela si, ačkoliv byla už příliš malátná, než aby ta slova vyslovila.

Se Spencem a doktorem Allanem se tlumeně a napjatě rozhovořil v nohách její postele. Na závěr zaslechla Spence: „Takhle to dál nemůže pokračovat.“

Co přesně to znamenalo? Předtím toužila po sladkém zapomnění, ale teď se pracně snažila je setřást.

Když si pro ni těsně před svítáním přišli, hluboce spala.

KAPITOLA SEDMÁ

Prezident Merritt dotelefonoval s Barrií Travisovou a obrátil se ke svému poradci. „Co si o tom myslíš?“

Spencer Martin slyšel přes hlasitý telefon každé slovo. „Vyzvídala, ale zvládl jsi to dobře,“ odpověděl. „Odmítl jsi její žádost, ale udělal jsi to zdvořile. Šel její hovor přes Daltona?“

„Ano. Postupovala podle předpisů.“

„O to zdvořilejší od tebe bylo, že jsi ji odmítl osobně. Asi si řekla, že nebude na škodu požádat o exkluzivní rozhovor, kde by s tebou probrala volební strategii. Zřejmě si s Vanessou už říkají křestním jménem a ty jsi jí poslal ty květiny. Přirozeně si myslí, že má do Oválné pracovny otevřená zadní vrátka.“

David Merritt upíral pohled okny obrácenými na pečlivě udržované pozemky Bílého domu. Fronta návštěvníků se táhla podél železného plotu a čekala na standardní prohlídku, během níž budou očumovat jídelní soupravy bývalých prezidentů.

V skrytu americkou veřejností pohrdal, ale prezidentem byl nesmírně rád a těžce ponese, až se bude muset vzdát téhle adresy, byť až po druhém volebním období. Vůbec si nepřipouštěl, že by druhé období nebylo. Znovuzvolení byla hotová věc. Patřilo do programu, který si pro sebe vytyčil před lety v autokempu přívěsů v Biloxi. Podle jeho mistrovského plánu všechno jen s velice málo obměnami běželo.

Nepřipustí, aby cokoliv zasáhlo do budoucnosti, již si David Malcomb Merritt pro sebe stanovil. Cokoliv.

Spence prohodil, jako by mu četl myšlenky: „Vrtá mi hlavou, proč přišla s tou poslední otázkou ohledně Vanessy.“

„Všichni poslední dobou myslí na zdraví a pohodu mé ženy. Bylo by mnohem podezřelejší, kdyby se o ní vůbec nezmínila.“

„Asi ano,“ odpověděl Spence.

Neřekl to zrovna přesvědčeně, takže se k němu Merritt obrátil s tázavým výrazem v obličeji.

Spence pokrčil rameny. „Já jen, že před několika týdny se Barrie Travisová vynořila odnikud. A teď pokaždé, když se otočíme, na nás odněkud vyskočí. Co to Vanessu napadlo, tohleto spískat? A proč ta reportérka pořád ještě čenichá? Chápu, že se ochomýtala kolem Všeobecné nemocnice předtím, než běžel seriál o syndromu náhlého úmrtí kojenců, proč ale i potom?“

„To mně taky leží v hlavě,“ připustil Merritt. „Ale její informátorka byla nucena nahlédnout nevhodnost svého jednáni. Myslím, že slečna Travisová zjistí, že je velice těžké najít v té nemocnici jiný zdroj informací.“

Barrie Travisová si možná myslela, že se o jejích informátorech neví, ale Spence měl své lidi všude. Prezident se nezeptal, jakým způsobem nebo kdo dal Anně Chenové najevo, že prozradila médiím důvěrné informace. Spence ho pouze ujistil, že záležitost byla vyřízena, a pokud to řekl Spence, bylo to natolik spolehlivé, že se to mohlo tesat do kamene.

V tom byl Spence dobrý. Pokud se vyskytl problém, postaral se o něj. Nebylo třeba nic vysvětlovat. Nic zdůvodňovat. Spence nic nenamítal. Nedohadoval se. Na rozdíl od jejich přítele Graye Bonduranta, který trval na tom, že chce znát důvody každého zpropadeného požadavku exekutivy.

Když bylo třeba jednat, vyžadoval David Merritt činy, aniž by je bylo zapotřebí ospravedlňovat. Vyžadoval opatření, které splní účel, a nestaral se o mravní zásady. Gray ano. Čestné jednání bylo pro Graye zásadní. „Myslím, že Barrie Travisová je jenom přespříliš horlivá.

Měla svých patnáct minut slávy a tohle jim přidává na významu, a teď se snaží z toho vytlouct, co se dá. Naneštěstí začala otravovat.“

Prezident se uchechtl. „Na co sáhne, to zvorá. Vědí to všichni. Jen klid. Není dost chytrá na to, aby nadělala nějakou opravdovou škodu.“

„Nevím, Davide,“ řekl Spence ustaraně. „Myslím, že je chytřejší, než se jí přiznává. Nebýt toho jednoho šlápnutí vedle, kterému se dostalo takové publicity, mohla se stát v médiích někým, s kým se musí počítat. Ta její zatracená vytrvalost o její povaze hodně napovídá.“

„Nebo o její nerozvážnosti a slepé ctižádosti.“

„Ať už tak nebo tak, jestli toho nenechá, mohlo by nám to ublížit.“

Merritt se zadíval na svého poradce. Často si rozuměli beze slov.

Jako příslušníci guerrilly, kteří hledají cestu přes džungli plnou nepřátel, se spolu dokázali dorozumívat beze slov a jenom pohledem se navzájem upozorňovali na možná nebezpečí. Tohle byla jedna z takových chvil.

„Srovnej to, jestli se pak budeš cítit líp, Spenci.“

„Budu se cítit líp.“

Barrie zamyšleně zírala na svůj těsnopisný záznam telefonického rozhovoru s prezidentem Merrittem. Nedokázala najít chybu na ničem, co řekl, ani jak to řekl. Přátelsky si popovídali. Byl neoblomný, ale zdvořilý, když odmítl její žádost o exkluzivní interview, ale to ji nezklamalo, a dokonce ani nepřekvapilo. Požádat o rozhovor byla pouhá záminka. Účelem hovoru bylo zeptat se na první dámu.

Od toho větrného, pošmourného dne, kdy se setkala s Vanessou Merrittovou na kávu, hledala Barrie něco dramatického pod každou cihlou ve Washingtonu. Ale kde nic, tu nic. Zdroje informací oněměly. Pager, který u sebe nosila čtyřiadvacet hodin denně a jehož číslo znali pouze její informátoři a Daily, se ani jednou neozval, takže porušila pravidla a zavolala jim. Nikdo nic nevěděl. Byla připravená připustit, že se nechala unést svojí představivostí, což se nestalo poprvé.

Potom její ochabující přesvědčení oživil ten záhadný incident s Annou Chenovou. Hned následující dopoledne svolal Dalton Neely tiskovou konferenci, aby oznámil, že paní Merrittová se na blíže neurčenou dobu stahuje do ústraní. Po tom šokujícím úvodním prohlášení přečetl krátké oznámení od prezidenta: „Senátor Armbruster a já jsme přesvědčeni, že Vanessiny povinnosti první dámy jí neposkytly čas, aby se plně zotavila z tragického odchodu našeho syna. Dali jsme jí jasně najevo, jakou cenu má pro nás i pro svoji vlast. Dluží své rodině i své zemi, aby se dříve, než se ujme náročných povinností, jež jsou na ni kladeny, plně fyzicky i psychicky zotavila. Z tohoto důvodu bude delší čas odpočívat.“

Přítomní mohli klást otázky. Na tento odpočinek bude dohlížet doktor George Allan, odpověděl Neely na jeden dotaz. Kategoricky popřel, že by ve hře byla závislost na alkoholu nebo jiné látce. Barrie překřikla své kolegy a zeptala se, kdy se asi první dáma vrátí, a dostalo se jí odpovědi, že na takové úvahy je ještě moc brzy.

Od té doby poskytoval Neely médiím prahnoucím po novinkách pravidelné informace o stavu paní Merrittové. Podle doktora Allana reaguje příznivě na odpočinek a relaxaci. Když dnes dopoledne mluvila Barrie s prezidentem, poděkoval jí, že se ptá na jeho ženu, a slíbil, že jí vyřídí, že ji Barrie pozdravuje. Její stav se rychle zlepšuje, vede si mimořádně dobře. Má velkou radost z toho, jaký udělala pokrok.

Všechno bylo zkrátka senzační.

„No to určitě,“ zamumlala Barrie. Zase ji přepadl ten nepříjemný svědivý pocit v zátylku. Něco nebylo v pořádku. Sáhla po telefonu.

„Všeobecná nemocnice. Koho si přejete?“

„Annu Chenovou bych prosila.“

„Paní Chenová už u nás nepracuje.“

„Jak prosím?“

„Paní Chenová už u nás nepracuje. Přejete si někoho jiného?“

„Ehm, ne. Děkuji.“

Rychle zavěsila a zkusila zavolat Annu Chenovou domů. Příjemný počítačový hlas jí sdělil, že číslo je odpojené. Ani ne za pět minut seděla Barrie ve voze a hnala se k bytu Anny Chenové. Vyběhla do čtvrtého patra a stiskla zvonek na dveřích 3C. Když několikrát bezvýsledně zazvonila, bylo jasné, že byt je prázdný.

Bezmocně zazvonila u sousedů přes chodbu. Přitiskla ucho na dveře a zaslechla zvnitřku pohyb a zdušený hovor. „Haló?“ zvolala a zabušila na dveře. „Hledám paní Chenovou.“

Soused byl mladý energický typ s elegantním ohonem a košilí s monogramem, rozhalenou až k pasu kalhot, které si zřejmě rychle zapnul; cíp košile se mu zachytil v poklopci. Barrie mu pohlédla přes rameno a uviděla, že tam má mladou ženu. Udělali si piknik na podlaze obývacího pokoje.

„Omlouvám se, že ruším –“

„Jestli hledáte Annu, tak se odstěhovala.“ Jasně měl naspěch, aby se vrátil k pikniku. Nebo k čemu vlastně.

„Kdy?“

„Někdy minulý týden. V pátek, možná ve čtvrtek. Před víkendem, protože domovník nechal byt v sobotu uklidit. Celý den tam někdo coural.“

„Nemáte představu –“

„Kam se odstěhovala? Ne. Ale pracuje ve Všeobecné.“

„Už ne, už tam nepracuje.“

„Aha. Tak to potom nevím.“

„Děkuju, žes přišel, Daily.“ Barrie vešla do svého domu zadními dveřmi. V kuchyni to vonělo.

„Jak bych mohl odolat takovému vlídnému pozvání? ‚Buď u mě v sedm. Začni vařit večeři.‘“

Daily stál u sporáku s vánoční zástěrou kolem pasu a míchal v hrnci omáčku na špagety. Matně si vzpomínala, že tu zástěru dostala před pár lety darem a od té doby ji neviděla. Blesklo jí hlavou, kde ji asi tak Daily vyhrabal.

„Voní to krááásně.“ Odstrčila Cronkita, který se mohl zbláznit, že přišla. „Nakrmils ho?“

„Dostal kouli syrového mletého, kterou zhltnul naráz.“ Daily odložil lžíci a otočil se k ní. „Co že jsem musel vystoupit na rohu, projít uličkou a vejít zadními dveřmi? Hrajeme si na špióny nebo co?“

„Až po večeři.“

Musela splnit, co slíbila. Jen co umyli nádobí, udělali si pohodlí v obývacím pokoji, alespoň Daily se usadil pohodlně do vycpávaného křesla a Cronkite si mu položil velkou hlavu do klína. Barrie neklidně přecházela po místnosti. Dvakrát zkontrolovala hlavní dveře, jestli jsou zamčené a zajištěné zástrčkou. Zatáhla žaluzie, takže zvenčí nebylo dovnitř vidět. „Co se, proboha, děje?“ chtěl vědět Daily.

Přitiskla prst na rty a zapnula televizi. Pustila zvuk, až to rvalo uši, potom přisunula pohovku až k Dailyho křeslu.

„Pravděpodobně si řekneš, že to přeháním, ale myslím, že mě sledují. Dnes odpoledne mi vypojili mobil. Od teď nechci žádné záznamy telefonických hovorů. Až budeme mluvit, musíme být velice opatrní na to, co budeme říkat, zvláště o Vanesse Merrittové.“

Pokývl na ječící televizi. „Myslíš, že je v domě odposlech?“

„Vůbec by mě to nepřekvapilo.“ Pověděla mu o zmizení Anny Chenové a dodala: „Mluvila jsem se správcem domu. Nenechala vzkaz, jen zaplatila nájem, sbalila se a odešla.“

„K odchodu mohla mít tucet důvodů. Jinou práci. Jiný byt.“

„Nenechala příští adresu ani v nemocnici, ani u správce. To je divné u někoho, kdo se jenom stěhuje.“

„Možná se snaží setřást nepříjemného přítele.“

„Měla strach, ale ne z bývalého násilnického přítele. Bála se, že ji někdo uvidí, jak se mnou mluví. Někdo věděl, že mi prozradila informaci, a vyděsili ji tak, že zmlkla.“

Daily se zatahal za spodní ret a neříkal nic.

„Proč to dítě nepitvali?“ navázala Barrie. „Když chlapec zemřel, doktor Allan u toho nebyl. Při náhodné smrti zákon vyžaduje pitvu, aby se určila příčina.“

„Mluvíme o prezidentovi a první dámě Spojených států, Barrie.

Zákon se může obejít.“

„Kdyby tvoje dítě najednou bez zjevného důvodu zemřelo, nechtěl bys přesně vědět proč? Proč by Merrittovi proti pitvě něco namítali, kdyby neměli co skrývat?“

„Spousta lidí s pitvami nesouhlasí.“ Daily přezíravě mávl rukou.

„Co máš dál?“

„Pořád se vracím k Vanessiným zvláštním vzkazům. Mohla by to být skrytá přiznání?“

„Kdyby zavraždila svoje dítě, proč by se přiznávala?“

„V skrytu duše si přeje, aby se na její zločin přišlo. Chce být potrestaná.“

„Teda, čím víc mluvíš, tím šílenější z toho ona vychází.“

„A kde je?“ zeptala se Barrie netrpělivě, ale pořád ještě šeptem. „V

Highpointu?“ Merrittovi měli soukromé útočiště na řece Shenandoah pár hodin jízdy na jihozápad od Washingtonu.

„To by dávalo smysl,“ řekl Daily, „i když oficiální verze zní, že odpočívá na.nejmenovaném místě‘.“

„Pokud pouze odpočívá a jinak je zdravá, proč všechny ty tajnosti?“

„Clete Armbruster by zasáhl, kdyby byla jeho dcera vážně nemocná,“ podotkl Daily. „Umístil by ji do nejlepšího lékařského zařízení v zemi a nechal by ji podrobit všemožným vyšetřením.

Mluvila jsi s někým z jeho kanceláře?“

„Zkoušela jsem to. Jeho zaměstnanci opakují Neelyho prohlášení jako mantru.“

„Kdyby bylo její zdraví v sázce, senátor by se nespokojil jenom s prodlouženým odpočinkem. Obrátil by všechno vzhůru nohama, jen aby se jí dostalo nejlepší možné léčby.“

„A podobně platí, že kdyby senátor věděl, že se dopustila vraždy, snažil by se stejně nekompromisně vraždu utajit a ji chránit.“

„Nechci, aby ses spletla. Nechci, abys vylezla na větev s řetězovou pilou v ruce, jako jsi to udělala u soudce Greena. A v jiných případech.“

„Tohle se jim nijak nepodobá. Vůbec ne.“

„A ani nechci, aby se jim to podobalo. Po sérii debaklů konečně získáváš nějakou důvěryhodnost. Dovedeš si představit, co by tyhle tvoje teorie vyvolaly za skandál, kdyby se to proláklo?“

„Dovedeš si představit, kam až by vyletěla moje kariéra, kdyby se ukázalo, že jsou pravdivé?“

„Než začneš fantazírovat o vlastním publicistickém pořadu, měla by sis ujasnit, co máš v ruce. Předtuchu, Barrie. Tak je to. Předtuchu, což se v žurnalistice rovná nule.“

„Ne, nerovná,“ namítla horkokrevně. „Pokud nejsi rovnou u toho, když někdo skočí z římsy nebo spadne letadlo nebo chytnou zabijáka, jak stojí u těla s kouřící pistolí v ruce, začíná každá dobrá reportáž předtuchou, vnitřním instinktem, který ti říká, že je za věcí víc, než je na první pohled patrné.

Pravděpodobně tomu nebudeš věřit, Daily, ale moje motivace není čistě sobecká. Dělám si o Vanessu starosti. Byla napjatá jako struna.

Řekněme, že se pletu a dítě zemřelo tak, jak bylo oznámeno. Možná jí ze zármutku přeskočilo. Jestli se začíná chovat pro Bílý dům trapně a neúnosně, nebylo by možné, že ji vyexpedovali někam, kde ji budou držet stranou před očima veřejnosti?“

„Myslíš si, že ji prezident zadržuje proti její vůli?“

Takhle formulovaná zněla její hypotéza směšně. „To by bylo naprosto nemyslitelné, že?“

„O nic víc než všechno ostatní, o čem tady mluvíme.“ Chvíli si to nechával projít hlavou. „Znovu připomínám, že moc má svoji unikátní psychologii. Dějiny některým prezidentům ukázaly, že jakýkoliv prostředek je nakonec ospravedlněn. Asi by se to mohlo vztahovat i na izolování emocionálně nevyrovnané první dámy, která by mohla překážet při dalších volbách.“

Barrie se otřásla. „Bože, naše spekulace jsou čím dál horší.“

„Pořád jsou to jenom spekulace, Barrie.“

„Přestaň mi to připomínat,“ zamumlala.

„Je to moje práce.“

„Už nejsi můj šéf.“

„To je pravda. Jsem jenom tvůj přítel. Podívej, Barrie.“ Odmlčel se a několikrát se sípavě nadechl. „Už jsi sklidila uznání. Pro jednou na sebe nebuď moc přísná.“

Jeho tón se jí nelíbil. „To má být chvilka psychologie, Daily? Při které se otevře Barrii hlava, aby se vidělo, co ji pohání?“

„Já už vím, co tě pohání. A co je důležitější, ty to víš taky.“

„Proč se o tom teda bavíme?“ řekla naštvaně.

„Můžeš mi pohlédnout do očí a říct mi, že tě k tomu, abys pokračovala v téhle nebezpečné věci, nežene to, že si chceš vysloužit pochvalu dvou lidí, kteří –“

„Ano, můžu ti pohlédnout do očí a tohle říct. Kromě toho je s touhle věcí potřeba vyjít na světlo, bez ohledu na to, jaké k tomu mám důvody. Souhlasíš?“

„Pokud za tím opravdu něco je, tak ano,“ odpověděl rozmrzele.

„Dobrá, tak přestaň vytahovat moje neradostné dětství a pomoz mi.“

„Jak?“

„Kdo se mnou bude mluvit? Senátor Armbruster?“

Zavrtěl hlavou. „Ať už je v srdci přesvědčen o čemkoliv, bude držet basu s ostatními. Je to politik do morku kostí. Nepoškodil by nikoho, koho jeho strana dosadila do Bílého domu, i kdyby to byl Jack Rozparovač. A rozhodně ne svého zetě. Téměř sám dosadil Davida Merritta do úřadu.“

„No dobře. Takže kdo jiný zná Merrittovy tak důvěrně? Kdyby tak existoval někdo jim blízký, kdo se s nimi nepohodl. Nebo někdo, kdo…“ Najednou ji něco napadlo. Posadila se rovně. „Ten… ten…

voják, co zachránil ta rukojmí.“

„Bondurant?“

„Bondurant! Ano! Gary Bondurant.“

„Gray.“

„Správně. Gray. Byl s Merrittovými jedna ruka. Možná se mnou mluvit bude.“

Dotklo se jí, když uslyšela Dailyho chrčivý smích. „To budeš mít větší naději, že s tebou promluví jedna z těch kamenných tváří na Mount Rushmore. Jsou mnohem přátelštější a hovornější než Bondurant. Je přístupný asi jako kobra.“

„Co o něm víš? Odkud přišel?“

Daily pokrčil rameny. „Těžko říct.“

„Přece se zčistajasna neobjevil, když ho Merritt jmenoval svým poradcem.“

„Ale vypadá to tak,“ podotkl Daily. „Spencer Martin je podobně tajemný. Ani náprstek bys nenaplnila tím, co se o nich ví, než se stali Merrittovými spolupracovníky. Podle mého názoru si tu tajemnou auru pěstují.“

„Proč?“

„Soudím, že pro efekt.“

„Co Bondurant před tou záchrannou misí dělal?“

„Asi ji plánoval. Ti tři, Martin, Bondurant a Merritt, prodělali speciální vojenský výcvik. Z těch tří je prezident nejuhlazenější, je to rozený politik. Spencer Martin je nevyzpytatelný zákeřný prevít. Jeho role ve vládě mu dokonale sedí. A Bondurant… z těch tří je nejsložitější. Chceš něco vědět? Z toho chlapa jsem měl vždycky nahnáno. Popravdě řečeno si myslím, že prezident z něho měl nahnáno taky.“

„Myslela jsem, že ho Merritt vyrazil, protože začal mít nějak moc blízko k Vanesse.“

Daily zamručel: „Jak to, že o tom víš tak málo? Kdes byla, když se to všechno odehrávalo? Není to tak dávno.“

„Howie na mě měl kvůli něčemu vztek. Takže mi přidělil, abych zpracovala údajné nesportovní chování při profesionálních zápasech.

Propásla jsem Bondurantův návrat a jeho následný odchod z Washingtonu.“

„Vlastně jsi o moc nepřišla. Bondurant otrávil všechny reportéry ve Washingtonu. Vyhýbal se kamerám a nepřistoupil na žádný rozhovor.

Bulvární plátky otiskly obvyklé žvásty, ale pravdu pochopitelně neotiskly.“

„Jaká byla pravda?“

„Nevím. Jestli si ale Merritt myslel, že si to Bondurant rozdává s první dámou, proč by ho vybral, aby vedl tu záchrannou misi? Udělal z Bonduranta národního hrdinu. To nevypadá jako čin žárlivého manžela, nemám pravdu?“

Daily jí zahrozil ukazováčkem. „A ještě v něčem se pleteš.

Prezident ho nevyrazil. Po té misi Bonduranta požádal, aby znovu zaujal své místo v Bílém domě. Bondurant na to: ‚Děkuju, nechci‘.“

„Jak tohle všechno víš?“

„Nejsi jediná, kdo má své zdroje, slečinko. Možná jsem jednou nohou v hrobě, ale ta druhá je pořád v určitých táborech ve Washingtonu vítaná.“

„Když tak všecko víš, kde teď Bondurant je?“

„Přestěhoval se někam na západ. Do jednoho z těch čtvercovitých států.“

KAPITOLA OSMÁ

Zašla až tak daleko, že ho pozvala na oběd. Šli do jeho oblíbeného lahůdkářství, a dokonce ho nechala najíst, než mu předložila svoji prosbu.

„Prosím tě, Howie, dej mi zelenou. Pár dní by na to mělo stačit.“

Vytřel šťávu ze sendviče se sekaným řízkem posledním kouskem chleba a nacpal si jej do úst. S plnými ústy řekl: „Cestování je drahé, jak víš. V rozpočtu se s tím nepočítá.“

„Zaplatím si cestu z vlastních peněz. Schovám si účtenky. Stanice mi to může proplatit později. Ale jenom tehdy, jestli udělám reportáž.“

Zadoufala, že si ho touhle obětí získá. Rovněž ji to ještě víc podnítilo, aby přinesla exkluzivní zprávu, která by zapůsobila po celé zemi, a k tomu měla, jak byla přesvědčená, už jen krok. Jedině záležitost téhle velikosti ji mohla přimět, aby poobědvala s Howiem Frippem.

Přežvýkal si její žádost spolu se zbytkem syrové cibule. „Kam máš namířeno?“

„To nemůžu říct.“

„Čekáš, že ti dám volnou ruku, když mi neřekneš, kam pojedeš ani o co tady jde?“

„Je to bomba. Utajení je pro zdar věci naprosto klíčové.“ Ztišila hlas do šepotu a naklonila se k němu, ačkoliv jí z pachu cibule a česneku z jeho úst slzely oči. „Kdyby se proslechlo, že na tomhle pracuju, mohlo by to být nebezpečné pro všechny, co znám.“

„Měj slitování,“ zasténal. „Proč nezkusíš tu srágoru prodat u NBC?

Nějakej trouba vod nich by ji mohl doopravdy koupit.“

„Děkuju, Howie. Doufala jsem, že to řekneš.“ Sáhla po své kabele.

Zpočátku ho to zaskočilo, pak vychytrale přivřel oči. „Jak to, že nejseš naštvaná?“

„Protože teď můžu jít s čistým svědomím za Jenkinsem. Nechtěla jsem tě přeskočit, tak jsem nejdřív požádala tebe. Protože jsi moji žádost odmítl, můžu jít rovnou za generálním ředitelem.“

Zmínka o generálním řediteli WVUE nahnala Howiemu Frippovi strach. „Jenkins moje rozhodnutí podpoří,“ prohlásil s předstíranou sebedůvěrou. „Bude se moct uchechtat, žes měla tolik drzosti požádat o volno na cestování.“

„To nemyslím,“ odvětila vesele. „Zmínila jsem se ti o tom memorandu, co mi napsal?“

Howie znovu přivřel oči.

„Byla to pochvala za můj seriál o syndromu náhlého úmrtí kojenců.

Chce, abych dělala víc takových speciálních reportáží. Také by rád, abych pracovala na nějakých informacích pro veřejnost. Možná taky v terénu, styk s veřejností, jako osobnostní profily, projevy a tak podobně.“ Svraštila čelo. „Myslela jsem, že se ti už o tom zmínil. Ne?

No, asi je tak zaneprázdněný, že se k tomu ještě nedostal.“

Vymýšlela si, co jí slina na jazyk přinesla, ale on to spolkl. „Budu o tom uvažovat,“ zavrčel.

„Není zapotřebí. Opravdu ne. Zapomeň na to. Vyřídím si to s Jenkinsem.“

„Počkej! Zadrž! Dej mi minutku, proboha. Vybalila jsi to na mě bez varování.“ Přemílal si to v hlavě a uždiboval přitom koprovou nať.

„Přísaháš, že je to velká věc?“

„Přímo gargantuovská.“

Pozoroval mladou ženu, která přeběhla kolem okna, ještě si ukousl z nakládané nati a poškrábal se v podpaží. „Tak jo, můžeš si vzít pár dní. Ale uděláš líp, když mi nebudeš mazat med kolem huby.“

Při pomyšlení, že by se ho dotkla, se otřásla.

„Vítejte do Ponderosy,“ řekla si Barrie pro sebe, když projela otevřenou bránou a pokračovala po štěrkované cestě k domu Graye Bonduranta.

Cestovala pod smyšleným jménem, užívala přitom falešný průkaz totožnosti, jenž jí vyrobil jeden bývalý kriminálník, jeden z Dailyho dosti odpudivých informátorů, a platila hotovými, aby po sobě nezanechala žádnou hmatatelnou stopu. Na místo určení dorazila na sklonku odpoledne. Doufala, že její bezpečnostní opatření jsou přehnaná, ale nehodlala nic riskovat.

I na to, co bylo v severozápadním Wyomingu obvyklé, byla Bondurantova nemovitost značně odlehlá. Přízemní farmářské stavení se rozkládalo před lesíkem osik, které se právě začaly působivě podzimně zbarvovat. Aby se dostala k domu, přejela přes bystřinu, kde čistá voda kolotala po kamenitém dně.

Dům byl postavený z dřevěných klád a kamene. Krytá veranda se táhla po celé délce domu. Ve výběhu se pásli tři koně. Vzadu byla stáj, která vypadala starší než dům, a stranou garáž, otevřená a prázdná, až na sněžný skútr. Při zdi garáže bylo vyrovnáno několik sáhů palivového dříví. Kromě koní tam nebylo známky života.

Když už sem dorazila, přepadl ji pořádný strach a nejistota. Okolí bylo divoké a hrozivé. Tváří v tvář horám si připadala nepatrná a bezvýznamná, za takovou ji nepochybně bude považovat Gray Bondurant. Vystoupila z pronajatého vozu a uvažovala, co přesně mu řekne, až se mu bude představovat. Z toho mála, co o něm slyšela a četla, věděla, že nemá velkou naději, že ji přijme s otevřenou náručí.

Žaludek se jí svíral pro nic za nic. Nebyl doma. Došlo jí to, když několik minut marně zvonila a klepala. Zatraceně. A to se duševně připravila na setkání s tím někdejším vojákem. Vynaložila ale už příliš mnoho námahy a vlastních peněz, aby to takhle brzy zabalila. Ani okamžitý odjezd do Jackson Hole ji nijak nelákal.

Rozhodla se, že počká, až se Bondurant vrátí. Posadila se do vyplétaného houpacího křesla na přední verandě. Výhled na pohoří Teton bral dech, a tak tam spokojeně seděla a houpala se a přemítala o tomhle divu přírody. Nicméně dlouho netrvalo a začala si uvědomovat jiné přírodní zákonitosti, tentokrát biologické. Potřebovala na záchod.

Po další čtvrthodině zanechala kabelu na houpacím křesle a vrátila se k hlavnímu vchodu. Protože garáž byla dokořán, kynula naděje, že i dům zůstal odemčený. Zůstal.

Dveře vedly rovnou do obývacího pokoje. Neomítnuté trámy podpíraly vysoký strop. Kamenné zdi na druhé straně místnosti dominoval velký krb. Výzdoba byla naveskrz mužská. Velké kusy nábytku byly potažené tmavozelenou kůží. Okna byla bez závěsů.

Tkané vlněné koberečky, které vypadaly jako velké sedlové pokrývky, ležely porůznu na podlaze z tvrdého dřeva. Panovalo tam naprosté ticho, ani tikot hodin se neozýval. Pokoj slabě voněl po kouři ze dřeva a… po muži.

Mužská vůně byla najednou tak výrazná, tak vše pronikající, že rychle otočila hlavu. Téměř očekávala, že uvidí, jak se tam Bondurant z ničeho nic zhmotnil.

Pokárala se, že se chová směšně, rychle přešla přes hlavní místnost a našla cestu do velké ložnice. Tady rovněž bylo všechno zařízení z tvrdých materiálů, vyjma neustlané postele. Záměrně si dávala pozor, aby se na ni nedívala. Vešla do přilehlé koupelny.

Na věšáčku nad umyvadlem visel jediný zubní kartáček. Na polici ležely složené ručníky. Na mosazném háčku na dveřích visela košile.

Nedokázala odolat, musela se jí dotknout. Bavlněná. Nenaškrobená.

Pohodlná.

Koupelna byla uklizená, i když si všimla, že uzávěr lahvičky s kolínskou je zaprášený, jak se jí nikdo nedotkl. Byla v pokušení otevřít toaletní skříňku se zrcadlem a nakouknout dovnitř, ale řekla si, že by to bylo příliš velké porušení soukromí.

Použila záchod, umyla si ruce a utřela se do ručníku, který visel na chromovaném kruhu připevněném do zdi.

Ručník byl trochu vlhký. Nedávno si do něho utíral obličej nebo ruce. Trochu ji to vyvedlo z míry a zmocnil se jí zvláštní pocit. Znovu si pronikavě uvědomila obyvatele tohoto domu, jako by tady byl a pouze zůstával neviditelný.

Ticho a odloučenost mi lezou na mozek, řekla si.

Vrátila se stejnou cestou přes ložnici a slíbila svému nepřítomnému hostiteli, že jen co se napije vody, vypadne odsud.

Bez potíží našla kuchyň. V lednici měl balení šesti piv. Žádnou vodu v láhvi. Žádné nealkoholické nápoje. Spokojila se vodou z vodovodu a přidala si do ní pár kostek ledu, které si vzala z mrazáku, zásobeného hovězími řízky a ještě nějakými dalšími potravinami.

Podle svého slibu se vrátila na verandu, aby tam pokračovala v čekání. Jistě se vrátí do setmění. Určitě by nenechal dům nezamčený, kdyby měl v plánu zdržet se mimo delší dobu.

Oranžový západ slunce přešel v purpurové stmívání. Rozzářily se hvězdy, tolik hvězd ještě nikdy neviděla, protože doposud žila jenom ve městě. Mléčná dráha se táhla hned nad hlavou jako přízračný závoj.

Když se udělala tma, ochladilo se. Objala se pažemi. Přestože bylo chladno, usínala, brada jí padala na hruď, kdykoliv jí klesla hlava. Její tělo mělo dvě hodiny předstih, než bylo tady v horách, a budík ji ráno probudil v pět.

„Pěkná otrava,“ utrousila a zuby jí cvakaly.

Vrátila se do domu, než si to stačila vymluvit, lehla si na dlouhou pohovku a stočila se do klubíčka, aby jí bylo teplo. Jen co položila hlavu na polštář, usnula.

KAPITOLA DEVÁTÁ

Kulečníkové koule cvakly a Howie Fripp si odpudivě odfrkl, když jeho šťouch poslal kouli do kapsy. „Vyhrávám. Kolik to je?“

„Tři.“

„Bezva. To je patnáct dolarů! Jestli nechceš hrát dál!“

„Ne, díky, oškubal bys mě.“

Howie sáhl po třech pětidolarovkách, které mu jeho spoluhráč podal. Nacpal si je do kapsy a chystal se utrousit další nafoukanou poznámku o své mimořádné výhře, když ho cosi v očích druhého muže varovalo, že by tohle naparování nemusel být nejlepší nápad.

„To nejmenší, co můžeš udělat, je koupit mi skleničku.“ Chlapík, co prohrál, se usmíval, ale jen nepatrně.

„Skleničku? Jistě, jistě,“ řekl Howie. „Co si dáš?“

Požádal o vodku s ledem. Howie přistoupil k baru a objednal.

Odnesl vodku a pro sebe pivo ke stolku, který jeho společník vybral.

„Nemůžu se zdržet moc dlouho,“ řekl Howie. Ve skutečnosti byl už připravený k odchodu. Jeho nový známý si vybral značkovou vodku.

Jedna dvě rundy by stačily zruinovat Howieho výhru. „Musím být brzo v práci.“

Muž si usrkl ze sklenky. „V čem děláš?“

„Ve zpravodajství,“ odpověděl Howie chlubivě a osolil si pivo. „Ve WVUE.“

„Ty vystupuješ v televizi?“

„Ne, tuhle krávovinu nedělám. To je práce pro idioty, mluvící hlavy. Přiděluju reportérům úkoly.“

„Takže víceméně zodpovídáš za to, co se objeví ve vysílání?“

„Úplně za to zodpovídám.“ Howie, který se slunil v mužově zájmu, to začal rozpracovávat a vylepšovat. „Je na mně, který reportér zpracovává jakou zprávu, které zprávy jdou k ledu a které dostanou vysílací čas a kolik ho bude. Každý den musím dělat spousty rozhodnutí.“

„To je velice zodpovědná práce.“

„Stres mi dělá dobře,“ řekl sdílně.

Muž, který proti němu seděl, byl takový, jakého by Howie Fripp rád uviděl, když se podíval při holení do zrcadla. Někdy se dokonce utápěl v iluzi, že dělá na ostatní lidi takový dojem, jaký dělal tenhle člověk na něho. Jeho nový přítel byl obratný řečník. Zachovával klid bez ohledu na situaci. Ani se nerozčílil, když třikrát za sebou prohrál v kulečníku.

Byl to takový typ muže, který v ženách vzbuzoval nezvládnutelný chtíč a v mužích strach a respekt.

„Tak to musíš být informovaný o všem, co se děje,“ poznamenal muž. „Novinky se k tobě dostanou dřív než ke komukoliv jinému.“

„To ano.“

„Tak co je nového?“

Howie zapátral v paměti po něčem, co by na tohoto člověka, který mu imponoval, udělalo dojem. „Hmm, no, počkejme. Měl jsem reportéra na scéně té přestřelky, co k ní tuhle v noci došlo, pár minut potom, co se to stalo. Natočili jsme těla dřív, než je přikryli.“

Muž se pousmál a pohlédl na náramkové hodinky.

„A, ehm, co to…“

„Teda prima jsem si s tebou zahrál. Tak abych už pomalu běžel.“

„Ale největší věc, kterou jsme v poslední době dělali, byl ten seriál o syndromu náhlého úmrtí kojenců. Víš, smrt v kolébce,“ vyhrkl Howie a zadoufal, že znovu upoutal mužovu pozornost.

„Jo?“

Zásah! „To byl můj nápad. Tak nějak to navázalo na to prezidentovo dítě, víš.“

„Tragická událost.“

„Získali jsme interview s první dámou.“

„To byl skutečný trhák. Rozhovory moc neposkytuje, že?“

„Bylo to exkluzivně pro WVUE.“

„Jak jste to získali?“

„Víš, jak to chodí. Zavolal jsem na správná místa. Nechal jsem si oplatit sem tam nějakou tu laskavost.“ Pokrčil rameny způsobem, jenž naznačoval, že jednání s Bílým domem není nic zvláštního. „Dáš si ještě skleničku?“

„Ne, díky. Kdybych se opil, mohl bych souhlasit, že si ještě zahrajem, a ty bys mě vyklepnul.“ Muž se zazubil.

Howie se na oplátku také zazubil. Neměl přátele, co by stáli za řeč.

Možná si právě teď přítele dělá. Z toho pomyšlení se mu málem zatočila hlava.

„Ten rozhovor s první dámou jsem viděl,“ poznamenal muž. „To šlo na kořen věci. Jak se jmenovala ta reportérka?“

„Barrie Travisová.“ Howie vypověděl svému novému příteli, jak došlo k tomu, že ji zaměstnal. „Tehdy nemohla zavadit o práci. Řekl jsem si, no a co? Dej jí příležitost a uděláš si oko u Federálního výboru pro spoje. A vypadá moc dobře.“

Jeho nový kamarád se uchechtl. „Když už s nimi musíme pracovat, proč nezaměstnat ty hezké, že jo?“

Howie se chlípně zašklíbil. Jeho společník mluvil stejným jazykem.

„Ty jsi na to kápnul, kamaráde.“ Zamrkal. „S Barrií jsme to nějakou dobu táhli, ale bylo to blbý, když s ní pracuju a vůbec, tak jsem to musel skončit. Jí to vyhovovalo. Nedělala mi žádný potíže, jako to některé umějí. Vyklubala se z ní dobrá reportérka. Je podnikavá.

Možná trochu moc ctižádostivá pro svoje vlastní dobro.“

„Fakt? Jak to?“

„Však víš. Protože měl její seriál, který jsem ve skutečnosti produkoval já, takový úspěch, chodí s hlavou v oblacích a všecko se jí jeví růžově. Otravuje mě s tou svojí velkou reportáží, na které pracuje.“

„Vážně?“ Jeho společník už nekoukal na hodinky, ale po– hodině se opíral na židli a kroužil kostkami ledu ve sklenici. „Jaké reportáži?“

„Co já vím? Neřekne.“

„Ale jdi. Já to nikomu vykládat nebudu.“

„Přísahám, že nevím. Ale tvrdí, že jestli to vyjde tak, jak si ona myslí, že vedle toho Watergate bude vypadat jako Myšák Mickey.“

Mužův úsměv lehce zakolísal. „To musí být něco horkého.“

„Dost na to, aby si vzala pár dní volno a sháněla informace mimo město.“

„Kde?“

V mužově hlasu zazněl takový tón, že Howieho pěst strnula na půl cesty mezi miskou s burskými oříšky na stole a jeho ústy. Najednou se ho zmocnil pocit, že je možná indiskrétní, že neměl tolik žvanit o Barriině reportáži. „Neřekla.“

Muž se zase usmíval jako předtím. „Ani nenaznačila?“

„Ne.“

„To tvoje děvče je samé tajemství.“

„Je to ženská. Co víc k tomu můžu říct? Kdo se vyzná v nějaké ženské?“ Howie sáhl po pivu, aby spláchl buráky.

„No, je pozdě a ty musíš brzo do práce. Dík za skleničku.“

Howie se pracně vyškrábal ze své židle, když se jeho nový známý zvedl k odchodu. „Moc jsem se pobavil.“

„To bys taky měl, ty mizero. Jdeš domů o patnáct babek bohatší.“

„Možná bysme si mohli někdy zase zahrát,“ řekl Howie a doufal, že to nevyznělo příliš dychtivě. Nechtěl, aby ho ten chlápek považoval za otrapu. „Pár večerů v týdnu sem zaskočím. Kdykoliv, když nemám jiný plány. Trochu si pokecat s chlapama, však to znáš.“

„Tak to se pravděpodobně uvidíme.“ Potřásli si rukou.

Howie ho pozoroval, jak odchází, a záviděl mu a obdivoval jeho sebejistotu a téměř s určitostí věděl, že ho už nikdy neuvidí.

Z důvodů, jež mu zůstávaly záhadou, se zřejmě Howie nijak snadno s někým nespřátelil.

Spencer Martin ujel dva bloky, než se náhodou zahlédl ve zpětném zrcátku. Se smíchem si sundal baseballovou čapku, která měla vzadu všité dlouhé, vlnité vlasy. Rovněž si odlepil falešný knír. Bude vyžadovat o něco víc úsilí, aby se zbavil pachu tabákového dýmu a zvětralého piva z putyky, kam sledoval Howieho Frippa.

To je ale hmyz, pomyslel si Spence, když zamířil zpátky do Bílého domu.

Od Frippa se ovšem dozvěděl to, co s Davidem vědět potřebovali, a to, že Barrie Travisová je stále na stopě věci, kterou považuje za bombu. Týká se to prezidenta nebo paní Merrittové nebo smrti Roberta Rushtona Merritta?

Byl přesvědčený o tom, že to Fripp neví; jinak by to vyžvanil. V

tuhle chvíli to ani Spence nevěděl, ale zjistit to bylo co do důležitosti na prvním místě.

„Nu, jsem rád, že vy jste ráda, paní Gastonová… Ne, jsem si jist, že paní Merrittovou můj výběr jistě potěší… Dobrá. A teď co se týká programu na zítřek. Auto pro vás přijede v půl sedmé. Vím, že je to brzy, ale… Okay. Výborně. Budu se tedy na vás těšit. Dobrou noc.“

Ruka doktora George Allana stále ještě spočívala na telefonním sluchátku a zamyšleně na ně upřeně hleděl, když vešla jeho žena s dvěma kouřícími šálky kávy. Jeden položila na psací stůl před něho a druhý si vzala ke koženému křeslu naproti.

Jeho domácí kancelář byla v prvním patře jejich stylové, přesto pohodlné rezidence v té části Massachussetts Avenue, známé jako Embassy Row. George Allan ochutnal kávu. „Kluci už jsou v posteli?“

„Už leží, ale povolila jsem jim ještě deset minut, než budou muset zhasnout. Kdo to byl?“ zeptala se znovu Amanda a ukázala na telefon.

„Soukromá ošetřovatelka, kterou jsem najal pro Vanessu. Kdybych řekl, že je paní Gastonová ze své nové pacientky nadšená, tak to bych se vyjádřil ještě mírně. Nemůže uvěřit, že se bude starat o první dámu.“

„Vanessa potřebuje stálou péči?“

Allanovi poznali Merrittovy jako novomanžele. „Jenom pro jistotu,“ odpověděl George. „David si myslí, že by měla mít vedle sebe po celou dobu osobu se zdravotnickým vzděláním.“

„Myslela jsem, že jenom odpočívá.“

„To taky ano.“

„Pokud potřebuje neustálou zdravotnickou péči, neměla by být v nemocnici?“

„Přestaň mě vyslýchat, Amando.“ George se tak rychle zvedl ze židle za stolem, že odjela na kolečkách dozadu a bouchla do zdi. Zašel si k barové skříňce pro karafu s brandy a nalil si trochu do kávy.

„Nevyslýchala jsem tě,“ řekla tiše.

„Co povídáš, že ne. Každý náš rozhovor se v posledních dnech mění v křížový výslech.“

„To proto, že jsi takový naježený,“ nedala se Amanda. „I ta nejnevinnější otázka tě vytočí.“

„Tvoje otázky nejsou nikdy nevinné, Amando. Sonduješ a podezíráš.“

„A ty jsi paranoidní,“ rozkřikla se. „Co na tebe David má, že se všeho bojíš, dokonce i mě?“

„Nevím, o čem to mluvíš.“

„Vím, že od té doby, co jsi přijal tuhle práci, je z tebe jiný člověk.“

„To se pleteš, Amando!“

„Tatí?“

George se prudce otočil a uviděl stát ve dveřích své dva malé syny.

V pyžámkách vypadali nevýslovně sladce a zranitelně a tvářičky měli do leskla vymydlené. Při pohledu na ně jeho hněv vyprchal. „Nazdar, kluci. Pojďte dál.“

Okolkovali na prahu, až ten starší udělal první smělý krok na nepřátelské území. Mladší bráška se táhl za ním. George se vrátil na svou židli, každého si posadil na jedno koleno a přitiskl je k sobě.

Voněli mýdlem, zubní pastou a šamponem. Voněli jako čistota.

Téměř zapomněl, jak příjemně voní čistota. U sebe ji necítil už hodně dlouho.

„Dostal jsem jedničku z písemky z matematiky,“ pochlubil se mu starší pyšně.

„Učitelka mě dneska vyvolala, abych četl nahlas. Přečetl jsem všechna slova,“ skočil jim do řeči mladší.

„To je ohromné! Oba si zasloužíte odměnu. Co tenhle víkend?

Půjdeme do kina? Nebo nakupovat? To chce něco zvláštního.“

„Maminka půjde taky?“

George pohlédl na Amandu. „Jistě, maminka půjde také. Jestli bude chtít.“

„Chceš, mami?“

Usmála se na synky. „V tuhle chvíli chci, abyste šli vy dva do postele.“

Po velkém objímání a další zdržovací taktice je vystrkala z pracovny a po chodbě do jejich pokoje.

Amanda byla v koupelně u jejich ložnice, když se k ní George o půl hodiny později přidal. Kartáčovala si vlasy, které stále nosila hladké a nakrátko zastřižené k bradě, jako když ji poznal. Podobně jako její oči měly barvu hořké čokolády.

Byla nachystaná do postele. Měla na sobě jenom spodní kalhotky a měkké tričko. George chvíli postál ve dveřích a pozoroval ji. Když je na večírku na oslavu Čtvrtého července představili, okamžitě se ho zmocnila žádostivost. Začali spolu chodit, ale trvalo mu půl roku, než sebral dost odvahy a požádal ji, aby se s ním pomilovala. Řekla ano a chtěla vědět, proč čekal tak dlouho. Do dalšího Čtvrtého července byli svoji.

Nikdy jí nevadilo, jaké nároky na ně klade jeho profese. Měla svůj obor a svoje vlastní zájmy. Navíc k tomu, že pro svoji rodinu vytvořila hezký domov, vyučovala dějiny umění na Georgetownskě univerzitě.

Pracovala jako dobrovolná poradkyně v azylovém domě pro týrané ženy. Na tenisovém kurtu byla šikovná a soutěživá. Pořádala ohromné party a dobře ovládala několik jazyků. Uměla se vkusně oblékat a uměla se chovat v každé situaci.

Miloval ji. Bože, jak jen ji miloval.

Sledoval půvabné pohyby jejích štíhlých paží, když si kartáčovala vlasy. Stokrát je přejela kartáčem každý večer, jak ji to učila její virginská matka. Byl to roztomilý zvyk. Zvedání a klesání jejích ňader ho uchvacovalo. Pod měkkou bavlnou trička se jí rýsovaly bradavky.

„Mrzí mě, že jsem ztratil nervy,“ začal tichým, sevřeným hlasem.

Amandiny tmavé oči se setkaly v zrcadle s jeho pohledem. „Nechci omluvu, Georgi.“ Otočila se k němu. „Chci svého manžela.“

Přistoupil k ní, objal ji a přitáhl ji k sobě. „Máš mě.“

I když se k němu tiskla, podařilo se jí zavrtět hlavou. „Má tě David.

Vzal tě mně a chlapcům.“

Odtáhl ji od sebe a projel jí prsty lesklé vlasy. „To není pravda, Amando.“

„Je to pravda. Bojím se, že tě nikdy nedostanu zpátky.“

„Nikam neodcházím,“ zašeptal s ústy u jejích rtů. „Ty a kluci pro mě znamenáte víc než vlastní život. Neunesl bych, kdybych tě ztratil.“

Pátravě se mu zadívala do očí. „Ztrácíš nás, Georgi. Každý den unikáš dál a dál. Bez ohledu na to, jak se snažím, už k tobě zřejmě nedosáhnu. Máš svoje tajemství. Stává se z tebe cizinec.“ Hlas se jí zlomil a oči zalily slzami.

„Neplač, prosím tě. Hlavně neplač.“ Políbil ji na vystouplé lícní kosti a pak na roztřesené rty. „Všechno je v pořádku.“

Lhal. A co víc, věděl, že ona ví, že lže. Poznal to podle toho, jak pevně se ho držela. Její polibek byl spíš zoufalý než vášnivý.

To zoufalství si vzala s sebou do postele a reagovala na jeho milování nevázaností, jako by divoký sex dokázal porazit vliv, který na něho David Merritt měl. Bez zábran ho vzala do úst a rozevřela stehna, aby ji mohl líbat. Ve chvíli, kdy do ní vnikl, už oba třeštili touhou.

Potom se sexuálně vyčerpaní, nazí a zpocení pevně drželi v objetí a šeptali si vyznání nehynoucí lásky a oddanosti.

Oba však věděli, že Georgeova oddanost prezidentovi je stejně absolutní… a klade na něho mnohem větší nároky.

KAPITOLA DESÁTÁ

Barrie se vzbudila a zjistila, že se jí pod levé prso tiskne hlaveň pušky.

Potlačila nutkání vyskočit a utéct a nehnula ani svalem, jenom očima. Přejela jimi po celé délce pušky až k očím, jež byly studenější, modřejší a tvrdší než ocelová hlaveň zbraně. „Radši ať jsou pádné.“

Snažila se polknout, ale doslova jí vyschlo strachy v ústech.

„Cože?“

„Vaše důvody, proč jste v mém domě.“ Šťouchl ji do prsu a maličko jej hlavní nadzvedl. „Tak co?“

„Přijela jsem včera večer. Nebyl jste tady, tak jsem hodiny čekala na vaší verandě. Setmělo se a udělala se zima. Byla jsem ospalá. Dveře byly odemčené. Myslela jsem, že vám to nebude vadit.“

„Vadí mi to.“

„Jmenuju se Barrie Travisová.“ Nepatrně přivřel oči. Přísahala by, že mu její jméno něco říká, i když to nepřiznal. „Vážila jsem za vámi celou tu cestu z Washingtonu, D.C.“

„To jste si mohla ušetřit.“ Zvedl si pušku k rameni. „Jelikož víte, kde jsou dveře, můžete se vyprovodit sama.“ Udělal krok stranou, aby se mohla zvednout.

Pomalu se na pohovce narovnala a pak pokorně vstala. Pak se rozmáchla a vrazila mu pořádnou facku. „Co si to dovolujete, mířit na mě puškou? Zbláznil jste se? Mohl jste mě zabít.“

Svaly na čelisti mu naběhly. „Kdybych vás chtěl zabít, dámo, už byste byla mrtvá. A nezaneřádila byste mi přitom gauč.“

Jediným plavným pohybem se sehnul, sebral její kabelu z podlahy a hodil ji po ní. „Vypadněte a vezměte si všechen ten zatracený studijní materiál s sebou.“

Než odjela z Washingtonu, nashromáždila v knihovně všechny články z bulvárního tisku, které velkými titulky referovaly o jeho údajném poměru s první dámou. Byly to nesmysly, ale rozzuřilo ji, že se jí hrabal v kabele. „Vy jste mi prohlížel tašku?“

„Vy jste neoprávněně vnikla na cizí pozemek, ne já.“

„Já jsem si tenhle studijní materiál nevybrala, pane Bondurante.

Jsou to podklady. Jsem reportérka.“

„O to větší důvod, abyste vypadla.“

Předpokládal, že udělá to, co jí přikázal, otočil se a vešel do ložnice.

Barrie uvítala chvíli, aby se mohla vzpamatovat. Už zažila v životě leccos trýznivého, ale ještě nikdo na ni nemířil střelnou zbraní. Gray Bondurant působil hrozivě, tak jak tomu předtím všecko nasvědčovalo, ale nemyslela si, že by ji zastřelil.

Byla to jeho taktika, vzbuzovat strach, o to šlo. Doufal, že ji vyděsí, aby odjela. No, tak to ještě nebyla připravená zamávat bílým praporem.

Uhladila si vlasy, narovnala oblečení a odkašlala si. „Pane Bondurante?“ To, že neodpověděl, ji neodradilo. Vešla do otevřených dveří ložnice. „Já, ach!“

Svlékl si košili. Tukové polštáře nula bodů. Jinak všechno ostatní plný počet bodů. To rozhodně. Hruď měl zarostlou a chlupy se mu zužovaly do V k štíhlému pasu. Přes žebro se mu táhla.ošklivá, ale působivá jizva.

Všechny bulvární plátky otiskly stejné zrnité fotografie, zřejmě jediný jeho snímek, který byl k dispozici. Pevná, nesmlouvavá brada, úzká ústa, rozevláté vlasy nad vysokým čelem, tmavé brýle. Nic víc.

Dvourozměrné rysy na fotografii byly něco zcela jiného, než když ho viděla na vlastní oči. Vynasnažila se na něho necivět. „Pane Bondurante, čekala jsem spoustu hodin, abych se s vámi setkala.“

„To je váš problém.“

„Alespoň byste mohl –“

„Nic vám nedlužím.“

Hrála na čas. „Kolik je hodin?“ zeptala se.

„Kolem čtvrté.“ Stáhl si vysokou botu a ponožku a nechal je spadnout na podlahu tam, kde stál.

„Ráno?“

„Jela jste sem celou tu cestu, jen abyste se mě zeptala, kolik je hodin, slečno Travisová?“ Sundal si druhou botu a ponožku.

„Ne, přijela jsem, abych si s vámi promluvila o Vanesse Merrittové.“

To ho zbrzdilo. Upřel na ni tvrdý pohled. „Jela jste sem zbytečně.“

„Je životně důležité, abychom si promluvili.“

Rozepnul si sponu na pásku, potom džíny, a když z nich vystoupil, byl nahý.

Zřejmě očekával, že zaječí a uteče. Barrie odmítla dát cokoliv najevo, i když její tělo rozhodně zareagovalo. „Nemůžete mě šokovat, pane Bondurante.“

„Vsadím se, že jo,“ řekl tiše.

Prošel kolem ní směrem ke koupelně. Vtom se najednou otočil a strhl ji k sobě.

Buď ji připravil o dech ten náhlý kontakt s jeho hrudí, nebo hluboký úžas, ale nedokázala ze sebe vypravit slovo ani se pohnout.

Nedokázala odtrhnout pohled od jeho očí, když jí rukama zajel pod svetr. Měl natolik volné rukávy, že jí dokázal stáhnout ramínka podprsenky z ramenou. Ani pak se nepohnula. Pohnula se, až když ucítila na prsou jeho drsné dlaně. Klopýtavě zacouvala ke zdi a táhla ho s sebou.

Když se sklonil k jejímu prsu, prohnula se a vyšla mu vstříc, bezostyšně dychtila po doteku jeho rtů, jeho jazyka na svém těle. Jako by se najednou celá probudila k životu. Zaplavila ji vášeň, která se nedala potlačit, a dokonce ani usměrnit. Nikdy nic podobného nezažila, takový nápor živočišné smyslnosti, tenhle pohlcující, prazákladní, na nic se neohlížející instinkt, puzení se spojit, brzy, rychle, hned.

Společně slepě klopýtali k posteli. Přetáhla si svetr přes hlavu a přetrhla přitom ramínko podprsenky, takže si odhalila jedno prso.

Padli napříč na zválenou postel a laskání se změnilo v zápas bez pravidel a mezí.

Sáhl jí pod sukni a stáhl jí kalhotky.

Pak se jí dotkl. Hluboko do ní zajel prsty.

Jeho dotek byl, jako by do ní udeřil blesk, celou ji rozpálil. Slastí sténala a nadzvedla boky, aby k ní víc mohl. Hladil jí rty břicho a zlehka je líbal. Jemně ji jazykem laskal až k ňadrům. Položila mu ruku na pevnou tvář a byla to rozkoš, pocítit její drsnost na dlani.

Jeho laskající prsty byly tak erotické a svůdné, a tak zkušené, že orgasmus nastal tak náhle, že si skoro neuvědomila, že přichází. Příliš ji to pohltilo, než aby se styděla, přitiskla dlaň na jeho ruku, aby se do ní dostal hlouběji, a sevřela mu ji pevně mezi stehny.

Když vlny extáze opadly, zůstala ležet jako oběť ztroskotání – mokrá, vyčerpaná, oči zavřené, a břicho se jí rychle zvedalo a klesalo.

Když konečně otevřela oči, hleděl jí hluboko do nich. Vzal ji za ruku a vedl ji k svému penisu.

„A teď mi řekni jedno. Existuje něco, co neuděláš?“ zeptal se chraptivě.

Rozevřela rty a překvapeně vydechla. Polkla. „Co tím chceš říct?“

Položil jí ruce na kolena a pomalu jí je rozevřel. Když se k ní sklonil, prvotní překvapený výkřik se rozplynul v čistě živočišné slastné zasténání. Nebyl ostýchavý. Bez zábran ji uchopil za boky a zvedl ji k sobě.

Opatrně špičkami prstů prozkoumávala jeho mužství. Palcem přejela po hebké špičce jeho penisu. Šťavnatě zaklel, když ho vzala do úst. Avšak ani tyto minuty absolutní, slepé smyslnosti ji nedokázaly připravit na to, když do ní prvně vnikl, ani na zvládanou divokost jeho pohybů. Tohle vyvrcholení nebyla žádná pomalá, teplá, narůstající vlna pocitů. Byl to meteorický výbuch energie a ohně, který ji zaplavil náhle, vytěsnil všechno ostatní a zanechal ji bez dechu a s otupělými smysly

Když se konečně vzpamatovala a otevřela oči, stál vedle postele.

Pokožku měl zvlhlou potem, a tím se mu chlupy na prsou zkudrnatily.

Obličej měl strnulý a uzavřený. Paže mu visely u boků a reflexivně svíral a rozevíral pěsti. „Nemysli si, že jsi změnila moje rozhodnutí.

Až vylezu ze sprchy, měla bys radši být pryč.“ Otočil se, vešel do koupelny a práskl za sebou dveřmi.

Zavřela oči a nehybně dál ležela. Byla to jedna z těch chvil, kdy předstírala, že sní. Tahle hra byla pozůstatkem z dětství. Když to doma začalo být k nesnesení, když se hádky rodičů vymkly kontrole, zalezla si do postele, pevně zavřela oči a předstírala, že svět, v němž žije, je noční můra, z níž se brzy probudí do jiného světa, do světa okouzlení, lásky a klidu, kde je vše příjemné a lidé v něm nalézají v sobě navzájem radost.

Když byla malá, nikdy ten trik nezabral, a teď to nebylo jiné. Když otevřela oči, pořád byla v ložnici Graye Bonduranta, na jeho posteli, a její oblečení, to málo, co měla ještě na sobě, bylo v nepořádku.

Stejně jako všechno ostatní.

Natolik se sebrala, že dokázala vstát a obléknout se. Když odcházela z ložnice, sprcha v koupelně stále ještě šuměla. Kabelu našla tam, kde ji na pohovce zanechala. Zvedla ji, nacpala do ní roztrženou podprsenku a vykročila k hlavním dveřím.

Tam se ale zastavila. Jestli teď odejde, tak nic nezíská. Zbydou jí jenom rozpaky tak trapné, že si nikdy nedokázala nic podobného představit. Pro její chování neexistovalo vysvětlení, takže neurážela svoje svědomí tím, že by se pokoušela je ospravedlnit nebo rozumně vysvětlit.

Stalo se to. Dovolila, aby k tomu došlo. Oprava: Aktivně, nenasytně se toho účastnila. Je to hotová věc. Nemohla to změnit.

Ta zkušenost ji přišla draho. Teď nezbývá, než aby žila s následky svých činů a zachránila z té katastrofální situace, co se dá, a doufala, že získá zpět alespoň trochu důstojnosti. Přitom by mohla něco z toho, že sem přišla, vytěžit.

Když o deset minut později vešel do kuchyně, čekala na něho. Stála v obranném postoji otočená k lince zády. „Aby bylo mezi námi jasno, pane Bondurante, nevím, co se to tam stalo.“

„Aby bylo mezi námi jasno, slečno Travisová, já ano.“ Nenuceně vytáhl ze skříňky hrnek a nalil si kávu z konvice, kterou sama od sebe uvařila. „Vytáhni si notes. Třeba si to budeš chtít zapsat.“ Otočil se k ní. „Říká se tomu ‚šoustání‘.“

V duchu sebou trhla, navenek na sobě nedala nic znát. „Doufáš, že když se budeš chovat hrozně, odejdu. To nezabere.“

„Co zabere?“

„Mluv se mnou.“

„Ani náhodou,“ odsekl zuřivě. „Z Washingtonu jsem odešel částečně i proto, abych byl co nejdál od novinářů. Většina z vás by dala za reportáž duši. A pokud nemáte o čem psát, tak si to vymyslíte.“

Přejel ji pohrdavým pohledem. „Ačkoliv vy jste speciální kategorie, slečno Travisová. Dokonce jsi nic neprodala, zahodila jsi to.“

Pokývla směrem k ložnici. „To byla… náhoda.“

„Ani bych neřekl. Ten můj přesně věděl, kam má namířeno.“

Vtáhla rty, aby se opanovala a zůstala zticha. A také, aby se nerozplakala, což si slíbila, že neudělá. „Prosím, pane Bondurante, snažím se zachovat si nějakou profesní poctivost.“

„Nevěděl jsem, že nějakou v sobě máš.“

Rozpřáhla paže, které měla svěšené u boků, a zeptala se: „Vypadám, že jsem sem přišla s myšlenkou tě svést?“

Vzal na vědomí, jak je neupravená. „Nijak zvlášť. Když se ale situace takhle zvrtla, neslyšel jsem z tvé strany postele žádné námitky.“

Cítila, jak jí hoří obličej při vzpomínce na zvuky, které z její strany postele slyšel. „Přišla jsem sem jenom proto, abych ti položila pár otázek ohledně Merrittových.“

„Kolikrát to budu muset ještě opakovat? Neřeknu ti vůbec nic.“

„Ani to, že ty články v bulváru jsou lži?“

„To jsou.“

„Neměl jsi poměr s Vanessou Merrittovou?“

„Po tom ti nic není.“

„To kvůli tobě byla tak nešťastná?“

„Jestli je nešťastná, tak by to mohlo být proto, že jí nedávno umřelo dítě.“

„Jseš si tím jist?“

„Jestli jsem si jist?“

„Jseš si jist, že zemřelo? Nebo byl Robert Rushton Merritt zavražděn?“

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

Gray se k ní otočil zády a tiše klel. Tohle byl tvrdý zásah. Útočila na něho otázkami se stejnou divokostí, s jakou souložila.

Už než ji probudil, poznal v ní reportérku, která před několika týdny dělala rozhovor s Vanessou Merrittovou. Zřejmě jí to interview nepřineslo všechno, co si od něho slibovala. Tak napůl čekal, že se ona nebo někdo jejího druhu objeví a začne ho znovu vláčet vším tím svinstvem. Týdny se v něm shromažďoval odpor k tomu hrozícímu vpádu.

Takže ho vůbec netrápilo, že se stalo to, co se stalo. Byl mrzutý a nutně se potřeboval sexuálně vybít. Ona byla svolná, mírně řečeno.

Naaranžuj takovou situaci a přirozeně k něčemu dojde.

Popravdě pochyboval, že měla původně v plánu ho svést. Dlouhá sukně, svetr a vysoké boty neměly vyvolávat sexuální fantazie. Oči měla pořád ještě naběhlé spánkem a řasenka se jí rozmázla až na lícní kosti. Rtěnka se jí už dávno setřela a vlasy měla rozcuchané.

Nicméně hlas měla neuvěřitelný. Její hlas byl jako vášnivý sen. Byl nejen příslibem neskutečného sexu, on ten příslib naplňoval. Jestli si ale myslela, že skvělé povyražení v posteli zviklá jeho rozhodnutí, takto se nemohla víc splést. Teď mu bylo to, že vtrhla do jeho domova a soukromí, dokonce ještě protivnější než předtím. Pociťoval k ní pohrdání.

Vypil kávu, sáhl po pánvi a kastrolu a postavil je na sporák. Ze spíže vyndal konzervu chilli, otevřel ji a vyklopil do kastrolu, pak začal do misky rozbíjet vejce. Po tom, co je ušlehal do pěny, nalil si další hrnek kávy a upíjel ji, zatímco chilli bublalo na sporáku.

„Můžu?“ Natáhla prázdný hrnek.

„Posluž si. Uvařilas ji. Nechci zodpovídat za to, že na zpáteční cestě usneš za volantem.“

Neuniklo mu, že sevřela velký hrnek do velice malých rukou.

Ucítila na sobě jeho pohled a zvedla k němu oči. „Omlouvám se, že jsem ti dala facku. V životě jsem nikoho neuhodila. Dovedete dost provokovat, pane Bondurante.“

„To už jsem o sobě slyšel.“ Zamíchal chilli. „Jak jsi mě našla?“

„Většinou přes zdroje ve Washingtonu. Neměj obavy, byla jsem diskrétní.“

„Nikdy nemám obavy, slečno Travisová. Jsi slečna? Nebo ses právě dopustila cizoložství?“

Ta poznámka ji vytočila víc než samotný skutek nebo předchozí urážky. Oči jí rozhněvaně zajiskřily. „Ne, cizoložství jsem se nedopustila. Skláním se před tvojí zdaleka větší zkušeností na tomhle poli. A bude stačit Barrie, děkuju.“

Gray se otočil zpátky ke sporáku, vhodil na pánev lžičku másla a zapálil pod ní. Pozoroval, jak se máslo rozpouští, a přemýšlel, jak se jí zbavit, aniž by ji musel vlastnoručně vyhodit. Jen s malou duševní námahou dokázal vyjmenovat tucet způsobů, jak nehlučně, okamžitě a bezbolestně zabít člověka. Ale při pomyšlení, že by fyzicky ublížil ženě, se mu dělalo zle.

„Máš to tady krásné,“ poznamenala, a tak ho vytrhla z myšlenek.

„Děkuju.“

„Kolik je to akrů?“

„Tak asi padesát.“

„Jsi tady sám?“

„Až do dnešního rána.“

„Určitě víš, že nedaleko odtud je město jménem Bondurant. Je to –“

„Ne. Je to náhoda.“

„Chováš zvířata? Něco kromě těch koní ve výběhu.“

„Mám malé stádo dobytka.“

„Aha, tak odtud všechno to maso, co máš v mrazáku.“

Otočil se a ostře na ni pohlédl. „Natočila jsem si vodu a vzala jsem si pár kostek ledu,“ vysvětlila a bojovně vystrčila bradu.

„Co ještě jsi objevila, když jsi tady slídila?“

„Neslídila jsem.“

Otočil se zpátky ke sporáku, rozetřel rozpuštěné máslo po dně pánve a nalil do ní vejce. Vložil dva krajíčky chleba do toasteru, vytáhl ze skříňky talíř, pak obracečkou začal míchat vejce, až byla podle jeho chuti. Přendal je doprostřed talíře, na vejce navršil bublající chilli a štědře je pokapal tabaskem. Toast vyskočil z opékače, jako by uslyšel narážku. Oba toasty přidal na talíř a k tomu vidličku, odnesl si to ke stolu a posadil se rozkročmo na obrácenou židli.

Koutkem oka ji pozoroval, jak se k němu blíží. Posadila se naproti němu. Ignoroval ji a nacpal si několik soust do úst. Až když si udělal pauzu, aby se napil kávy, zeptal se: „Máš hlad?“

„Docela jo.“

„Chceš trochu?“

Pochybovačně se zadívala na jeho talíř. „Ani nevím.“

Pokrčil rameny. „Je to na sporáku.“

Zvedla se od stolu a za chvilku byla zpátky s menší porcí jeho snídaně. Pozoroval ji, jak si opatrně vzala sousto. Žvýkala, polkla, pak se do toho s chutí pustila. „Tady je to hodně stranou,“ podotkla mezi jídlem. „Necítíš se osamělý?“

„Ne.“

„Nenudíš se?“

„Nikdy.“

„Než jsi, ehm, odešel na odpočinek, vedl jsi velice dobrodružný život. Nechybí ti vzrušení Washingtonu?“

„Kdyby jo, vrátil bych se.“

„Jak trávíš čas?“

„Jak se mi zlíbí.“

„Čím si vyděláváš na živobytí?“

„Je neslušné bavit se o financích.“

„Tak to se potom nic neděje, protože reportéry za neslušné už považuješ.“ Tázavě nadzvedla obočí.

„Farmařím.“

Ta jednoduchá odpověď ji zřejmě překvapila. „Chováš dobytek?“

Přikývl. „Opravdu? Hmm. A umíš to?“

„Naučil jsem se to jako kluk.“

„Kde?“

„Na ranči u táty.“

„To jsem se moc nedozvěděla.“

„O to taky jde, slečno Travisová.“

Zklamaně si povzdechla. „Osvědčil ses při tajných vojenských operacích a býval jsi poradcem prezidenta. V chovu dobytka není rozhodně nic vzrušujícího. Těžko můžu přijmout, že ti tohle nové zaměstnání připadá podnětné a stimulující.“

„Je mi jedno, co přijmeš, nebo nepřijmeš.“

„To jenom trčíš tady a jezdíš celý den na koních?“

Nestálo mu to za odpověď.

„Ošetřuješ dobytek jako způsobný honák a jinak nic?“

„Jo. Když potřebuje ošetřit.“

„To jsi dělal včera? Ošetřoval jsi dobytek?“

„Ne. Včera jsem jel do Jackson Hole.“

„Přijela jsem odtamtud. Museli jsme se minout na silnici.“

Odsunula prázdný talíř. „Snídaně byla dobrá. Děkuju.“

Zasmál se. „Kdyby to byl kravinec, snědla bys ho a řekla, že byl lahodný.“

„Proč bych to dělala?“

„Protože ode mě něco chceš. Jelikož jsi to nezískala sexem, řekla sis, že to zkusíš přátelským chováním. Není tohle klábosení jenom další pokus, jak mě odzbrojit? Otevřeně řečeno, slečno Travisová, váš první přístup se mi zamlouval víc.“

„Nešlo o žádný přístup. Říkala jsem ti, že to byla…“

„Nehoda. Řekni mi: Skočíš do postele s každým chlapem, kterého potkáš?“

„Poslyš –“

„Tvůj táta tě neměl rád?“

Sklopila pohled na desku stolu a téměř okamžitě jej k němu zase zvedla. „Asi ti nemůžu zazlívat, že na mě máš takový špatný názor.“

„Aha, tak teď jsme postoupili od kamarádství ke kajícnosti.“

„Čert tě vem,“ zařvala, praštila do stolu pěstí a zvedla se. „Mluvím s tebou otevřeně.“

Také se zvedl. „Ne, nemluvíš, jsi buď statečná, nebo hloupá.

Nemůžu přijít na to, jak to s tebou je. Ale tak nebo tak, nebudu se vybavovat ani o sobě ani o Merrittových. A ani mě nezajímá nic, co o nich hodláš vykládat.“

„Neslyšel jsi, co jsem předtím říkala o smrti jejich dítěte?“

„Slyšel jsem to. A nevšímal jsem si toho. A nebudu si všímat.“

Položil její talíř na svůj, oba odnesl k výlevce a pustil na ně vodu.

„Proč to ignoruješ?“

„Protože jsou to přesně ty řeči, které vy reportéři hodíte do vzduchu v naději, že se na to nějaký trouba nechá nachytat.“

„Myslíš si, že bych něco tak vážného říkala jen tak pro legraci?“

Zavřel vodu a otočil se k ní. „Jo. Za tu krátkou dobu, co se známe, mám důvod, se domnívat, že bys prostě udělala cokoliv, jen aby ses dostala do zpravodajství 20/20. Proč nespíš s nějakým televizním producentem místo se mnou?“

„Protože žádný producent, kterého znám, nebyl milencem Vanessy Merrittové.“

Vyděsilo ho, jaký se ho zmocnil vztek. Než by mu stačil podlehnout, obešel ji a zamířil dozadu do domu. Slyšel, že se za ním pustila. Kráčela tak rychle, že se najednou ocitla před ním a opřela mu ruce o hruď.

Pracně oddechovala. „Myslíš si, že jsem sem přišla, abych vyměnila sex za šťavnatou reportáž. Není to tak. Ve skutečnosti je pro mě hrozně ponižující, že jsem tak zkompromitovala sebe i svoji profesi.

Neznáš mě, takže budeš muset dát na moje slovo, když ti říkám, že jsem strašně chtěla odtud vypadnout a jak je pro mě těžké jenom ti pohlédnout do obličeje.“

Něco v jejím hlasu způsobilo, že vyčkával a naslouchal.

Sundala ruce z jeho hrudi a přihladila si sukni na bocích. „To, že jsem ještě tady, by ti mělo trochu naznačit, jak je tahle věc důležitá.

Nejenom pro mě a moji kariéru. Pro všechny. Vyslechni mě, prosím tě. Jestli mi potom nařídíš, abych odjela, odjedu. Bez dohadování. Pět minut, ano?“

Byl to moc dobrý výstup, pomyslel si, ale ne dost dobrý. Jeho vrozenou obezřetnost ještě znásobil výcvik u námořní pěchoty, kde se naučil nikdy nesázet na vnější zdání čehokoliv a kohokoliv. Zkušenost ho naučila, že reportéři jsou bezohlední supi. Bez nejmenší lítosti oberou člověku kosti doběla, nechají ho zranitelného a všem na očích a přesunou se k další oběti.

Navzdory tomu, co tvrdil, ho ale čím dál víc zajímalo, co Barrie Travisová ví, nebo se domnívá, že ví, o náhlé smrti Vanessina dítěte.

Přistoupil na těch pět minut, i když věděl, že to není dobře, a doufal, že toho později nebude moc litovat. „Venku.“

Zabral si houpací křeslo. Posadila se na horní schod a objala si kolena. Pravděpodobně jí bylo zima, ale nenabídl jí nic, čím by zahnala ranní chlad.

Když konečně přistoupil na to, že ji vyslechne, jako by váhala začít s otázkami, i když měla zápisník připravený. „Je tady tak krásně.“

Dnes ráno tonulo údolí v mlze. Zakrývala hory, ale právě vycházející slunce ji prozářilo tak, že byla růžová jako cukrová vata.

Vzduch byl chladný a svěží.

„Stáj se zdá starší než dům a garáž.“

Hned tak něco jí neunikne. „Už tu byla, když jsem to tady koupil.

Postavili ji na místě původního domu. Jenom jsem to tam dal trochu do pořádku.“

Koně se navzájem honili ve výběhu. „Jak se jmenují?“ zeptala se.

„Nemají jména.“

Viděl, jak ji to překvapilo. „Tvoje koně nemají jména? To je smutné. Proč ne?“

„To je ten rozhovor, slečno Travisová?“

Nechápavě zavrtěla hlavou. „Nikdy jsem nepoznala nikoho, kdo by nepojmenoval svoje zvířecí miláčky. Součástí Cronkitovy osobnosti je jeho jméno.“ Obličej jí zněžněl a ožil. „Je to velký, ušatý, láskyplný, rozmazlený miláček. Měl bys mít psa,“ prohlásila. „Dělal by ti dobrou společnost.“

„Mám rád svoji samotu.“

„To jsi dal víc než dost najevo.“

„Čas běží.“

Tak to na něho vypálila. Z obou hlavní. „Myslím, že Vanessa Merrittová zabila vlastní dítě.“

Zaťal zuby, aby se udržel a nic neřekl.

Dalších několik minut bez přerušení mluvila. Ztratil přehled, jak dlouho mluví, ale určitě to bylo víc než jen pět minut. Uvedla mu několik pohnutek, z nichž mohla první dáma svoje dítě zahubit, pak mu dopodrobna vypověděla, jaké kroky při pátrání učinila a na jaké překážky přitom narazila.

„Nyní se paní Merrittová odebrala ‚do ústraní‘. Nepřipadá ti to podivné?“

„Ne,“ zalhal.

„Když se stáhla z veřejného života po smrti dítěte, dalo se to pochopit. Jackie Kennedyová udělala totéž, když přišla o dítě. Bylo to na určitou dobu, a ta uplynula. Kdyby pouze odpočívala, jak na tom informovaní trvají, proč potom nebydlí u svého otce? Nebo proč neodjela do jejich domova v Mississippi?“

„Jak víš, že tam není?“

„Nevím to,“ připustila se svraštělým čelem. „Bylo ovšem oznámeno, že je v péči doktora Allana, a ten je pořád ještě ve Washingtonu. Nechápu, proč je kolem toho tolik tajností.“

„Žádné tajnosti kolem toho nejsou.“

„Jak potom vysvětlíš podivné chování Anny Chenové? Vždycky byla spolehlivý zdroj informací, ochotná spolupracovat.“

„Naštvalas ji?“

„Neznám ji tak dobře, abych ji mohla naštvat.“

„Já tě neznám vůbec, a mě jsi naštvala.“

„Byla vyděšená,“ namítla Barrie tvrdohlavě. „Poznám, když je někdo vyděšený.“

„No dobře, možná byla vyděšená,“ řekl netrpělivě. „Možná právě uviděla myš. A možná je Vanessino chování poněkud neobvyklé, ale nezaslouží si soukromí, aby mohla truchlit bez tvého dohledu?“

Tahle Barrie Travisová, reportérka se sexy hlasem, přišla se všemi nejasnostmi, jež vrtaly hlavou i jemu. Se sevřeným žaludkem se zvedl a přistoupil k okraji verandy. „Co to jenom pro ni musí být za trápení, proboha.“ Prohrábl si vlasy a pevně zavřel oči, s vypětím všech sil se snažil udržet na uzdě vlastní démony.

Uplynula dlouhá chvíle, než si vzpomněl, že tam Barrie je. Zachytil její upřený pohled a zvláštní výraz ve tváři. „Nebyl to jenom poměr.

Ty jsi ji opravdu miloval, že je to tak?“ řekla zdušené. „A pořád ji miluješ.“

Proklínal se, že přistoupil byť jen na pět minut hovoru s ní, podruhé toho rána se sklonil, sebral její velkou koženou kabelu a strčil jí ji do rukou. „Čas vypršel.“

Uchopil ji za nadloktí a zvedl na nohy. Chytila se jednoho sloupku, který podpíral střechu verandy, aby nabyla rovnováhy. „Po tom všem, co jsem ti řekla, mi nemáš víc co říct?“

„Jsi na jednokolejné trati, která nikam nevede. Všechny ty nesrovnalosti jsou pokroucená fakta, poskládaná dohromady tvojí zdeformovanou představivostí a ctižádostivou omezeností, abys vyrobila ošklivou, ale senzační zprávu.

Ať už si od toho slibuješ cokoliv, radím ti, abys to nechala plavat dřív, než rozzlobíš někoho na nejvyšších místech, kdo by ti mohl skutečně ublížit. Zapomeň na to dítě a na to, jak zemřelo.“

„Já na to prostě zapomenout nemůžu. Něco na jeho smrti nehraje.“

„Jak je libo. Ale ať už podnikneš cokoliv, zapomeň na mě.“ Vešel do domu a zamkl za sebou hlavní dveře.

KAPITOLA DVANÁCTÁ

Když Howie obdržel předvolání do kanceláře generálního ředitele, udělalo se mu bídně. Jen co vyšel z pánských toalet, odešel rovnou do kanceláře s kobercem na podlaze v prvním patře. Nadutá sekretářka mu řekla, že na něho „čekají“ a ať jde rovnou dál.

Jenkins seděl za svým psacím stolem. Jeden muž stál u okna, druhý si zabral křeslo. „Pojďte dál, Howie,“ řekl Jenkins. S roztřesenými koleny postoupil do kanceláře. Takovéhle předem nenaplánované setkání znamenalo špatné zprávy, drastický pokles sledovanosti, značné omezení rozpočtu nebo důkladné mytí hlavy.

„Dobrý den, pane Jenkinsi,“ řekl a snažil se vypadat klidně.

Záměrně hleděl na svého šéfa, a ne na ty dva cizí muže, kteří si ho prohlíželi, jako by byl u raportu. „Co si přejete?“

„Tihle pánové jsou z FBI.“

Howiemu se sevřely útroby. Zatracenej berňák. Nepodal za poslední tři roky daňové přiznání.

„Chtěli by vám položit pár otázek ohledně Barrie Travisové.“

Howie se úlevou div nezasmál. Studený pot mu stékal z podpaží k pasu. „Na co byste se chtěli zeptat?“

„Poslal jste ji za nějakým úkolem?“ zeptal se Jenkins. „Ehm…“

Byla to záludná otázka a Howie potřeboval čas, aby zvážil odpověď. Jestli řekne ano a Barrie lítá v nějakém pořádném průšvihu, skočí do toho průšvihu za ní. Jestli odpoví ne a její tušení ohledně trháku budou správná, pak obětuje svůj podii na úspěchu.

Vrhl pohled na agenta FBI, jehož silueta se rýsovala proti oknu.

Vypadal, že s ním nejsou žerty, a stejně tak jeho parťák. „Ne,“

odpověděl Howie. „Požádala mě o dovolení vzít si pár dní, aby mohla prošetřit nějakou záležitost, já jí to ale nepřidělil.“

„Jakou záležitost?“ zeptal se agent u okna.

„Nevím, něco, co sama vyhrabala.“

„Neprodebatovala to s vámi?“ vložil se do hovoru druhý agent.

„Do podrobností ne, nevyjádřila se, o co přesně se jedná. Řekla mi jenom, že je to bomba.“

„Nemáte ani tušení?“

Jeho nový známý z baru mu položil stejné otázky. „Ne, pane.“

„To se mi nechce věřit.“

„Je to pravda,“ prohlásil Howie s určitostí. „Snažil jsem se něco z ní vypáčit, ale řekla, že nechce zacházet do podrobností, dokud nebude mít něco konkrétnějšího, čím svoje tušení podpoří.“

„Vy jste její bezprostřední nadřízený, viďte?“

„Ano, pane.“

„A nemáte ponětí, za jakým případem vaše reportérka jde?“

Howie cítil, jak ztrácí půdu pod nohama, a tak se okamžitě začal bránit. „No, to musíte pochopit moji filozofii řízení spolupracovníků, což je, že nechávám na svých podřízených, aby převzali určitou iniciativu. Když si reportér myslí, že je na stopě něčemu velkému, nechám mu jistou volnost. Ale výměnou za svoji velkorysost očekávám opravdu dobrou reportáž, to se rozumí samo sebou.“

Na Jenkinse to neudělalo dojem. Poslední Howieho slova prakticky nevzal na vědomí. „Slečna Travisová je tenhle týden pryč?“

„Správně. Odjela, počkejme, předevčírem. Říkala, že bude pravděpodobně mimo do konce týdne.“

Jeden z agentů se zeptal: „Kam odjela?“

„To mi neřekla.“

Agenti na sebe významně pohlédli. Howie by byl moc rád věděl, co ten pohled znamená.

„Platí stanice její výlohy?“ To se zajímal Jenkins, který se mračil neustále, ale v posledních minutách ještě víc.

„Jenom jestli z toho bude reportáž.“ Vysvětlil, jakou dohodu s Barrií udělal. „Nechtěl jsem plýtvat penězi z fondů společnosti na něco, z čeho třeba nic nebude.“ To by mu mělo získat pár bodů.

„A jak je na tom politicky?“

Howie otočil hlavu k agentovi u okna. „Politicky?“

„K čemu se přiklání? K pravici, nebo levici?“

Howie o tom chvíli přemýšlel. „Asi byste řekli, že je liberál. Víte, vždycky se bere za ty pronásledované. Ženy, teplouše, cizince, takovýhle lidi. Volila prezidenta Merritta.“ Usmál se na všechny přítomné, z nichž se neusmíval nikdo. „Prezident jí nedávno poslal květiny. Byla z toho celá pryč.“

Nikdo z agentů k tomu nic nepodotkl. Ten v křesle se zeptal: „Je slečna Travisová členkou nějaké organizace? Nějaké aktivistické skupiny, náboženské sekty nebo kultu?“

„Jo,“ řekl Howie a horlivě přikyvoval. „Je metodistka.“

Jeden z agentů protočil oči. Druhý se zeptal: „Neřekl byste, že je náboženský fanatik?“

„Ne. Nějaké sprosté slovo jí zas tak nevadí, nebo tak.“

„Sympatizuje s nějakou určitou odštěpenou skupinou nebo radikální organizací?“

„Pokud vím, tak ne. Ale účastnila se nějakých protestních akcí.“

„Proti čemu?“

„Proti zákazu knih. Ničení deštných pralesů. Konzumaci delfínů místo tuňáků. Takovým věcem.“

„Nic podvratného?“

„Ne.“

„A co její osobní život?“

„Moc o něm nemluví.“

„Milenci?“

„Nikdo stálý.“

„Spolubydlící?“

„Žije sama.“

„Blízcí přátelé?“

Zavrtěl hlavou. „Nikdy se přede mnou o nikom nezmínila. Víte, patří k těm ženám, které jsou vdané za svoji kariéru.“

„Co její rodiče?“

„Nežijí.“

„Víte, jak se jmenovali? Kde bydleli?“

„Lituju. Umřeli dřív, než tady začala pracovat.“ Ve své dychtivosti, aby vypadal důležitě a informované, skoro zapomněl, že se vybavují o Barrii, a ne o protřelém kriminálníkovi. Bodlo ho špatné svědomí.

Barrie dovedla být pěkně otravná, ale necítil se nejlíp, že se o ní tak otevřeně baví s federály.

„Má nějaký problém? Dopustila se něčeho?“

„Je to jenom běžný postup.“ Sedící agent se zvedl. „Zavolala a ptala se, jak se daří první dámě. Projevovala nápadně neobvyklý zájem o paní Merrittovou a o to, kde se nachází.“

Howie se uvolnil. „No jo, volala jako kamarádka. Dost se sblížily, když s ní dělala Barrie rozhovor.“

Druhý agent prohodil: „Bílý dům bývá podezíravý, když se někdo všetečně vyptává na prezidenta nebo jeho rodinu.“

Oba agenti poděkovali Jenkinsovi a Howiemu, že jim věnovali čas, a odešli.

Howiemu se nepodařilo tak snadno zmizet. Jenkinsův zamračený pohled byl jako okovy kolem jeho kotníků. „Víte něco, co jste neřekl?“ zeptal se.

„Ne, pane.“

„A co ta věc, co po ní jde?“

„Jak jsem jim řekl, pane Jenkinsi, přísámbůh, nevím. Ale Barrie říkala, že Watergate vedle toho bude vypadat směšně.“

„Takže v tom je politika?“

„To neříkala. Jenom že je to něco velkého.“

Jenkins na něho panovačně namířil prstem. „Žádný radikální šílenec v mojí televizní stanici pracovat nebude, to nestrpím.“

„Barrie není šílená, pane. Je to dobrá reportérka. Sám jste jí to řekl ve svém dopisu.“

„Nikdy jsem jí žádný dopis neposlal. O čem to sakra melete, Frippe?“

„Georgi?“

Vanessa si nebyla jistá, jestli ji je slyšet, ale doktor na ni pohlédl a usmál se. „Jsem rád, že jste se probudila. Jak se cítíte?“

„Moc dobře ne.“ Bylo jí zle od žaludku a dělalo jí potíže na něho zaostřit, rozplýval se jí před očima a viděla ho několikrát. Matně si vybavovala nějakou ošklivou scénu. George jí dal injekci, aby ji uklidnil. Připadalo jí to hrozně dávno. „Co to se mnou je? Kde je David?“

„S panem prezidentem jsme se shodli, že potřebujete naprostý klid na lůžku, tak jsme vás přestěhovali sem.“ Popleskal ji po paži, ale pravděpodobně by jeho dotek necítila, kdyby neupírala pohled na svoji ruku, kde měla zavedenu kapačku, kterou jí do žil vtékala čirá tekutina.

Její pozornost přitáhl pohled na druhé straně postele. Usmívala se na ni ošetřovatelka. „Jsem Jayne Gastonová,“ řekla. Bylo jí asi pětapadesát, měla příjemný, kulatý obličej a krátké prošedivělé vlasy.

„Paní Gastonová u vás zůstane nepřetržitě,“ řekl George konejšivě.

„Skvěle se o vás stará a doposud jste byla ideální pacientka.“

Vanessa byla zmatená a dezorientovaná. Pokoj jí připadal nejasně známý, ale nemohla se upamatovat, kde jej už viděla. „Proč dostávám infuzi?“

„Aby byla jistota, že nebudete dehydratovaná,“ vysvětlil jí lékař.

„Neudržela byste žádné tekutiny.“

Sestra jí měřila krevní tlak.

„Jsem nemocná?“ zeptala se Vanessa a najednou ji přepadla panika.

Co jí neřekli? Měla nehodu a přišla o nohu? Má rakovinu v posledním stadiu? Postřelili ji?

Ty hrůzostrašné možnosti okamžitě vystřídala děsivá realita – umístil ji sem David.

„Kde je David? Chci s ním mluvit.“

„Pan prezident je dnes na západním pobřeží,“ sdělil jí George s vlídným úsměvem na tváři. „Ale jsem přesvědčen, že se večer vrátí.

Možná s ním později budete moct mluvit.“

„Proč potřebuji ošetřovatelku? Umírám?“

„Samozřejmě že ne, paní Merrittová. Zůstaňte ležet,“ řekl George a zlehka jí zatlačil na rameno, když se pokusila si sednout. Pohlédl na Jayne Gastonovou. „Raději ji ještě trochu zklidníme.“

„Ale, doktore Allane –“

„Prosím, paní Gastonová.“

„Zajisté, pane doktore.“ Odešla z místnosti.

„Kde je otec?“ zeptala se Vanessa, a dokonce i jí zněl vlastní hlas malátně a jako z velké dálky. „Chci vidět tatínka. Zavolejte mu.

Řekněte mu, ať pro mě přijde.“

„To bohužel nemůžu udělat, Vanesso. Ne bez Davidova souhlasu.“

Sestra se vrátila s injekční stříkačkou. Dala Vanesse injekci do stehna.

„Rychleji se vzpamatujete, když nás necháte, abychom se o vás starali,“ řekl jí George jemně.

„Co je mi? Už se dítě narodilo?“

Jayne Gastonová pohlédla na doktora Allana. „Chudinka. Myslí si, že je pořád ještě těhotná.“

George zachmuřeně přikývl.

„Moje dítě,“ vzlykla Vanessa. „Máte moje dítě?“

„Půjdeme, aby mohla odpočívat.“

„Ne, prosím,“ vypravila ze sebe chraptivě. „Neopouštějte mě.

Všichni mě nenávidíte. Vím, že ano. Proč mi to neřeknete? Můj chlapeček je mrtvý, že je mrtvý?“

Doktor Allan pokynul sestře, aby ho následovala z místnosti. Paní Gastonová za nimi tiše zavřela dveře. Vanessa se pracně snažila na něco si vzpomenout. Bylo to důležité, ale nedokázala si to vybavit.

Musela přemýšlet, musela si vzpomenout. Tohle bylo něco, co by si měla pamatovat. Co to bylo?

Potom z hloubi duše zasténala. Vzpomněla si na neživé tělíčko, jež zvedla z postýlky. Slyšela ozvěnu vlastního křiku, přesně tak, jak se rozlehl chodbami Bílého domu. „Moje dítě,“ vzlykala. „Moje dítě.

Ach bože. Mrzí mě to.“

Místo aby ji mučivá úzkost oslabila, vzpružila ji. Neměla jasno v tom, co udělá, ale věděla, že tady nemůže zůstat bezmocně ležet. Bez ohledu na bolest odtrhla leukoplast, která jí přidržovala jehlu na hřbetu ruky. Jen co jí přestala překážet, potlačila nevolnost a vytáhla si z žíly malý katétr.

Když se zkusila posadit, cítila se, jako by měla na prsou kovadlinu, která ji tlačí k posteli. Sebrala všechny zbytky sil a nakonec se zvedla do sedu. Pokoj se zakymácel. Stromy, které viděla oknem, jako by rostly ze země v pětačtyřicetistupňovém úhlu. Začala dávit, ale nasucho.

Mozek zřejmě nedokázal předávat pokyny do nohou. Zabralo jí to pět minut a stálo ji to neuvěřitelné úsilí, aby je sesmekla přes okraj postele. Potom jí nohy klimbaly nad podlahou a ona potlačovala nevolnost a neustálé návaly závrati. Nakonec sebrala dost odvahy a sil, svezla se z okraje matrace a položila nohy na podlahu.

Nohy ji neunesly. Zhroutila se vedle postele, zůstala tam ležet, vzlykala, pracně oddychovala. Byla příliš slabá, aby se dokázala postavit, příliš slabá, aby jenom zavolala o pomoc. Přála si umřít.

Ne. Ať se propadne, jestli jim to takhle ulehčí.

Odhodlaně se začala plazit jako nějaký jednoduchý tvor a pomáhala si rukou, nohou, ramenem, patou jako panožkou a tak se po malých kouscích sunula kupředu.

Když se konečně doplazila ke dveřím, byla zalitá potem. Vlasy a noční košili měla přilepené k pokožce. Stočila se do klubíčka a odpočívala, a jak na ní pot stydl, chvěla se zimou.

Konečně zvedla hlavu a podívala se na kulatou kliku. Připadala jí nedosažitelná jako Měsíc. Zkusila zabušit na dveře, ale jenom do nich chabě pleskala. Tak přitiskla dlaně na chladné dřevo a škrábala se nahoru, napínala svaly paží a hrudi, až se jí podařilo dostat pod sebe jednu nohu, pak druhou a zvednout se na kolena.

Oběma rukama kliku uchopila a podařilo se jí s ní otočit. Zároveň se zhroutila na dveře. Otevřely se a ona vypadla na chodbu, přistála tvrdě na rameni a do paže jí vystřelila bolest.

„Paní Merrittová! Ach bože! Doktore Allane!“

Pokřikující hlasy, dupot nohou. Ruce, které ji berou v podpaží a zvedají.

Ochablá a vyčerpaná se potácela mezi dvěma agenty tajné služby, kteří ji odnášeli zpátky do postele.

George Allan je odstrčil stranou. „Děkuji, pánové.“

„Neměl bych zavolat sanitku, doktore Allane?“ zeptal se jeden.

„To nebude nutné.“ Poslechl si stetoskopem její srdce. „Paní Gastonová, připravila byste další intravenózní výživu?“

Druhý agent se zeptal, jestli by neměl zavolat prezidentovi nebo panu Martinovi. Lékař odpověděl, že mu zavolá sám, jakmile bude paní Merrittová stabilizovaná.

„Připoutáme ji,“ řekl George ošetřovatelce. „Paže a nohy.“

„Není to přehnané?“

„Nemůžeme riskovat, že se dostane z postele a znovu upadne, paní Gastonová.“

„Ráda jí pomůžu, když bude chtít vstát, pane doktore. Ve skutečnosti by jí mohlo prospět, kdyby se zvedla z postele. Myslím, že dostává příliš uklidňujících léků.“

„Oceňuji vaši starostlivost,“ řekl George, ale tón jeho hlasu ho usvědčoval ze lži. „Já ovšem vím, co je pro pacientku nejlepší. Řiďte se laskavě mými příkazy, jež jsou rovněž příkazy prezidenta Spojených států. Ujasnili jsme si to?“

„Ano, doktore Allane.“

Vanessa měla oči zavřené, ale většinu jejich rozhovoru sledovala, ačkoliv jí unikal význam některých slov. Proč by nemohla vstát z postele, když chce?

Kde je David?

Kde je otec?

Kde je ona sama?

Možná v pekle.

Ne, určitě v pekle.

„Kde?“

„Ve Wyomingu.“

„Zatraceně!“

Potom co Spence tu špatnou zprávu prezidentovi sdělil, umlkl a jen poklusával vedle něho. Vodopád slov, který následoval, byl víc než šťavnatý. Merritt se uchýlil k výrazům, jež pochytil od svého otce, který pracoval v loděnici v Biloxi.

Merrittův původ vyšel najevo během první kampaně o křeslo v Kongresu. V době, kdy kandidoval na prezidenta, bylo mezi voličskou veřejností dobře známo, že nežil životem bohatých a privilegovaných.

Jeho matka pracovala jako kuchařka ve školní jídelně, ale s dvojím příjmem rodina málokdy vyšla. Nikdy se nezmohli na vlastní bydlení.

Bydleli v pronajatém přívěsu v druhořadém kempu pro obytné přívěsy.

Místo aby se snažil svoje skromné začátky skrývat, volební tým ho představoval jako ztělesnění amerického snu. Byl to Abraham Lincoln jednadvacátého století. Popral se s neuvěřitelnou nepřízní osudu, aby se chopil nejvyšší funkce na světě. Vliv senátora Armbrustera mu velice pomohl, ale byla to především Merrittova vlastní inteligence a odhodlání, co způsobilo, že si ho Armbruster všiml.

Na veřejnost se ovšem nedostala ošklivá stránka chudoby mladého Merritta. Všeobecně se nevědělo, že oba jeho rodiče byli alkoholici.

Víceméně se o sebe staral sám dávno předtím, než se jeho rodiče příhodně upili k smrti. Poprvé a naposled, kdy si povolil a opil se, bylo v den, kdy pohřbil otce. Opil se, aby oslavil, že se osvobodil od dvou lidí, jimiž opovrhoval, co se jen pamatoval.

Nyní Spence vrhl na prezidenta pohled.

Jeho výbuch jako obvykle netrval dlouho. Zmlkl a provozoval jenom aerobní dýchání. Tuhle chvíli si Spence vybral, aby mu tu znepokojivou novinu sdělil, protože to byla záležitost osobní důležitosti a vyžadovala naprosté soukromí. Na běžecké stezce bylo nepravděpodobné, že je zaslechnou třeba jen agenti tajné služby, kteří se táhli pár metrů za nimi. Měli dost rozumu, aby se nedrželi příliš blízko, když prezident rozmlouval se Spencem. Všechno, co si mezi sebou ti dva sdělovali, bylo přísně tajné.

„Jak víš, že Barrie Travisová jela do Wyomingu?“ zeptal se prezident rozmrzele.

„Dva dny nebyla doma. Její pes je umístěný v psím hotelu.“

„Neptal jsem se, jestli je mimo město,“ odsekl Merritt. „Ptal jsem se, jak víš, že jela do Wyomingu.“

Spence se tím výpadem nenechal vyvést z míry. Považoval za slabost, když se někdo neuměl ovládat – a to i u prezidentů, zvláště u prezidentů. „Zatímco jsi byl v Kalifornii, mluvil jsem s tím chlápkem, co s ním pracuje.“ Pověděl Merrittovi o setkání s Howie Frippem v hospodě. „Je to pitomec, ale myslím, že neví, kam Travisová odjela, protože včera ráno vykládal v televizní stanici dvěma agentům FBI úplně totéž, co předtím mně. Říkali, že jeho strach přímo smrděl.

Kdyby něco věděl, tak to vyklopil.“

„Byl její dům prohledán?“

„Oficiálně ne,“ řekl Spence. „Neměli jsme příkaz k prohlídce ani pádný důvod, abychom jej obdrželi.“

„A co neoficiálně?“

„Neoficiálně ho prohledal nejlepší chlápek v tomhle oboru,“ sdělil Spence s chladným úsměškem. „Připadalo mu, jako by se snažila zamést za sebou stopy. Nenašel jedinou poznámku, útržek papíru, účet, nic, co by naznačovalo, že odjela a proč. Našel jedině několik knih z knihovny, které nevrátila ve výpůjční lhůtě. Všechny se vztahovaly k ženským psychickým problémům a syndromu náhlého úmrtí kojenců.“

Merritt si otřel zpocené čelo. „Pořád ještě po tom jde.“

„Soudím, že ano. Našli jsme její auto na parkovišti u Reaganova letiště, pak jsme začali kontrolovat seznamy cestujících všech letů v posledních dnech. Necestovala pod vlastním jménem a na žádném jejím účtu nebyla platba kartou.“

Prezident ustal v běhu. Spence se rovněž zastavil. Ochranka zůstala stát, ale nepřiblížila se.

„Správně. Když se její jméno neobjevilo na žádném seznamu, prověřili jsme cestovní kanceláře, až jsme objevili jednu, kde jí prodali letenku. Travisová cestovala pod jiným jménem a zaplatila hotově za letenku do Jackson Hole. Zaměstnanec aerolinek ji identifikoval podle fotografie.“

„Jela za Grayem.“

„Jela za Grayem.“ Spence se tvářil stejně vážně jako prezident. „To aspoň musíme předpokládat.“

Merritt se zadíval do neurčitá a nechával si to projít hlavou.

„Nemůže reportéry vystát. Myslím, že s ní nebude mluvit.“

„Hodláš to riskovat?“

„Krucinál!“ Merritt si setřepl kapičku potu ze špičky nosu. „Co když přijdeme pozdě? Co když s Grayem mluvila a co když jí něco řekl –“

„Potom se rýsuje možný problém,“ podotkl Spence.

„Rok před volbami si nemůžeme dovolit ani ,možný‘ problém.“

„Souhlasím.“ Spence a Merritt se do sebe zaklesli pohledem.

„Myslím, že si musíme zajistit mlčení té reportérky.“

Prezident přikývl a znovu se rozběhl. „Udělej, co považuješ za nezbytné.“

Spence s ním srovnal tempo. „Neprodleně na to dohlédnu.“

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

„Děláš si srandu? FBI?“

„Takhle to Howie říkal.“ Barrie se pozorovala v zrcadle a hovořila přitom meziměstsky s Dailym ze svého motelového pokoje v Jackson Hole. Dělá to to mizerné osvětlení v místnosti, nebo je tak bledá následkem sílícího neblahého tušení?

„Dva agenti přišli do WVUE a vyptávali se ho na mě.“

Převyprávěla Dailymu všechno, na co si z toho, co jí pověděl Howie, dokázala vzpomenout. „Vyděsili ho, až se z toho podělal. Doslova. Do detailů, které nesnesou opakování, mi popsal, co to udělalo s jeho střevama.“

„To není žádná legrace, Barrie.“

Dalším obranným mechanismem, který si v dětství vytvořila, byl ironický smysl pro humor. Tentokrát její důvtip tu vážnou situaci nijak nezmírňoval. Doufala, že Daily mávne nad jejím znepokojením rukou.

Místo toho je vypíchl. „Co myslíš, že to znamená?“

„Myslím, že to znamená, že jsi lidi znervóznila.“

„Jaké lidi?“

„Možná jenom Daltona Neelyho. Tvoje opakované telefonáty tiskového mluvčího Bílého domu otrávily; naznačují, že o stavu první dámy neříkal ani zdaleka pravdu. Naznačuje ti, aby ses stáhla, tím, že se na tebe začali vyptávat.“

„A když to neudělám?“

„Potom by to mohlo mít dopad až v Oválné pracovně,“ povzdechl si. „Co si o tom myslel Howie?“

„Jemu a Jenkinsovi řekli, že je to pouze rutinní postup. Na to jim Howie řekl, že se o Vanessu zajímám, protože jsme se při nedávném interview tak spřátelily.“

„Spokojili se s tím?“

„Vypadalo to tak. Pravděpodobně to tím skončilo.“

„Pravděpodobně.“

Po chvilce poznamenala: „Shodujeme se na něčem, Daily, čemu ani jeden nevěříme.“

Na okamžik se odmlčeli, v telefonu se ozýval jenom Dailyho sípavý dech. Nakonec se zeptal: „Skoro jsem zapomněl, jaký byl Bondurant?“

Srdce jí udělalo kotrmelec. Jaký byl Bondurant? V posteli, nebo mimo ni? V posteli byl úžasný. Mimo ni… „Jak jsem čekala.

Nevlídný. Skoupý na slovo.“

„Takže tě nepřivítal s otevřenou náručí?“

Vlastně přivítal. „No, tak docela ne.“

„Vrhl na tu věc nějaké světlo?“

„Ani záblesk. Rozhodně ne záměrně. Jsem přesvědčená, že mezi ním a Vanessou byl nějaký silný cit. Alespoň z jeho strany.“

„Myslíš, že spolu něco měli?“

„Ať už mezi nimi k něčemu došlo, nebo ne, citově se z toho ještě nedostal. V nehlídaném okamžiku se zmínil, že ona musí procházet peklem. Předpokládám, že mluvil o jejím zármutku nad smrtí dítěte.“

„Nikdy nic nepředpokládej, Barrie. Copak neposloucháš? Nic ses nenaučila? Shromažďuj fakta. “

„Teda, znovu se za ním nerozjedu, jestli navrhuješ tohle. Řekl mi, ať zapomenu na reportáž, krátce a dobře, ať zapomenu na něho. To druhé udělám, ale reportáž mít budu, dopracuju se k ní i bez Bonduranta.“

„Co to s tebou je?“

„Nic se mnou není.“ Ach bože, to by snad umřela, kdyby se Daily někdy dozvěděl, jak obětovala svoji žurnalistickou integritu a objektivitu několika minutám sexuálního vytržení.

„No dobře,“ řekl nepřesvědčené. „Jenom máš v hlasu takový obranný tón.“

„Dělá mi starosti ta moje reportáž.“

„Takže v tom budeš pokračovat?“

„To rozhodně. Odkdy chodí FBI navštěvovat zaměstnavatele bezvýznamné reportérky? Čím víc dveří se přede mnou uzavírá, tím víc jsem přesvědčená, že tady má někdo co skrývat.“

„Kdy se vracíš?“

„Zítra. Budu sledovat stopu ve Washingtonu. Něco nového o Vanesse?“

„Pořád ty staré známé kecy.“

„Zavolám ti zítra večer, až dorazím domů. Jsi v pořádku?“

„Je mi bezvadně,“ prohlásil, ale vůbec to tak nevyznělo. „Barrie?

Jestli jsi zakopla o něco opravdu ošklivého… No, jenom buď opatrná, ano?“

Jeho starostlivost ji dojala, takže se jí po něm zastesklo. I potom, co zavěsila, podržela ruku na sluchátku, jak nechtěla přerušit ten citový kontakt. Daily byl pro ni spíš rodina než přítel, choval se k ní jako rodič víc, než se k ní kdy chovali její vlastní rodiče.

Malátně odešla do koupelny a začala se svlékat. Zrcadlo nad umyvadlem nebylo o nic laskavější než to nad toaletním stolkem v pokoji. Vypadala příšerně. To, co zbylo z jejího nalíčení, bylo šestatřicet hodin staré. Zaschlo jí v jemných vráskách kolem očí, které jí ještě víc zapadly. Bylo jí třicet tři. Jak bude vypadat ve třiačtyřiceti?

Třiapadesáti? Neměla možnost srovnání. Její matka se takového věku nedožila.

Odhrnula koupelnový závěs a pustila vodu. Vyjekla, když jí voda dopadla na hruď, a pohlédla na sebe, proč ji to tak štípe. Na prsou měla jemné, růžové odřeniny. Po jeho vousech.

Co to, proboha, provedla?

Sklonila hlavu pod sprchu a přála si, aby jí z ní prudký proud vody vytloukl vzpomínky na Graye Bonduranta. Nahý byl hubený, houževnatý a pružný. Jeho tělo postrádalo hladkou dokonalost mládí.

Už mělo leccos za sebou. Ale díky šrámům a jizvám bylo jeho tělo o to přitažlivější, stejně jako vypadal jeho obličej zajímavěji s prošedivělými spánky a vráskami kolem očí.

Potřebuju si odpočinout, pomyslela si a vetřela si šampon do vlasů.

Únava a stres ji emocionálně oslabovaly, takže nebezpečně zabředala do přemýšlení. Nejdřív o Dailym. Potom o rodičích. Teď o vysokém, štíhlém muži s pronikavýma modrýma očima a krutými ústy.

Copak tě tvůj táta neměl rád?

Ne, pane Bondurante, neměl. Ani moji matku neměl rád.

Kdyby ano, proč by ji podváděl? Proč se po celé manželství dopouštěl cizoložství? Proč lhal a zapíral, když mu to vyčítala, a tahal ji do těch ukřičených sprostých hádek, jež naplňovaly Barriiny noci trápením a strachem? Proč neustále trápil svoji rodinu svými zálety, dokud neumřel na srdeční záchvat v hotelovém pokoji v Las Vegas, při tom, když mu ženská, s kterou to ten měsíc táhl, mazala slabiny gelem s kokosovou vůní? Neměl ani tolik ohledů, aby umřel slušným způsobem.

A co udělala Barriina pošetilá, hloupá matka? Pokárala ho za to, že porušil manželské sliby? Vynadala mu, že zanedbává jejich dceru, že je tak zaměstnaný proháněním ženských, že si nevšiml, jak z dětství přechází do dospívání? Hádala se s ním, že je necitelný, nevšímavý otec, že by druhého takového těžko pohledal? Řekla vůbec po jeho smrti někomu, jaký to byl pacholek a že takový byl vždycky?

Ne. Uspořádala mu velkolepý pohřeb a potom šla domů, a protože bez něho nedokázala žít, spolykala lahvičku prášků.

Dva pohřby v jednom týdnu.

Ano, pane Bondurante, dotkl jste se obnaženého nervu. To je jisté.

Vystoupila ze sprchy a sáhla po ručníku. Četla knihy, sledovala různé talk show. Obeznámila se s psychologií. Dívky odmítané svými otci se zpravidla vydaly dvojí cestou. Buď se z nich stávaly nymfomanky, které vyhledávaly lásku a pozornost v kterékoliv formě u každého muže, kterého potkaly, nebo muže naprosto odmítaly, obvykle ve prospěch jiných žen.

Barrie neudělala ani jedno ani druhé.

Nestala se z ní běhna, která touží po mužské pozornosti, jež jí dodává vědomí vlastní ceny. Ani se nevydala tou druhou cestou. Její sexuální apetit dokázali probudit jen muži. Když byla s takovým, který jí připadal fyzicky přitažlivý, svým způsobem okouzlující a do jisté míry inteligentní, velice si sex užívala. Jejím neochvějným pravidlem bylo, že ona sama určovala kdy, kde a v jakém rozsahu se to bude odehrávat. Pravidla stanovovala sama.

Až do té epizody z dnešního rána.

Nikdy se takhle nepřestala ovládat. Takhle se neopatrně, bezhlavě, neuváženě oddat vášni bylo riskantní pro psychiku. Příklad za všechny, její matka. Barrie si slíbila, že nebude opakovat fatální chybu své matky a slepě se nezamiluje a nepřipustí, aby se na tuto lásku šlapalo.

Svoje tělo poskytne, když po tom zatouží a okolnosti to dovolí, ale slíbila si, že hlava a srdce zůstanou vždycky mimo.

Gray se probudil právě včas, aby uviděl, jak mu na obličej dopadá polštář.

Instinktivně zkusil hmátnout pod polštář po pistoli, ale něčí kolena mu tiskla paže k bokům a útočník se nad ním krčil. Napínal svaly a zápasil. Prohnul tělo. Snažil se zalapat po vzduchu, který nebyl.

A ten mizera se smál.

Gray ten smích rozpoznal o zlomek vteřiny dřív, než polštář odletěl stranou. Skláněl se nad ním rozesmátý obličej Spencera Martina.

„Nějak tady na těch hranicích měkneš, kamaráde.“

Gray ho ze sebe shodil a překulil se z postele. „Ty zatracenej blázne.

Mohl jsem tě zabít.“

„Nepopletl sis to?“ řekl Spence, pořád ještě rozchechtaný. „Já mohl zabít tebe.“

„Co tady sakra děláš, takhle se vkrást do mého domu, to má být legrace? Proboha, kolik je hodin? Potřebuju na záchod.“

„Já jsem taky rád, že tě vidím, Grayi.“ Spence za ním šel až ke dveřím koupelny. „Zhubl jsi o nějaké to kilo.“

Gray sáhl po modrých džínách, které visely na dveřích. Když se do nich soukal, přejel svého bývalého kolegu hodnotícím pohledem. „A tys jich pár nabral. Kuchař v Bílém domě pořád ještě zná svoje řemeslo.“

Spence se nepřestával zubit, což byla u něho vzácnost. „Víš, co mi od té doby, cos odešel, nejvíc chybělo?“

„Můj šarm?“

„Jeho naprostý nedostatek. Většina lidí mi pochlebuje. Jsem prezidentův důvěrný poradce a nejlepší přítel. Můžu být jak chci hrubý, lidi mi i tak lezou do zadku. Ale ty ne, Grayi. Ty se chováš ke každému stejně. Stejně hnusně,“ dodal.

„To proto jsi tady? Že jsem ti chyběl?“

Vedl Spence domem do kuchyně. Měl v domě jenom jedny hodiny a ty byly nad sporákem. Zkontroloval si, kolik je. Skoro bílý den.

Uběhlo čtyřiadvacet hodin od chvíle, kdy se v téhle místnosti vybavoval s Barrií Travisovou. Ta znepokojující symetrie mu neunikla.

„Nikdy s tebou nebyla velká sranda, Grayi. Ale nebylo marné mít tě nablízku. Vždycky na tebe byl spoleh.“

Vrhl na Spence významný pohled. „Jo, to byl, viď? Byl jsem tam, když jsi mě nejvíc potřeboval.“ Pár vteřin mu hleděl do očí, potom pohled odvrátil. „Kávu?“

„Prosil bych. Máš něco k jídlu?“

Připravil vydatnou snídani, podobnou té, kterou měli s Barrií předchozího dne.

V tichu se ozýval jenom chřestot příborů na talířích. Po chvíli se Spence zeptal: „To je to tady vždycky takové?“

„Jaké?“

„Takové tiché.“

„Ne.“ Gray upíjel kávu. „Obvykle je větší ticho. Nikdo tady nemluví.“

„Samotář Gray,“ podotkl Spence. „Silný a mlčenlivý, chrabrý hrdina, který se neusmívá, vyhýbá se zájmu veřejnosti a vyhledává osamělý život. Hergot! To je materiál pro legendu. Kdo ví? Možná za sto let o tobě budou školní děti zpívat lidové písně.“

Gray na to nic neřekl.

Po oné misi za záchranu rukojmí ho oslovili vydavatelé a filmoví producenti, dychtící po tom, aby jeho dobrodružství ze skutečného života přeměnili na zábavu. Nabídli mu ohromující částky peněz, pro něho to ale nebylo ani pokušení. Našetřil si dost, aby si mohl koupit tenhle dům a pozemky a po zbytek života pohodlně žít. Chtěl jenom jedno: vypadnout ze všeho, a to se mu taky podařilo.

Odnesl nádobí ze stolu, vrátil se s konvicí kávy a oběma dolil.

Nakonec zavedl řeč znovu na to, proč Spence do Wyomingu přijel.

„Kvůli tobě. Takhle jednoduché to je,“ pravil Spence. „David mě poslal do Seattlu něco vyřídit. Řekl jsem si, že se tady zastavím a podívám se na tebe, když musím stejně letět tudy.“

Možná David vyslal Spence za nějakým úkolem, ale nic, co kdy Spence dělal, nebylo přímočaré. Každý jeho krok obsahoval množství důvodů. Tímhle způsobem se kryl. Měl ústupové pozice, na něž se stáhl, pokud nějaký kontrolní mechanismus, zabudovaný do federálního systému, začal nějakou akci příliš bedlivě zkoumat.

Spence byl v celé jejich pěchotní a průzkumné divizi bezvýhradně nejlepší. Vynikajícím způsobem ovládal všechno: zbraně, špionáž, jak přežít. Neznal strach. Spence byl robot. Graye by nepřekvapilo, kdyby mu v lebce našel místo mozku počítač. Nebo v hrudi, na místě, kde by mělo být srdce, stroj.

A s absolutní jistotou věděl, že člověk, který naproti němu sedí u snídaně, nemá žádnou duši.

„Lžeš, Spenci.“

Spencer Martin ani nemrkl. „Zásah, lžu. A ani nevíš, jak jsem rád, že jsi na to přišel, Grayi. Myslí ti to, jako vždycky. Neztratils postřeh.“

Předklonil se. „Chce tě zpátky.“

Přestože to Graye překvapilo, zachoval si svůj mrazivý klid.

„David tě potřebuje ve Washingtonu,“ naléhal Spence.

„To určitě.“

„Vyslechni mě.“ Spence pozvedl obě ruce dlaněmi nahoru. „Je to hrdý chlap. To ti přece nemusím říkat. Je paličatý a zarytý a nejtěžší je pro něho ustoupit nebo se omluvit, že se mýlil.“

„Tak poslal tebe, abys to udělal za něho.“

„Nedoprošuju se, ale žádám tě, abys kvůli Davidovi přesunul zadek do Washingtonu, kam patří.“

„Můj zadek patří přesně tam, kde právě je.“

Spence vrhl pohled na nádhernou scenérii za okny. „Nejsi žádný Grizzly Adams, Grayi.“

„Mám rád hory.“

„To já taky. Na lezení, lyžování a jódlování jsou prima. Nechej si to tady na dovolenou – ale vrať se se mnou do Washingtonu. Takhle se promarňují tvoje schopnosti. Prezident tě potřebuje. Já tě potřebuju.

Země tě potřebuje.“

„To je strhující projev. Kdo ti ho napsal? Neely?“

„Myslím to vážně.“

„Země mě potřebuje?“ Gray si pohrdavě odfrkl. „Nech si ty kecy.

Zemi je úplně fuk, jestli jsem živý, nebo mrtvý. Odvedl jsem práci, pro kterou mě vycvičili. Moje země ode mě víc nežádala a já rozhodně nežádal nic víc od ní. A tak by to mělo být.“

„No dobře, zapomeň na vlasteneckou povinnost. Co David?“

„Ten mě nepotřebuje. Zvolení má v kapse. Druhá partaj obětuje nějakého chudáka, aby kandidoval proti němu, ale ukáže se, že je to jenom nákladné cvičení v marnosti, protože David bude sloužit druhé období. Mě potřebuje asi tak, jako potřebuje nežit na zadku.“

„Tak ne.“

Spence se zvedl, protáhl a vyhlédl z okna. Slunce už vyšlo, takže výhled bral dech. Sníh na vrcholcích hor byl jako poprášený zlatem.

„Ta záležitost s Vanessou je jako časovaný granát,“ prohodil Spence.

„Jaká ‚záležitost‘?“

Spence se otočil. „To úmrtí dítěte. Je kvůli tomu celá rozhozená.“

„To by byla každá máma.“

Spence zavrtěl hlavou. „Je v tom ještě něco. Zármutek rozjel její další problém. Podstata je, že nemůže zůstat o samotě.“ Pověděl Grayovi, že je Vanessa v Highpointu v péči George Allana a ošetřovatelky na plný úvazek. „David se obává, že provede něco šíleného.“

„Že by si ublížila, to chceš říct?“

„To se všichni domnívají. Ať už tak nebo tak, David si myslel, že kdyby ses vrátil, mohlo by to na ni mít stabilizující účinek.“

„Má mnohem větší důvěru v moje léčitelské schopnosti, než za co skutečně stojí. Kromě toho bych nemohl jeho ženu nijak ovlivnit. Co ode mě David očekává?“

„Že oslabíš nové klepy o jejich manželství,“ odpověděl Spence bez obalu. „Vanessa byla poslední dobou hodně pryč. Víš, jak lidi mluví.

Začaly se šířit klepy.“

Dobré manželství by Davidovu znovuzvolení hodně pomohlo.

Manželství v rozkladu by byla katastrofa. Kdyby se vrátil, ty drby by jednou provždy ustaly. David řekněme dovede odpouštět, ale nikdy by znovu nezaměstnal člověka, který byl milencem jeho ženy.

Gray zatínal zuby tak pevně, až ho bolela čelist. Pod stolem svíral ruce v pěst.

„Situaci komplikuje ta reportérka,“ pokračoval Spence. „Barrie Travisová. Klade některé příliš osobní otázky, než aby to bylo příjemné. Není zrovna důvěryhodná.“ S paží položenou na notebooku, bez kterého neudělal krok, stručně shrnul profesní historii Barrie Travisové. „Od té doby, co jí Vanessa poskytla to interview, vystupuje jako nejlepší přítelkyně a důvěrnice první dámy. Všechno zvorá, ale nezajištěné dělo může někdy představovat nejhorší ohrožení.“

„Představuje hrozbu. Byla tady.“

„Tady? Kdy?“

„Včera.“

Spence si přejel rukama přes obličej. „Domnívali jsme se, že jenom čenichá kolem Washingtonu, ale když tě vyhledala tady, myslí to vážně.“

„To teda myslí. Měla plnou kabelu výstřižků z novin o mně a o Vanesse. Udělala domácí úkol a pochlubila se s ním, aby jí to něco vyneslo. Jasně jsem se vyjádřil, že jí o Merrittových nemám co říct a že mě nezajímá nic, co mi o nich může sdělit ona.“

„Říkala o nich něco?“

Gray se uchechtl. „Tak na tohle se připrav, kamaráde. Myslí si, že Vanessa dítě zabila a jenom tvrdí, že to byla smrt v kolébce.“

„Doufám, že si děláš srandu.“

„Dělal jsem si snad někdy srandu?“

„Proboha,“ zašeptal Spence. „Věděli jsme, že má pitomé nápady, ale… Opravdu si myslí, že by mohla Vanessa něco takového udělat?

To je absurdní!“

„Ovšemže je.“

„Nemusím ti říkat, jak by to uškodilo nejen Davidovi a celé kampani v příštím roce, ale Vanesse, kdyby ta Travisová v tomhle smyslu něco utrousila. Vanessa je teď velice křehká. George musel zvýšit dávky léků, aby ji udržel v rovnováze. Vypěstovala si značnou lásku k vínu, což celý problém ještě prohlubuje. Kdyby se teorie té Travisové dostala na veřejnost, Vanessa by se úplně složila.“

Gray přímo viděl, jak to Spencovi v mozku tiká, jak uvažuje ve vymezených kolejích: chránit a zachovat úřad prezidenta pro Davida, a tím pro sebe.

„Kde je ta Travisová teď?“

Gray pokrčil rameny. „Asi na cestě do Washingtonu. Řekl jsem jí, ať vypadne.“

Spence se zvedl od stolu. „Abych radši zavolal do Washingtonu.

David o tom bude chtít okamžitě vědět.“

„Telefon je v ložnici na nočním stolku.“

„Díky. A mimochodem, snídaně byla skvělá,“ prohodil Spence přes rameno, když vycházel z kuchyně.

Gray pustil rádio, aby si poslechl zprávy a předpověď počasí, a přitom uklízel kuchyň. Metodicky uložil potraviny, které by se zkazily, do ledničky, ostatní do spíže.

Během uklízení věcí vytáhl zásuvku, kam ukládal větší kuchyňské potřeby, a vyměnil lopatku s dlouhou rukojetí za berettu.

Pak roztočil kohoutky a dřez se začal plnit horkou vodou. Přidal prostředek na mytí nádobí a ponořil špinavé nádobí do vody. Začal je umývat a přitom nespouštěl pohled z toasteru. Když jeho chromovaný povrch odrazil pohyb za jeho zády, vytrhl pistoli, kterou měl za pasem, bleskurychle se otočil a vystřelil.

Z ruky s pistolí odkapávaly mydlinky na kuchyňskou podlahu.

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

Barriin zpáteční let do Washingtonu byl dlouhý a neklidný. Na Reaganově letišti panoval zmatek jak na tureckém bazaru. Potom, co si vyzvedla vůz z parkoviště a odjela do televizní stanice, byla úplně vyčerpaná. Doufala, že se tam proplíží, zkontroluje si poštu a vzkazy a zmizí, aniž by ji někdo zahlédl nebo se s někým musela vybavovat.

V elektronické poště neměla nic, čtyři vzkazy měla v hlasové schránce. Dva byly od známých, jeden z čistírny s tím, že se jim nepodařilo vyčistit jí skvrnu na halence, a ten poslední od té bláznivé Charlene, která chtěla vědět, proč Barrie neodpovídá na její telefonáty.

Barrie přemýšlela, co má Charlene za horkou novinku: infiltraci teroristů do chlapeckých skautských oddílů, mafiánskou aktivitu mezi Eskymáky, kyanid v kukuřičných lupíncích?

„Chudák,“ zamumlala Barrie, když ty vzkazy vymazávala. „Možná je jenom osamělá a chce si s někým popovídat.“

„Kdo jako?“

„Hergot, Howie,“ rozkřikla se a otočila se s otáčecí židlí. „Máš z toho nějaké ujeté potěšení, že se ke mně takhle přikradeš a k smrti mě vyděsíš?“

„Kdybys neměla špatné svědomí, tak bys nenadskočila.“

„Nezačínej. Mám mizernou náladu.“

„Fakt?“ zvolal pištivě. „Co mám říkat já? Já ti kryl záda, když sem přišli federálové. To mně jsi lhala a udělala jsi ze mě před Jenkinsem vola. Dopis, cháchá.“

„Mrzí mě to, Howie, opravdu. Nelhala bych, kdyby to nebylo nutné.“

Zvedla se k odchodu, ale zastoupil jí cestu. „Po čem to jdeš, Barrie?

Řekni mi to.“

„Dokud toho nebudu mít víc, tak ne.“

„Proč jsi s sebou nevzala kameramana?“

Vrtalo jí hlavou, kdy tady toho Einsteina napadne, že nepožádala, aby s ní jel kameraman, když jde po něčem velkém.

„To by bylo předčasné, brát s sebou kameramana. Budeš první, kdo se dozví, že je někdo připravený učinit výpověď na kameru.“

Zatvářil se odporně. A ještě odporněji. „Mám jenom pár let do důchodu. Jestli si myslíš, že si kvůli tobě podělám penzi, tak to se pleteš. Už tak to bylo s tebou velký riziko tě přijmout, ale já to risknul.“

„Za což ti budu navěky vděčná. Ale právě jsem překonala dvě časová pásma. Jsem utahaná, rozlámaná, a pokud jde o hygienu, tak ta taky není nic moc. Vyzvednu si psa a jdu domů do postele. Dobrou noc.“ Protáhla se kolem něho.

„Tak jo, klidně se zahrabej, ale nečekej, že mě stáhneš s sebou! To je naposledy, co jsem šel kvůli tobě na kobereček.“ Už byla skoro z doslechu, když ji na rozloučenou šlehl jedovatým: „A vypadáš pekelně.“

Uvažovala o tom, že nechá Cronkita v psím hotelu přes noc, ale pak se rozhodla, že potřebuje společnost. Kromě toho jí bylo proti mysli nechávat ho zavřeného déle, než bylo nutné.

Dorazila k psímu hotelu pár minut před zavřením. Jak zaměstnanci, tak Cronkite měli nesmírnou radost, že ji vidí. „Je dobře vychovaný, ale strašně rozmazlený,“ řekla jí mladá žena, když jí Cronkita předávala.

„Jo, já vím, je to ale princ mezi psy.“ Barrie si klekla a čechrala mu kožich, zatímco ji unešeně olizoval.

Jeho nadšení cestou domů neopadlo. „Slibuju, že dostaneš něco dobrého, jen co budeme doma,“ řekla mu, sotva vystoupili z vozu.

„Jenom se, prosím tě, uklidni.“ Protože někdo parkovací místo před jejím domem zabral, musela zaparkovat na jiném o půl bloku dál.

„Cronkite, prosím tě!“ Pětačtyřicetikilový pes zatáhl za vodítko.

Věděl, že už je skoro doma, kde na něho čeká něco na zub, a mohl se skoro zbláznit.

„No dobře, dobře.“ Odepnula mu vodítko. Buď ho mohla pustit, nebo se nechat táhnout. Jen co byl volný, zlomek vteřiny letěl vzduchem, pak se rozběhl po ulici a drápy mu cvakaly na chodníku.

„Běž psími dvířky,“ křikla za ním. Natáhla se dozadu pro kabelu a zavazadlo.

Náraz výbuchu ji udeřil jako obří ruka a srazil ji pozpátku na zem.

Do nočního nebe vystřelila gigantická ohnivá koule a zalila celé okolí přízračnou rudou září pekla.

„Ach božebožebožebože!“ Podařilo se jí zvednout se na všechny čtyři. Pár vteřin dokázala jenom zírat na peklo o půl bloku dál. V

místech, kde předtím stál její dům. Nad ním vířil černý dým a zakrýval srpek měsíce.

Dlouhou chvíli se ohromením nedokázala pohnout, pak přišel ke slovu adrenalin. Opile se kymácela, ale zvedla se na nohy a rozběhla se po chodníku. Alespoň se o to pokusila, ve skutečnosti ale spíš klopýtala.

„Cronkite!“ Její výkřik byl o něco málo víc než zakrákání.

„Cronkite! Ke mně, chlapče!“

Klopýtala po cihlové cestičce, jež vedla k jejím hlavním dveřím, a neuvědomovala si žár.

„Zbláznila jste se, dámo?“

Zezadu ji popadly něčí ruce a stáhly ji zpátky.

„Pomozte mi někdo,“ zvolal nějaký muž. „Chce jít dovnitř.“

Několik rukou ji popadlo a nepustilo dál. Zápasila, ale marně.

Odtáhli ji přes ulici do něčí zahrady, aby se jí nic nestalo. Snažila se promluvit srozumitelně, ale dokázala jenom vzlykat. „Cronkite!

Cronkite!“

„Myslím, že Cronkite je její pes.“

„Už ne. Jestli byl v tom domě, tak…“

„Ví někdo, co se stalo?“

„Čí to byl dům?“

Barrie si jenom matně uvědomovala hlasy kolem sebe. Sousedé vybíhali z domů. Ulice a chodník byly nyní plné čumilů. Zdálky se ozývalo ječení sirény.

Když si byli její sousedé, kteří to mysleli dobře, jistí, že se nevrhne do plamenů, pustili ji a šli se dívat na oheň. Stáhla se do živého plotu mezi zahradami a v hrůze pozorovala, jak se její dům rozpadá. Nikdo jí nevěnoval pozornost. Okolostojící se bavili mezi sebou a snažili se dát dohromady sled událostí.

„Už jsou tu hasiči. Projedou?“

„Doufám, že pokropí i naše střechy.“

„Byl někdo uvnitř?“

„Jenom pes. Někdo říkal, že to byl pes majitelky.“

Barrie zakvílela: „Cronkite,“ ale nikdo ji neslyšel.

To bylo její poslední slovo, pak se jí na ústa přitiskla velká ruka a někdo ji pozpátku protáhl živým plotem.

Zaječela, nebo se aspoň o to pokusila, ale ruka se na její ústa jenom ještě víc přitiskla. Zaryla podpatky do trávníku, ale ten, kdo ji držel, ji s trhnutím zvedl do vzduchu. Když se dostali do uličky za domem, kopala ho do holení s takovou silou, že ho přinutila, aby ji pustil. Byla ovšem volná jen na tak dlouho, že stačila upadnout a odřít si kolena o chodník. Vřískla, ale v tom hluku a zmatku lidí a hasičských vozů nemohl být její výkřik v žádném případě slyšet.

Škrábala se na nohy, ale znovu ji někdo sevřel v medvědím objetí, které jí vyrazilo dech. „Buď zticha, nebo bude zle!“

Uvěřila mu a už nekladla odpor, když ji táhl přes další zahradu, přes uličku a ještě jednu zahradu. Nakonec došli k vozu zaparkovanému o dvě ulice dál, než stál její vůz.

Když její únosce sáhl po klice, zaťala mu zuby do masité části dlaně a zabořila mu loket do břicha. Trhl sebou a zdušené zaklel. Barrie sprintem vyrazila. Její svoboda neměla dlouhého trvání. Popadl ji za vlasy a zastavil.

Otočil ji k sobě a zatřásl s ní takovou silou, že měla strach, že jí poláme kosti v těle. „Přestaň se se mnou prát, zatraceně! Snažím se tě udržet naživu.“

Když se jí mozek přestal třást, uvědomila si, že je ve společnosti Graye Bonduranta.

„Máš s sebou brýle?“

Řídil on, mířil k nějakému předměstí v Marylandu. Řídil zručně, bezpečně a dodržoval přikázanou rychlost. To bylo to poslední, co mohl potřebovat, aby ho zastavili kvůli nějaké obyčejné pokutě.

Jedním okem se díval do zpětného zrcátka, ale po pár blocích si byl jist, že je nikdo nesleduje. Nikdo ho nehledal. Zatím.

Uvědomil si, že jeho spolujezdkyně otázku nezaregistrovala. Vrhl na ni pohled. Dívala se omámeně předním sklem přímo před sebe.

„Máš u sebe brýle?“ zopakoval.

Otočila se k němu, prázdně na něho chvíli hleděla, pak přikývla.

Nějak nevysvětlitelně se jí podařilo udržet kabelu na rameni.

„Vyndej si kontaktní čočky a nasaď si brýle,“ nařídil jí.

Olízla si rty a polkla. „Jak víš…“

„Vím. Prostě to udělej. Pak si schovej vlasy pod tu baseballovou čapku.“ Jednu s sebou vozil. Ležela na sedadle mezi nimi.

„Co… proč…“

„Protože nechci riskovat, že tě poznají.“

„Kdo?“

„Chlapi, co vyhodili tvůj dům do povětří. Kdo jsi myslela?“

„Můj pes je mrtvý.“.

Hlas se jí zlomil. Světla protijedoucího vozu se jí odrazila v uslzených očích. Tiše se rozplakala. Graye přepadla zbabělost, neřekl slovo. Nedokázal na nic připadnout. Utěšovat moc neuměl. Byl ale radši, že brečí, než aby se chovala jako zombie.

Jel dál, doslova se nechal unášet proudem vozidel. Když jí slzy došly, zastavil na parkovišti restaurace s nepřetržitým provozem.

„Musíme si promluvit o spoustě věcí,“ řekl. „Nemůžu tě tam vzít, jestli se sesypeš a upoutáš pozornost.“

Klidně seděl, zatímco si vyndávala kontaktní čočky a nasazovala brýle. Uviděl ty brýle v její tašce, když ji prohledával, potom co ji našel spát u sebe na pohovce.

„Máš kapesník?“

„Ne.“

Utřela si nos do rukávu. „Takže jsem připravená. Na tu čepici zapomeň. Nikdo mě nepozná.“

Než ji stačil zarazit, otevřela dveře a vystoupila. Dohonil ji ve chvíli, kdy ji vítala usmívající se číšnice, která je zavedla do boxu.

Jídelní lístek odmítl. „Dáme si jenom kávu, prosím.“

Měli to tam jasně osvětlené. Jen pár dalších boxů bylo obsazených.

Část jídelny byla ohrazená provazem a podlahu právě vytírali nějakým silným roztokem, který potlačoval vůni smažené šunky a sirupu na palačinky.

„Jak to, že se ti podařilo mě přepadnout pár vteřin potom, co můj dům vyletěl do povětří?“

S odpovědí počkal, až když jim číšnice nalila kávu a vzdálila se.

„Já to neudělal, jestli naznačuješ tohle.“

„Přesně to jsem naznačovala.“

„No tak to se pleteš.“ Sklopil pohled na svoji kávu a dodal: „To je blbý, s tím tvým psem.“

„To zaznělo od chlápka, co si ani nepojmenoval svoje koně,“

připomněla mu.

„Hele, prokázal jsem ti laskavost, že jsem tě odtamtud odtáhl.“

„Ale proč jsi mě táhl? Proč jsi mě odtamtud jenom nedoprovodil?“

„Protože jsi nebyla ve stavu, že bys rozumně poslechla. Musel jsem tě odtamtud dostat a to byl nejrychlejší způsob. Myslel jsem si, že po tobě půjdou, a měl jsem pravdu. Jestli chceš, abychom teď šli každý svou cestou, tak mně to vyhovuje.“

„Nevím, o čem to mluvíš,“ vybuchla, ale tichým hlasem, aby si jich někdo nezačal všímat.

„Tak co abys zmlkla a nechala mě, abych ti to pověděl?“

Opřela se v boxu a založila si ruce.

Několikrát si lokl kávy. „Nejdřív chci přesně vědět, co se stalo. Dá se dost dobře předpokládat, že Brinkley –“

„Cronkite.“

„Cronkite šel do domu před tebou.“

„V zadních dveřích jsou – byla – psí dvířka.“

„Tam tudy obvykle chodíš do domu? Zadním vchodem?“

„Obvykle.“

„Tam zřejmě nastražili bombu.“

Naklonila se přes stůl. „Kdo? A co tady děláš ty? Proč jsi mě sledoval do Washingtonu? Sledoval jsi mě, že jo?“

„Přišel jsem tě varovat, že jsi kladla nesprávné otázky nesprávným lidem. Jsi na stopě něčemu, co prezident nemůže zveřejnit.“

O poznání zbledla. Nervózně si skousla spodní ret. „Jak to víš?“

„Ani ne za čtyřiadvacet hodin po tom, co jsi odjela, mě přišel navštívit Spencer Martin.“

„Není v nějaké míře spojený s Bílým domem?“

„Dalo by se to tak říct. Po Davidovi Merrittovi je to ten nejmocnější muž v zemi.“

„Proč se potom víc neukazuje a víc o něm neslyšíme?“

„Protože si to nepřeje. Pohybuje se chodbami Bílého domu jako duch a tak to i chce, protože jeho anonymita ho činí ještě mocnějším.

Drží se v pozadí, ale je Merrittovým hlavním poradcem.“

„Byl jsi mimo, Bondurante. Prezidentovým hlavním poradcem je –“

„Zapomeň na Franka Montgomeryho. To je jenom loutka, lokaj.

Merritt mu hodí kost a on ji přinese. Obdržel funkci, krásnou kancelář, výhody, ale Davidova pravá ruka je Spence. David se nejde ani vyčůrat, aby se se Spencem nejdřív neporadil. Je za každým rozhodnutím, bez ohledu na to, jak důležité, nebo banální je. Mohla bys říct, že se stará, aby věci hladce běžely.“

„Jaké věci?“

„Nepříjemné úkoly.“

Nadzvedla obočí.

„Úkoly, které by prezidenta kompromitovaly, kdyby si je vzal na starost sám.“

Nemusel jí to říkat po lopatě. „Jinak řečeno, existují určité povinnosti, jež Spencer Martin za prezidenta vykonává. A ty to víš, protože jsi…“

„Protože jsem je rovněž vykonával.“

„Aha.“

Upírala na něho pohled přes brýle a její oči byly jako zrcadla jeho svědomí. „Já ale rezignoval. Spence jsem neviděl ani jsem s ním nemluvil přes rok, od té doby, co jsem odjel z Washingtonu. Pak se ukáže den po tom, co jsi přišla do mého domu.“

„Shoda náhod?“

„Ne. Přišel za mnou, protože se buď domyslel, nebo věděl, že jsi tam byla a vyptávala ses mě na Vanessu.“

„Co jsi mu řekl? O mně, myslím.“

Věděl, proč se ptá, chtěla vědět, jestli se před svým kamarádem nevytahoval se svojí poslední sexuální trofejí. V ruce, do které ho kousla, mu ošklivě škubalo. Pár vteřin po tom, co se poznali, mu vrazila facku. V jistém ohledu byla tahle Barrie Travisová odvážná a troufalá. Ale momentálně vypadala nesmírně zranitelně a právě jí zabili psa, a i když to byla skvělá příležitost, aby ji znovu pokořil, nevyužil toho.

„Řekl jsem Spenceovi, že jsi přišla čenichat a že máš ztřeštěnou představu, že Vanessa zabila svoje dítě a vydávala to za syndrom náhlého úmrtí.“

„Tohle jsi mu řekl?“ zvolala. „To se potom nedivím, že mi spálili dům.“

„Kdybych popřel, že o tom něco vím, rovnou by tu lež prokoukl, takže jsem musel přistoupit na jeho hru. Ale okamžitě jsem poznal, že jsi něčemu na stopě. Proč jinak by byl Spence tak nervózní, aby přijel do Wyomingu zjistit si, co vím?“

„Jseš si naprosto jistý, že přišel právě proto?“

„Jo,“ řekl. „V náprsní kapse měl zpáteční letenku na komerční let Washington – Jackson Hole.“

„No a co?“

„No co, Spence mi říkal, že je na cestě do Seattlu, kde má něco pro prezidenta vyřídit. Za takovým účelem by letěl vládním letadlem.

Kromě toho byla letenka vystavená na smyšlené jméno. Neměl v úmyslu jet do Seattlu. Nepřijel se za mnou podívat jen tak ze starého přátelství. Tvoje reportáž představuje pro vládu nesmírnou hrozbu a oni udělají cokoliv, jen aby se to neprovalilo.“

„Ach bože,“ zašeptala a zvedla si bezkrevné prsty ke rtům. „Začíná mi to docházet. Měla jsem pravdu. To dítě nezemřelo na syndrom náhlého úmrtí.“

„Kdy tě to poprvé napadlo?“ Hleděla do prázdna. „Travisová!“

„Promiň.“ Promnula si spánky. „Když slyším svoji hypotézu od někoho jiného, působí tak reálně. Důsledek je zdrcující a nahání hrůzu.“

„Zvláště člověku, který bydlí v Bílém domě. Pověz mi všechno,“

vyzval ji Gray. „Kdy tě poprvé napadlo, že něco není v pořádku?“

„Vanessa mi zčistajasna zavolala a požádala mě, abych se s ní sešla.

Bylo mi okamžitě jasné, že se drží pouhou silou vůle.“

Zaujatě poslouchal. Barrie mu vylíčila vše, co se stalo po tom úvodním setkání, a vysvětlila, jaké kroky učinila, aby mohla natočit ten televizní seriál. „Viděl jsem to. Ten díl s Vanessou.“

„Vanessa Merrittová, kterou jsem zpovídala na kameru, byl někdo úplně jiný než ta neuvěřitelně utrápená žena, se kterou jsem se setkala o několik týdnů dřív.“

„To zas není tak překvapující,“ řekl. „Vanessa trpí maniodepresivní psychózou.“

Pozoroval, jak údivem rozevřela plné rty. „Určitě? Kdy to u ní diagnostikovali?“

„Už je to dávno. Tuším, že krátce poté, co se vdala.“

Barrii to zřetelně ohromilo. „Jak to dokázali tolik let tajit?“

„Protože se dobře léčí a bedlivě ji sledují. V manických obdobích je na veřejnosti skvělá. Plná energie. Přímo září. Samozřejmě bere lithium, aby se zamezilo výkyvům nálady, takže to vypozoruje jenom ten, kdo ji dobře zná. Bere antidepresiva a také psychofarmaka. Když bere léky, funguje dobře. Spence řekl jedinou pravdivou věc, a to, že ji smrt dítěte vyvedla z rovnováhy. V tu minutu, kdy jsem ji uviděl v televizi, jsem poznal, že je něco velice v nepořádku,“ zakončil.

„Takže ji moc dobře znáš.“

Vyhnul se té střele tím, že odpověděl: „Davida znám dokonce ještě líp.“

„Skutečně věříš, že on a jeho první poradce jsou zodpovědní za to, že můj dům vyletěl do vzduchu?“

„Seděla sis na uších? No ano, jsem o tom přesvědčený. Spence to musel zařídit, než odjel do Jackson Hole. Až se zjistí, že jediná smrtelná oběť z dnešní noci je tvůj pes, pokusí se tě zlikvidovat jinou metodou.“

Rychle se nadechla, obličej bledý jako stěna. Hlasem o poznání zastřenějším než obvykle pronesla: „Říkáš mi, že můj život nestojí za fajfku tabáku.“

„V zásadě ano.“

Opřela si čelo do dlaně. „Myslím, že budu zvracet.“

„Ne,“ řekl ostře. „Nemůžeme si dovolit scénu. Dýchej otevřenými ústy.“

Seděl napjatě, dokud ji nevolnost nepřešla. Po chvíli požádala o sklenici vody a on dal znamení číšnici. Všimla si, že se Barrie necítí dobře. „Co je jí?“

„Ranní nevolnost,“ řekl Gray a tanulo mu na mysli, jak pitomě musí jeho falešný úsměv vypadat. „Až na to, že to mívá v noci.“

„To po prvních pár měsících přejde, zlato. V kolikátém jste?“

„Ach –“

„Ve třetím,“ pravil Gray.

Číšnice popleskala Barrii po rameni a nabídla se, že jí přinese šálek horkého čaje. „Bude v pořádku,“ řekl Gray. „Ale i tak díky.“

Číšnice se uklidnila a odešla. Barrie si dala několik doušků vody.

„Umíš moc dobře lhát.“

„Ty ne.“

„Já vím.“

Uvědomil si, že je pořád ještě v šoku. A že nemá daleko k pláči.

„Zatáhla jsem tě do toho, viď?“

Lhostejně pokrčil rameny.

„Zatáhla,“ trvala roztřeseně na svém. „Protože jsem za tebou přišla, je tvůj život taky ohrožený. Víš o věci, kterou si nemůžou dovolit zveřejnit.“ Čím víc mluvila, tím byla rozčilenější.

„Strašně jsi riskoval tím, že jsi sem přijel. Měl jsi zůstat ve Wyomingu. Když hned odjedeš domů, možná zapomenou, že o tom víš. Budou si myslet, že jsi mě odbyl.“

Její naivita ho pobavila, ale zachoval si vážný obličej. „Oni nezapomínají. Ani nenechávají věci nedotažené. Zeměpisná vzdálenost nerozhoduje. Chtějí, aby to, co se stalo dítěti, a to, co se děje s Vanessou, zůstalo hluboko pohřbené. A naše zvědavost spolu s tím.“

„Jak ses sem tak rychle dostal?“

„Zničil jsem Spencův počítač a vrátil vůz, který si pronajal, tak, že jsem vhodil klíčky a příslušné papíry do schránky na letišti. Pak jsem použil jeho zpáteční letenku.“

Věděla, že do Jackson Hole není zase tolik komerčních spojů, a tak se zeptala: „Letěl jsi stejným letadlem jako já?“ Přikývl. „Neviděla jsem tě.“

„Taky jsi neměla.“

„Ach.“ Odmlčela se a snažila se přijít na to, jak unikl její pozornosti.

„Proč jsi mě někdy během cesty nevaroval? Cronkite mohl ještě žít!“

„Špatně jsem to odhadl. Nečekal jsem, že jejich první varování bude rána z milosti. Myslel jsem, že začnou zastřeným vyhrožováním.

Takovým, jaké pravděpodobně zažil tvůj informátor v nemocnici. Ale jdou na to od lesa. Nechtějí tě zastrašit, abys mlčela, chtějí, abys byla mrtvá.“

„To už jsi říkal.“ Skousla si zvnitřku tvář. „Jak jsi se zbavil Spence?“

„Co tím chceš říct?“

„Chci říct, jak ses dostal k jeho letence? Jak se ti podařilo se mu vyhnout?“

Dlouhou chvíli jí hleděl do očí a uvažoval, kolik by jí toho měl říct.

Nakonec řekl jenom: „Nepodařilo.“

KAPITOLA PATNÁCTÁ

„Daily, tohle je Gray Bondurant. Grayi, Daily Welsh.“

Barrie byla Dailymu vděčná, že nedělal vědu z toho, že se mu ve dvě hodiny ráno objevili u dveří. Nezahrnul je otázkami, pouze zamručel, odstoupil stranou a mávl, ať jdou dál.

Bylo zřejmé, že ho vytáhli z postele. Řídnoucí šedivé vlasy mu trčely na hlavě jako bodce na koruně Sochy svobody. Měl na sobě sepraný nátělník a trenýrky, které mu sahaly skoro až ke kostnatým kolenům. Černé ponožky nijak nelichotily jeho bílým, doslova holým nohám.

Když odešli z restaurace, shodli se na tom, že potřebují místo, kde by si mohli odpočinout, vzpamatovat se a rozhodnout se, co podniknou dál. Gray podle jejích pokynů odjel k Dailyho domu. Teď jí bylo jasné, co si myslí: Jestli je tohle jejich nejlepší útočiště, je jejich budoucnost opravdu na pováženou.

Dailyho malý dům byl sotva nějaká pevnost a z pohledu někoho cizího byl Daily těžce nemocný člověk, jehož život závisel na skromném penzijním šeku a kyslíkové bombě. Obojí bylo bohužel naprosto pravdivé.

„Vím, že hrozně obtěžujeme, Daily,“ řekla Barrie, když začal přecházet po obývacím pokoji a rozsvěcet lampy. „Ale nemáme kam jinam jít… Zabili Cronkita.“

Ruka mu strnula na vypínači. „Zabili Cronkita? Kdo ho zabil?“

„To je na dlouhé povídání.“

„Máme na to celou noc.“

Jeho bolestný výraz odrážel to, co pociťovala sama. Rozevřel náruč a ona mu do ní vklouzla. Obvykle ona objímala jeho, zatímco on se choval nabručeně a projevy její náklonnosti odmítal.

Tentokrát dal k objetí nejenom podnět, ale držel ji v náruči a trochu nemotorně, ale upřímně ji hladil po zádech. „Hajzlové. Co udělali?

Otrávili ho? Kdyby se mi někdy dostali do rukou… Kdo to udělal?“

Barrie se mu vyvinula z objetí a sundala si brýle, aby si mohla otřít oči. „To je dlouhá historie.“

Daily automaticky vykročil ke svému křeslu a táhl za sebou kyslíkovou bombu. Barrie se posadila na své obvyklé místo na pohovce. Gray zůstal stát. Doposud nedal Daily najevo žádnou zvědavost, jak to, že se národní hrdina na odpočinku vynořil ze Zapadákova a uprostřed noci stojí u něho v obývacím pokoji.

Ted‘ pokývl ke Grayovi. „Co ten tady dělá?“

„Můj dům vyhodili dnes v noci do vzduchu.“

„Cože? Vyletěl do vzduchu?“ Pohlédl na ni, pak na Graye a znovu na ni.

„Je pryč, Daily. Zničený. Všechno je zničené, včetně mého archivu,“ řekla hořce při pomyšlení na nenahraditelné videopásky, které shromažďovala několik let. „Bondurant si myslí, že byla u zadních dveří nastražená bomba. Cronkite běžel dovnitř přede mnou svými dvířky.“

Dailyho to konsternovalo. „Kdo by něco takového dělal?“

„Prezident.“

„Promiň? Prezident Spojených států?“

„Bondurant si myslí, že mě ten výbuch měl zabít kvůli tomu, že jsem se vyptávala na Vanessino zdraví a smrt jejího dítěte,“ objasnila mu Barrie.

„Kristepane!“ Daily zvedl pohled ke Grayovi. „Proč si myslíš – posaď se, proboha, bolí mě z tebe za krkem.“

Poprvé za dlouhé hodiny měla Barrie chuť se usmát. Gray se posadil na jediné další volné místo – na pohovku vedle ní.

„Co tě vede k domněnce, že by Merritt zašel tak daleko, jen aby Barrii umlčel?“ zeptal se ho Daily.

„Poslal Spencera Martina, aby se se mnou vypořádal, jenom proto, že jsem s ní mluvil.“

„Vypořádal znamená přesně co?“

„Aby mě zavraždil.“

„Myslel jsem, že vy dva jste přátelé.“

„Bývali jsme. Nicméně přijel do Wyomingu, aby mě zavraždil, protože měl strach, že mi Barrie řekla, jak si myslí, že to dítě zemřelo.

To by vám mělo dostatečně naznačit, že se nezastaví před ničím, aby jí zabránili celou věc zveřejnit.“

Se svraštělým čelem si Daily uhladil pár rozježených vlasů. „Víš to určitě?“ zeptal se skepticky.

„Ví,“ vložila se do toho Barrie. „Řekni mu to, Bondurante.“

Zatímco Dailymu vykládal, čím byla návštěva Spencera Martina ve Wyomingu zvláštní, vrtalo jí hlavou, jak to, že při zpátečním letu do Washingtonu nepoznala Graye mezi spolucestujícími. Nevěnovala jim zvláštní pozornost, ale copak by mezi nimi nevyčníval? Očividně to zařídil, aby ne. Jeho talent chovat se jako chameleón její důvěru v něho zrovna nezvýšil. V mnoha ohledech ji spíš prohloubil.

„Takže pokud je komukoli známo, Spencer Martin ve Wyomingu vůbec nebyl,“ shrnul to Daily.

„Ničeho u mě v domě se nedotkl, jenom příboru, kterým jedl, a ten jsem umyl. To, jak se chránil, aby na nic nesáhl, byl jeden z prvních varovných signálů, které jsem postřehl.“

„Kde je Martin teď?“ chtěl vědět Daily.

Gray se zatvářil kamenně. Podivné ticho se protahovalo a protahovalo, až byla nucena odpovědět Barrie. „Bondurant nemá chuť říct, jak se mu podařilo Martinovi uniknout.“

Rychle pohlédla na strnulý profil muže sedícího vedle ní.

Nepochybovala, že by dokázal někoho zabít, dokonce i bývalého přítele. Dalo by se omluvit, kdyby zabil Spencera Martina v sebeobraně. Ale může dát na jeho slovo?

Daily vyslovil otázku, kterou si sama kladla: „Copak by se Spencer Martin už neohlásil prezidentovi?“

„Normálně ano. Dokonce se omluvil, že musí odejít z místnosti, pod záminkou, že zavolá do Bílého domu. Ale nevolal by, dokud by nemohl Davidovi podat podrobné hlášení, včetně mojí likvidace.

David dnes v noci pravděpodobně přechází sem a tam a vrtá mu hlavou, jak to, že se mu Spence neozval, ale nemůže nikoho poslat do Wyomingu, aby se po něm podíval, protože tam Spence neměl být.“

„Dříve či později ho někdo bude postrádat a začne ho hledat,“

podotkla Barrie.

„Spence neměl nikdy rodinu ani blízké přátele,“ řekl Gray. „David a jeho vláda byli Spencův celý život. Abyste tomu porozuměli, musíte pochopit, odkud Spence pocházel. Byl to křehký kluk, šprt, kterého šikanovali, naváželi se do něho, že byl prcek. Byl ale mnohem chytřejší než průměrné dítě.

Celá ta léta, kdy byl terčem ústrků, v něm vypěstovala odhodlání, že se stane tím, kdo bude šikanovat všechny ostatní. Toho cíle dosáhl, stal se z něho nejobávanější tyran ve Washingtonu. Každému je jasné, že naštvat Spence je totéž jako plivnout na Oválnou pracovnu. Spence by nikomu nesdělil, kam má namířeno. Svěřil se jenom Davidovi.“

„Ani prezidentův první poradce se nemůže chovat takhle,“ namítla Barrie. „Ministerstvo spravedlnosti, generální prokurátor Yancey, FBI –“ Odmlčela se, když viděla, že Gray vrtí hlavou.

„Bill Yancey je dobrý chlap,“ řekl. „Snad až moc dobrý, aby vládě vyhovoval. Od svého jmenování se Yancey s Davidem několikrát srazil. Ale věřte tomu, co vám říkám. Síť agentů Spencera Martina je stejně elitní a nemilosrdná jako SS Třetí říše. Operují v každém vládním úřadu, zalezlí jako krtkové, včetně tajných služeb. Spencovi muži jsou neustále připravení. Pokud by jeho rozkazy protiřečily těm, které dostanou oficiální cestou, uposlechnou Spence.“

Barrie překřížila paže a uchopila se za lokty. „Děsíš mě.“

„Je mezi nimi pár takových, z kterých jde strach. Většinou jsou to speciálně vycvičení vojáci, kteří odešli do výslužby a nemají válku, v které by bojovali.“

Barrii blesklo hlavou, jestli si uvědomuje, že ten popis sedí i na něho.

„Pokud by něco bylo skutečně životně důležité,“ dodal Gray, „Spence by se té práce ujal sám.“

„Jako třeba zavraždit bývalého vojáka, s kterým sloužil.“

Gray přitakal k Dailyho poznámce zachmuřeným úsměvem.

„Správně. Jako třeba to. Ačkoliv zpravidla by takový úkol někomu svěřil. Obvykle se to dělá tak, že je Spence mimo město, kdyby vykonavatele chytili nebo zanechal důkazy, které se dají vysledovat.

Určitě to takhle zařídil s Barriiným domem. Bývá hodně pryč.

Nějakou chvíli potrvá, než někdo bude tak zvědavý, že se začne vyptávat.“

„Merritt zvědavý bude.“

„Jakmile se David dozví, že jsem naživu,“ zareagoval na Barriinu poznámku, „pozná, že se Spencovi nepodařilo uskutečnit to, kvůli čemu do Wyomingu jel.“

Ta střízlivá poznámka je na chvíli umlčela. Nakonec se Daily otočil ke Grayovi. „Za to, co jsi dokázal na Středním východě, máš můj obdiv.“

Gray tu poklonu přijal mírným pokývnutím. „Ale?“

„Ale promiň, když řeknu, že nás klidně můžeš krmit spoustou nesmyslů.“

Ta urážka na Graye očividně nijak nezaúčinkovala. „Jste podezíravý plným právem. Není žádným tajemstvím, že to mezi mnou a Davidem bylo napjaté, když jsem odjížděl z Washingtonu.“

„Kvůli jeho manželce.“

Barrie nemohla uvěřit, že je Daily tak troufalý. Říkal takové věci a kladl takové otázky, které se neodvážila vyslovit.

„Ano, Vanessa byla součástí té konečné roztržky.“

„Proč bych potom měl věřit čemukoli, co nám říkáš?“

„Jinými slovy bych si tohle všechno mohl vymýšlet v naději, že tím připravím Davida Merritta o úřad prezidenta.“

„Napadlo mě to,“ připustil Daily se svojí charakteristickou upřímností.

S mnohem větší vyrovnaností, než by u něho Barrie čekala, Gray řekl: „Já tohle nezačal. Nevyhledal jsem slečnu Travisovou se senzační novinkou. To ona za mnou přišla a vyptávala se na smrt toho dítěte, kladla mi otázky, které obrážely moje vlastní podezření.“

To ji překvapilo a rozzlobilo. „Proč jsi mi to neřekl? Nechals mě u toho, že mě považuješ za bezzásadového člověka toho nejhoršího druhu. Ty –“

„Nech ho mluvit, Barrie,“ zarazil ji Daily. „Co vzbudilo tvoje podezření?“

Gray se zvedl a začal při řeči přecházet. „Vanessa umí být okouzlující a sladká, ale také dovede být hrozně nepříjemná, sebestředná a manipulativní, že takovou druhou aby pohledal. Otec a David ji velice ovlivňují, ale viděl jsem, jak zvrátila jejich machinace ve svůj prospěch, a oni si to neuvědomili.“

„To, jak ji líčíš, jí zrovna moc nelichotí. Žena, kterou popisuješ, ve skutečnosti odpovídá představě, kterou jsem si předtím o ní udělala.“

„Dostávám se k tomu, že vím, že bez ohledu na své problémy Vanessa po dítěti toužila víc než po čemkoliv jiném. To je jisté. Byla ochotná podstoupit cokoliv, jen aby dítě měla, i když ji od toho lékaři kvůli její nemoci odrazovali.“

„Nemoci?“ Daily na ně tázavě pohlédl.

„Je maniodepresivní,“ sdělila mu Barrie a pak mu přeříkala to, co se dozvěděla od Graye.

„No to mě podrž,“ komentoval to Daily konsternovaně.

„Škoda, že svoji nemoc veřejně nepřiznala,“ podotkla Barrie.

„Tisícům lidí by pomohlo, kdyby o tom věděli. Ostatní pacienty by mohlo povzbudit, že je schopná vést bez ohledu na svoji nemoc plnohodnotný život.“

„Až donedávna,“ poznamenal Gray.

„Správně,“ souhlasila.

„Tehdy v noci ji neměli nechávat samotnou.“

„Bylo oznámeno, že chůva Bílého domu požádala o volný večer, aby mohla vyřídit nějakou neodkladnou rodinnou záležitost,“

připomněl jim Daily.

„O to volno požádala s předstihem. Otázka zní: Proč tam nebyla náhradní chůva?“ řekl Gray. „Proč nechali Vanessu, aby se o dítě postarala sama a v naléhavém případě tam měla k ruce jenom Davida a Spence, když všichni věděli, že naléhavé situace není Vanessa často schopná zvládnout?“

„Vzhledem ke své nemoci musela Vanessa mnohem silněji prožívat to, co normálně žena po porodu prožívá: rozmrzelost až odpor, pocit neschopnosti, pocit, že je v pasti, a tak dále.“ Barrie pohlédla na Graye. „To proto ses o svém podezření před nikým nezmínil, viď?

Chtěl jsi ji chránit.“

„Chránil jsem ji svým mlčením, ale ne tak, jak si myslíš. Vidíš, nesouhlasím s tebou. Vanessa svoje dítě nezabila.“

„Nevyznám se v tom,“ vyjela podrážděně. „Souhlasíš se mnou, že na syndrom náhlého úmrtí nezemřelo.“

„Správně.“

„To nedává smysl,“ řekla tiše. „Pokud chlapečka nezabila Vanessa, kdo potom…“

Slova jí odumřela na rtech. Vrhla pohled na Dailyho, který jejich rozhovor sledoval. Hleděli si do očí, a najednou mu v nich vyčetla náhlé porozumění, a i on musel poznat, co si v tu chvíli uvědomila.

Prudce se otočila ke Grayovi. „Merritt?“

Přikývl.

„Ale proč?“

„Co by tak mohlo přimět muže, aby nenáviděl tříměsíční dítě tak, že by je zabil?“

Nemusela o tom přemýšlet. „Kdyby to dítě nebylo jeho.“

Krátce přikývl, pak se k ní otočil zády a přistoupil k oknu.

No ovšem. Tím se vysvětluje tolik stávajících otázek. Vanessina úzkost a naprostá bezmocnost. To, že se nekonala pitva. Zuřivá snaha všechno ututlat. Že je do toho Bondurant zapletený. To zvlášť.

Zvolna na něho sklouzla pohledem. Pořád ještě stál zády otočený do místnosti a vyhlížel škvírou mezi závěsy.

Daily se zvedl. „No, myslím, že obvinit prezidenta Spojených států ze zabití dítěte je na jednu noc vzrušení víc než dost. Alespoň pro takového starého prďolu, jako jsem já. Jdu si zase lehnout. Vy dva jste tady vítaní tak dlouho, jak budete potřebovat.“

Vozík s kyslíkovou bombou měl rozvrzané kolečko. Jak kráčel po chodbě do svého pokoje, bylo slyšet, jak skřípe. Když za sebou zavřel dveře, padlo na dům hutné ticho.

Barrie tiše řekla: „Prezident pokrytecky schválil, abych s ní udělala interview.“

„Aby všechny svedl z cesty. Co je podezřelejší? Veřejně se k věci vyjádřit, nebo ji tutlat?“

„Asi máš pravdu.“

„Vsadil bych na to všechno, co mám.“

„Bojíš se o Vanessu, viď?“

Otočil se, zadíval se na ni, ale neřekl slovo.

„Dokud to vypadalo, že se s tím dobře vyrovnala,“ začala Barrie a při řeči si srovnávala myšlenky, „tak jsi svoje podezření, že se smrtí dítěte nebylo něco v pořádku, pustil z hlavy. Když jsi ji ale uviděl při tom interview, uvědomil sis, že není sama sebou, i když jsi vzal v úvahu její proměnlivé nálady a chování. Začal jsi pochybovat o to víc.

Pak jsem za tebou přišla a moje teorie odpovídala tomu, čeho ses po celou dobu obával – že smrt dítěte nezpůsobil syndrom náhlého úmrtí.

Návštěva Spencera Martina ti to s jistotou potvrdila.

Teď jsi přesvědčený, že je v ohrožení i Vanessin život. Jestli David Merritt zabil maličké dítě, jaké by měl zábrany zabít vlastní ženu, jen aby se pojistil, že jeho první zločin nevyjde najevo?“

„Vůbec žádné,“ řekl Gray. „Jestli nevěříš ničemu z toho, co jsem ti už řekl, tak tomuhle věř. Udělá cokoliv, jen aby ochránil svoji prezidentskou funkci a zvolili ho podruhé. Cokoliv.“

Promasírovala si paže, aby zahnala náhlý chlad.

„Vypadáš na zhroucení. Vrátíme se k tomu ráno. Trochu se vyspi.“

„To myslíš vážně? Nedokážu usnout.“

„Natáhni se, zavři oči a usneš.“

Byla příliš zničená, aby se dohadovala, a tak jenom mávla rukou dozadu do domu. „Hostinský pokoj, to jenom, že se nenabízí vhodnější slovo, je na konci chodby. Je tam skládací lůžko. Ovšem nedoporučuju ho, naposledy na něm spal Cronkite.“

Pohlédl směrem k zavřeným dveřím Dailyho pokoje. „Důvěřuješ mu?“

„Svěřila bych mu vlastní život.“

„Měla bys chuť mi to vysvětlit?“

„Ne, neměla.“ Její přátelství s Dailym, to byla věc čistě mezi nimi dvěma a nechtělo se jí svěřovat se Bondurantovi, proč tomu tak je.

„Nikdo mě tady hledat nebude. Prozatím jsme v bezpečí.“

„No dobře,“ řekl neochotně. „Ty se vyspi tady. Já si zaberu to lehátko.“

Vykročila po chodbě, tak utahaná, že sotva kladla nohu před nohu.

Nepamatovala se, že by se někdy cítila tak fyzicky i psychicky vyčerpaná.

Ve skříni v Dailyho druhém pokoji našla pyžamo, které bylo i na Dailyho nenáročný vkus neskutečně ohavné. Odnesla si vršek od pyžama do koupelny a napustila vanu.

Byla na nohou beze spánku téměř čtyřiadvacet hodin. Oči ji pálily.

Klouby a svaly bolely. Odřela si kolena. Spolkla dva aspiriny z Dailyho skříňky s léky a pak se s povděkem ponořila i s hlavou do horké vody. Namydlila se, umyla si vlasy a pak se ve vaně opřela a zavřela oči.

Jak začala koupel ulevovat jejímu rozbolavělému tělu, začalo ji o to víc trápit to, co zasáhlo její srdce a duši. Prožívala hlubokou bolest.

Vzhledem k tomu, kolik lidských životů si vyžádají přírodní pohromy, nemoci, války a vraždy, vypadalo truchlení pro domácího mazlíčka malicherně. Nicméně pociťovala zdrcující ztrátu. Ať se snažila sebevíc, nedokázala potlačit pláč.

Z kohoutku odkapávala voda do vany a to tiché pleskání ji podivně utěšovalo. Slzy se jí koulely po tvářích a po bradě na hruď a stékaly po oblinách jejího těla do vody. Vždycky, když si myslela, že už se vyplakala, vzpomněla si na něco roztomilého, co Cronkite prováděl, a všechno začalo znovu. Čerstvé slzy jí vyhrkly zpod zavřených víček a stékaly do vody.

Až když pocítila chladný vzduch na pokožce, uvědomila si, že už není sama. Otevřela oči. Ve dveřích stál Bondurant s jednou rukou na klice dveří a druhou na zárubni a upíral na ni pohled.

Nepohnula se. Bylo by zbytečné sahat po ručníku, aby se zakryla.

Stejně už viděl všechno, co bylo k vidění. Už se také všeho dotýkal.

Intimně. Její tělo začalo reagovat podobně, jako toho rána v jeho ložnici, rozpálilo ji chvějivé vzrušení.

„Není ti nic?“

Nedokázala ze sebe vypravit slovo, a tak jenom zavrtěla hlavou.

„Pláčeš.“

Nedokázala připadnout na vhodnou odpověď, a tak mu jenom dál hleděla do očí. Odvrátil oči jenom jednou, když jí letmo přejel pohledem po těle, a pak se jí znovu zadíval do obličeje.

Chraplavě řekl: „Rocket, Tramp a Doc.“

Nechápavě maličko zavrtěla hlavou.

„Moji koně. Mají jména.“

Vrátil se na chodbu a zavřel dveře.

KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

Senátor Clete Armbruster dorazil do Bílého domu časně druhý den ráno a dožadoval se okamžitého setkání s prezidentem. Informovali ho, že prezident je již vzhůru, ale ještě neopustil své soukromé apartmá. Armbruster prohlásil, že počká. Doprovodili ho do Oválné pracovny a nabídli mu kávu. Téměř dopil druhý šálek, když vešel David Merritt a vypadal ve formě jako vždycky, jenom maličko podrážděný.

„Promiň, Clete, že jsem tě nechal čekat. Co máš tak naléhavého?

Děkuji,“ řekl sekretářce, která mu podala šálek kávy. „Můžete nás nechat o samotě.“

Clete byl od přírody netrpělivý. Byl vzhůru od čtyř. Oblékl se a četl si Post, dokud nemohl jít v rozumnou hodinu, podle svého úsudku, navštívit prezidenta. Dlouhé čekání mu poskytlo čas, aby si vypěstoval náladu, jen jen vybuchnout.

Přešel hned k věci. „Chci vidět svoji dceru. Dnes.“

„Řekli mi, že jsi byl včera v Highpointu.“

„Jistě ti ten mastičkář, co se vydává za doktora, taky řekl, že mě odmítl k ní pustit.“

„Na její žádost, Clete. Bereš léky na krevní tlak, Clete? Jsi v obličeji červený jako řepa.“

Nadutost jeho zetě mu krevní tlak jenom ještě zvýšila. „Hele, poslouchej, Davide. Chci vědět, co je s Vanessou! Proč je v izolaci?

Proč o ni neustále pečuje ošetřovatelka? Jestli je tak nemocná, měla by být v nemocnici.“

„Uklidni se, Clete, než budu muset odvézt do nemocnice tebe.“

Merritt odvedl senátora k pohovce, načež se posadil vedle něho.

„Vanessa pije. Alkohol a její léky nejdou dobře dohromady. S

Georgem jsme s ní o tom mluvili a ona souhlasila, že se bude léčit ze závislosti.“

„Ze závislosti? To to došlo tak daleko, že tomu říkáš závislost?“

„Objektivně o tom pochybuju, to Vanessa to tak nazvala. Ovšem uvědomila si, že pár sklenic vína každý den by se mohlo vyvinout v mnohem vážnější problém, kdyby to nezarazila teď.“

„Proč se mi nesvěřila? Proč ses mi nesvěřil ty?“

„Chtěl jsem ti to říct,“ navázal David. „Chtěl jsem tě požádat o radu, ale Vanessa trvala na tom, aby se ti to neříkalo.“

„Proč ne?“

„Styděla se, Clete.“ Merritt se zvedl a nalil si další šálek kávy.

„Nechtěla tě zklamat. Hodně jí na tobě záleží.“

„A mně na ní. Vždycky za mnou se svými problémy chodila a já je za ni řešil.“

Vanesse bylo teprve třináct, když jí zemřela matka, ale Clete nezpanikařil, že zůstal na výchovu dospívající dcery sám. Vanessa byla vždycky tatínkova holčička. Zbožňoval ji ode dne, kdy se narodila, a měl větší vliv na její dětství než jeho žena.

Možná ji trochu rozmazlil, ale dovedl si to omluvit. Někteří lidé jako by měli na rozmazlování přirozené právo a Vanessa mezi ně odjakživa patřila. Na začátku dospělosti, kdy diagnostikovali její duševní poruchu, to Clete začal brát jako o to větší důvod, aby ji choval jako ve vatičce a chránil.

„Možná měla pocit, že je načase, aby začala řešit svoje problémy sama,“ řekl David. „Nebo tě třeba nechtěla znepokojovat. V každém případě mě prosila, abych ti neříkal víc, než sdělujeme veřejnosti, což je samozřejmě pravda. Odebrala se do ústraní, kde se vyrovnává se svojí bolestnou ztrátou.“

„Na jak dlouho?“

„Na tak dlouho, než se Georgeovi podaří ji stabilizovat. Vanessa se na to dívá stejně. Chce být tou první dámou, kterou bývala, než měla dítě. Není důvod, aby nebyla, až bude mít přesně vyváženou medikaci.

Nezapomeň, cos chtěl říct,“ zarazil Cletovu další poznámku.

Uchopil ovladač k televizi s velkou obrazovkou, která měla vypnutý zvuk. Během rozhovoru si Clete všiml, že David dělí pozornost mezi něho a obrazovku. Otočil se, aby viděl, co vzbudilo prezidentův zájem.

Nějaký reportér, za nímž byly vidět spálené stromy, kouřící rumiště a pracující požárníky, oznamoval: „Rychlý zásah hasičů zabránil tomu, aby se požár rozšířil na další obytné domy v této ulici poblíž Dupont Circle. Požár se omezil pouze na jeden rodinný domek.“

Kamera zabrala kouřící černé zbytky domu. „Technici a specialisté prohlížejí zbytky domu a hledají příčinu výbuchu.“

Nahlédl do svých poznámek. „Rodinný domek patřil Barrii Travisové, reportérce místní nezávislé televizní stanice WVUE.

Slečna Travisová nedávno získala uznání za sérii reportáží o syndromu náhlého úmrtí kojenců. Předpokládá se, že slečna Travisová výbuch přežila, ale doposud není k zastižení, aby se mohla vyjádřit.“

Reportér zmizel a místo něho se na obrazovce objevil hlasatel ve studiu. David ztlumil televizi a jeho tchán se zvedl. „Mám v úmyslu na ni naléhat, dokud mě nepřijme.“

„Na Barrii Travisovou?“ zeptal se David ostře.

„Proč bych proboha měl chodit za ní? Je to smůla, s tím jejím domem, ale dovede být hrozně otravná. Neustále dotírala na moji kancelář, abychom se vyjádřili k tomu, že se Vanessa stáhla do ústraní.“ Přezíravě se ohnal rukou, čímž vyjádřil, co si o té reportérce myslí.

„Chci Vanessu vidět,“ prohlásil důrazně. „Měla by vědět, že ji nebudu kárat pro pár sklenek vína. Za to nemůže, že je nemocná.“

„Přesně tak to cítím, Clete. Snažně jsem ji prosil, aby si nic z toho nevyčítala, ale znáš Vanessu a víš, jak chce být ve všem dokonalá.

Moc špatně snáší, jak ji její choroba omezuje.“

Merritt mu položil ruku na rameno a doprovodil ho ke dveřím. „Rád bych se ti věnoval déle, ale mám dnes dopoledne řadu schůzek.

Odpoledne budu s Vanessou mluvit po telefonu. Vyřídím jí, že ji pozdravuješ.“

„To udělej.“

Senátor se nechal poplácávat po zádech a vést ke dveřím jako děcko. Ale jestli si David Merritt, prezident Spojených států, myslel, že ho může uklidnit několika banálními větami a pak ho vystrčit z Oválné pracovny s úlisnými řečmi a nevinným úsměvem, tak to se plete.

Usmívající se David Merritt otevřel dveře.

Neusmívající se Clete Armbruster je zavřel.

Merritt na něho konsternovaně pohlédl. „Copak je, Clete?“

„Ty a já jsme urazili dlouho cestu, Davide. Poznám talent a schopnosti, když je vidím, a v tobě jsem uviděl obojího spoustu. Já prezidentem být nechtěl, ale jednoho jsem stvořit chtěl. Ty jsi byl ten nezbytný syrový materiál. Nechal ses dobře vést. Rychle sis osvojil politiku. Odhadl jsem tě správně a nemohl jsem na tebe být pyšnější.“

„Díky.“

„Ale vzpomínám si na jednu noc před osmnácti lety, kdy jsi za mnou přišel bez sebe strachy a kňučel jsi jako štěně, protože jsi provedl pěknou pitomost. Vzpomínáš si na tu noc, chlapče?“

„O co ti jde?“ zeptal se Merritt napjatě.

„Jde mi o to,“ řekl Armbruster a přistoupil k němu blíž, „že incident, o němž se zmiňuji, se podobá tomuto natolik, aby mě to značně znepokojilo.“

„Proboha, Clete, nemůžeš srovnávat –“

Senátor zarazil tu naléhavou námitku tím, že zlehka udeřil Merritta pěstí do hrudi. „Já vím, že tvoje manželství s mojí dcerou není dokonalé. To není žádné tajemství. Já vím, že běháš za ženskými.

Dokonce jsem tě kryl, protože chápu, že jsi na prvním místě muž a teprve na druhém můj zeť. Toleroval jsem tvoje zálety, protože v podstatě je s tebou Vanessa šťastná.“ Ztišil hlas do hlubokého vrčení.

„Jestli ale někdy způsobíš, že bude nešťastná, tak to se naštvu, Davide. Slyšels mě, chlapče?“

„Opatrně, Clete. To zní, jako bys vyhrožoval prezidentovi Spojených států.“

„To máš zatraceně pravdu, vyhrožuju,“ řekl Armbruster vztekle.

„Bude dobře, když budeš mít na paměti, kdo tě do tohohle úřadu dosadil. Já tě stvořil, já tě můžu zničit. Nemám nahnáno z toho práskaného, mrňavého hovňouse Spence Martina ani z té jeho tajné armády grázlů ani z nikoho jiného. Mám v tomhle městě moc, že si ji nedovedeš ani představit. Udělal jsem si tady spoustu přátel a stejný počet nepřátel a jeden každý je mi zavázaný.“

Odmlčel se, aby poskytl svým slovům čas a aby náležitě vyzněla.

„A teď, synu, chci, abys mi řekl, že Vanessa bude jako rybička, až s ní doktor Allan tam v Highpointu skončí.“

„To přísahám.“

Senátor se na něho dlouze, chladně zadíval. „Uděláš líp, když mi nebudeš lhát, Davide. Jinak se můžeš s prezidentstvím rozloučit.“

David vyprovodil tchána ze dveří a pak bez průtahů zapnul počítač a naťukal bezpečností kód, který mu umožňoval přístup do Spencova notebooku.

Nic. Nic! Spencův notebook nereagoval. Měl ve svém programu několik pojistek proti selhání. Pro naprosté přerušení spojení neexistovalo vysvětlení, jedině, že by byl notebook zničen. Pokud by tomu tak bylo, zničila by se i jejich soukromá sdělení, protože i s touto možností se při programování počítalo.

Merrittovi ale neležel na srdci počítačový systém. Dělalo mu starost, že nemá spojení. Byl to signál, že se něco fatálně zvrtlo.

Spence by nepřipustil, aby se s jejich spojením cokoliv stalo, jedině pokud by byl taky z oběhu. A to by bylo možné jedině, kdyby Gray – „Gray!“

Merritt to jméno vyslovil jako nadávku. Svatý Gray, jediný prezidentův omyl. Vzal ho na palubu, protože považoval Grayovu rezervovanost za bezohlednost. Kdo mohl tušit, že muž vycvičený k tomu, aby okamžitě zabil holýma rukama, projeví statečnost? Gray a jeho etický kodex byly drhnoucím zubem na jinak dobře namazaném kole.

Gray Bondurant nebyl ovšem bez chyby. Miloval ženu jiného muže.

Jeho ženu.

Možnost, že za tím, že mu Spence nepodal hlášení, je Gray, naplnila Merritta strachem a zuřivostí. Vztekle naťukal kód, jenž mu umožnil přístup na terminál v nenápadné kanceláři na druhém konci města.

Když se napojil, napsal jediné slovo: Bondurant.

Muž na druhém konci, jeden z nejlepších Spencových tajných vojáků, bude vědět, co dělat. Okamžitě odjede prošetřit situaci ve Wyomingu. Merrittovi nezbývalo, než sedět a čekat, až se něco dozví.

Ne, jedno vlastně udělat ještě mohl. Požádal sekretářku, aby jej spojila s ředitelem Federální kanceláře pro dohled nad pohybem alkoholu, tabákových výrobků, ručních střelných zbraní a výbušnin.

Po úvodních zdvořilostních frázích se Merritt zeptal: „Co jste zjistili o tom výbuchu, k němuž došlo včera v noci na Dupont Circle?“

Poznal, že ředitel neví, co si má o jeho zájmu myslet, ale odpověděl okamžitě. „Teprve jsme to začali vyšetřovat, pane prezidente. V této fázi se příčina ještě nedá určit.“

„Barrie Travisová je blízká přítelkyně paní Merrittové. Ten výbuch manželku velice rozčílil a upřímně řečeno, první dáma nemůže potřebovat žádný další stres. Slíbil jsem jí, že zavolám a zjistím to.

Nerad vás obtěžuji, ale víte, jak to je.“

Ředitel už trochu uvolněněji odpověděl: „Samozřejmě, pane prezidente, chápu. Ujistěte prosím paní Merrittovou, že se na věci pracuje.“

„A výsledek budete mít co nejdříve?“

„Bude to naše priorita, pane prezidente.“

„To já i paní Merrittová oceníme. Mimochodem, mluvil někdo dnes se slečnou Travisovou? Jak to nese?“

„To, pane, bohužel nevím. Nikdo ji od toho výbuchu neviděl.

Svědkové, kteří ji viděli bezprostředně po tom, říkali, že byla velice rozčilená… Zahynul při tom její pes.“

„Hmm. To je hrozné. No, informujte mě.“

„Zajisté, pane prezidente.“

Merritt zavěsil, ale nebyl o nic klidnější než předtím. Spence zajistil, aby se exploze nedala vysledovat do Bílého domu. Přesto by bylo nejlepší, kdyby proběhlo jen rutinní vyšetřování.

To je ale dneska den!

Z výhrůžek svého tchána si Merritt nic nedělal. Senátor nebyl zdaleka tak nebezpečný, jak se vytahoval. Většina jeho přátel a nepřátel, jimiž se vychloubal, byla buď na penzi, nebo už byli moc senilní, než aby usilovali o zničení oblíbeného prezidenta.

Kromě toho by senátor nemohl kolem prezidenta rozvířit bahno, aby se sám nenamočil. O kostlivce ve skříni se dělili spolu. Bez ohledu na svoje vyhrožování Clete tu skříň neotevře a nezačne chrastit kostmi.

Ale nepřestane na něho kvůli Vanesse dotírat, dokud se nepřesvědčí, že se jí vede dobře. Něco se musí udělat, aby ho uklidnili.

Později se během dne poradí se Spencem –

Hlasitě zaklel. Už měl několik věcí, jež vyžadovaly Spencovu pozornost. Kde krucinál vězí?

I když to podvědomě věděl, nedokázal se David přimět k tomu, aby to, co. bylo tak zřejmé, vzal na vědomí.

KAPITOLA SEDMNÁCTÁ

„Nikdy jsem toho chlapa neměl zvlášť rád, ale pořád mi dělá potíže uvěřit, že by mohl něco takového udělat.“

„Mohl to udělat. Snadno.“

„Co kdo mohl snadno udělat?“ zeptala se Barrie a vešla do kuchyně, kde Daily s Bondurantem pili kávu. Nalila si šálek a přisedla k nim ke stolu. Vyhýbala se tomu, aby pohlédla Bondurantovi do očí. Jak předpovídal, spala dobře.

Popřáli si dobré ráno a potom Daily odpověděl: „Gray mě přesvědčuje, že je náš prezident schopný vraždy.“

„Na to, co vám říkám, nemám žádný důkaz,“ pravil Gray. „Můžete si myslet, že si vymýšlím nebo že to nemám v hlavě v pořádku nebo že rovnou lžu.“

„Nebo ti můžeme uvěřit,“ vložila se do toho Barrie. Otočil k ní hlavu a toho rána poprvé se jejich oči setkaly. Zachvěla se. Rychle se znovu začala věnovat smetaně, kterou si míchala do kávy.

„No tak si to poslechneme,“ řekl Daily.

„David mě určil, abych zorganizoval vojáky, kteří zachránili ta rukojmí, a velel jim. Měl k tomu důvod.“

„Že jsi na to byl dobře vycvičený?“

„To byla spousta dalších mužů. Ale poslal mě tam, abych zemřel.“

„Kvůli těm drbům o tobě a Vanesse?“ zeptala se Barrie.

„Ano.“

Na chvíli se odmlčel, jako by si urovnával vzpomínky. „Vybral jsem třicet mužů. Nejlepší vojáky, které mohla námořní pěchota nabídnout. Ti chlapi by se k vám dokázali připlížit, vytrhnout vám řasu a ani byste nepostřehli, že tam byli. Dopravili nás tam z letadlové lodi v Perském zálivu. Eskadra F šestnáctek se postarala o rozruch, abychom se tam mohli nenápadně dostat. Do města jsme šli tři míle.

Nedovedu popsat ten smrad. Kanalizace primitivní a všude hnijící odpadky. Rozpočet celého státu byl určený na válku, nic na asanaci a zlepšení kvality života.

To místo bylo bludiště starých domů a slepých uliček, ale tajná služba nám poskytla přesné umístění vězení a věděli jsme, jak se do něj dostaneme. Měli jsme plán budovy a od bývalého vězně podrobný popis, jak je zabezpečená. Ochrana nebyla nijak propracovaná ani dobře zorganizovaná, ale stráže byly součástí armády a byly po zuby ozbrojené. Rovněž jsme znali umístění cel, v nichž drželi rukojmí.

Nemusím říkat, že jsme si nacvičili a načasovali každý pohyb. Klapalo to jako hodinky. Zlikvidovali jsme stráže, aniž vůbec postřehly, co je zasáhlo. Jakmile jsme se dostali k rukojmím, měl jsem strach, že to zvorají, ale byli zticha a bez ptaní uposlechli a udělali to, co jsme jim pokyny rukou signalizovali. Pár jich mělo neošetřená zranění. Všichni byli zesláblí z podvýživy a nemocí, ale jít mohli. Byli jsme na půl cesty domů.

Právě cestou ven se všechno začalo komplikovat. Několik strážných zatáhlo mladého vězně do prázdné cely a střídali se na něm. Protože tam neměli být a ta část vězení měla být zavřená, vlítli jsme do toho rovnýma nohama. Rozpoutalo se peklo. Strhla se střelba na obou stranách. Jako prvního jsem vynesl ven toho chlapce.“

Zmlkl. Daily a Barrie ani nedutali.

„On, ach… nemohlo mu být víc než devět deset.“ Zavřel oči a promnul si je palcem a prostředníčkem. „Vzadu po nohou mu stékala krev. Podlaha byla od krve kluzká. Jsem si jist, že měl roztržené tlusté střevo. Ti hajzlové mu… Strašně křičel. Ztratil tolik krve, že to nemohl přežít. Hrozně trpěl. Tak jsem ho zastřelil.“

Očima zalitýma slzami ho Barrie pozorovala, jak sahá po hrnku s kávou, ale nenapil se. Obemkl jej silnýma rukama a tak jej držel.

„Vrhli jsme se na ty zvrhlé hnusáky, ale samozřejmě jsme už byli prozrazeni. Měli jsme před sebou – bože, už ani nevím, kolik chodeb jsme ještě měli projít. Rukojmí ztratila odvahu a vyděsila se.

Byli jsme ale rozhodnutí, že v té smradlavé díře nezemřeme.

Nějakým zázrakem jsme se dostali z vězení ven, ale už stačili upozornit armádu. Byli jsme obklopeni jednotkami, které nenáviděly Američany a nemohly se dočkat, až to spustí. Ti šílenci stříleli ve své krvežíznivosti, aby nás pozabíjeli, po všem, co se hnulo, dokonce i po vlastních lidech.

Našli jsme si dočasný úkryt. Vysílačkou jsem požádal o pomoc náš letecký doprovod, jestli by nás mohli odtamtud dostat. Dělali, co mohli, ale helikoptéry se nemohly přiblížit víc než na určené místo.

Kdyby se nechaly sestřelit, zemřeli bychom všichni.

Jeden z mých mužů prozkoumal jednu uličku, která vypadala volná.

Vběhli jsme do ní, i když jsme neměli ponětí, kam vede. V tu chvíli nás zajímalo jenom to, abychom se dostali z toho vězení.

Jakmile jsme ale vběhli do té uličky, začali nás ostřelovat ze střech.

Kluci jednoho po druhém sundali, ale pět minut jsme byli v pasti a neměli jsme se skoro kam schovat. A tehdy se to stalo.“

Zvedl hlavu, pohlédl do očí Barrii i Dailymu a pak pokračoval ve vyprávění:

„Z okna budovy, která vypadala, že se v ní bydlí, na nás pálil ostřelovač. Někdo navrhl, ať tam vypálíme raketu, ale David mě naléhavě žádal, abychom se vyhnuli obětem na civilním obyvatelstvu, pokud to bude možné. Chtěl, aby to byla záchranná mise, ne útočná akce, která by nadělala ve světovém společenství zlou krev.

V té situaci jsme měli jenom jednu možnost. A to upoutat pozornost ostřelovače a nechat některého z našich střelců, aby ho sundal. Nabídl jsem se jako návnada. Udělal jsem ze sebe otevřený cíl a kluci ho zlikvidovali. Avšak během přestřelky jeden z mužů obrátil zbraň proti mně.

Jmenoval se Ray Garrett. Byl to velký, kostnatý chlap z Alabamy.

Já vyrostl v Louisianě, takže jsme žertovali o tom, že jsme z Jihu.

Vybral jsem ho, vypracoval jsem s ním naši strategii, všechno jsem s ním natrénoval, ale on se mě chystal zabít. A taky by mě zabil, nebýt toho, že jsme si pohlédli do očí.

Musel na zlomek vteřiny zapochybovat a to mi zachránilo život.

Váhal o vteřinu déle, než měl. To stačilo nepřátelskému střelci, aby ho dostal.“

Gray se na chvíli zahleděl do neurčitá, pak si zhluboka povzdechl.

„Ostatní už víceméně znáte. Po šesti trýznivých hodinách jsme to zvládli k helikoptérám. Dokonce jsme s sebou vzali Garrettovo tělo a byl pohřben se všemi poctami.“

„Možná ses zmýlil,“ nadhodila tiše Barrie. „V tom zmatku –“

„O jeho úmyslu nebylo pochyb. Byl ode mě jenom tři metry. Nikdo jiný to neviděl, já ale ano.“

„Vzpomínáš si, jak se prezident přeřekl?“ připomněl Daily. „Když bylo oznámeno, že mise stála život jednoho Američana, Merritt začal vychvalovat tebe.“

„Na to jsem zapomněla,“ přidala se Barrie. „V tom všem rozčilení okolo vašeho vítězného návratu se na to faux pax zapomnělo.

Vzpomínám si, jak to bylo trapné pro Daltona Neelyho. Svolal tiskovou konferenci, aby oznámil úspěch mise a bezpečný návrat rukojmích. Pak přečetl krátké prohlášení od prezidenta, které tě vynášelo, že jsi učinil nejvyšší oběť pro svoje spoluobčany. Prohlásil, že jsme nikdy neměli lepšího vojáka a vlastence než Graye Bonduranta, a on sám lepšího přítele. Jedno oko nezůstalo suché.“

„Když se David dozvěděl o jedné oběti, předpokládal, že se jeho vrahovi podařilo mě zabít. Napsal to prohlášení dřív, než si ověřil fakta.“

„Jak poznali, že se ten mladý muž nechá zkorumpovat?“ zeptal se Daily.

„Nevěřím, že to tak bylo,“ překvapil je Gray. „Garrett by se nenechal podplatit, aby z toho měl materiální zisk. Jsem si jist, že Spence, který jednal jako prodloužená ruka prezidenta, ho oslovil a označil mě za zrádce, za špiona, za hrozbu demokracii, za něco takového.

Garrett byl skvělý mariňák, ale žádný génius. Když na mě namířil pušku, plnil přímý rozkaz od vrchního velitele. Nic menšího by ho nemohlo přimět, aby mě zradil, ani hrozba smrti ne. Neměl jsem mu to za zlé. Byl nastrčená figurka Davida a Spence. Zabili ho stejně bezpečně jako ten nepřátelský ostřelovač.“

„Mluvil jsi o tom s Merrittem?“ chtěla vědět Barrie.

„Bůh ví, že jsem chtěl, ale nemohl jsem to udělat, aniž bych odkryl karty, a tím bych byl ještě zranitelnější.“

„Ale bleskově jsi zmizel.“

„Nerezignoval jsem ze zbabělosti,“ odpověděl naježeně.

Daily, který se ho svojí poznámkou dotkl, zvedl obě ruce, že to tak nemyslel. „Neurážej se. Nic jsem tím nemyslel.“

„Rezignoval jsem na svoji práci v Bílém domě, protože jsem nechtěl být ve službách Davida Merritta.“

„Ale ještě pořád ho dráždíš. Najednou není Wyoming od Bílého domu pořád dost daleko.“

Gray přikývl. „David ví, že po něm jdu. Nejdřív kvůli Garrettovi, teď kvůli Vanessinu dítěti. Představuji problém, který nebyl nikdy úplně vyřešen, takže poslal Spence, aby jej vyřešil jednou provždy.“

„Kvůli mně,“ řekla Barrie sklíčeně.

„Dříve či později by k tomu stejně došlo. Čekal jsem na to už dlouho. David mě nemohl dost dobře zlikvidovat, když jsem byl středem veřejného zájmu a představoval jsem národního hrdinu.

Takže předstíral, že se raduje, a vychvaloval mě spolu s ostatními.

Jakmile opadl zájem veřejnosti, spočítal si, že se mě může mnohem snadněji zbavit, aniž by to vzbudilo pozornost. S tebou nebo bez tebe, Barrie, byla to jenom otázka času.“

„Když tedy teď známe problém, jak ho budeme řešit?“ zeptal se Daily. „Moc života mi nezbývá, ale radši bych nedožil ve federální věznici za vyhrožování prezidentovi zničením.“

„Jakmile jednou vyjde pravda o smrti dítěte najevo, tahle vláda vezme za své přirozenou cestou,“ ujistil ho Gray.

„Souhlasím,“ přidala se Barrie. „To se vyřeší samo. Hlavní starost mám o Vanessu. Momentálně pro Merritta představuje největší hrozbu.“

„Já na ten nesmysl o odchodu do ústraní neskočil ani na minutu.

David ji nechal někde izolovat.“

„Z jakého důvodu, Grayi?“ zeptal se Daily.

„Aby ji zastrašil a mlčela o tom, jak dítě zemřelo. Vím, jak David uvažuje. Podle něho se s Vanessou děje jenom to, co si zaslouží.

Vynasnaží se ji přesvědčit, že to na sebe přivolala sama tím, že ho podvedla. Podle toho, jakou přesvědčovací metodu používá, to ona může, ale také nemusí přežít.“

„Přesvědčovací metodu?“

„Nedokážu se ani přinutit, abych o tom přemýšlel.“

„A co Armbruster? Stáhl se a dělá mrtvého brouka?“

„To bych sám rád věděl, Daily. Ale dokud nebudu vědět víc, radši bych ho z toho vynechal a operoval nezávisle.“

„Co chceš dělat?“

„Mám pár nápadů.“

Zřejmě se o ně nehodlal podělit.

Daily řekl: „Můžeš si v tomhle domě zřídit základnu.“

„Děkuju, ale nechci vás také ohrozit.“

Daily se zasmál. „Co můžu ztratit? Kromě toho je tohle bezpečné místo. Nikdo tě tady nebude hledat.“

„To včera večer říkala,“ podotkl Gray a pokývl na Barrii.

„Nikomu neřekla, že jsme přátelé,“ objasnil Daily.

„Proč?“

„To je mezi mnou a Dailym,“ naježila se Barrie.

„Ale dávám ti na to svoje slovo,“ řekl Daily. „Tady je to pro tebe nejbezpečnější.“

„A co tvoje práce?“ zeptal se Barrie Gray.

„Už má v práci potíže,“ odpověděl za ni Daily. „Federálové se tam na ni přišli vyptávat.“

„Vsadil bych se, že to byli Spencovi muži, a ne běžní federálové.

Nenechal by nic náhodě. Kolik lidí v televizi o té věci ví, Barrie?“

„Nemluvila jsem o tom s nikým.“

„S přáteli?“

„S nikým, jenom s Dailym.“

„S milenci?“

Rozpoznala za jeho otázkou posměch a stručně odpověděla ne.

„Dobrá,“ řekl Gray. „Čím míň lidí o tom ví, tím líp.“

Daily řekl: „Po včerejší noci by se, myslím, měla stáhnout, alespoň dokud se nedozvíme, co se děje s paní Merrittovou.“

„To rozhodně,“ obrátil se k ní Gray. „Zůstaň tady s Dailym, ať tě nikdo nevidí. Nech to na mně, já to zařídím. Slibuju ovšem, že dostaneš informace jako první.“

„Opravdu? Není možná, neskonalé díky.“ Probodla jednoho po druhém spalujícím pohledem. „Vy dva jste se o mně vybavovali, jako bych tady nebyla. Dokonce jste zašli tak daleko, že jste naplánovali, co budu dělat. No, děkuju, ale nechci. Povím vám, jak to bude.“

„Promiňte, slečno, tam se nesmí.“

„Byl to můj dům. Bydlela jsem tady. Jsem Barrie Travisová.“

Ta slova zafungovala jako kouzelná hůlka, což předpokládala.

Během několika vteřin se kolem ní seběhli reportéři, kteří tam okouněli se svými kameramany a čekali, až od někoho získají nějaké oficiální prohlášení.

Rozhovory se sousedy a očitými svědky byly vyčerpávající, ale všichni vykládali víceméně totéž. Podívali se na to ze všech úhlů.

Nebylo nic nového, o čem by mohli podat zprávu. V této fázi nechtěla úřední místa spekulovat o tom, co výbuch způsobilo. Lidé, kteří věc vyšetřovali, byli skoupí na slovo. Z nikoho nic nedostali.

A teď najednou ta vyhýbavá Barrie Travisová mluvila.

Namířily na ni mikrofony a videokamery. „Jak vidíte, můj domov je naprosto zničený. Zůstalo mi jenom to, co mám na sobě.“ Rozpřáhla paže. „Ale největší ztrátu představuje můj pes, Cronkite, který při tom výbuchu zahynul.“

„Kde jste od toho výbuchu byla?“

„Proč už jste se neohlásila?“

„Víte, co výbuch způsobilo?“

Pozvedla ruku, aby ten příval otázek zarazila. „Odpověď na to, co výbuch způsobilo, nechám na vyšetřovacích orgánech.“

„Myslíte, že to byla nehoda?“

Tázavě se na reportéra zadívala, jako by jí položil absurdní otázku.

„Samozřejmě že to byla nehoda. Co jiného by to mohlo být? Až bude vyšetřování kompletní, určitě se najde logické vysvětlení.“

Gray tvrdil, že Spencer Martin se postaral, aby tomu tak bylo.

„Teď, kdybyste mě, prosím, omluvili…“

Táhli se za ní k jejímu vozu, který pořád ještě parkoval tam, kde ho zanechala, když došlo k výbuchu. Pár nezmarů ji sledovalo až k WVUE, ale na parkovišti se jim vyhnula a odmítla veškerá další vyjádření. Strážný u dveří jim zabránil, aby ji následovali do budovy.

Hodinu předtím zamítla Grayovu a Dailyho radu, aby se držela stranou. „Nehodlám zalézt do díry,“ rozpálila se. „Zaprvé proto, že by to podle mě nebylo k ničemu. Jestli je tajný systém Spencera Martina tak všudypřítomný, jak říkáš, tak by mě stejně našli.

Zadruhé je to moje práce, referovat o tom, co se děje. Je to ironie, ale sama jsem se dostala do zpráv. Byla bych sama proti sobě, kdybych z toho nevytěžila, co se dá.

A za třetí, čím víc budu na očích, tím méně je pravděpodobné, že mě potká další ,fatální‘ nehoda. Přesně jak jsi předtím říkal sám o sobě, Grayi, dokud na mě bude upřená pozornost, Merritt nic nepodnikne.“

„Něco na tom je, Bondurante,“ podotkl Daily.

„Merritt je všelijaký, ale není to blázen,“ pokračovala Barrie.

„Nemůže se pokusit podruhé mě připravit o život, aby to i tomu nejdůvěřivějšímu ňoumovi nepřipadalo divné. Kdepak, pánové,“

prohlásila, „dokud na mě bude vidět, tak mi nic nehrozí.“

Teď se rychlostí požáru rozkřiklo, že je v budově. Howie to stihl k jejímu stolu rychleji než obvykle a všechny ostatní odstrčil z cesty. Na uvítanou vyhrkl: „Kristepane, Barrie, mysleli jsme si, že jsi na uhel.“

„Mrzí mě, že jsem tě zklamala.“

„Chci jenom bejt milej.“

Možná to tak bylo, protože se zatvářil kvůli tomu, co řekla, schlíple.

„Jak by se ti líbilo do dnešních večerních zpráv něco exkluzivního?“

zeptala se. „Interview se mnou, tak jak jsem.“ Musela se obléknout do stejných šatů, jako měla na sobě předchozího večera. „Vypadám k politování. Možná bych dokonce na závěr dokázala vymáčknout nějakou tu slzu.“

Malá očka mu zasvítila. „To by bylo ohromný.“

„Zítra na to navážu pokračováním. Něco na ten způsob, jaké to je, když člověk jen tak tak unikne smrti, ocitne se tváří v tvář vlastní smrtelnosti, něco v tomhle duchu. Zkusím něco natočit s kněžími a psychology, kteří se setkávají s oběťmi traumatu. Možná koncem týdne už vyšetřovatelé určí, co výbuch zapříčinilo.“

„Tak brzy?“

„Pochybuju, že se to bude vyšetřovat dlouho,“ odtušila s ironií, která mu unikla. „Nicméně jakmile dostanu jejich rozhodnutí, udělám reportáž o tom, jak nashromáždili kousek po kousku důkazy, aby výbuch přesně rekonstruovali a našli jeho příčinu.“

„No ty ses rozjela. Že by tě to sebralo, to teda ne.“ Obezřetně hodil pohledem přes rameno a zašeptal: „Bylo by možný, že to někdo provedl záměrně? Že se třeba domáknul, že pracuješ na tom trháku?

Mohla by ta tvoje reportáž s tím výbuchem nějak souviset?“

„Viděl jsi moc filmů se Sylvestrem Stallonem, Howie. Tady nemůže být žádná spojitost. Ta moje velká reportáž?“ prohodila a pohrdavě se zasmála. „To je hotový čajíček ve srovnání s tím, že mi před očima vyletěl vlastní dům do povětří. Takže se s Jenkinsem můžete uklidnit. Pohlédla jsem smrti do tváře. Věř mi, to člověku takhle změní pohled na věc.“ Luskla prsty. „Od teď tady zažiješ úplně jinou Barrii Travisovou.“

Gray o ní řekl, že neumí lhát. Zadoufala, že se zmýlil.

„No, to moc rád slyším,“ prohlásil Howie a vypnul hruď. „Já věděl, že když se po tobě budu dost dlouho vozit, že z tebe něco udělám.“

Mile se usmívala, ale v duchu skřípala zuby.

KAPITOLA OSMNÁCTÁ

Prezident se pokoušel setřást ze sebe zklamání cvičením v soukromé tělocvičně Bílého domu. Hleděl na rotoped a další vybavení jako na nepřátele, jež je třeba porazit. Pot mu kapal z nosu, ušních lalůčků, brady a špiček prstů. Vypracované svaly se mu nadouvaly, jak je namáhal až do krajnosti.

Člověk, jehož poslal obhlédnout situaci ve Wyomingu, ho během dopoledne kontaktoval přes počítač. Jeho hlášení nebylo to, co by Merritt rád slyšel. Vypadalo to, že Spence u Graye Bonduranta vůbec nebyl. Když se agenta zeptal, co na to říkal Bondurant, spadla druhá bomba – ani po Bondurantovi tam nebylo stopy.

Bez ohledu na toto hlášení si byl Merritt jist, že tam Spence byl.

Jenom za sebou opatrně zametl stopy. Rovněž měl jistotu, že Gray by nezmizel bez pádného důvodu. Z toho usoudil, že Gray zlikvidoval Spence dřív, než stačil Spence zlikvidovat jeho.

Pokud je jeho předpoklad správný, pak je Gray oba převezl.

Důsledek byl tak rozsáhlý, tak depresivní, že Merritt vyhledal soukromí tělocvičny. Potřeboval čas o samotě, aby mohl přemýšlet, kout pikle.

Gray by neměl strach utkat se s prezidentem. Zastrašovací prostředky, které by v každém jiném, kdo by vyzval Bílý dům na souboj, vzbudily strach a třas, by jeho nerozhodily. Ani by to nakonec nevzdal a neodešel. Když si Gray myslel, že má pravdu, nezastavil se před ničím a hájil svou věc. Jeho přesvědčení byla pevná jako Gibraltarská skála. Tahle nepoddajnost byla jedním z důvodů, proč ho Merritt nenáviděl.

Když složil prezidentskou přísahu, měl pro ně tři velké plány. Sám byl obdařen velkým charismatem a politickou obratností, aby přesvědčil Kongres a celý národ o čemkoliv. Spence představoval nemilosrdnou silnou paži jejich tria. Nevyžadoval oprávněnost zásahu, pouze konal, zdatně a účelně. Gray byl zkušený stratég.

Nahlédl každou situaci ze všech možných hledisek a vždy našel nejlepší způsob, jak s ní naložit. Společně se mohli stát třemi nejmocnějšími muži světa.

Kdyby ovšem Gray nedostal chuť na Vanessu a nevypěstoval si svědomí.

„Zatracenej pitomec,“ zamumlal Merritt, když se zvedal z čalouněné lavice a sáhl po ručníku. Otřel si obličej a týl a vtom někdo zaklepal na dveře. „Vstupte!“

Dveře otevřel agent tajné služby. Vedle něho stál Gray Bondurant.

„Pane prezidente,“ řekl usmívající se agent, „mám pro vás překvapení.“

Merritt se zeširoka usmál, což ve ztuhlém obličeji pocítil, jako když se v betonu udělá puklina. „Grayi! Teda, člověče, to je ale překvapení!“

Gray se rovněž usmíval, ale jeho očím to na vřelosti nedodalo, jako vždycky. „Zkusil jsem to, jestli třeba nebudeš mít chvilku, abych tě pozdravil.“ Přejel Merritta uznalým pohledem. „Národ by měl pokojně spát, pane prezidente. Vypadáš tak ve formě, že bys jednou rukou porazil všechny jeho nepřátele, domácí i zahraniční.“

Potřásali si rukama a popleskávali se po zádech, předváděli ohromné divadýlko. Nebylo zapotřebí, aby agent tajné služby zapochyboval o tom, že se rádi vidí. Šeptanda, že mezi nimi došlo k roztržce, se důrazně popřela. Když Gray opouštěl Bílý dům, předpokládalo se, že je jejich přátelství pevné jako vždycky, možná ještě silnější, vzhledem k velkolepému úspěchu Grayovy mise.

Vyžádalo si to veškeré Merrittovy herecké schopnosti, aby na něm nebyl vztek patrný. Mistr ho zasáhl na nejcitlivějším místě. Copak zrovna nepřemýšlel o tom, jaký zkušený stratég Gray je? Tohle byl dobře naplánovaný trik, aby vypadal nevinně. Gray se dostavil rovnou k hoře, bez ohlášení a odzbrojující. Zaměstnanci Bílého domu ho dobře znali a nepojali žádné podezření. Přišel za svým kamarádem prezidentem, a to je od něho moc milé.

Nejvíc Merritta žralo, že musel hrát Grayovu hru, alespoň dokud nepřijde na to, co má za lubem. Když zůstali sami, pokynul k baru s nealkoholickými nápoji. „Co si dáš?“

„Totéž co ty.“

Merritt nalil dvě sklenice pomerančového džusu. „Je to fajn, zase tě vidět.“ Přiťukli si.

„Nenech se ode mě rušit z cvičení.“

„Už jsem se chystal končit. Nemůžu si toho naložit tolik jako kdysi,“ řekl a zatvářil se skromně.

„To pochybuju.“

„Nebude ti vadit, když si vlezu do vířivky?“

„Vůbec se.“

Merritt si stáhl šortky a ponořil se do vířící, bublající vody, z níž stoupala pára. „Á, to je slast. Nechceš se přidat?“

„Ne, díky.“ Gray si přitáhl k okraji vířivky židli a posadil se.

„Zešedivěl jsi.“

„To je dědičné,“ odpověděl Gray. „Nevyprávěl jsem ti, že můj otec předčasně zešedivěl?“

V zásadě se Gray Bondurant nezměnil. Tělo měl pořád pevné a pružné a bylo na něm znát, že s ním nejsou žerty. Muž, který urazil dlouhou cestu z parkoviště obytných přívěsů do Bílého domu, jen málokdy někomu něco záviděl, avšak závist byla základem jeho nenávisti ke Grayi Bondurantovi.

Byl mnohem pohlednější než Gray, možná dokonce inteligentnější.

Fyzicky stejně zdatný.

Ale Gray měl v sobě ocelové jádro sebejistoty a morálky, jež mu dovolovalo pohlédnout každému člověku neúhybně do očí. Dokonce už za starých dobrých časů, kdy spolu sloužili v armádě, dávno před jejich střetem, uhnul Merritt před upřenýma Grayovýma očima jako první. Těžce nesl, s jakou nenuceností a vznešeností Gray snáší pocty a uznání, a opovrhoval jím kvůli jeho zásadám, zatímco vskrytu mu záviděl sílu, kterou mu navíc dodávaly.

„Břicho máš pořád ploché,“ podotkl. „Jsem rád, že tě Wyoming nezměnil v bábovku.“

„Je to drsná země, ale kdybych si nevysloužil ostruhy ve Washingtonu, tak bych to tam nezvládl.“

Merritt se uchechtl. „Chyběl mi tvůj smysl pro humor. Je suchý jako prach, ale vždycky mě dovedeš rozesmát.“ Položil si paže na dlaždicemi obložený okraj vířivky. Položil mu otázku, protože si myslel, že už na ni zná odpověď. „Co tě do Washingtonu přivádí?“

„Žena.“

Tohle nečekal. Gray znovu zahrál falešný míč. Zamaskoval to smíchem. „Ženská? Nakonec dostala neporazitelného Bonduranta na lopatky ženská? To se mi nechce věřit.“

„Je to smutné, ale je to pravda.“

„Prosím tě,“ zasténal Merritt, „nenič moji představu o tobě tím, že mi řekneš, že se v tobě hnul nějaký cit. Nestal se z tebe kavalír devatenáctého století, doufám.“

Gray se zachmuřeně pousmál. „Rozhodně ne. To proto tahleta dokonale vyhovuje mým potřebám. Je pěkná na pohled, hlas má jak z porno filmu, a co je nejlepší ze všeho, není moc chytrá.“

„Má ten dívčí zázrak taky jméno?“

„Barrie Travisová.“

Merritt sebou trhl. „To si snad děláš srandu. Ta je pěkně otravná.

Uznávám, hlas má sexy. Obličej a figuru rozhodně prvotřídní. Ale, Grayi, kamaráde, budou s ní potíže. Jestli bude od toho vztahu čekat víc než jenom sex, pověsí se ti na krk a nikdy se jí nezbavíš. Určitě víš, do čeho ses to dostal?“

„Momentálně se dostávám do ní.“

Oba se chlípně rozřehtali. „To nemusí být zas tak špatné,“ uznal Merritt.

„Je to dost dobrý, aby mě to vytáhlo z ranče a přivedlo zpátky sem.“

„Na jak dlouho?“

Gray pokrčil rameny. „Než jí budu mít dost a vrátím se.“

Merritt dopil džus, odložil sklenici na dlaždice a zvedl se z vířivky.

Omotal si kolem pasu ručník a posadil se na židli vedle Graye. Když bude v tomhle rozhovoru s někdejším přítelem pokračovat, mohl by se dostat do mnohem vřelejší vody, než z jaké se právě zvedl, ale nedokázal odolat. Jestli může v téhle komedii na kamarádské znovusetkání pokračovat Gray, tak on taky. Když došlo na předstírání, zdaleka v tom Graye převyšoval. Měl v tom větší praxi.

„Kde jste se vy dva seznámili? A vyklop mi všechny šťavnaté podrobnosti.“

„Vystopovala mě. Jednoho dne se zčistajasna objevila.“

„Kvůli čemu?“

„Kvůli reportáži. Nebo spíš kvůli novému pohledu na starou událost. Chtěla znovu ohřát tu záchrannou misi.“

„A tys jí neřekl, ať vypadne? Reportéry jsi nikdy neměl rád.“

„Nesouložím s jejím zaměstnáním, Davide.“

Merritt se zasmál. „Vidíš? Tady máš zase ten svůj suchý humor.“

Pak svraštil čelo. „Zrovna jsem si vzpomněl. Včera v noci jí do základů shořel dům.“

„Jo. To je malér.“

„Ráno jsem ji viděl ve zprávách, v obležení reportérů. Je to kurážná holka.“

„To mě taky na ní tak láká.“

„Tak kde vy dva bydlíte? V hotelu?“

„Ne, u kamaráda.“

Barriin kamarád byl novinář v důchodu jménem Ted Welsh. I za Spenceho nepřítomnosti dodala jeho síť informátorů Merrittovi fotografie Welshe v županu, jak zvedá ranní noviny ze zapleveleného trávníku před svým domem.

Ten starý paprika měl údajně rozedmu plic a vypadal neškodně jako moucha.

To je teda páreček, Travisová a Welsh; bydlí ve Welshově barabizně a přitom kují pikle, jak ho připravit o prezidentský úřad. K

smíchu. Jedním mávnutím ruky se jich mohl obou zbavit.

Problém představoval Gray. S ním v čele se ta trojka dostala na úroveň hrozby, a to už tolik k smíchu nebylo.

„Když už je řeč o kamarádech,“ navázal Gray, „překvapuje mě, že už všechny šťavnaté podrobnosti o mně a Barrii neznáš. Myslel jsem, že už ti to Spence řekl. Zastavil se za mnou krátce potom, co byla u mě na ranči.“

Merrittův úsměv maličko zakolísal. Ani ten nejschopnější herec by to jinak nezvládl. „Spence si bere krátkou dovolenou. Vlastně jsem ho musel přinutit, aby odjel, když je takový workoholik. Říkal, že se u tebe možná zastaví, ale neozval se mi, co odjel. Neříkal, kam má z Wyomingu namířeno?“

„Nezmínil se, co má v plánu. Ale znáš Spence. Objeví se, když to budeš nejmíň čekat. Rozhodně jsem neměl radost, když se u mě ukázal.“

Merritt se dosud držel nitky naděje, že je Spence pořád ještě naživu.

Teď s jistotou poznal, že není. Spence je mrtvý. Gray ho zabil.

Merritt si kvůli tomu nepřipustil žádnou rozcitlivělost. Stejně Spence nepotřebuje. Nepotřebuje nikoho. Ale i tak se velice hodilo mít Spence po ruce. Muži s jeho talentem a slepou, absolutní loajalitou a poslušností byli vzácní. Dokonce ještě vzácnější byli muži bez nejmenší špetky svědomí.

Gray ho o tento cenný majetek připravil a klidně si tady dřepí a žertuje o tom s nevinným výrazem ve tváři. Merritt měl sto chutí smáznout mu ho z obličeje. Ale opatrně vztek potlačil. Kdyby jej dal najevo, zkompromitoval by se.

Kromě toho nechtěl plýtvat energií na věc, která se nedala změnit.

Spence by jako první souhlasil s tím, že truchlení nevede k ničemu a oddávají se mu jenom slaboši.

„Tak jsem si říkal, je tady první dáma?“

Grayova otázka Merritta bezohledně vytrhla ze soukromých úvah.

„Ehm, ne, pořád ještě je pryč.“

„Na tom ‚blíže neurčeném místě‘?“

„Správně,“ odpověděl Merritt. „A já slíbil, že je neprozradím.“

Gray se předklonil, opřel si předloktí o stehna a zaujal důvěrnou pozici, kterou Merritt sám často používal. „Dělal jsem si o ni starosti, Davide. Je v pořádku? Řekni mi to na rovinu. Nevykládej mi ty nesmysly, kterými krmí Neely média. Jak je Vanesse? Jak jí skutečně je?“

„Snažíš se něco vyčenichat pro svoji novou společnici v posteli?“

„Když jsme v posteli, má na práci lepší věci, než aby mě vyslýchala.“

„S plnou pusou se to špatně mluví, co?“

Gray se uchechtl, jak se od něho čekalo. Pak jeho hubený obličej znovu zvážněl. „Vanessa nevypadala ve své kůži, od té doby, co dítě umřelo. Je nemocná?“

Kdyby měl Merritt v tu chvíli na vybranou, skočil by Grayovi po krku. Tenhle chlap mu nasadil parohy. Drby o něm a Vanesse se zatrhly, ale ne dost brzy.

Kolik lidí dospělo k závěru, že Gray, a ne on je otcem Vanessina parchanta? Co si to ten hajzl dovoluje, zmínit se o tom spratkovi a v arkticky modrých očích se mu nemihne ani záblesk omluvy?

Silou vůle ovládl prezident Spojených států svůj vztek. Jak by vysvětlil, že se Gray utopil ve vířivce tělocvičny v Bílém domě? Ani Spence by neměl tolik odvahy, aby tohle prodal vrchnímu prokurátorovi a americké veřejnosti.

Potlačil nutkání vraždit, sklonil hlavu a zajel si prsty do vlasů.

„Klidně ti to řeknu, Grayi, bylo to zlý. Dává si to za vinu; přičítá to svojí nemoci, že nebyla dokonalá matka a nezachránila svoje dítě před smrtí v kolébce.“

„Něčeho takového jsem se obával. Vyrozuměl jsem, že ji ošetřuje George Allan. Je dost kvalifikovaný, aby se s tímhle vypořádal?“

„Naprosto. Léta je jejím ošetřujícím lékařem. Ví přesně, co potřebuje, a udržuje ji tak, aby mohla víceméně normálně fungovat.

Jakmile Vanessa tuhle krizi překoná, bude v pořádku.“

„To doufám.“

Merritt nápadně pohlédl na nástěnné hodiny a zvedl se. „Rád jsem tě zase viděl, Grayi. Mrzí mě, že musíme končit, ale mám za půl hodiny zasedání poradního sboru.“

„Měl jsem štěstí, že ses mi mohl vůbec takhle dlouho věnovat.“

Gray se zvedl a podali si ruce. „Vyřiď, prosím, Vanesse, že jsem se na ni ptal. Byla by nějaká možnost, že bych ji navštívil?“

„Obávám se, že ne. Je to s ní den ode dne lepší, ale nechce vidět ani Cleta. Vyřiď Barrii Travisové, že mě to moc mrzí, s tím jejím domem.“

„Jo. Spolehni se.“

Přede dveřmi tělocvičny stáli agenti tajné služby a čekali, až budou moct doprovodit prezidenta do jeho soukromého apartmá. Jednomu přikázal: „Doprovoďte, prosím, pana Bonduranta k jeho vozu.“

„To není nutné,“ řekl Gray nenuceně. „Pracoval jsem tady, pamatuješ? Vyznám se tu.“

„Přesto,“ řekl Merritt stejně nonšalantně jako Gray, „rádi prokazujeme starým přátelům úctu.“

KAPITOLA DEVATENÁCTÁ

Říct, že byl prezident rozčilený, by situaci zdaleka nevystihovalo.

Po telefonu Merritt právě informoval doktora Allana o nenadálé návštěvě Graye Bonduranta. Mluvil tak, jako by ho potěšilo, že se zase viděl s dávným přítelem, ale George uměl číst mezi řádky. David si nepřál, aby se Gray potloukal po Washingtonu a příliš strkal nos do smrti Roberta Rushtona Merritta.

George přesvědčil sám sebe, tak jako o tom byl přesvědčen celý národ, že chlapec zemřel na syndrom náhlého úmrtí. Když ho v tu noc přivolali z domova a přispěchal do dětského pokoje Bílého domu, přijal Davidovo tvrzení, že s Vanessou našli dítě v postýlce mrtvé.

Protože George nechtěl vědět nic jiného, nekladl mnoho otázek.

Usnadnil pohřeb dítěte tak, jak mu prezident nařídil. Konec příběhu.

Až na to, že to nebyl konec příběhu. Vanessa do toho zatáhla všetečnou reportérku, která se podle Davida obrátila na Graye Bonduranta. Davidovým záměrům zřejmě víc posloužilo, když se to, co se skutečně událo v dětském pokoji, mírně upravilo. Rozhodně si nepřál podnítit zvědavost Graye Bonduranta. Jestli totiž mohl někdo sejmout masku Davidu Merrittovi, pak to byl Gray.

„A co ta, ehm, reportérka?“ zeptal se George. „Slyšel jsem ve zprávách, že jí výbuch zničil dům.“

„Ano, já to taky slyšel. Je to samozřejmě neštěstí, alespoň ovšem její osobní krize odvede pozornost od nás.“ Na okamžik se odmlčel a dodal: „Je to všechno Vanessina vina. To ona zodpovídá za neodbytný zájem Barrie Travisové. Kdyby se s ní nespojila, to předně, tak by nás teď neotravovala.“ Pak se zeptal: „Jak se dnes vede Vanesse?“

Takhle prezident elegantně přešel ke skutečnému důvodu svého volání. George, který držel paniku na uzdě, mu podal hlášení o bezprostředním stavu jeho ženy.

Potom dal David Georgovi instrukce.

Nevyslovil je nahlas, ale to nemusel. Tomu, kdo naslouchal, byl úkol jasný, a George naslouchal.

Dnešek byl dnem D. Prezident si vybíral svůj dluh.

George zavěsil a skryl zpocený obličej v dlaních. Celé jeho tělo zachvátil třas. V uších mu hlasitě hučelo. Bylo mu na omdlení a na zvracení.

Uvažoval o tom, že zavolá Amandě. Jeho statečná a vážná žena byla ostrovem klidu v chaosu, který udělal ze svého života. Někdy už jenom samotný zvuk jejího hlasu mu dodal naději, přestože krajina jeho budoucnosti bylo minové pole vedoucí ke katastrofě. A to už byl dostatečný důvod, aby jí nevolal. Proč ji zatěžovat následky svých omylů?

Místo aby zatelefonoval manželce, vzal si valium.

Tohle byl ten typ špinavé práce, kterou David obvykle přiděloval Spencovi. Spence by nedostal třesavku. Spence by nepotřeboval valium. George uvažoval, co David na Spence ví, že ho tak slepě poslouchá. Nebo je to naopak? Je tady loutkou David a Spence tahá za provázky? Nebo, a to bylo nejpravděpodobnější k tomu, aby Spence dělal to, co dělal, žádný důvod nepotřeboval.

Vyžíval se v krutosti. Nikdy nemiloval ženu ani nepoznal ženskou lásku. Nikdy nebyl u narození dítěte, které by stvořil prostřednictvím lásky. Nikdy nedržel v náruči čerstvě narozeného kroutícího se tvorečka a nehleděl na něho se slzami v očích. Nikdy nezažil pocit viny ani lítosti.

George byl možná zbabělec, ale byl lepší člověk než Spencer Martin.

Tohle všechno ale byly jenom akademické úvahy. Spence zřejmě zmizel. Pečlivě volenými slovy David naznačil, že za Spencovu nevysvětlitelnou nepřítomnost je zodpovědný Gray. George doufal, že jestli Gray Spence zabil, nechal toho bezcitného pacholka nejdřív trpět.

Gray byl dost chytrý, aby z toho vypadl, když to šlo. George si přál, aby měl takovou odvahu. Gray řekl: „Tady končím,“ a bylo. Gray ovšem neměl smyčku na krku.

George ano, a právě se ještě utáhla.

Stiskl si kořen nosu, až ho to zabolelo. Pak spustil ruku a zadíval se přes místnost na zavřené dveře malé, dřevem obložené pracovny.

Mohl by tady sedět další hodinu dvě a dívat se na ty dveře, ale nakonec by musel splnit prezidentské rozkazy. Čím déle to bude odkládat, tím víc o tom bude přemýšlet, a čím víc o tom bude přemýšlet, tím odpornější to bude.

Zvedl se s veškerou čilostí devadesátníka. Nohy měl jako z olova, když vyšel z pracovny a přešel přes chodbu.

V pokoji nemocné bylo k zalknutí.

Jayne Gastonová byla pečlivá ošetřovatelka. Každé ráno pacientku svědomitě vykoupala a přestlala jí postel. Ale pokoj nemocné je pokoj nemocné a choroba páchne.

Doktor George Allan přistoupil k posteli. „Jak si vede?“

„Momentálně spí.“ Ošetřovatelka pohlédla soucitně na pacientku.

George Vanessu zběžně prohlédl. Poslechl si její srdce, nahlédl do karty, jaký má tlak a teplotu, to všechno, aniž by jí pohlédl do obličeje.

Oči měla bohudíky zavřené. Nedokázal by jí pohlédnout do očí. Jak budu po tomhle, říkal si, vůbec kdy schopen pohlédnout do očí Amandě, nebo sobě?

„Před chvílí se rozrušila a začala plakat. Prosila mě, abych ji nechala vstát z postele. Doktore Allane, pokud se cítí dost silná, nevidím –“

„Děkuji, paní Gastonová.“

„Určitě to víte nejlépe, pane doktore, ale –“

„Také jsem si tím jist.“ Přísně se na ni podíval. „Vaše kritizování nebudu nadále tolerovat, paní Gastonová.“

„Pouze zvažuji, co je pro pacientku nejlepší.“

„Vy si myslíte, že já ne?“

„Samozřejmě že ano, pane doktore. Nic jiného jsem nenaznačovala.“ Narovnala se. „Ale jsem kvalifikovaná ošetřovatelka s mnohaletou praxí.“

„To proto jste byla na toto místo přijata. Ale překračujete svoje pravomoci.“

„Paní Merrittová dostává příliš velké dávky uklidňujících léků.

Kdybyste se mě zeptal –“

„Nezeptal jsem se,“ zařval George.

„Kromě toho si myslím, že dávka lithia je nebezpečně vysoká.“

„Viděla jste výsledky z laboratoře. Obsah lithia v krvi má přesně takový, jaký by měla mít.“

„Potom nevěřím laboratoři a nevěřím výsledkům.“

Georgeovi bušilo srdce jako splašené. Kolena se mu podlamovala, za očima mu tepalo a věděl, že zrudl v obličeji.

Přinutil se ke klidu a upjatě řekl: „Vašich služeb již není nadále zapotřebí, paní Gastonová. Sbalte si, prosím, okamžitě své věci.

Zařídím, aby vás někdo ještě dnes v noci odvezl do Washingtonu.“

Přitiskla si ruku s roztaženými prsty na hruď. „Vy mě propouštíte?“

„Už víc nevyhovujete léčebnému programu paní Merrittové.

Kdybyste teď –“

Paličatě zavrtěla hlavou a uchopila Vanessu za ruku. „Nikam nejdu.

Je to také moje pacientka. Odmítám ji opustit, když je v tomto stavu.

Jestli chcete znát můj upřímný názor, myslím si, že je přiotrávená a téměř v komatu.“

„Pokud nepůjdete dobrovolně, nebudu mít na vybranou a budu vás muset nechat fyzicky odstranit.“

Přešel přes místnost, otevřel dveře a zavolal agenty tajné služby.

KAPITOLA DVACÁTÁ

„Barrie Travisová?“

„U telefonu. Kdo volá?“

Barrie si strčila do druhého ucha prst, aby v hluku redakční místnosti tiše mluvící ženu lépe slyšela.

„Víte o Highpointu?“

Barrie okamžitě zostražitěla. „V jakém smyslu?“

„Něco se stalo.“

„Můžete se vyjádřit podrobněji?“

„Ne. Nevím. Nemůžu říct.“ Její úzkost byla patrná. „Někdo musí zjistit, co se tam děje.“

Potom volající zavěsila.

Barrie prozvonila ústřednu. „Představila se vám volající, kterou jste právě přepojila, nebo uvedla, odkud volá?“

„Ne, jenom požádala, že chce mluvit s vámi. Další blázen?“

„To nevím jistě. Díky.“

Vyskočila ze židle a popadla kabelu. Pro dnešek už měla hotovo.

Její zpráva do večerního vysílání ležela dokončená na stole vedoucího vysílání. Nikdo ji nebude postrádat, když odejde o chvilku dřív.

V posledních několika dnech se snažila, aby diváky, k nimž, jak doufala, patřil i David Merritt, přesvědčila, že po tom, co přišla o dům, pracuje jako obyčejně.

Pořád ještě se vyšetřovalo, co způsobilo výbuch, který jí zničil dům, a nijak si to nespojila se svým čenicháním v soukromých životech prezidenta a první dámy.

Když spěchala redakční místností, uvažovala o tom, že s sebou vezme kameramana, pro případ, že by se ukázalo, že ten tip za něco stojí. Ale rozhodla se, že se bude držet zpátky. Vezme si do Highpointu přenosnou videokameru s nahrávačem. Jestli se z toho něco vyvrbí, bude mít sled událostí zachycený aspoň na domácím videu.

Nicméně nejdříve musí vymyslet, jak se do Highpointu dostane, aniž by ji přitom zastřelili.

„Ten hlas jsi nepoznala?“

„Copak jsem to zrovna neřekla?“ namítla Barrie podrážděně. „Ne, její hlas jsem nepoznala.“

„Nebuď na něho naštvaná,“ napomenul ji Daily. „Gray jenom nechce, aby ses do něčeho navezla, nic víc.“

Rozzuřilo ji, že se Daily přidal na Grayovu stranu. „Nikoho se neprosím, aby do toho se mnou šel. Zůstaň tady. Mně to je úplně fuk.

Osobně po téhle stopě jdu.“

„Může to být ta bláznivá,“ připomněl Daily. „Ta Charlene.“

„Nebyla to ona,“ trvala na svém Barrie. „Nevím, kdo to byl, ale nemluvila jako běžný volající. Mluvila kultivovaně a vzdělaně. A vystrašeně. Věřím tomu, co říkala.“

Daily trval na svém. „Nemáš ověřeno, že se něco neobvyklého v Highpointu děje. Mohlo by se opakovat to, co se soudcem Greenem.

Všichni se ti pěkně vysmějou.“

„Co bylo se soudcem Greenem?“ zajímal se Gray.

„Nic,“ odsekla Barrie. Zamračila se na Dailyho, zašermovala rukama ve vzduchu a řekla: „Už se víc o tom nebudu bavit. Jedu tam.“

Nevracela by se do Dailyho domu a nesdělila jim, co má v plánu, kdyby měla videokameru s sebou. Nedávno si koupila novou, místo té, o niž přišla při výbuchu, a měla ji pořád ještě nevybalenou v Dailyho pokoji pro hosty. Vložila do ní baterie, zkontrolovala ji, uložila do kabely a otočila se ke svým znepokojeným společníkům. „Tak mi popřejte hodně štěstí.“

Dailyho přepadla taková úzkost, až začal lapat po dechu. Otočil se ke Grayovi. „Ty jseš mariňák. Napadá tě něco?“

„Jenom ji svázat, jinak nic. Ale pojedu s ní a díky ní nás pravděpodobně zastřelí oba.“ Nacpal si pistoli za pas.

V tu chvíli se ozval Barriin pager.

„Někdo z tvých informátorů?“ zeptal se Daily.

„Kromě tebe mají jenom oni tohle číslo.“

Telefonní číslo na digitálním displeji nerozpoznala, ale okamžitě identifikovala hlas, který se ozval očividně z telefonní budky. Doléhal k ní hluk pouliční dopravy. Neztrácel čas, předal jí vzkaz a okamžitě zavěsil.

Barrie zamyšleně vypnula pager a zvedla pohled ke Grayovi. „Tak pojďme, jestli jdeš taky.“

„Kdo to byl?“ chtěl vědět Daily, který je provázel ke dveřím a táhl s sebou rozvrzaný vozík s bombou. „Něco ohledně Highpointu?“

„Ne. To nic nebylo,“ odpověděla Barrie, ale nejistý úsměv ji usvědčoval ze lži. „Zavoláme ti, jakmile se něco dozvíme. Snaž se trochu si odpočinout.“

„A ty se snaž, ať tě neroztrhají na kusy. Rád bych tě chodil do vězení navštěvovat.“

„Odkud z Louisiany?“

„Cože?“

„Říkal jsi, že jsi z Louisiany. Z kterého města?“

„Z takové díry,“ řekl Gray. „Nikdy jsi o něm neslyšela.“

„Měla jsem ze zeměpisu dobré známky.“

„Grady.“

„Tak o něm jsem nikdy neslyšela.“

Gray soustředěně řídil, volant svíral oběma rukama. Zamířili na jihozápad, směrem na Virginii. Krajina, kterou projížděli, to byly zvlněné pastviny, farmy, kde chovali koně, a lesy, ale žádný z nich to zřejmě nevnímal.

Tohle byla první slova, která mezi sebou prohodili od chvíle, kdy vyjeli od Dailyho. Barrie už nedokázala snést další míli nepřátelského mlčení a vlastních znepokojivých myšlenek, a tak začala řeč na neutrální téma. Aspoň doufala, že neutrální.

„Jaké to bylo, tam vyrůstat?“

„Fajn.“

„Měl jsi dobré dětství?“

„Bylo okay.“

„Špatné?“

„Řekl jsem, že špatné?“

„Tak tedy dobré?“

„Bylo okay. Jasný?“

„Nemusíš mi hned ukousnout hlavu. Jenom jsem zvědavá, odkud muž jako ty pochází.“

„Muž jako já?“ zopakoval ironicky. „Jaký typ muže jsem já?“

Chvíli trvalo, než připadla na slovo, které se jí zamlouvalo.

„Vysoký.“

Skutečně se usmál, i když jen prchavě.

„Co rodiče?“

„Dva.“

„Nenič mě, Bondurante.“

Po chvilce řekl: „Matka a otec přišli o život, když se od hurikánu oddělilo tornádo a smetlo jejich dílnu.“

„To mě mrzí,“ řekla upřímně. „Kolik ti bylo?“

„Devět. Tak asi.“

Bylo jí zatěžko se s tím srovnat; ne s tím, že se jeho rodiče stali oběťmi bouřky, ale s tím, že byl skutečně někdy dítě. Nedovedla si ho představit jako bezstarostného chlapce, který si hraje s jinými dětmi, účastní se her na oslavách narozenin, rozbaluje dárky mezi členy rodiny shromážděnými kolem vánočního stromku.

„To ráno ve Wyomingu jsi mi říkal, že ses naučil farmařit od svého otce.“

„Vždycky choval stádo skotu. Ale rovněž měl ve městě opravnu. Ve státě neexistoval motor, který by nedokázal opravit. A matka to s francouzákem uměla skoro tak dobře jako on.“

Všimla si, že mu přísná ústa vzácně zněžněla. „Měls je moc rád.“

Pokrčil rameny. „Byl jsem dítě. Děti vždycky milují svoje rodiče.“

I když na nich nic, co by člověk mohl mít rád, není, pomyslela si.

„Kdo tě vychovával, potom co zemřeli?“

„Střídavě prarodiče z matčiny a otcovy strany. Byli to hodní lidé.

Dnes už jsou všichni mrtví.“

„Máš sourozence?“ zajímala se.

„Sestru. Pořád žije v Grady. Má čtyři děti, vzala si účetního, který je předsedou školní rady a diákonem baptistické církve.“

„To se ti musí líbit, že máš neteře a synovce, které můžeš rozmazlovat.“

„Nevídám se s nimi.“

„Jak to?“

„Můj švagr si myslí, že jsem nebezpečný.“

„A jsi?“

Otočil k ní hlavu. Pronikavé oči jako by jí projely. „To ti to ještě nedošlo?“

„Ano.“ Sklopila oči. „Myslím, že bys mohl být velice nebezpečný.“

Zadívala se předním sklem a uvědomila si, že se stmívání změnilo v noc a že to ani nepostřehla. Lesy po obou stranách dvouproudé silnice potemněly. Po chvíli řekla: „Ten telefon, co jsem měla, než jsme odjeli z Dailyho domu, to mi volal můj informátor z ministerstva spravedlnosti.“

„Ty máš informátora na ministerstvu spravedlnosti?“

„Co je na tom tak překvapujícího?“

„Koho? V jakém odboru? Jak služebně postaveného?“

„Víš, že ti to nemůžu říct.“

„No, tak to potom musíme jenom doufat, že to není nějaký Spencův člověk.“

To rýpnutí pominula a řekla: „Můj zdroj mi řekl, že jste se dnes sešli s Merrittem za zavřenými dveřmi.“

„To souhlasí.“

„Zvláštní, že ses o tom ani Dailymu ani mně nezmínil.“

„Nic na tom nebylo.“

„Strávil jsi patnáct minut o samotě s prezidentem Spojených států a nic na tom nebylo?“

„Jen jsem se zastavil –“

„Zastavil? No to bych taky mohla udělat, ale David Merritt by mi nikdy soukromou audienci neposkytl.“

„Mám přátele v tajných službách. Ukázal jsem se bez ohlášení, abych viděl, jak na to zareaguje.“

„A jak zareagoval?“

„Skoro se podělal do kalhot.“

Stručně jí vypověděl, o čem mluvili, a dodal: „Dal jsem mu na vědomí, že poslední úkol se Spencovi nepodařilo splnit.“

„A nic jiného za tím nebylo?“

„Nic jiného.“

„Možná.“

Vrhl na ni pohled, v očích mu seděla podezíravost. „Proč tě tvůj zdroj kontaktoval, že jsem navštívil Davida?“

„Dělal si starost o moje bezpečí. Můj zdroj je poněkud nervózní, pokud jde o společnost, v níž se pohybuji. Příkladně mi naznačil, že by tě prezident mohl použít k tomu, aby nastražil past na všetečnou reportérku, kterou chce umlčet.“

„Už víc pro prezidenta nepracuju.“

„To tvrdíš ty. Mně ale vrtá hlavou, kolik vrstev má tvůj vztah s Merrittovými. Byli jste s Merrittem pokrevní bratři, než ses stal milencem jeho ženy. To by mohlo dát vzniknout spoustě nejednoznačností.“

Sevřel volant pevněji. „Proč neřekneš rovnou, co si myslíš?“

„Myslím si, že je tvoje loajalita možná beznadějně rozpolcená.“

Vrhl na ni další spalující, zamračený pohled, ale její tvrzení ani nepopřel, ani nepotvrdil.

„Padlo při tom setkání moje jméno?“

Přikývl.

„V jaké souvislosti?“

„Řekl jsem mu, že si to s tebou rozdávám.“

Pocítila, jak jí zrudly tváře. „Tenhle výraz je mi milejší, než ten, co jsi užil předtím, i když je pořád primitivní.“

„Pamatuju se, že takové to bylo. Primitivní.“

„Vrhl nějaké světlo na Vanessu?“ přivedla ho zpátky k podstatě věci.

„Nic nového.“

„Řekl bys mi to, kdyby ano?“

„Pravděpodobně ne.“

„Proč?“

„Protože v tom už vězíš až po uši.“

„Kvůli exkluzivní reportáži, která otřese světem, jsem ochotná nějaké to riziko podstoupit.“

„No, já ne,“ řekl stručně. „Nejsem ochotný riskovat svůj život, ani Vanessin, dokonce ani tvůj ne, jen abys mohla na svoji příští smlouvu připsat pár nul. Jestli nás mám z tohohle dostat živé, nepřeju si, aby moji strategii ohrozila nějaká amatérka, co se na svět dívá růžovými brýlemi.“

To se jí dotklo. „Jsem profesionálka.“

„V televizním zpravodajství možná. Ale v Highpointu nebudeme stát před televizními kamerami. Budeme stát před ozbrojenými muži.

Na to nemáš.“

„Jsem odolnější, než si myslíš.“

„Jo, já vím, jaká umíš být. Vybavuju si přesně, jak daleko zajdeš, jen abys dostala informace. Nebo jsi to zapomněla?“

Protože se zřejmě rozhodl, že ji vyprovokuje, ztišila hlas do smyslného šepotu a řekla: „Ne, nezapomněla jsem. Ani vteřinu jsem z toho nezapomněla. A co víc, ani ty, Bondurante, jsi nezapomněl.“

Její taktika zabrala. Sval na čelisti se mu napjal. Samolibě se usmála a zadívala se znovu před sebe na silnici.

Její spokojenost neměla ale dlouhého trvání. „Pozor!“ zaječela.

Zareagoval bleskurychle jako u přepadového oddílu a stočil volant, aby se vyhnul srážce. Ze zatáčky se vyřítili čtyři policisté na motocyklech, vždy dva vedle sebe, za nimi hasičský vůz, potom úředně vyhlížející vůz a sanitka. Řítili se vysokou rychlostí.

Gray zajel až k příkopu v protisměru, počkal, až se všechna vozidla přehnala kolem, pak otočil vůz a pustil se za nimi.

„Jedeš za nimi?“

„To je jasný.“

„Ale proč –?“

„Nahoře,“ odpověděl jí na otázku dřív, než ji dořekla. Přitiskla tvář na okno a uviděla dva vrtulníky, jak se v ostrém úhlu vynořily nad stromy. „Tvůj anonymní zdroj měl pravdu. Něco se stalo.“

„Ale Highpoint je támhle.“ Ukázala na druhou stranu.

„Prezidentské sídlo je na druhé straně jezera, ale celé oblasti se říká Highpoint. Doktor George Allan má víkendový dům na tomhle hřebeni.“ Bradou ukázal na přibližné místo v lese, odkud odstartovaly vrtulníky. „Tam drželi Vanessu.“

„Jak to víš?“

„Měl jsem tušení a právě se mi potvrdilo. Ten vůz za hasičským vozem, to bylo vládní vozidlo, pravděpodobně tajné služby.“

Rukama pořád pevně svíral volant. Plynový pedál Barriina vozu sešlapával k podlaze, aby udržel v dohledu koncová světla posledního vozu kolony.

„Co myslíš, že to znamená?“

„Co bys myslela?“ odpověděl skoupě.

Váhala vyslovit nahlas, co si myslí. „Doktor Allan by jí neublížil.

Záměrně ne. Ne, když ji hlídá tajná služba.“

„Bílý dům se hemžil tajnou službou v tu noc, kdy dítě zemřelo.

Doktorovi to nezabránilo prohlásit, že dítě zemřelo na syndrom náhlého úmrtí. Jestli David zmáčkne doktorovi Allanovi koule do svěráku, řekne a udělá cokoliv.“

Sledovali kolonu do Shinlinu, malebného, dobře udržovaného městečka s tak patnácti tisíci obyvatel. Jelikož bylo město nedaleko prezidentského sídla, byli místní zvyklí, že poklid jejich stromy lemovaných ulic rušily kolony vozidel.

Gray se držel v nenápadné vzdálenosti. Byl o dva bloky dál, když vozy zastavily před nemocnicí u vchodu na pohotovost.

Barrie na něho pohlédla. „Jestli Vanessa potřebuje naléhavou lékařskou pomoc, proč ji sem nedopravili vrtulníkem?“

Než stačili jeden nebo druhý uvažovat, co a jak, zadní dveře sanitky se rozletěly a objevil se George Allan. Byl neupravený a přetažený.

Rukávy košile měl vyhrnuté k loktům a vlasy mu trčely na hlavě, jako by si je prohrabával prsty. Spolu s řidičem a dalším zdravotníkem vyvezli nosítka ze sanitky.

Na nosítkách leželo popruhy připevněné tělo, přikryté prostěradlem.

Zdravotníci odvezli nosítka k automaticky se otevírajícím proskleným dveřím. Z vládního sedanu vystoupili dva muži a vážně vykročili za nosítky, když zajela do nemocnice.

Doktor George Allan se zlomil v pase a vyzvracel se na chodník.

KAPITOLA DVACÁTÁ PRVÁ

Když u Cleta Armbrustera zazvonil telefon a vzbudil ho z hlubokého spánku, překulil se na bok a podíval se na hodiny na nočním stolku, kolik je. „Zatraceně.“ Telefon v tuhle hodinu věstil něco naléhavého. „Jo?“

„Senátor Armbruster?“

Protože očekával strohou artikulaci některého ze svých bezprostředních podřízených, nebyl připravený na tichý, zastřený ženský hlas, jenž se mnohem víc hodil k sexu než k oznamování špatných zpráv. Vzbudilo to v něm paniku, což byla ironie. Už něco vody uteklo od doby, kdy využil služeb profesionálky, ale jako první mu blesklo hlavou, že některou z jeho někdejších společnic vyzvali, aby všechny své bývalé klienty uvědomila o život ohrožující chorobě.

„Kdo je u telefonu?“

„Barrie Travisová. Vanessina přítelkyně. Ta reportérka.“

Podrážděně odkopl přikrývky, posadil se a švihem spustil tlusté nohy na podlahu. To byl vrchol, že se Barrie Travisová nazvala Vanessinou přítelkyní, a už vůbec přestávalo všechno, že se nazvala reportérkou. Za nic na světě nedokázal připadnout na to, proč jí Vanessa nedávno poskytla ten rozhovor.

„Co chcete?“.

„Musím s vámi mluvit. Jde o Vanessu.“

„Víte, kolik je hodin? Jak jste ostatně získala moje soukromé číslo?

Nesdělili vám zaměstnanci mojí kanceláře zcela jasně, že se nebudu s nikým z médií o svojí dceři vybavovat?“

„Tohle se týká něčeho jiného.“

„Komu chcete co namluvit? Dobrou noc.“

„Pane senátore! Nezavěšujte, prosím!“

Rozčilení v jejím hlasu způsobilo, že si to rozmyslel. Vzal si bezdrátový telefon s sebou do koupelny a teď stál nad mísou a močil.

„Co se děje? Další výbuch?“

„Je naprosto nezbytné, abychom se setkali.“

„Kvůli čemu?“

„To vám nemůžu říct, dokud se nesetkáme.“

Zachechtal se a spláchl. „Už se nemůžu dočkat.“

„Ujišťuji vás, pane senátore, že to není žádný žurnalistický trik ani nic k smíchu ani něco, nad čím by se dalo mávnout rukou. Věřte mi, prosím, když říkám, že je to nanejvýš důležité. Setkáte se se mnou?“

Poškrábal se na hlavě, „Ach bože. Nejspíš toho budu nadosmrti litovat, ale zavolejte zítra ráno do mé kanceláře a sjednejte si schůzku.“

„Vy mi nerozumíte. Musím se s vámi vidět okamžitě. Hned teď.“

„Teď? Uprostřed noci?“

„Prosím vás. Jsem v jídelně v Shinlinu, na rohu Lincoln Street a Paul’s Meadow Road. Budu na vás čekat.“

Zavěsila a senátor poctil zdi svého pokoje řadou šťavnatých nadávek. Praštil telefonem, žuchl na kraj postele a vchrstl do sklenice trochu whisky. Hodil do sebe panáka na jedno polknutí a měl sto chutí ten telefon ignorovat a znovu zalehnout.

Avšak znovu zaváhal. Co by, kruci, mohla ta reportérka vědět o Vanesse, co nepočká do rána?

Zlověstně se mračil na telefon, jako by to byl smrtelný nepřítel.

Nedokázal by znovu usnout. Kromě toho mluvila naléhavě a znělo to upřímně.

Zvedl se a oblékl. V deseti minutách byl na cestě do Shinlinu. To město znal, vždyť už byl tolikrát v Highpointu. Řídil, aniž by musel myslet na cestu.

V duchu se vrátil do jiné noci před osmnácti lety, kdy ho také vzbudili uprostřed noci. Užíval si pár dní dovolené na svojí farmě Mississippi. Tam na venkově byl životní rytmus pomalý a doslova bezstarostný. Vyjma oné noci.

Probudilo ho neodbytné zvonění u dveří. Hospodyně se vynořila ze svého pokoje za kuchyní a pevně si utahovala pásek županu, ale Clete dorazil ke dveřím první.

Na prahu stál David Merritt, dešťová voda z něho kapala jako ze zpola utopené kočky a vypadal podobně zuboženě. Zablesknutí odhalilo dlouhé, krvavé šrámy, které měl na tváři.

„Co se ti, proboha, stalo?“ zvolal Clete.

„Mrzí mě, že jsem tě vzbudil, ale musím s tebou okamžitě mluvit.“

„Co se děje? Měl jsi nehodu?“

David s obavami pohlédl na hospodyni. Clete ji propustil a hospodyně se vrátila do svého pokoje.

Clete Davida odvedl do své pracovny, rozsvítil tlumenou lampu na psacím stole a nalil mladému muži brandy. David se posadil na okenní parapet, uchopil sklenici do obou rukou a na jeden ráz obsah vypil.

„Obvykle takhle nepiješ,“ poznamenal Clete a podal Davidovi kapesník, aby si zastavil krvácení ze škrábanců na tváři. „Musí to být zlé, ať už tě trápí cokoliv. Tak ven s tím.“

Clete si udělal pohodlí ve svém koženém křesle a sáhl po doutníku.

David se zvedl a začal přecházet po místnosti.

„Je tady jedna holka.“

„To jsem si domyslel,“ řekl Clete a zamával zápalkou, kterou si zapálil doutník.

„Poznal jsem ji, když jsme tady loni v létě byli.“

„Místní děvče? Kdes ji potkal? Jak se jmenuje? Co její rodina, kdo to je?“

„Jmenuje se Becky Sturgisová, ale nebudeš ji znát. Taková bílá spodina, co bydlí v přívěsu, nula. Sbalil jsem ji v jedné putyce při dálnici. Když jsem tam přišel, byla už opilá. Koukali jsme po sobě, pak jsme začali tancovat. Flirtovali jsme, začali jsme se muckat.

Rychle nás to rozpálilo. Začala mě ohmatávat. Buď jsme museli jít ven, nebo by to skončilo trapně. Skoro jsme ještě nebyli ze dveří, když mě k sobě přitáhla. Dělali jsme to rovnou tam, u zdi budovy.“

Bylo by pokrytectví kárat svého chráněnce za sexuální nerozvážnost. Když byl v Davidově věku, sám se dopustil několika pěkně divokých eskapád. Až dospělost ho naučila znát cenu diskrétnosti a dobrého úsudku. Nicméně měl dojem, že nějaké pokárání na místě je.

„Několika velkým státníkům zůstal odepřen Bílý dům, protože si spletli svoje mozky se svými ptáky. Popletlo se jim, čím se souloží a čím myslí.“

„To vím,“ řekl David přiškrceně. „Na mou duši jsem si myslel, že je neškodná. Byla hezká, sexy a nezdráhala se. Žije sama, pracuje v mlékárně jako dispečerka jejich dodávkových vozů. Nemá vlastně žádnou rodinu.“

Clete skepticky zamručel. „Jestli je tak neškodná, co tě přivedlo v tuhle noční hodinu k mým dveřím, celého od krve a vypadáš přitom, že mi co nevidět pozvracíš drahocenný orientální koberec mé milé zesnulé ženy?“

„Já… já ji zabil.“

Cletovi tak poklesla brada, že mu zapálený doutník málem spadl do klína. Postupně se natolik vzpamatoval, že se zvedl z křesla a nalil další brandy, tentokrát pro sebe. Hodil je do sebe skoro stejně chtivě jako David to svoje. Clete přímo viděl, jak se jeho vysněné plány, které měl s tímhle mladým mužem, rozpouštějí jako kostka cukru.

David Merritt se v Armbrusterově kampani tolik osvědčil, že brzy dostal placené místo. Když ho Clete poznal, Davida právě čerstvě propustili z armády. Byl disciplinovaný a intuitivní. Nebylo zapotřebí na něho dohlížet, nebo jen málo, a splnil každý úkol sebejistě a účelně.

Dlouho netrvalo a Clete mu propůjčil více odpovědnosti.

Po svém zvolení do senátu vyzval Davida, aby se připojil k jeho zaměstnancům ve Washingtonu. V posledních dvou letech se David ukázal jako cenný přírůstek a rychle se začal vyznávat v politice. Clete s ním měl velké plány, protože viděl, že David má v sobě to, co dělá z člověka skvělého politika.

Moc dobře věděl, jak funguje ekonomika, vždyť se musel vypracovat ze skromných poměrů, v nichž v mládí vyrůstal. Ve volném čase studoval práva a vládní protokol. Měl za sebou vynikající vojenskou službu. Byl hezký, uměl se vyjadřovat a až do dnešní noci neměl na triku žádný skandál.

Clete se vší silou ovládl, aby po něm neskočil a nezbil ho, až by se podělal, že je tak pitomý. „Asi jsi k tomu měl pádný důvod,“ řekl drsně.

„Přísahám při Bohu, že to byla nehoda.“

„Nepřísahej Bohu,“ zahřměl Clete. „Přísahej mně.“

„Přísahám, Clete.“

Dlouhou chvíli pátral v Davidově obličeji, ale v jeho otřeseném výrazu nenašel žádné známky přetvářky. Byl to vyděšený mladý muž.

„No dobrá,“ řekl Clete. „Co se stalo?“

„Nejdřív se musím vrátit do minulosti. Po tom prvním setkání jsem se s ní začal vídat, kdykoliv jsme tady byli.“

Clete přesunul doutník z jednoho koutku úst do druhého. „O

Vánocích?“

„Ano, pane.“

„O Velikonocích?“

David přikývl.

„A přitom ses dvořil Vanesse? Dělal sis z nás obou blázny,“ zařval.

„Vidíš to špatně, Clete,“ vyhrkl David rozrušeně. „Víš, co cítím k Vanesse. Miluju ji a chci se s ní oženit, ale…“

„Ale nemůžeš si pomoct a musíš si to rozdávat s nějakou courou z přívěsu, která se opije a souloží u zdi dělnické putyky. Tohle je tvoje představa milostného života?“

Tím výbuchem si Clete vyčistil hlavu. Vrátil se do svého křesla, zuřivě dýmal z doutníku a vyčkával, až z něho vztek vyšumí. David mu moudře poskytl čas, aby se uklidnil. Nakonec zavrčel. „Tak mi to dopověz.“

„Když jsme tady byli posledně, zavolala mi, ať za ní přijdu domů.

Když jsem tam přišel…“ Odmlčel se a přejel si rukou přes obličej.

„Nevěřil jsem vlastním očím. Břicho měla až semhle.“

Clete na něho dlouhou chvíli jenom civěl. „Podej mi to brandy.“

David ho uposlechl, přestože se Clete tvářil, že ho vezme karafou z křišťálového skla po hlavě. Clete si z ní dvakrát mocně lokl. „To mi jako říkáš, že byla těhotná?“

„Tehdy byla. Před pár týdny se jí narodilo dítě. Kluk.“

„Je tvůj?“

„Jak to mám sakra vědět?“ rozkřikl se David, poprvé, co přišel, zvýšil hlas. „Je to možné, ale stejně tak dobře je možné, že je to kluk spousty dalších mužských. Tvrdila, že byl můj.“

„Byl? To už jako není?“

„Začala mě otravovat, ať za klukem chodím, trvala na tom, že je můj. Bál jsem se, že když tam nepřijdu, provede nějakou opravdovou šílenost.

Tak jsem tam dneska večer šel, abych jí dal nějaké peníze. Připadalo mi, že je to to nejmenší, co můžu udělat. Ale… ale nebyla s ní rozumná řeč, Clete. Hodila mi peníze do obličeje, řekla, že se nemůžu vyplatit z povinnosti, kterou k ní mám. Řekla, že se nespokojí s ničím jiným než s manželstvím.“

Každé slovo bylo jako další hřebík zatlučený do rakve politické budoucnosti Davida Merritta. Clete najednou dostal strach, že by sám mohl pozvracet vzácný perský koberec své zesnulé ženy.

„Řekl jsem jí rovnou, že manželství nepadá v úvahu,“ pokračoval David. „Že jsem už zasnoubený s někým jiným, se ženou, kterou miluju.“

Odmlčel se a vrhl pohled na Cleta. „Uvědomuju si, že jsem Vanessu ještě formálně o ruku nepožádal, ale ona ví, jak moc ji mám rád. Více méně se rozumělo samo sebou, že –“

„Nezaváděj řeč jinam,“ zarazil ho Clete hrubě. „Co bylo, když jsi té děvce řekl, že z manželství nebude nic?“

„Začala vyvádět jako šílená.“ David se znovu posadil a na chvíli skryl obličej v dlaních. Nakonec ruce spustil a volně sevřené je nechal viset mezi koleny. „Místo postýlky používala zásuvku z prádelníku.

Její křik dítě zřejmě vylekal. Začalo vřískat a to jí dodalo. Řekla, že nechce vychovávat dítě sama a pak… pak kluka popadla kolem krku a začala ho škrtit. Snažil jsem se jí odtrhnout ruce, ale nepodařilo se mi to. Uškrtila ho.“

„Ježíšikriste!“ vyhekl Clete. „Zabila ho?“

David přikývl. „Nemohl jsem tomu uvěřit. V jednu chvíli brečel, v druhou byl tichý. Mrtvý.“

„Zavolal jsi policii?“

„Nedala mi k tomu příležitost,“ zvolal David. „Ta mrcha se na mě vrhla. Takhle jsem přišel ke všem těm škrábancům. Skočila po mně jako divoká kočka. Musel jsem se bránit. Zápasili jsme. Ztratila rovnováhu a padla na roh stolu. Musela si rozbít hlavu. Všude je tam spousta krve. Je mrtvá.“

Stiskl oči, ale slzy zadržet nedokázal. Rozvzlykal se. Ramena se mu otřásala, brečel jako děcko. „Jedna chyba. Jediná chyba a všecko, co jsi pro mě udělal, všechno, k čemu jsme směřovali, je zničené. A Vanessa. Bože,“ blekotal. „Co si o mně Vanessa pomyslí? Jak tohle zasáhne naši společnou budoucnost?“

Clete už investoval příliš mnoho času a péče do Davida Merritta, aby ho připravil na prezidentský úřad, než aby všechno zahodil kvůli holce, kterou nebude nikdo postrádat, a dítěti, jež se nikdy nemělo narodit. Kdyby museli vzít v úvahu jenom politické důsledky Davidových neblahých činů, Clete by dal všechno do pořádku, aby ochránil svoji investici.

Avšak tím, že do toho zatáhl Vanessu, si David zajistil rychlý Cletův zásah. Clete nehodlal připustit, aby se jeho dcera trápila tím, že muž, jehož léta zbožňuje a doufá, že se za něho provdá, přivedl do jiného stavu nějakou poběhlici a pak ji nešťastnou náhodou zabil.

Ve velkolepém plánu nějaká Becky Sturgisová a její syn moc neznamenali, zatímco David Malcomb Merritt byl předurčen stanout na vrcholu. Jednoho dne bude mít víc moci než kterýkoliv jiný člověk na světě. Proč by se měl veškerý jeho potenciál obětovat jediné chybě?

Proč by se měly Vanessiny sny a naděje zhroutit, když je bez viny?

Ona se ničeho špatného nedopustila, a přesto by tím vším trpěla nejvíc.

Tohle by Clete nikdy nepřipustil.

„No dobře, chlapče, vzpamatuj se.“ Přistoupil k Davidovi a mocně ho plácl do zad. „Jdi se osprchovat. Dej si ještě brandy. Běž si lehnout.

O tomhle nikomu nic neříkej. Nikdy.“

David k němu zvedl oči. Tvářil se bezútěšně. „Chceš říct, že se –“

„Postarám se o to.“

David se roztřeseně zvedl. „To po tobě nemůžu žádat, Clete. Dva lidé jsou mrtví. Jak chceš –“

„To nech na mně.“ Dloubl Davida do hrudi baňatým prostředníčkem. „Moje práce je, aby ten problém zmizel. Tvoje práce je chovat se, jak se sluší a patří. Je ti to jasné, chlapče?“

„Ano, pane.“

„Už žádné další kompromitující běhání za ženskými. Když dostaneš chuť, zajdi si za profesionálkou, ať ti to udělá, a pošli mi účet.“

„Ano, pane.“

„Nemůžeme připustit, aby tě zvolili prezidentem, a pak aby vylezla horda holek a mávala žalobami o uznání otcovství. Že ne?“ usmál se Clete.

David se bázlivě také usmál. „To ne, pane.“

„Takže, kde stojí přívěs té holky?“

V tu noc se Clete o ten problém postaral. Jak říkal David, byl to svinčík, ale v Cletově slovníku výraz nemožné neexistoval. Ani ne za osmačtyřicet hodin se stal celý incident Becky Sturgisová minulostí.

David nikdy neprojevil zvědavost, jak Clete zařídil, že bez otázek zmizela dvě těla. Nikdy se nezeptal, jak se Cletovi podařilo vymazat celou existenci Becky Sturgisové.

David si vzal k srdci, co mu Clete naznačil, a choval se, jako by k tomu incidentu nikdy nedošlo. Od té doby o něm mezi nimi po celých osmnáct let nepadla zmínka. Až před pár dny v Oválné pracovně jej Clete jemně připomněl.

Smrt jeho vlastního vnoučete byla znepokojivou připomínkou jiné mladé ženy a jejího novorozeného syna. Ty dva případy se nedaly srovnávat, ale podobaly se sobě natolik, aby ho to zneklidnilo.

Až otravně často bleskla senátorovi hlavou nepříjemná myšlenka.

Že by před osmnácti lety nezabila to dítě matka, ale David Merritt?

A jestli ano, zabíjel znovu?

KAPITOLA DVACÁTÁ DRUHÁ

Barrie nespouštěla pohled ze dveří jídelny, sice se příchodu senátora Armbrustera obávala, ale nemohla se ho dočkat.

Do míst, kde převládala georgijská architektura, se tahle restaurace nehodila. Blýskavého, nevkusného stylu padesátých let dosáhli lesknoucím se chromém a tyrkysově zbarvenou koženkou. Podlaha byla z černobílých dlaždic. V tuto noční hodinu se provoz omezil na pár zaměstnanců nemocnice a na mladistvý pár, který se střídavě líbal a ucucával mléčný koktejl.

Barrie a Gray si s kávou zabrali box u velkého okna, z něhož bylo vidět na vchod na pohotovost. Po záchvatu nevolnosti si doktor Allan dopřál chvilku, aby se vzpamatoval, pak následoval ten ponurý průvod do nemocnice. Znovu se neobjevil a nic dalšího se nedělo.

Gray dohromady nemluvil. Upíral pohled na dveře, jimiž odvezli Vanessino tělo. Seděl s předloktími opřenými o narůžovělou umakartovou desku stolku. Občas sevřel ruce v pěst, pak zase prsty ztuhle narovnal. Zdál se napjatý a na pokraji sebeovládání a nesmírně nebezpečný.

Barrie si odkašlala. „Pravděpodobně se pokusí prohlásit její smrt za sebevraždu.“

„Jestli do toho budu mít co mluvit, tak ne. Vanessa by svoje dítě nezabila a nezabila by ani sebe.“

Impulzivně natáhla ruku a položila mu ji na paži. Její dotek ho polekal, vrhl pohled na její ruku, pak se jí zadíval do obličeje.

„Moc mě to mrzí, Grayi,“ řekla. „Vím, že jsi Vanessu miloval. Ten chlapeček…“ Zaváhala. „Byl tvůj, viď?“

„Co je v tom za rozdíl?“ vyjel na ni a setřásl její ruku z paže. „Je mrtvý a ona taky.“

Barrie nesla jeho odmítnutí těžce. Dokonce ani její otec ji při těch vzácných příležitostech, kdy se vůbec obtěžoval přijít domů, od sebe neodháněl ani na ni nebyl záměrně zlý.

„Jdi do horoucích pekel, Bondurante.“

Vyklouzla z boxu, chtěla jít pryč a nechat ho tam, ať se bahní v té své mizérii. Nebýt toho, že měl každou chvíli dorazit senátor Armbruster, bývala by odtamtud odešla. Místo toho zašla na dámské toalety. Opřela se oběma rukama o umyvadlo a opírala se o ně, dokud nesebrala dost odvahy, aby na sebe pohlédla do zrcadla. Možná nebyla tolik naštvaná na Graye jako na sebe. Jeho bolest byla syrová, city poctivé. Její morální dilema působil svár mezi jejími profesními zájmy a svědomím.

Byla svědkem události, jež bude utvářet dějiny. V duchu ji zasáhl potenciál, který v sobě tato věc měla s ohledem na kariéru. Až se jí zatočila hlava při pomyšlení, že je první a jediná reportérka, která je u toho, aby to sdělila veřejnosti.

Ale nespravedlivá smrt té ženy je sotva důvodem k oslavě, zvláště když se člověk do věci tak osobně vložil jako ona. Kdyby přestala prozkoumávat záhadu kolem smrti dítěte, byla by Vanessa po smrti?

Zašla v honbě za reportáží příliš daleko? Je nějakým způsobem zodpovědná za to, jaký směr události v této tragédii nabraly, nebo byl Vanessin osud zpečetěn dávno předtím, než Barrii pozvala na kávu?

Hrozné je, že se to nikdy nedozví. Po zbytek života ji budou tyhle neodbytné otázky pronásledovat.

Důkladně si umyla ruce, pak si přitiskla mokrý papírový ručník na obličej. Když vyšla z toalet, uviděla, jak se ke vchodu blíží senátor Armbruster. Setkala se s ním u dveří.

„Pane senátore.“ Najednou ji napadlo, že si nepřipravila, co řekne.

Byl to muž, z něhož šel strach za všech okolností. Rozhodně nevítala, že je to právě ona, kdo mu řekne, že je jeho dcera mrtvá. „Děkuji, že jste přišel,“ řekla krotce.

„Koukejte, mladá dámo, abyste měla moc dobrý důvod k tomu, že jste mě vzbudila uprostřed noci,“ řekl a následoval ji k boxu. „Nebyl bych tady, kdyby –“ Prudce se zastavil, když uviděl Graye Bonduranta.

Gray se zvedl. „Dlouho jsme se neviděli, Clete.“

Senátor nebyl rád, že ho vidí. Zřejmě si Graye nijak zvlášť nevážil a nebylo těžké domyslet se proč. Otec měl zcela přirozeně odpor k muži, který pošpinil čest jeho dcery, zvláště když je to náhodou i první dáma Spojených států, kdy je v sázce víc než osobní ctnost.

„Bondurante!“ Nestiskl mu ruku, kterou mu Gray podával. „Co tady děláte?“ Otočil se k Barrii. „Tohle je to velké překvapení, které jste označila jako záležitost nejvyšší důležitosti?“

„Posaďte se, prosím, pane senátore. Dejte nám možnost, abychom vám to vysvětlili. Nedal byste si trochu kávy?“

„Ne.“ Zabral si jednu stranu boxu; Barrie a Gray se podělili o lavici naproti němu. Zaměřil se na Graye a prohodil: „Jste pěkný kus cesty od Montany.“

„Wyomingu, a nepřijel jsem sem, že bych chtěl.“

„Ještě jsem nezažil, že byste udělal něco, co udělat nechcete.“

„Je tady, protože je přesvědčený, že jsou v sázce životy,“ řekla.

„Stejně jako já.“

Armbruster posměšně povytáhl obočí. „Vážně? Čí životy? Třeba soudce Greena?“

Jeho výsměch se jí dotkl, ale zachovala klid. „Možná ve mě nemáte příliš velkou důvěru, ale to, co se vám chystám říct, bude nepřikrášlená pravda. Úsudek si můžete udělat sám. Souhlasíte?“

„To, co mi chcete říct, mě zajímá jenom do té míry, nakolik se to týká mojí dcery.“

Barrie si dopřála chvilku, aby si uspořádala myšlenky. „Pane senátore, nemyslím, že smrt vašeho vnuka byla náhodná. Jsem přesvědčená, že byl zavražděný, pravděpodobně udušený tak, že to pak vypadalo jako syndrom náhlého úmrtí.“

Armbruster se na ni nevěřícně zadíval. „Co to naznačujete, mladá dámo? Jestli chcete říct, že Vanessa –“

„Zabil ho David,“ skočil mu do řeči Gray.

Senátor znehybněl, jenom oči mu jezdily z jednoho na druhého. Po chvilce se naklonil přes stůl a zasyčel: „Zbláznili jste se?“

„Ne,“ odpověděl klidně Gray. „David Vanessino dítě zabil, protože ho nezplodil.“

„To je hnusná lež,“ zaprotestoval Armbruster, ale tiše. „Vy jste ten poslední, kdo má právo posuzovat morálku mojí dcery, Bondurante.

Měl bych vás zastřelit tady na místě, vy nactiutrhačný mizero, a hned.“

Grayův obličej se napjal. „David Vanessino dítě nezplodil. Nemohl.

Nechal si udělat vasektomii. Před léty.“

Ta novina Barrii ohromila stejně jako senátora. Jejímu tichému výkřiku nevěnoval Gray pozornost a soustředil se výlučně na Armbrustera. „Nikdo o tom nevěděl, Clete. Ani Vanessa. Zvláště ona ne. Léta dělala všechno možné, jen aby počala, a ten pacholek ji nechal, a přitom moc dobře věděl, že k tomu nikdy nedojde. Dělalo mu zvrácenou radost pozorovat měsíc co měsíc její zklamání, když dostala menzes.“

Upřeně zírala na Grayův profil. Už dospěla k názoru, že je to složitý člověk, ale začínala uvažovat, kolik přesně stránek se v něm skrývá.

Právě když už si myslela, že poznala všechny, vynořila se nějaká další.

„David Merritt vasektomii nikdy nepodstoupil, jinak bych o tom věděl,“ řekl senátor. „Lžete.“

„Je mi jedno, jestli mi věříte, nebo ne, Clete. Říkám vám, jak to je.

David nemohl zplodit dítě, ale Vanessa to nevěděla, dokud neotěhotněla a neřekla mu to.“

Clete se dál nedůvěřivě škaredil, ale Barrie odhalila v jeho nepřátelství skulinu. „Jak tohle všechno víte?“ zeptal se.

„Vanessa mi zavolala a řekla mi to.“

Ta novina Barrii vyvedla z konceptu. Předpokládala, že jakmile Gray odešel do Wyomingu, nebyl víc s Vanessou v kontaktu. Senátor měl zřejmě podobný dojem. Zdál se stejně překvapený jako ona.

„Volala mi a plakala,“ pokračoval Gray. „Ptala se mě, co by měla dělat.“

„Takže to dítě bylo vaše,“ řekl Armbruster.

„O to teď nejde.“

„To bych se podíval, že ne!“

Oba muži se na sebe mračili, Armbruster ho pohledem obviňoval, Gray mu vzdorovitě čelil. Nakonec se zeptal: „Chcete si to poslechnout do konce, nebo ne?“

Armbruster netrpělivě mávl rukou.

„Přese všechno, co jste viděli v médiích,“ řekl Gray a úkosem pohlédl na Barrii, „se David mohl zbláznit, když mu Vanessa řekla, že je těhotná, protože to potvrdilo drby o jejím milostném poměru se mnou. Víte, jak se David umí urazit pro naprostou maličkost, tak si dokážete představit, jaká se strhla scéna.

Bože,“ povzdychl si Gray a potřásl hlavou. „Každý den jí po těch devět měsíců dělal ze života peklo. Nezbylo mu než se přidat k oslavám, ale jenom čekal na svou příležitost.“

Senátor nahrbil široká ramena. Zřejmě Grayovu vyprávění do jisté míry věřil.

Barrie prolomila náhlé, tíživé mlčení jako první. „Proč prezident nepřiměl George Allana, aby provedl potrat?“

„Právě jsem si kladl stejnou otázku,“ podotkl Armbruster nasupeně.

„Protože potrat by pro ni nebyl dost bolestný,“ odpověděl Gray bez zaváhání. „Myslím, že ji chtěl David potrestat za její nevěru. Myslím, že ten nejhorší trest, který dokázal vymyslet, bylo nechat ji dítě donosit, porodit je, zamilovat si je, možná, možná polevit v ostražitosti, s jakou je hlídala. Když se tak stalo, vyměřil jí trest, a to vrchovatě. A protože Vanessa byla svědkem vraždy, tak…“

Barrie si uvědomila, že se Gray nedokáže přimět, aby senátorovi řekl, co muselo být řečeno. Otočila se k senátorovi. „Paní Merrittová mě kontaktovala z určitého důvodu. Jsem přesvědčená, že se pokoušela naznačit nebezpečí.“

„Nebezpečí?“

„Které hrozilo jí, protože ví o prezidentově zločinu.“ Soucitně na něho pohlédla. „Dnes v noci jsem vám volala, pane senátore, proto, že jsme přesvědčeni, že prezident… že jí prezident znemožnil, aby jeho kriminální čin dosvědčila.“

„Znemožnil?“ opakoval. „Co tím chcete říct?“

Barrie naklonila hlavu směrem k nemocnici. Armbruster vyhlédl oknem, v němž se odrážel interiér restaurace, včetně jejich vážných obličejů. „Přede dvěma hodinami ji sem dopravili sanitkou,“ řekla.

„Z domu George Allana?“

Přikývla. „Sledovali jsme je.“

Armbruster už nevypadal jako mocný, neomalený, autoritou obdařený státník, kterým byl. Vypadal jako otec, který se právě dozvěděl strašnou zprávu o svém jediném dítěti. V posledních chvílích jako by jeho obličej prohrál bitvu s důstojností. Vrásky jako by se mu prohloubily, povislá kůže ještě víc ochabla. Hlas měl slabý a znělo v něm poraženectví. „V tom domě jsem sotva před pár dny byl.“

„Viděl jste vůbec Vanessu?“

Když senátor zavrtěl hlavou, volná kůže pod bradou se mu zatřásla.

„George mi řekl, že odpočívá a nechce být rušena. Ani já že za ní nemám chodit. Ujistil mě, že nepotřebuje nic než odpočívat.“

„Clete,“ řekl Gray trpělivě, „George udělá cokoliv, co mu David nařídí, aby udělal, stejně jako v tu noc, kdy David zabil dítě.“

„Ale je tam tajná služba, aby ji chránila.“

„Nedokázali ochránit vašeho vnuka. Věřte mi, David si to pečlivě naplánoval – určitě se Spencovou pomocí. Vanessa bere spoustu léků.

Toho pravděpodobně využije. Jestli podlehla –“

„Podlehla?“ opakoval Armbruster. „Říkáte…“ Pohledem zatěkal z Graye na Barrii.

Později si Barrie nemohla vybavit, že by bývala odešla z restaurace a uběhla tu krátkou vzdálenost ke vchodu na pohotovost. Agenti tajné služby nebyli nikde v dohledu. Ošetřovatelka, která sloužila v recepci, se jich příjemně zeptala, jestli může nějak pomoci.

Senátor o ni pohledem nezavadil. Rázně prošel automaticky se otevírajícími dveřmi s Barrií a Grayem těsně v závěsu. Doktor George Allan se opíral o zeď na druhém konci chodby. Nevypadal o nic klidnější, než když doprovázel Vanessino tělo do nemocnice. Když zvedl pohled a uviděl Armbrustera, Barrii a Graye, jak se k němu ženou, obličej mu zpopelavěl.

„Senátore Armbrustere, co… co tady děláte?“

„Kde je moje dcera?“ Pohlédl na dveře za lékařem. „Je tam?“

„Ne.“

„Ty prolhaný parchante.“ Odstrčil lékaře stranou, ale George Allan ho popadl za rukáv.

„Pane senátore, prosím vás. Nemůžu vás pustit dovnitř. Ne dřív, dokud ji neprohlédne soudní lékař.“

Armbruster vyrazil přidušený vzlyk. Gray popadl doktora za klopy a přirazil ho ke zdi. „Ty jeden kluzký mizero. Za tohle tě usmaží, – jestli tě dřív nezabiju.“

Nemocniční personál, upozorněný na vypjatou situaci, se shromáždil na konci chodby, ale ani strážný neměl dost odvahy, aby zasáhl.

Armbruster rozrazil dveře, které doktor Allan hlídal, ale na prahu se zastavil, opřel se o futro a chytil se ho, aby neupadl. Na druhé straně místnosti u zdi stála nosítka. Zabezpečovací popruhy byly odstraněny.

Nehybné tělo bylo přikryté modrou plachtou.

„Ach bože.“ Hlas mu zněl zdušené.

Přestal se opírat o dveře a ztěžka se vlekl přes dlaždicovou podlahu.

Barrie a Gray ho vzali mezi sebe, připravení poskytnout mu oporu. Do místnosti vešel George Allan. Vehementně protestoval, ale nikdo si ho nevšímal.

Když došli k nosítkám, senátor tam jen tak zůstal stát a upíral pohled na modrou plachtu. Velké ruce mu ztěžka visely u boků.

„Clete?“ řekl Gray.

Senátor přikývl. Gray uchopil dva cípy plachty a odhrnul ji.

Ozývalo se jenom těžké oddechování, když hleděli na obličej mrtvé, na obličej Jayne Gastonové.

KAPITOLA DVACÁTÁ TŘETÍ

„Jayne Gastonová byla soukromá ošetřovatelka, kterou najal George Allan, aby pečovala o Vanessu v době její izolace v Highpointu.“ Barrie ležela na zádech na lůžku, na němž spával Cronkite, když ho vzala s sebou k Dailymu domů. Vyprávěla Dailymu, co se předchozí noci událo. „Mimochodem, děkuju, žes mě nevykázal z domu.“

„Kam jinam bys šla?“

„No právě. Jsem pária. Kdybych měla lepru, nemohli by se mi okatěji vyhýbat. Možná bych si měla zavěsit na krk zvonec, aby to lidi varovalo, že jdu po ulici.“

„To není moc legrační,“ podotkl Daily kysele.

„Ani jsem to tak nemínila.“ Hlas měla zastřený potlačovaným pláčem. „No, ale zpátky k včerejší noci. Jayne Gastonová včera odpoledne dostala v domě doktora Allana v Highpointu infarkt.

Pokusil se ji oživit, ale nepodařilo se.“

Nějakou chvíli se v té malé, stísněné místnosti ozývalo jen Dailyho sípavé oddechování. Porůznu ležely nějaké nákupy, které Barrie udělala potom, co vzal její dům za své. Většinu oblečení měla ještě v nákupních taškách. Daily seděl na konci lůžka a Barriiny nohy v punčochách mu ležely na stehnech. Masíroval jí chodidla.

„Jestliže ta ošetřovatelka zemřela odpoledne, proč čekali až do setmění, než odvezli tělo?“ zeptal se.

„Doktor Allan musel zařídit převoz Vanessy zpátky do Washingtonu. Chtěl ji chránit před traumatem, které by pro ni smrt paní Gastonové znamenala. Domů do Bílého domu ji dopravovali vrtulníkem, ale to už o paní Gastonové věděla. Byla k neutišení. Podle doktora vzniklo mezi těmi dvěma ženami pevné pouto. Potom nemohli hned najít nejbližšího příbuzného paní Gastonové, syna, který žije tady ve městě. Doktor Allan nechtěl odjet s jejím tělem do nemocnice dřív, než se to oznámí jejímu synovi.“

„Tohle se ale děje pořád.“

„Když je ale zesnulá soukromou ošetřovatelkou první dámy, tak je to jiná. Doktor Allan se bál, že se to dostane na veřejnost a do zpráv dřív, než se to podaří sdělit rodině. Nebyl daleko od pravdy.“

„Celkem to dává smysl,“ zamumlal Daily. „Mně to ovšem připadá jako chatrná výmluva, jestli chceš něco vědět.“

„Takže doktor Allan čekal a sanitku zavolal, až už měl pocit, že to nemůže déle odkládat. S Grayem jsme náhodou zahlédli kolonu vozidel na silnici. Jeli jsme za ní. Když jsme uviděli tělo…“

povzdychla si.

„Dospěli jste k závěru založenému na předpokladu, místo na faktech.“

„Jen mi nasýpej sůl do ran, do toho.“

„Nemůžu uvěřit, že jsi tam skutečně přivolala Armbrustera.“

„Klidně tomu věř. Armbrustera a kameramana z WVUE, který si to skvěle načasoval. Objevil se pár vteřin po tom, kdy se přišlo to, jak strašně jsem se spletla. Zaznamenal pro příští generace můj a Grayův úžas, Armbrusterovo téměř zhroucení a příchod Ralpha Gastona juniora, syna zesnulé, který se nejen musel vyrovnávat s šokem z matčiny smrti, ale rovnou vletěl do nejhoršího, co následovalo po mém přehmatu.

Nějaký sadista z nemocničního personálu uvědomil místní tisk, který na oplátku… no, rozuzlení už znáš. Natočili nás do zpráv.

Bohudíky se to stoplo dřív, než dorazila televize. Uprchla jsem s jedinou videopáskou, na které to bylo zaznamenané.“

Odmlčela se, aby si mohla utřít oči a vysmrkat se. Několikrát se rozbrečela od té chvíle, kdy jí senátor Armbruster od plic vynadal.

Bylo mu jedno, kdo to slyší, sjel ji za to, že ze sebe udělala pitomou nánu, a co hůř, z něho hlupáka. Prohlásil, že by ji měli spráskat bičem za to, že ho k smrti vyděsila, a nechal se slyšet, že zaplatí za svoje neodpustitelné, neomluvitelné a neprofesionální jednání. Barrie nepochybovala, že myslel každé slovo vážně, a vzala si jeho varování k srdci.

Jeho hrozba nad ní visela jako lesknoucí se ostří gilotiny. Byla odsouzená k záhubě, jenom nevěděla, kdy nebo jak ostří dopadne.

Časem se ukáže, že by se třeba senátorovy odvety nemusela obávat: zničit by ji mohlo úzkostlivé napětí z toho, že neví, co může očekávat.

„Kristepane, Daily,“ zasténala a zakryla si paží oči. „Jak jsem se mohla tak splést? Všechno ukazovalo na to, že prezident Spojených států spáchal jednu, možná dvě vraždy. Logicky jsem si to měla znovu promyslet.“

„Otevřeně řečeno si nemyslím, že logika je zas taková spása,“ řekl soucitně. „Nahlédni do dějin a jmenuj mi jediného velkého myslitele, který by neplivl logice do tváře.“

„Už se nesnaž mě z té mizérie vytáhnout. Nech mě, ať se v tom pobahním. Zasloužím si to.“

Masíroval jí bříška prstů na noze. „Zvorala jsi to parádně, to jo.

Dokonce je to horší malér než se soudcem Greenem.“

„Nevěřila jsem vlastním očím,“ pokračovala téměř šeptem. „Když Gray odhrnul tu plachtu, byla jsem připravená, že uvidím krásné kaštanové Vanessiny vlasy a krémovou pleť. Místo toho tam ležel cizí člověk. Zůstala jsem jak solný sloup. A pak samozřejmě Armbruster začal soptit. A Gray…“

„Co Gray?“ pobídl ji.

„Zahrál si na Davida Copperfielda a zmizel.“

Její ztřeštěnost měla vážné následky, ale z nich ze všech bylo pro ni možná nejtěžší vyrovnat se s tím, že se Gray vypařil. Smířila se s tím, že se na její hlavu snese Armbrusterova pomsta. Senátor se postará, aby si těch pár minut, kdy byl přesvědčený, že je jeho dcera mrtvá, pěkně odskákala. V příštích letech bude ve Washingtonu všem v branži k smíchu. Zbytky důvěryhodnosti, které se jí podařilo po debaklu se soudcem Greenem posbírat, přišly vniveč. Potrvá léta, pokud se jí to vůbec někdy podaří, než si v žurnalistických kruzích vydobude trochu respektu. Dokonce i kdyby neuvědomila vlastní televizní stanici, tak by se to nakonec proláklo. Pennsylvania Avenue byla jako hlavní ulice v kdekterém americkém městečku. Drby a špatné zprávy se šířily rychlostí blesku. Fiasko, do něhož jsou zapletení takhle vysoce postavení lidé, by nebylo možné udržet pod pokličkou.

Takže se obrnila proti zesměšňování. Bude to bolet, ale ne tolik, jako to, že ji Gray nechal na holičkách.

Odtrhla oči od masky smrti Jayne Gastonové a pohlédla do obličeje jemu, do obličeje podobně strnulého. Zvláštní, že jí víc leželo na srdci, jak reaguje Gray než senátor Armbruster. Z nich dvou byl senátor halasnější a urážlivější. Odvedl její pozornost, a když na ni přestal řvát, byl Gray už pryč.

„Prohledala jsem nemocnici a potom parkoviště,“ svěřila se Dailymu. „Nikdo se nepamatoval, že by ho viděl odcházet. Svůj vůz jsem našla tam, kde jsme ho nechali, takže nevím, čím odjel.

Jednoduše zmizel.“

Žvýkala si uvolněnou kůžičku na palci. „Asi ho pokořilo, že se muž s jeho zkušenostmi nechal zatáhnout do věci, kterou si vymyslela taková husa, jako jsem já.“

„Prosím tě,“ zasténal Daily. „Ze sebelítosti se mi chce zvracet.“

„Já se ne –“

„Ty jsi Bonduranta o ničem nepřesvědčila, a moc si lichotíš, když si myslíš, že bys mohla. Potvrdila jsi podezření, která už měl, pamatuješ se?“

„Ale na základě toho, co jsem mu řekla, zabil Spencera Martina.“

„V sebeobraně.“

„Jsme si tím jistí?“

„Ty o tom pochybuješ?“

„No, kdyby neměl Merritt co skrývat, proč by Spencera Martina posílal do Wyomingu, aby se Bonduranta zbavil? Jelikož jsem Grayovi předložila svoji divokou teorii, musel si špatně vyložit účel Martinovy návštěvy, jejíž načasování nebylo pravděpodobně nic než pouhá náhoda. Merritt nepřipustí, aby jeho první poradce zmizel, bude po něm usilovně pátrat. Graye obviní z vraždy.“

„Zametl po Martinovi stopy a pravděpodobně se zbavil těla tak důkladně, že je nikdy nikdo nenajde,“ spekuloval Daily. „Není tělo, není vražda.“

„To je jenom formalita.“

„Nezdálo se, že by byl nějak zvlášť ustaraný.“

„Ne, větší starosti si dělal o Vanessu. Když si myslel, že je mrtvá, vypadal sám jako smrt.“

Gray Bondurant Vanessu Merrittovou miloval. Ne že by po ní smyslně toužil, miloval ji. A miloval ji natolik, aby kvůli ní obětoval svoji kariéru. Rezignoval, aby skandální milostný poměr neohrozil ani její manželství, ani její významné postavení. Miloval ji tolik, že si nedělal žádný nárok na svého syna. Musela to být pro něho muka, že nebyl u toho, když se dítě narodilo, a pak když musel o samotě, prakticky ve vyhnanství, pro něho truchlit.

Barrii nikdy nikdo takhle rád neměl, a pociťovala rozmrzelou podrážděnost, že se taková láska promrhala na ženu tak mělkou a sobeckou, jako je Vanessa Armbruster Merrittová. Je nemocná, to je pravda, ale omlouvá nemoc to, že tak bezpříkladně s každým manipuluje? Proč ji vůbec do toho Vanessa tahala? Proč jí předhodila tolik falešných stop, aby se po nich hnala?

„Chlap je to teda pěkný,“ podotkl Daily.

„Hmm. Cože? Kdo? Bondurant?“ Barrie rychle stáhla nohu a posadila se. „Co já vím.“

„Vy dva jste spolu nic…?“ nadzvedl obočí.

„Samozřejmě že ne.“

„Ale ráda bys.“

„Dej mi pokoj. Náš pan Bondurant má některé obdivuhodné vlastnosti, ale do mého ideálního muže má daleko. Je to takový ten silný, mlčenlivý typ, což jinými slovy řečeno znamená, že je to pitomec s vyhraněným přístupem.

Zabil přítele a prohlašuje, že to byla sebeobrana, ale máme na to jenom jeho slovo. Lpí na ženě, kterou nemůže nikdy dostat. Žije jako poustevník v Zapadákově, což je podivné a tak trochu z toho jde strach.

I kdyby bydlel za rohem a stal se Ideálním mužem roku, nijak se netají s tím, jaký má na mě názor, a to, že jsem chodící pohroma, časovaná bomba. Celý tenhle rozhovor je stejně bezpředmětný, protože se o něho nezajímám a beztak se vypařil. Jasný?“

„Za jak dlouho potom, cos ho poznala, jste skončili v posteli?“

„Asi za devadesát vteřin.“

„Proboha, Barrie.“

„Jo. To byl skutečně profesionální přístup, ale jenom když je člověk děvka.“ Povzdechla si. „Jelikož moje žurnalistická kariéra skončila, možná bych měla uvažovat o tom, že začnu podnikat v poskytování osobní rozkoše.“

„Ty a děvka?“ Daily se uchechtl. „To bych rád viděl.“

„Za koukání si budu muset účtovat zvlášť.“ Spustila nohy přes okraj lůžka. „Tenhle rozhovor, který jsem začala v naději, že si pozvednu náladu, mě jenom ještě víc zdeprimoval. Jdu se osprchovat.“

„Sprchou nevyléčíš to, co tě trápí.“

„Jdu se osprchovat i tak.“

Zahrabala v nákupní tašce a vylovila nové spodní prádlo. Když odstřihávala visačky, prohodila: „Kdybych si tak mohla něco přát, Daily, tak bych chtěla vrátit život do toho dne, kdy mě Vanessa Merrittová zavolala a pozvala mě na kávu. Odmítla bych.“

„Znamená to, že jsi teď přesvědčená, že jejich dítě zemřelo na syndrom náhlého úmrtí a všechno ostatní že je jenom výplod tvojí bujné fantazie a špatného úsudku?“

Ostře na něho pohlédla. „A ty si to nemyslíš?“

„Vypadáš nádherně!“ Senátor Armbruster sevřel svoji dceru v medvědím objetí. „Ani nevíš, jak jsem rád, že tě vidím.“

„Já jsem taky ráda, tati.“ Oplatila mu objetí, ale vycítil její neklid a pustil ji. Její úsměv zářil jako desetidolarový diamantový prsten a byl mnohem falešnější. „Ráno jsem se prohlížela v zrcadle a myslím, že bych slovo nádherně nepoužila, kdybych se měla popsat.“

„Vstala jsi právě po několika týdnech z postele. Co bys chtěla?

Zanedlouho budeš mít zase barvu ve tvářích.“

„Myslím, že vypadá báječně,“ prohodil David Merritt a dál si mazal máslem borůvkový vdoleček.

Ti tři společně snídali ve Vanessině pokoji. Podle Cletova názoru byl kofein to poslední, co mohla Vanessa potřebovat, a to už pila druhý šálek. „Možná bys měla strávit pár týdnů doma,“ navrhl.

„Mohla bys ležet na sluníčku, dlouho spát a jíst výživná jižanská jídla.

Co myslíš, Davide? Neměli bychom ji poslat do Mississippi?“

Jeho zeť nasadil výběrový úsměv, určený pro volební kampaň.

Musel si to nazkoušet. „Právě jsem ji dostal zpátky, Clete. Nerad bych ji nechal hned zas odjet. Kromě toho je na dobré cestě a zlepšuje se.

George ohromně zapracoval.“

Senátor názor svého zetě na doktora Allana nesdílel. „Předevčírem v noci vypadal, že si musí držet zadek oběma rukama.“

Vanessa seděla u toaletního stolku a zkoušela si náušnice. „Které bych si měla vzít?“ Otočila se k nim a u každého ucha držela jinou náušnici. „Myslím, že nejlepší budou perly, viď, tati?“

„Perly, to bude ono.“

„Patřily matce.“

„Ano, já vím.“

„Na střední škole jsi mi dovolil, abych si je vzala na školní ples, vzpomínáš, tati? Jednu jsem ztratila a tebe to rozčílilo. Ale příští den jsem zašla do tělocvičny a hledala jsem, až jsem ji našla. Měla jsem růžové šaty. Hrozně ses zlobil, protože sis myslel, že je švadlena moc založila. Za partnera jsem měla toho Smithe, toho, jak šel na Princeton a pak ho vyhodili. Zapomněla jsem, co se s ním potom stalo.“

Než u Vanessy diagnostikovali maniodepresivní psychózu, její náhlé zvraty nálady, jichž byl svědkem, Cleta mátly a skličovaly.

Mívala hluboké deprese, nebo byla velmi nervózní, úzkostná či hyperaktivní. Ale málokdy ji zažil tak rozjařenou, jako byla teď. Buď byla uprostřed manické fáze, nebo v sobě měla vysokou dávku antidepresiv. Symptomy byly tak podobné, že se to dalo těžko rozpoznat. Stabilizovaná ovšem nebyla, a přitom to byl hlavní důvod její izolace.

David si musel jejího chování všimnout, ale vynakládal soustředěné úsilí na to, aby to ignoroval. Přerušil Vanessino tlachání, aby se vypořádal s poznámkou jejího otce k doktoru Allanovi. „George nebyl tuhle večer zrovna ve formě, Clete. Ale můžeš mu to mít za zlé?

Nejdřív mu umře ošetřovatelka, pak se nemůže spojit s jejím nejbližším příbuzným. K tomu všemu se v nemocnici objevila Barrie Travisová s tebou a Grayem v závěsu, způsobila poprask, což bylo sousto pro média, bez kterého bychom se všichni obešli.“

Pochechtával se a vrtěl hlavou. „Nepovídej, že si vážně myslela, že ta mrtvola je Vanessa.“

„Ta holka ode mě dostala pěkně vynadáno, to mi můžeš věřit,“

prohlásil Clete a píchal přitom do vzduchu tupým ukazováčkem. „A to jsem s ní ještě neskončil.“

„Už o se o tom nechci víc bavit,“ řekla Vanessa a zvedla se od toaletního stolku. „Koukněte se mi na paže. Naskakuje mi husí kůže.

Je to strašné, poslouchat řeči o vlastní smrti.“

„Nikdy té ženské nezapomenu, co jsem kvůli ní prodělal,“ řekl Clete. „Pár nezodpovědných reportérů znám, ale ona jim dá všem na frak. Jak vůbec na to přišla? Jak se na to díváš ty, holčičko?“

„Na co? Ach tak, ty myslíš to, co se stalo v Highpointu? Moc si to nevybavuju. Vlastně se nepamatuju ani na odjezd.

Když jsem se probudila, byla jsem ve své posteli a George mi říkal, že se budu už brzy cítit líp.“

„A taky se cítíš.“ David k ní přistoupil, uchopil ji za ruku a políbil ji na tvář. Cletovi ovšem neuniklo, že od něho Vanessa rychle odstoupila.

„George mi říkal, že moje ošetřovatelka měla smrtelný srdeční záchvat. Je mi jí líto, i když jsem ji vlastně nepoznala.“ Upravila si těžký náramek s přívěsky na štíhlém zápěstí. „Tahle věc mě otravuje.“

„Co tím myslíš, že jsi paní Gastonovou vlastně nepoznala?“ zeptal se Clete.

„To, co jsem říkala, tati. Matně si pamatuju na její hlas, ale mezi jinými lidmi bych ji nepoznala. Nepamatuju si vůbec, jak vypadala.

Tohle si snad radši sundám.“ Stáhla si náramek ze zápěstí a položila jej na stůl, až zachrastil.

„George Allan ve mně vzbudil dojem, že jste se vy dvě velice spřátelily,“ podotkl Clete.

„George říká pravdu,“ vložil se do toho David. „Jenom si to nepamatuješ, drahá.“

„Vůbec jsem ji neznala, Davide,“ trvala na svém. „To snad bych měla vědět, jestli ano nebo ne, a neznaly jsme se. Proč mě pořád opravuješ? Děláš to neustále, a to já nesnáším. Připadám si pak hloupá.“

„Nejsi hloupá.“

„Chováš se ke mně, jako bych byla.“

„Byla jsi na lécích, miláčku,“ pravil nevzrušeně. „Velice jsi k paní Gastonové přilnula, ale kvůli sedativům, která jsi brala, abys mohla odpočívat, se na to nepamatuješ.“

„No dobře, dobře, když to říkáš.“ Zamávala rukama. „Kristepane, nemůžu uvěřit, že umřela rovnou tam, v nohách mojí postele. To mě uráží.“ Znovu si navlékla náramek na zápěstí a potřásla s ním. „Tenhle náramek hrozně ráda nosím. Líbí se mi, jak ty přívěsky cinkají. Jako rolničky o Vánocích.“

„Vánoce tady budou, ani se nenadějeme,“ poznamenal David a už se zase usmíval. „A pak už budeme zvonit na Nový rok. Rok voleb.

Zapomeňme na Barrii Travisovou, ošetřovatelku a všechny ty nešťastné události tohoto roku a soustřeďme se na rok příští.“ Rázně si zamnul ruce. „Musíme si volební kampaň pořádně naplánovat.“

„Na plánování není nikdy moc brzy.“

Vanessa si začala splétat a rozplétat ruce. „Jenom když na to pomyslím… Poslouchej, Davide, cítím se tak dobře, jako už dlouho ne, ale nemyslím, že bych se mohla objevit na té tiskové konferenci dnes dopoledne.“

Cleta zaskočilo, když se dozvěděl, že je na jedenáctou dopoledne naplánovaná tisková konference ve Východním salónku. Čekalo se, že se jí Vanessa zúčastní. Přivolali do Bílého domu její vizážistku. S

Vanessinými vlasy a nalíčením udělala pravé divy, ale nepodařilo se jí úplně zakrýt temné kruhy pod Vanessinýma očima, ani to, jak propadlé má tváře.

„Proč tam musím?“ zeptala se rozčileně.

„Bude to jenom na posledních pár minut,“ řekl David.

„To není odpověď,“ vložil se do toho Clete. „Proč je nutné, aby se toho zúčastnila?“

David striktně odpověděl: „Protože Vanessa zatáhla Barrii Travisovou do našich životů, to je ten důvod. Tehdy to všechno začalo a vyvrcholilo to tím debaklem na pohotovosti. Ošklivé klepy se šíří rychle. Jediný způsob, jak je můžeme zarazit, je vypořádat se se smrtí paní Gastonové a vysvětlit, co přesně se stalo.

Kromě toho lidem chybělo, že neviděli první dámu. Přišly ti tisíce pohlednic a dopisů s přáním, aby ses brzy uzdravila. Nemůžeme je nechat bez povšimnutí, Vanesso.“

„Samozřejmě se tomu budu hned věnovat. Zaměstnanci mojí kanceláře se do toho okamžitě pustí. Ale nemohli bychom tu tiskovou konferenci odložit? Jen o pár dní.“

„Už je naplánovaná,“ obořil se na ni. „Daltona by klepla pepka.

Kromě toho, kdybychom ji teď odvolali, jenom by to podnítilo další spekulace, proč jsi byla v Highpointu v péči soukromé ošetřovatelky.

Nemůžu si dovolit ještě víc si znepřátelit tisk. Copak jsem na tebe už dost nedoplatil?“

„Davide!“ zahřměl Clete. „Proboha!“

Povzdechl si. „Omlouvám se. Něco tak hrozného jsem neměl říkat.

Nemyslel jsem to tak.“ Přistoupil k manželce a tentokrát jí položil ruce na ramena. Clete by byl přísahal, že skutečně ucukla. „Všichni jsme byli pod nesmírným tlakem, ale ty jsi na tom byla nejhůř,“ řekl jemně.

„Nechoď dnes na tu tiskovou konferenci, jestli nechceš. Není to až zas tak důležité. Neměl jsem trvat na tom, aby ses tam objevila, jestli se na to necítíš.“

Vanessa zatékala pohledem k otci, který z jejích očí vyčetl paniku a bezmocnost. „Ne, Davide, budu tam. Je to povinnost první dámy.“

Stiskl jí ramena. „To je moje děvče. Byl bych tu konferenci nenaplánoval, kdybych si myslel, že ti to bude na překážku. George mě ujistil, že jsi dost silná. Ve skutečnosti mi řekl, že čím dřív se dostaneš do běžného rytmu, tím líp se budeš cítit.“

„Co budu muset dělat?“

„Nic. Dalton krátce pochvalně pohovoří o paní Gastonové. Prohlásí, žes tu vzpomínku napsala ty, ale přečte ji on. Ty budeš muset jenom jedno, stát tam a vypadat pěkně na kameru. To dokážeš, viď?“

„Samozřejmě že dokáže,“ vložil se do toho Clete sdílně. „V kolik hodin musí být dole?“

„Krátce před jedenáctou. Kdybys tedy s ní mohl zůstat, Clete. Já musím ještě něco vyřídit.“ S tím David odešel z místnosti.

„Měla bys něco sníst, Vanesso.“

„Nemám hlad. Předtím jsem vypila trochu pomerančového džusu.“

Přistoupila k oknu a rozhrnula záclony. „Tati, nechtěla jsem o tom začít před Davidem, ale nezmínil se předtím o Grayovi?“

„Bohužel,“ zabručel. Rozhodl se, že jí nepoví, že se Bondurant znovu objevil na scéně, a nebyl ani trochu rád, že to Davidovi uklouzlo. „Doufal jsem, že toho Ramba už víckrát neuvidíme.“

„Je tady ve Washingtonu?“

„Byl. Teď už pravděpodobně stáhl ocas mezi nohy a odplížil se zpátky do Wyomingu.“

„Nikdy jsi ho nemohl vystát. To bys neměl. Byl ke mně milý. Ráda bych ho viděla.“

„Nebudeme se kvůli němu dohadovat, Vanesso.“

„Co tady dělal? Co ho přivedlo zpátky?“

„To je dlouhá historie.“

„Ráda bych to věděla.“

„To může počkat na jindy. Beztoho se musíš vypořádat se spoustou věcí.“

„Chci vědět, co je s Grayem,“ dožadovala se pronikavým tónem.

Jelikož její duševní rovnováha visela na vlásku, Clete jí vyhověl.

Ale jenom do určité míry. „Nevím, co ho přivedlo zpátky,“ zalhal.

„Vím jenom, že byl ve společnosti Barrie Travisové. Nedovedu připadnout na riskantnější kombinaci. Na druhou stranu si ti dva jeden druhého pěkně zaslouží.“

„Jak se s ní dal Gray dohromady?“

„Kdo ví? Co je v tom za rozdíl? Ona je hrozně nemorální.

Bondurant je… Proč bychom se o tom měli bavit, Vanesso? Víš, jaký na něho mám názor.“

„Není takový, jak si myslíš, tati. Vůbec ne. On –“

Položil jí tlustý ukazováček na rty. „Nechci to vědět, Vanesso.“

„Ale ty se to musíš dozvědět. Já o tom potřebuju mluvit.“ V krásné masce, kterou jí vytvořila vizážistka na tiskovou konferenci, se objevily prasklinky. Modré oči odrážely její zmatené pocity.

„Teď ne,“ řekl tiše. „Později.“

„Všechno je to tak zmatené. Já jsem zmatená, viď? David jenom předstírá, že jsem v pořádku. Ale nejsem. Ty to taky víš, viď? Jsem…

zevnitř popraskaná, že je to tak? Přímo to cítím.“

„Psst, psst,“ konejšil ji a přitáhl si ji blíž. Přitiskl si její obličej ke klopě saka, přiklonil se k jejímu uchu a zašeptal: „Poslouchej mě, Vanesso. Vždycky jsi ke mně měla důvěru, že se o všechno postarám, že je to tak? Pořád ještě se starám. Musíš mi důvěřovat. Zařídím to. Všechno zařídím. Slibuji. Rozumíš?“

Odtáhla se. Zadíval se jí hluboko do očí v naději, že to, co jí chce sdělit, pronikne její popleteností a léky, které jí kolují v těle. Nakonec přikývla.

„Dobrá. Teď si běž přepudrovat nos,“ zahlaholil vesele. „První dáma Spojených států se nemůže objevit v televizi s lesklým nosem.“

Zamířila do koupelny, ale po pár krocích se otočila. „Bude tam taky Spence?“

„Předpokládám, že bude. Proč?“

„Jen tak. Že jsem ho od té doby, co jsem se vrátila, neviděla.“

Senátor svraštil husté obočí, až se mu nad kořenem nosu setkalo.

„Když tak o tom přemýšlím, ani já jsem ho tady nějakou dobu neviděl.“

KAPITOLA DVACÁTÁ ČTVRTÁ

„Jseš suchá jako kukuřice v srpnu.“

David se do ní dobýval, a přestože jí to bylo nepříjemné, Vanessa neprotestovala. Čerpala potěšení z jeho marných pokusů do ní vniknout. „Jsem vyprahlá, Davide. Všechno jsi ze mě vymačkal.“

„Ale pro Bonduranta jsi vyprahlá nebyla.“

Zajel rukou mezi jejich těla, rozevřel prsty citlivé záhyby kůže a silou do ní pronikl. Skousla si ret, aby nevykřikla a neposkytla mu tak uspokojení z toho, že jí ublížil. Tenhle výsměch milování nebyl dokonce ani sex. Byla to nadvláda. Uplatňoval nad ní svoji sílu, aby ani v nejmenším nezapochybovala o jeho nejvyšší pravomoci.

Jeho urážky ztratily účinek, jež na ni kdysi mívaly. Opakování jejich dopad oslabilo. Hrdelním hlasem vychrlil řádku oplzlostí a vyvrcholil. Se škodolibou radostí se z ní odvalil.

„Než si začneš blahopřát, Davide, nezapomínej, že v sobě nemáš žádný život.“ Vytáhla z krabice na nočním stolku papírový kapesníček a utřela si semeno mezi stehny. „Jsi sterilní, zapomněls?“

„Zmlkni.“

„I kdybych bývala o tvé utajené vasektomii věděla, tak bych si pravděpodobně stejně opatřila milence, jenom abych věděla, jaké to je, milovat se s mužem, který je schopný dát život.“

„Jestli to řekneš ještě jednou, tak –“

„Tak co, Davide?“

„Myslím, že bys to nechtěla vědět.“

„Vyhrožuješ mi? Chceš výhrůžky? No dobře. Co takhle noc, kdy umřel Robert Rushton?“

„Proč to neustále vytahuješ, Vanesso? Oběma nám nejlíp prospěje, když to pohřbíme, jako to dítě.“

Vstala z postele, ale zůstala vedle ní stát a čelila mu. Když byla nahá, byly fyzické důsledky jejího nedávného utrpení alarmující.

Tolik zhubla, že jí pánevní kosti groteskně vystupovaly z propadlého břicha. Její pokožka ztratila pružnost a visela ve volných záhybech tam, kde kdysi bývaly pevné svaly. Normálně by úplně šílela z toho, že její postava prodělala takové ošklivé změny. Ale nevnímala nic jiného než svůj vrcholný odpor k muži, jenž ležel natažený na zádech na posteli.

Byla v polobezvědomí, když ji převáželi z Highpointu do Washingtonu. Dnes dopoledne byla napjatá jako struna. To si s ní pohrávaly léky. Tohle dělal George pro Davida. Zahrával si s její medikací, držel ji utlumenou nebo vybuzenou, tak, jak to vyhovovalo záměrům jejího manžela. Kolik toho ještě může její organismus vydržet?

Když teď byla mnohem víc při sobě a dokázala situaci jasně zhodnotit, nebyla si jistá, jestli dává přednost tomu, když má v hlavě jasno. Vědomí s sebou neslo šokující skutečnost – jmenovitě to, že nevhodná smrt ošetřovatelky Gastonové zastavila plány, které s ní David měl.

Vydržela tiskovou konferenci jako dobře vychovaná politička, kterou byla. Stála mezi manželem a otcem a čelila světlům, kamerám a mikrofonům, jež patřily do jejího života, co se jen pamatovala, a přemítala, jestli si někdo, kdo se dívá, uvědomuje, jaká hrůza ji zachvátila. Nebo jestli si někdo všiml šperků, které si vzala. Či spíš, jestli si někdo všiml, který šperk si nevzala?

David si toho nevšiml. Povzbuzená tím malým vítězstvím řekla: „Myslíš si, že jsi tak chytrý, že ti všichni uvěřili, že malý Robert umřel na syndrom náhlého úmrtí.“

„Což je přijatelnější pro každého, kdo o něm ví pravdu, že jo? Nebo bys radši, aby všichni uvěřili lži? Líbí se ti být první dámou. Co by se stalo, kdyby se svět dozvěděl pravdu?“

„Tobě neleží na srdci, co by se stalo mně,“ řekla pohrdavě. „Myslíš na to, co by se stalo tobě. A aby ses dokonale ujistil, že pravda nikdy nevyjde najevo, měl mě doktor Allan mými léky zabít, že je to tak?“

„Propadáš bludům, Vanesso.“

„Ne, dnes večer vidím věci s děsivou jasností.“ Nevesele se zasmála. „Smůla, Davide. Nepovedlo se ti to. Tobě se to nepovedlo.

Jsem pořád tady. Možná slabší, ale rozhodnutá udělat ti ze života pravé peklo, tak, jako jsi to udělal ty mně.“

„Ano, každý vidí, jak hrozný máš život.“ Posadil se a rozhlédl se po luxusním pokoji. „Bydlíš v nejprestižnějším domě v zemi. Jsi vdaná za nejdůležitějšího muže na světě. Máš kolem sebe tolik lidí, kteří plní každý tvůj rozmar, že o nich ani nemůžeš mít přehled. Jména lidí, díky nimž žiješ tak pohodlně, ani neznáš.

Módní návrháři se staví do fronty a žebrají o možnost, aby tě mohli oblékat. Cestuješ vládními letadly a máš přístup na několik jachet. K

dispozici máš konvoj limuzín se šoférem. Celý národ a půlka světa tě zbožňuje.“ Natáhl ruku a pohladil ji po stehně. „Není divu, že jsi tak utrápená, Vanesso.“

Pleskla ho po ruce, aby se jí nedotýkal. „Proč jsi mi jednoduše nezlomil srdce před léty, Davide? Když jsem byla mladá a bezradně zamilovaná, proč jsi nezničil moji lásku tehdy a hotovo?“

„Protože to byla zábava, stát se monstrem v tvém pohádkovém životě. Myslíš si, že jsi nešťastná, Vanesso, ale nevíš, co neštěstí je.

Neštěstí je být chudý a bezmocný, takže se s tím nedá nic udělat.

Neštěstí je žít se dvěma smradlavými opilci, kteří se nijak netají tím, že tebou opovrhují jenom proto, že ses narodil, a pro zábavu tě otloukají.

Vyrostla jsi v bohatství. Všechno, po čem jsi kdy zatoužila, ti podali na stříbrném tácu. V celém svém zatraceném životě jsi nemusela žebrat ani škudlit, dokonce ani jen tajně po něčem toužit.“

„To proto mě trestáš?“ zvolala nevěřícně. „Protože jsem jako dítě na tom byla o hodně lépe než ty?“

„Ne,“ řekl nevzrušeně. „Protože jsi roztáhla nohy pro chlapa, kterému jsem důvěřoval a nazýval ho svým přítelem. Tohle,“ dodal pohrdavě a ukázal na její rozkrok, „ho přimělo, aby on zradil mě.“

Přidal na hlase a obličej mu naběhl vztekem.

„Ty jsi mě zradil jako první,“ zařvala. „Se spoustou jiných žen.

Možná se stovkami. S bůhví kolika.“ Hněvem a zoufalstvím sevřela pevně ruce v pěst. „Já tě zbožňovala, Davide. Bylo mi šestnáct, když ses zapojil do tatínkovy volební kampaně. Nemohla jsem se dočkat, až vyrostu, abych se za tebe mohla vdát. Vždycky jsem tě milovala.

Manželské sliby jsem porušila jenom proto, že jsem ti chtěla ublížit.

Přese všechny ty jiné ženy jsem chtěla, aby naše manželství vydrželo. Dokonce i potom, co jsem se dozvěděla o tvojí vasektomii a uvědomila si, že to dítě není tvoje, jsem byla ochotná začít znovu.

Chtěla jsem, abychom se znovu milovali.“

David se začal smát a smutně, shovívavě vrtěl hlavou. „Já tě nikdy nemiloval, Vanesso. Opravdu si myslíš, že kdyby ses jmenovala jinak než Armbrusterová, že bych se na celý život připoutal k takové hloupé, mělké, nemocné potvoře, jako jsi ty?“

Prudce se nadechla a přerývaně, vzlykavě vydechla. Když viděla jeho studenou, nesmiřitelnou krutost, nešlo jí do hlavy, jak mu mohla tak naletět. Jaký jen to má úžasný talent, že dokáže lidi okouzlit – ji, jejího otce, své voliče.

„Jsi zloduch,“ řekla.

„A ty jsi šílená. Všichni, kdo tě znají, to vědí.“ Odstrčil ji stranou, přitom, jak se zvedal z postele, a sáhl po županu.

Vanessa se chytila opěradla židle. „Nejsem tak hloupá a mělká, jak si zřejmě myslíš. Nepřipustím, aby ti prošlo, že ses mě pokusil zavraždit.“

„Opatrně, Vanesso,“ řekl tiše. „Vyhrožovat prezidentovi Spojených států je těžký zločin.“

„Je mi jedno, co mi udělají. Já tě zničím.“

„Že by?“

Když k ní přistoupil, bylo to těžké, nepřikrčit se, ale stála s hlavou vztyčenou.

Dokud ji neudeřil do obličeje. Padla na zeď a přitiskla si ruku na lícní kost, která jako by se jí pod kůží rozpadala.

„Už mi nikdy nevyhrožuj, Vanesso. Nebudeš dělat nic, kromě toho, že budeš nadále ta bezvýrazná, poslušná nula, jakou jsi byla vždycky, nejdřív pro svého otce, nyní pro mě.

A když je řeč o Cletovi, nepředstavuj si, že se mi můžeš dostat na kobylku, aniž bys ho stáhla s sebou. Má prsty v každé lumpárně ve Washingtonu od Johnsonovy vlády. Nemůžeš mě zničit, aniž bys přitom nezničila taky drahého tatíčka.

Takže si svolej kolik reportérů jen chceš a klidně můžeš trousit narážky, jaké je to v Bílém domě hrozné, ale připrav se na to, že uvidíš pád senátora Cleta Armbrustera.“

Napochodoval ke dveřím, ale neodpustil si jízlivost na rozloučenou.

„Svého času jsi bývala docela kus. Teď nejseš ani to.“

Kráčel rychle chodbou do vlastního pokoje a zběžně kýval na pozdrav agentům tajné služby, kteří mu přáli dobrou noc. I když hádku s Vanessou vyhrál – a nebyl to zdaleka vyrovnaný souboj –, hněv ze sebe nedostal. Problém, co s ní, byl pořád ještě nevyřešený.

Ta zatracená ošetřovatelka!

Postel měl rozestlanou. Lampa na nočním stolku tlumeně svítila.

Pokoj vypadal intimně a lákavě. Uvažoval o tom, že si pošle pro jednu ze svých pravidelných společnic, novinářku na volné noze, která se v tisku velice brala za ženská práva, ale jejíž orální sex byl vyhlášený.

Připadalo jí to jako ohromná věc, že ji propašují do Bílého domu, a obvykle ho za to vzrušení dobře odměnila. Ale Vanessino kňučení jeho touhu potlačilo. O to víc se cítil oprávněný se vztekat.

Nalil si sklenici vody, stříkl do ní trochu whiskey a odnesl si ji do koupelny. Vyčistil si zuby, opláchl si obličej a odplivl do umyvadla.

Když sahal pro vodu vylepšenou whiskey, zahlédl v zrcadle za sebou pohyb.

Prudce se otočil, sklenice mu vyklouzla z ruky a roztříštila se na podlaze. Popadl se za hruď, zavrávoral a zarazil se o umyvadlo.

„Pane prezidente. Vypadáte, jako byste uviděl ducha.“

„Ježíši.“ David klesl na stoličku. Celý se třásl. „Myslel jsem, že jsi mrtvý.“

Spencer Martin se nedbale opíral o futro dveří. Přes všechnu nonšalanci vypadal značně zbědovaně. Oblečení měl z obchodního domu a zdálo se nové, ale byl neoholený a vypadal, jako by se několik týdnů nesprchoval ani si nemyl vlasy.

David se vzpamatoval z prvního šoku a zeptal se: „Kde jsi kčertu vězel? Vypadáš hnusně. A hnusně i smrdíš.“

„Než se mi podařilo uniknout, ležel jsem několik dní ve vlastních sračkách.“

„Odkud uniknout?“

„Myslím, že první osadníci tomu říkali sklípek na řepu. Ve skutečnosti je to díra v zemi – v tomto případě pod stájí našeho společného přítele Graye Bonduranta.“ Spence se pohrdavě ušklíbl.

„Věřil bys tomu? Ten sviňák mě postřelil.“

Spence Davidovi vylíčil, jak nenuceně s Grayem posnídali.

„Připustil, že za ním ta Travisová byla, ale zřejmě mě podezíral od začátku. Vystřelil dřív, než jsem stačil vypálit já.“ Stiskl rty do tenké, trpké linky. „Ještě bude litovat, že mě nezabil, když k tomu měl příležitost. Protože je to takový čestný skautík, tak nemířil, aby mě zabil.“

„Co se stalo potom?“

„Obvázal mi zranění na rameni, svlékl mě do naha, svázal jako vánočního krocana a strčil mě do toho sklepa. Ruce jsem měl svázané, ale ústy jsem mohl dosáhnout na jídlo a vodu. Kdybych si to dobře rozdělil, bylo toho dost na několik týdnů. Než zavřel dveře, připomněl mi, že jsem vynikal v disciplíně jak přežít. ‚Tak přežij, ty zkurvysynu,‘

řekl mi.

Zranění bylo bolestivé, ale věděl jsem, že jestli se mi do toho nedostane infekce, tak mě to na životě neohrožuje. Trvalo mi odhaduju čtyřiadvacet hodin, než jsem si uvolnil ruce. Věděl, že se mi to nakonec podaří, ale taky věděl, že mi nějakou dobu potrvá, než se dostanu ven, pokud to vůbec dokážu.

Bylo to tam tak dva metry na dva metry. Strop jsem měl asi deset centimetrů nad hlavou, ale od stropu k podlaze stáje bylo dobře třicet centimetrů udusané hlíny, vyztužené borovými kládami. To jsem samozřejmě nevěděl, dokud jsem se nedostal ven.“

„A co dveře?“

„Položil přes ně dvě ocelové traverzy. Počítám, že tam zbyly, když se stavěl dům. Vyvrtal do dveří tři otvory, aby tam šel vzduch.

Traverzy byly umístěné po délce dveří, rovnoběžně a asi tak čtyři centimetry od sebe, což byl průměr těch větracích otvorů. Pak na ně naházel seno. Náhodný pozorovatel by si toho nikdy nevšiml.“

„Poslal jsem tam člověka.“

„Někoho z mých lidí?“ Když David přikývl, Spence podotkl: „Tak to je jeho konec. Měl to tam projít centimetr po centimetru.“

„Jak ses dostal ven?“

„Prohrabal jsem se. Jídlo – většinou sušené a chleba, nějaké obiloviny – mi neposkytlo nic, s čím bych mohl pracovat.“

„Co obaly na vodu?“

„Polystyren. Žádná víčka, žádná brčka. Neměl jsem nic než tohle.“

Zvedl ruce. „Nakonec se mi podařilo vyhrabat díru mimo dveře a ty traverzy, dost velkou, abych se dokázal protáhnout. Kdyby byl strop sklepa o něco výš, tak bych na něj nedosáhl. Neměl jsem si tam na co stoupnout, jenom na svoje bosé nohy.“

„Ještě štěstí, že podlaha stáje nebyla betonová.“

„Gray to tam postavil na místě původního domu a nejspíš chtěl zachovat něco z originálního charakteru toho místa.“ Spence se usmál, ale nebyla v tom žádná vřelost.

„Vždycky byl pitomě sentimentální.“

„Víš, je tady.“

„To jsem si domyslel.“

David Spencovi pověděl o neohlášené návštěvě Graye Bonduranta a pak ho seznámil s událostmi, k nimž za jeho nepřítomnosti došlo. „To byla pekelná smůla,“ vyjádřil se k smrti Jayne Gastonové. „George Vanesse pomalu zvyšoval dávky lithia, ale zaznamenával takové, jaké měly být. Když naordinoval silnější sedativum, ošetřovatelka se vzbouřila. Pokusil se ji násilím odvést. Dostala srdeční záchvat a umřela. Potom se tvoje oblíbená reportérka a můj –“

„Vím o tom,“ řekl Spence. „Četl jsem článek v Postu a nemohl jsem uvěřit, že je stále ještě mezi živými. Nikdo ten výbuch nemohl přežít, Davide.“

„Její pes běžel do domu první.“

„Povídej mi něco o smůle.“

„Po tom incidentu v Shinlinu se po ní Clete vozí. Uřízla si veřejnou ostudu a je profesionálně vyřízená. Doufejme, že dostala za vyučenou.“

„Doufejme, ale učí se pomalu.“

„To máš pravdu,“ přikývl vážně David. „Co s Grayem?“

„Myslím, že prozatím by se měl můj návrat držet v tajnosti.“

„Ale určitě tě viděli, jak sem dnes v noci jdeš.“

„Strážím se sdělí, že utajení mého návratu je v zájmu státní bezpečnosti. Moji lidé rozšíří zvěsti, že někdo vyhrožoval první dámě – něco na ten způsob.“

„To je dobré. Našemu záměru to poslouží.“

Spence se na něho zadíval. „Takže jsi od svého rozhodnutí neustoupil?“

David si vybavil nedávnou scénu s Vanessou a řekl: „Ani o krok.

Dnes v noci jsem s ní byl. Je pořád posedlá smrtí toho dítěte. Náš problém nezmizel.“

Spence se zpříma zahleděl na vlastní odraz v zrcadle nad umyvadlem. „Potom máme spoustu práce,“ řekl.

„Jedno po druhém.“ David se zvedl ze stoličky. „Ani ti neumím říct, jak moc jsi mi chyběl a jak jsem rád, že ses vrátil. A teď se, proboha prosím tě, vykoupej.“

KAPITOLA DVACÁTÁ PÁTÁ

„Vaše chování, slečno Travisová, je neomluvitelné.“

„Svůj velký omyl si moc dobře uvědomuji, pane Jenkinsi. Byla to pro mě ponižující zkušenost.“

Generální ředitel WVUE se přísně zamračil a navázal: „Volal senátor Armbruster – osobně –, aby mi vypověděl svoji verzi toho, k čemu došlo. Jeho líčení bylo dokonce ještě podrobnější než zpravodajské komentáře. Naslouchal jsem se vzrůstajícím děsem, jak vrcholně neprofesionálně jste se zachovala, a konsternuje mne, že se zaměstnanec této stanice mohl takto zachovat.“

„Lituji, že jsem vám a WVUE způsobila potíže. Kdybych to mohla odčinit, tak bych to udělala.“

Bylo v jejím nejlepším zájmu tvářit se kajícně a ona si za chybu, jíž se dopustila, sypala popel na hlavu. Měla ale vztek na Armbrustera, že takhle za jejími zády žvaní, jako by byla nevycválané dítě. Jestli jí chtěl ještě něco vytknout, měl jí to říct do očí.

„Ve srovnání s tím, jak velkého přehmatu jste se dopustila, jsou následky minimální. Bohudíky. Tisková konference u prezidenta umožnila uvést věci na pravou míru.“

„Ano, pane, to ano.“

„Konec dobrý, všechno dobré.“

Tuhle poznámku zašveholil Howie Fripp, kterého zavolali na kobereček spolu s ní. Do téhle chvíle si hryzal záděru a v podpaží zaprané bílé košile se mu dělaly mokré skvrny. Barrie věděla, že není rozčilený kvůli ní. Koukal zachránit vlastní kůži a zajímalo ho, nakolik vyvázne beze šrámů, až generální ředitel skončí.

Jenkins se na něho vrhnul. „Kameramana jste tam vlastně poslal vy, Frippe, že je to tak?“

„Ehmm, jo, ale jenom proto, že Barrie volala a řekla mi, ať ho tam pošlu. Říkala, že sedí na reportáži století.“

„Bůh chraň,“ podotkl Jenkins.

Pocítila povinnost zastat se Howieho, i když se jí to zajídalo.

„Nemůžete to Howiemu klást za vinu, pane Jenkinsi. Zavolala jsem mu domů a požádala ho, aby poslal kameramana.“ Tváře jí hořely, jak na ni generální ředitel zlověstně hleděl. „Což bylo jedno z mnoha rozhodnutí, jichž jsem nakonec litovala.“

Litovala toho proto, že přítomnost televize změnila špatnou situaci v pohromu. Kvůli tomu telefonátu ji ale bodlo špatné svědomí, protože zavolala ze zlosti. Byla namíchnutá na Graye, že odmítl projev jejího soucitu. Cletovi Armbrusterovi nikdy nefandila. Co se Vanessy týkalo, dokud Barrii nevtáhli do záhadné machinace, která ohrozila její život, dívala se na první dámu se špatně skrývaným posměchem. A pokud měla být k sobě poctivá, musela si přiznat, že na Vanessu žárlí, protože ji Gray pořád ještě miluje.

Takže když Barrie té noci zavolala Howiemu a naléhala na něho, nepociťovala shovívavost k nikomu z nich. Ztratila objektivitu.

Ach ano, ten telefonát byl ospravedlnitelný. Možná sobecký, ale omluvitelný. Vzhledem k daným okolnostem by si každý reportér v historii žurnalistiky zavolal pro posilu. Mohla to být reportáž, která by jí zajistila hvězdnou kariéru.

Při pohledu zpátky z toho nicméně vycházela jako necitelný sup.

Takže dostává, co jí patří.

Jenkins.řekl: „Senátor Armbruster by nás mohl kvůli tomu zažalovat, a otevřeně řečeno bych mu to nemohl mít za zlé.“

„Senátor Armbruster měl dobrý důvod, aby se rozčílil,“ řekla Barrie pokorně. „Připravila jsem mu několik hrozných minut, za což jsem se pokorně omluvila. Také jsem mockrát volala do Bílého domu v naději, že dám osobně celou věc do pořádku s prezidentem a první dámou.

Odmítli se mnou mluvit.“

„Nedovedu si představit proč,“ zamumlal Howie.

Jenkins ho sjel ošklivým pohledem.

Barrie pokračovala: „Ráda bych panu prezidentovi a paní Merrittové sdělila, jak hluboce svého omylu lituji, a omluvila se za nepříjemnosti, které jsem jim snad způsobila.“

„To je od vás velice šlechetné, slečno Travisová. Ale pokud s vámi někdy budou mluvit, nevystupujte jako zaměstnankyně stanice WVUE.“ Sepjal ruce na desce stolu a nevzrušeně na ni pohlédl. „Od této chvíle vaše spolupráce s touto televizní stanicí končí.“

Toho se velice obávala. Stejně vehementně popírala, že by k tomu mohlo skutečně dojít. Zatímco zápolila s mnohem bezprostřednějšími následky svého omylu, dařilo se jí strach, že ji propustí, vytěsňovat.

Teď byla nucena se té skutečnosti postavit.

„Jsem propuštěná?“

„Máte hodinu na to, abyste vyklidila svůj stůl a opustila budovu.“

„Rozmyslete si to, prosím, pane Jenkinsi. Dostala jsem za vyučenou. Odteď budu úzkostlivě opatrná. Prověřím každou jednotlivost.“

„Na to už je pozdě, slečno Travisová. Nic, co řeknete, moje rozhodnutí nezmění.“

Vydala se mu na milost. „Víte, co se mi stalo s domem.“

„Ano. Nešťastně se to sešlo.“

„Potřebuji práci.“

„Lituju. Už je rozhodnuto.“

V hlavě měla zmatek, začala se chytat stébla. „No tak dobře, vezměte mě z terénu a ponechte mě v redakci.“

„Slečno Travisová –“

„Budu psát reklamy. Dělat korektury. Brát telefony, obsluhovat čtecí zařízení, roznášet poštu, chodit pro svačinu. Bude to jako zkušební lhůta. Potom za pár měsíců můžete znovu posoudit, jak si vedu.“

„Neznemožňujte se ještě víc, prosím vás,“ řekl pevným, ale laskavým hlasem, vyhrazeným pro beznadějně odsouzené k záhubě.

„Už se víc nehodíte do našeho programu.“

„Co to znamená?“

„Znamená to, že vaše zásady se neslučují s našimi. Znamená to, že jste nesplnila naše očekávání. Znamená to, že vás propouštím kvůli nahromaděným přehmatům, nejenom kvůli tomuhle jednomu.“

„To jsou kecy.“

Howie sebou trhl.

I Jenkins vypadal poněkud vyvedený z konceptu. „Co prosím?“

„Proč nejste natolik chlap, abyste přiznal na rovinu, že hlavní důvod, proč mě vyhazujete, je, že Armbruster požadoval moji hlavu na talíři.“

Jenkins zrudl jako řepa, čímž poznala, že trefila hřebík na hlavičku.

Zvedla se a vztyčila hlavu. „Nějak jste si to popletl, Jenkinsi. Tahle směšná televizní stanice se svojí druhořadou reputací a ustrašeným vedením už víc nezapadá do mého programu.“

„Chcete k tomu hranolky?“

Blesklo jí hlavou, jak jsou tučné a kalorické, ale jakou má na ně chuť. „Jistě. Proč ne? Velkou porci.“

Zaplatila za cheeseburger a hranolky, které si nechala zabalit, a vrátila se do vozu. Dnes bude večeřet sama. Po měsících, kdy Dailyho přemlouvala, aby víc chodil ven, si právě dnešní večer vybral, že se zařídí podle její rady. Přijal pozvání jednoho starého kolegy ze zpravodajství, s nímž se vypravil na přehlídku filmů Brigitte Bardotové.

„Odveze tě?“ Pokaždé, když se někam vypravil sám, zvláště po setmění, dělala si o něho starost.

„Ano, matko. Vyzvedne mě a odveze domů. A než se začneš vyptávat, zkontroluju si kyslíkovou bombu a přesvědčím se, že je plná. A jestli budu funět kvůli mladé Bardotce tak, jak doufám, třeba mi dojde vzduch dřív, než se dostanu domů. A jestli se udělám a natáhnu přitom bačkory, tak se sice udusím, ale umřu šťastný.“

Ta poslední slova dodal, aby ji namíchnul. Neřekla mu, že ji vyrazili, protože věděla, že by trval na tom, že zůstane doma, aby ji mohl utěšovat. Nemá smysl, aby se oba cítili mizerně.

Po rozhovoru v Jenkinsově kanceláři ji jeden ze strážných doprovodil zpátky k jejímu pracovnímu místu a stál nad ní, když si vyklízela stůl. Tak ji rozzuřilo, že se s ní jedná jako s kriminálníkem, že na strážného jedovatě vyjela. „Co asi by tady mezi tím haraburdím mohlo být, co by se mi snad chtělo ukrást?“

„Není v tom nic osobního, slečno Travisová. Takový je pracovní řád společnosti.“

„No jo, no jo.“

Už předtím si všechno z počítače uložila na diskety. Teď vyndala ze zásuvek psacího stolu složky, poznámky a rukopisy, datující se skoro až ke dni, kdy tady začínala. Bez velkých cavyků všechno nacpala do krabic, jež jí stanice poskytla, potom jí strážný pomohl odnést krabice k vozu a uložit do kufru.

Neměla dvakrát chuť strávit večer v Dailyho skličujícím domě a uvažovala, kde si tak udělá piknik. U Lincolnova pomníku? U

Jeffersonova? Oba vypadaly v noci krásně. Pořád ještě nerozhodnutá zajela do proudu vozidel.

„Barrie?“

Zaječela a dupla na brzdu.

„Neohlížej se a nezastavuj.“

Vůz za ní se skřípěním brzd zastavil a minul její zadní nárazník jen o fous. Rozzuřený řidič se opřel do klaksonu, pak ji prudce objel a udělal sprostý posunek. „Na příští křižovatce zaboč doprava,“

instruoval ji Gray z rohu zadního sedadla. Byl tak skrčený, že ve zpětném zrcátku nebyla jeho hlava vidět.

„Vyděsils mě k smrti,“ zařvala naštvaně, ale udělala, co jí řekl.

„To je pěkná pitomost, když si samotná ženská nezkontroluje zadní sedadlo, než nastoupí do vozu.“

„Auto bylo zamčené.“

„Já se dovnitř dostal.“

Jeho rozumná připomínka ji namíchla. „Počítala jsem, že ses vrátil do Wyomingu a touhle dobou si tam hraješ na kovboje. Proč jsi mě tuhle večer nechal na holičkách, abych si to odskákala sama? To bylo od tebe pěkně zbabělé. A co vlastně děláš v mém voze? Jak jsi věděl, kde jsem?“

„Jeď rovně vlevo, pak okamžitě zaboč do pravého pruhu a dej se první ulicí. Je asi tak o tři vozy za tebou zelený sedan?“

„Sledují mě?“

„Podívej se do zpětného zrcátka, ale nenápadně.“

„Hmm, ne… jo. Tak půl bloku za mnou je nějaké zelené auto.“

„Setřes ho, Barrie.“

„Mám ho setřást? Tys mi nerozuměl. Jak víš, že mě ten vůz sleduje?“

„Celý den tě někdo sleduje.“

„Jak to víš?“

„Protože jsem je sledoval.“

„Teď mi laskavě, pane Neviditelný, řekněte, proč bych vám měla věřit?“

„Zbav se jich a zbav se svého přístupu, jasný? A snaž se, ať nepoznají, že jim chceš zmizet.“

Chtěla ho zahrnout spoustou otázek, ale soustředila se na řízení. „Je to legrace,“ řekla, když se jí podařilo projet křižovatku, kde pak uvízl zelený sedan.

„Jo, náramná,“ zamručel Gray ze zadního sedadla.

Asi po deseti minutách nevyzpytatelného ježdění mu řekla, že zelený sedan už není v dohledu.

„Jeď rovně. Ven ze středu města. Ujisti se, že tě nesleduje jiný vůz.“

Bedlivě sledovala zpětné zrcátko. Po chvíli mu řekla, že si je skoro jistá, že se na ně nikdo nepověsil.

„Dobře. Při první příležitosti otoč a vrať se stejnou cestou, jakou jsme přijeli.“

„Proč?“

„Obstaral jsem pokoj.“

V motelovém pokoji, zaregistrovaném na jeho smyšlené jméno, se s ním rozdělila o cheeseburger a hranolky. U okna byl malý konferenční stolek a jedna židle, ale večeřeli vsedě se zkříženýma nohama uprostřed dvojlůžka.

„Vyrazili mě,“ řekla mu, když nacpala použité ubrousky a obaly zpátky do sáčku. „Moje upřímné omluvy na senátora Armbrustera nestačily. Zavolal dnes ráno řediteli stanice a nechal mě vyhodit.“

„To se nemůžeš divit.“

„Asi ne. Armbruster by v politice tak dlouho nepřežil, kdyby bojoval férově, a lezení do zadku patří k Jenkinsově práci. Takže ne, vůbec mě to nepřekvapuje. A potom, aby nezůstalo jenom u toho, jsem se dozvěděla, že Cronkite zahynul v důsledku mojí vlastní nedbalosti.“

„Jak to?“

„Výsledek vyšetřování výbuchu. Můj pes zakopl o elektrickou šňůru, když vběhl do kuchyně psími dvířky. V zásuvce zajiskřilo a vznítil se plyn z trouby, kterou jsem nechala zapnutou, když jsem odjela do Wyomingu. Plyn se nahromadil, když se tam nevětralo.

Říkali, že to moc nechtělo, aby to bouchlo. Naštěstí pojištění pokryje škody v plném rozsahu.“ Se smutným úsměvem dodala. „Cronkite samozřejmě pojištěný nebyl.“

„Podpálili vám dům a zabili psa, ale žádný strachy, madam, pojistka to pokryje,“ řekl hořce.

„Neslyšels mě, Grayi? Byla to nehoda.“

„To určitě. Kdy jsi naposledy používala troubu?“

„Nevzpomínám si.“

„Vypínala jsi někdy věčný plamínek?“

„Ne.“

„Natáhla jsi někdy elektrickou šňůru do cesty u zadního vchodu?“

Nahlas říkal otázky, které už si sama položila. Když je slyšela od něho, ještě víc ji to utvrdilo v tom, aby odpovědi, které se nabízely, odmítala. „Ale vyšetřování –“

„Bylo správné. Přesně tak k výbuchu došlo, protože to někdo nastražil, aby se to přesně tak stalo. Spence by nepřipustil, aby tam jeho člověk umístil složitou bombu. Cokoliv komplikovaného by znamenalo potíže při zametání stop.

Zařídil to před odjezdem do Wyomingu a vyžadoval jednoduchost.

Ve skutečnosti to nebyla žádná věda. Byla to hračka. Bydlela jsi sama, takže nějaký milenec, postarší rodič nebo spolubydlící nebyl na překážku. Odjela jsi mimo město, takže měl plyn čas se nahromadit.

Výbuch byl naplánovaný a provedený tak, aby to vypadalo jako nehoda, kterou jsi způsobila svojí nepozorností. Ještě štěstí, že tam Cronkite běžel před tebou. To nemohli předvídat.“

„Kdo?“

„David Merritt to schválil.“

Zavrtěla hlavou. „Nesmysl. Zakládáš svoji domněnku na tom, že má nějaké ošklivé tajemství a já jsem se k němu dostala moc blízko,“

řekla. „Teď už o tom víme víc. Mýlila jsem se ohledně Vanessy a smrti dítěte a… všeho. Ty taky. Spletli jsme se oba. Že jo?“

„Proč tě potom dneska někdo celý den sledoval? I kdyby na tvých předpokladech nic nebylo – a já si pořád myslím, že je –, David nikdy nic neodpouští. Ať už jsou ta obvinění pravdivá nebo ne, jenom to, žes je naznačila, ho tak nadzvedlo, aby tě nechal zabít.“

Kuráž ji opustila. „Myslíš, že se o to pokusí znovu?“ hlesla nejisté.

„To se dá bezpečně předpokládat.“

„Ještě že jsem už večeřela. Právě mě přešla chuť.“

„Ještě je tady poslední hranolek.“

„Rozdělím se s tebou.“ Rozlomila studený hranolek, půlku si strčila do úst a zbytek mu podala. Překvapil ji a vzal si jej ústy přímo z jejích prstů.

Když se dotkl rty jejích prstů, zaplavil ji příjemný pocit.

Údy jí ztěžkly, ale jinak jako by se vznášela a zachvěla se po celém těle až po špičky nohou.

Spustila nohy pevně na podlahu a postavila se. „Nebudu s tebou spát, Bondurante. Pro případ, že jsi o tom uvažoval, chci ti ušetřit trapné rozpaky a fyzické nepohodlí, že by ses rozpálil pro nic za nic.“

„Nejsem v rozpacích a cítím se velice pohodlně, diky. Mám se domnívat, že jsi použila slovo spát jako eufemismus?“

„Ty víš, co jsem tím myslela.“

Chvíli na ni upřeně hleděl. „Vím, co jsi tím myslela, ale nepamatuju se, že bych se ptal.“

„Správně, neptal ses. Ty se neptáš. Poprvé ses taky neptal.“

„Nemusel jsem.“

Nemělo smysl se dohadovat. To ráno ve Wyomingu se jí nepotřeboval dvořit, tak proč předpokládala, že měl v úmyslu ji dnes večer galantně svádět?

„Jdu se vysprchovat,“ zamumlala. Sebrala kabelu a odnesla si ji a svoji okázalou pýchu do maličké koupelny a zavřela dveře.

KAPITOLA DVACÁTÁ ŠESTÁ

„Aman mě jednou namaloval.“

„Maloval tě?“

Vyšla z koupelny jenom ve svetru a spodních kalhotkách. Voněla mýdlem a vlhkou pokožkou, které kousek zahlédl, když si rychle přetáhla svetr přes hlavu a vklouzla pod přikrývku. Posadil se na stráž na židli u okna, pravidelně vyhlížel žaluziemi a ze všech sil se snažil, aby nemyslel na čistotou vonící, polonahou Barrii Travisovou jen dva metry daleko. „Nechci tím říct, že mi pomaloval tělo,“ objasnila.

„Namaloval mě na plátno. Pózovala jsem mu nahá.“

„Pročpak? Potřebovalas peníze?“

„Ne, v tom to nebylo. Byla jsem na vysoké, překypovala jsem energií a vzpurností, chtěla jsem provést něco skandálního, s čím by rodiče rozhodně nesouhlasili. Zeptal se mě a já si pomyslela, vždyť o nic nejde, pokud bude mít v ateliéru teplo.“

„Jak to šlo?“ zajímal se Gray.

„Ukázalo se, že jeho ateliér je olezlý podkrovní byt, kde to páchlo terpentýnem a nemytým malířem. Kouřil trávu, a to hodně, pil spousty laciného vína a byl nerudný a náladový.“

„A co ten obraz?“

„Hotová pohroma. Některé moje tělesné partie se poněkud vytratily.

Měl pocit, že ho zradil tvůrčí rozmach. Byl zrovna uprostřed umělecké tirády, když jsem si posbírala oblečení a vypadla. Ale dodržel slib, že tam bude teplo.“

Popotáhl, což se dalo považovat za smích. „To on tě zasvětil do orálního sexu?“ Po chvíli, kdy bylo jasné, že mu neodpoví, se k ní otočil.

Ležela na boku tváří k němu, kolena přitažená k pasu.

Vlasy se jí vlnily kolem obličeje a spadaly jí na nahá ramena.

Vypadala jako děvčátko, což byla jedna z prvních věcí, které ho na ní zvlášť zaujaly – ta neodolatelná kombinace ženského kouzla a dětské zranitelnosti. Samozřejmě teď, po několika týdnech, kdy měl ještě v živé paměti žár jejího těla, nebylo pochyb o tom, že je víc žena než dítě.

V jejích výmluvných očích se svářily nevinná zmatenost a bolest.

„Proč to děláš, Bondurante?“

„Co?“ zeptal se.

„Proč říkáš věci záměrně kruté, urážlivé a zraňující?“

„Tak jsem to nemyslel. Chtěl jsem tě jenom pozlobit, udělat si legraci. Asi mi to moc nejde.“

„Jde ti to hodně mizerně, řekla bych.“

„To je holt vada charakteru.“

Uplynula dlouhá chvíle, než zašeptala. „Ten malíř mě nenaučil nic, jenom to, abych se držela od umělců dál. A pokud jde o to, jak jsem se naučila… tak nějak to přišlo samo sebou.“ Významně se odmlčela a dodala dokonce ještě tišeji. „Tehdy ráno, u tebe na ranči.“

Jeho tělo na tu erotickou vzpomínku zareagovalo a tím se ta zpropadeně nepohodlná židle stala ještě nepohodlnější. Ani jí nedokázal snadno pohlédnout do očí. Nepřál si, aby se poprvé s ním pouštěla do nějakých sexuálních dobrodružství. Dodávalo by mu to na významu a s tím šla ruku v ruce zodpovědnost, o níž si nebyl jist, že by ji ustál. Stočil hovor jinam a zeptal se: „Co že tě to napadlo? S tím malířem?“

Pokrčila rameny. „Ani nevím. Asi mě nic jiného nenapadlo.“

„To už je teda u tebe věc.“

„Cože?“

„Vždycky musíš ke všemu říct svoje.“

„To není pravda.“

„Vidíš?“

Protáhla obličej. „No to je ohromná legrace.“

„Jo, jsem komik z povolání. Lidi mi to říkají v jednom kuse. Že jsem srandista a veselá kopa.“

On se ani nepousmál, ona se však rozesmála. Vlastně zahihňala, překulila se na záda a založila si ruce za hlavou. Moc kolem sebe smích neslyšel, hlavně od té doby, co dospěl. Její smích byl stejně svůdný jako její hlas, upřímný a spontánní. Líbil se mu.

„Díky, Bondurante,“ řekla. „Po takovém dni, co mám za sebou, jsem se potřebovala pořádně zasmát. I když bych už na to měla být zvyklá.“

„Na co?“ zeptal se.

„Že mě vyhazují z místa. Nebylo to poprvé.“

„Jako první tě vyhodil Daily?“

Tázavě naklonila hlavu.

„Řekl mi to.“

„Aha, no to od něho bylo moc milé.“

„Jen tak jsme klábosili.“

„Jo, jasně. Když tě seznamoval s mojí rušnou profesní historií, zmínil se, proč mě vyhodil?“

Zavrtěl hlavou. Lhal. Daily mu to vypověděl do všech podrobností.

Nemohl se nasytit jejího hlasu, i když ohrožoval jeho rozhodnutí, že od ní bude držet ruce dál. Když běžíte o život, není nějaká romantická předehra na programu.

„No,“ začala a při té vzpomínce se usmívala, „s Dailym jsme nezačali jako přátelé. Dal mi moji první práci v televizním zpravodajství. Samozřejmě jsem si myslela, že o televizním zpravodajství vím všechno, takže od začátku jsem nesnášela jakékoli připomínky, i kdyby byly namístě. Myslel si o mně, že jsem tupá a nemůžu být pro zpravodajství žádným přínosem.

Nedlouho potom, co mě zaměstnal, začal hledat záminky, aby mě vyhodil. Ale byly tady na překážku Federální výbor pro spoje a Komise pro rovnost šancí v zaměstnání a zaměstnávání a celá řada předpisů ohledně zaměstnávání a propouštění lidí. Ale Dailymu přálo štěstí. Zničila jsem se sama.“

„U okresního soudu, kde nějaký člověk začal střílet v soudní síni, byla jako první. Na základě výpovědi ženy, která střelbě jen tak tak unikla, Barrie sdělila divákům, že byly zraněny desítky lidí.“

„‚V krvavé vřavě‘ jsem myslím řekla.

„Potom při živém televizním vysílání oznámila, že ke střelbě došlo při zasedání soudu soudce Greena.

„Bylo to o to zajímavější, že se říkalo, že se o něm uvažuje do křesla Nejvyššího soudu. Na kameru jsem rozváděla úvahy, jestli to střílení nemá politické pozadí. Stal se soudce Green terčem opozičního radikála nebo to byla odplata za nepopulární rozsudek? Přežil nebo utrpěl zranění?“

„Ukázalo se, že soudce Green byl na golfovém hřišti, když mu nosič holí přišel povědět, co se děje. K incidentu došlo u jiného soudu a zranění utrpělo jenom stropní osvětlovací těleso, které trefila střela při potyčce mezi soudním sluhou a mužem, který přinesl k soudu svoji pušku na vysokou, aby posloužila jako důkaz v občanskoprávním řízení, v němž se jednalo o pytláctví.“

„Mého očitého svědka posléze identifikovali jako mentálně postiženou ženu, která v suterénním bufetu doplňovala ledový čaj a láhve s vodou. Pokud se vědělo, nikdy nebyla dál než v přízemí budovy.

Můj osud zpečetila skutečnost, že moje zvláštní reportáž přerušila seriál Mladí a neklidní. Manželka soudce Greena nikdy nezmeškala žádné pokračování. Když uslyšela moji reportáž, vyběhla z domu, zakopla o postřikovač na zahradě, upadla a zlomila si levé zápěstí.

Další diváky naštvalo přerušení programu, zvláště když se dozvěděli, že se v soudní síni žádné drama neodehrálo, rozhodně ne takové, které by mohlo soupeřit s televizním seriálem. Zahltili ústřednu rozzuřenými telefonáty.

Moje důvěryhodnost šla do háje. Pověst televizní stanice utrpěla.

Zpravodajství si to vypilo od konkurence. A pro případ, že by to někomu uteklo, televizní kritici tím v místních novinách krmili čtenáře kolik dní. Dailyho si vypůjčili a vedení stanice mu umylo hlavu za to, že mě zaměstnal. Byl to zázrak, že si udržel práci. Vyrazil mě, než bys řekl švec. Jediný, kdo na tom vydělal, byl soudce Green, který je nyní soudcem Nejvyššího soudu.“

„A neoblíbeným.“

„Což se mi taky připsalo k lepšímu. Nejedna moudrá hlava se v tisku vyjádřila, že nebýt sympatií, které si soudce Green získal v důsledku mého průšvihu, jeho nominaci by nikdy neschválili.

Americký lid mi může poděkovat, že jsem mu hodila na krk neschopného soudce Nejvyššího soudu. Mimochodem, Daily to tvrdí.“

„Jak to, že jste se po tom všem spřátelili?“

„Před pár lety se v novinářských kruzích začalo šuškat, že musel kvůli rozedmě plic odejít na odpočinek. Pociťovala jsem povinnost jít ho ze slušnosti navštívit.“ Pousmála se jako Mona Lisa a Gray si říkal, co je za tím za tajemství.

„Daily připustil, že ke mně byl nezvykle tvrdý, protože to, co mi chybělo, nebyl talent, ale zralost a zdravý rozum. Byl ochotný mi pomoct, jestli zmlknu a budu poslouchat. Od té doby je mým nejlepším přítelem.“

„Proč držíš vaše přátelství v tajnosti?“

„Hlavně proto, že je to osobní a já jsem vždycky důsledně oddělovala svůj osobní a pracovní život. Zadruhé proto…“

„Že kdyby se rozkřiklo, že ses usmířila a dala dohromady se svým někdejším nepřítelem, tví kolegové by si tě přestali vážit.“

„Jste velmi vnímavý, pane Bondurante. Když za sebou v téhle branži spálíš všechny mosty, zpravidla je to velký požár a je to nadobro. Kdyby se někdo dozvěděl, že se teď s Dailym přátelím, považovali by mě za měkkotu, která nemá na to, aby se někam prodrala v oboru, kde nikdo nikoho nešetří.“

Usmívala se tak bezelstně, že byl nerad, že právě on jí musí zkazit náladu. „Tvoje tajemství je venku, Barrie. Sledoval jsem je, když tě sledovali. Vědí, kde bydlíš.“ Úzkostně zasténala, a tak rychle dodal.

„Podle mě Dailyho obtěžovat nebudou. Ale měli bychom ho hned ráno varovat.“

„Proč mě sledují?“

„Většina agentů tajné služby, kteří jsou přiděleni Davidovi, Vanesse a do Bílého domu, jsou Spencovi lidé. Udělali vstupní testy a splnili všechny požadavky, ale jsou jeho.“

„Jak mohou obcházet předpisy?“

„To je na tom to nejlepší. Neobešli je. Operují s bleskurychlou přizpůsobivostí. Kdyby se jich někdo vyptával, můžou tvrdit, že spadáš do kategorie emocionálně nevyrovnaných lidí, jejichž činnost sledují.“

„Mírně řečeno.“

„Zkus se trochu vyspat.“

Zvedl se, zhasl lampu, vrátil se k oknu a vykoukl mezi žaluziemi.

Pět minut sledoval parkoviště, pátral po podezřelých vozech nebo pohybech. Když se takhle ujistil, že je nikdo nešpehuje, vrhl pohled na postel a zneklidnilo ho, že ho Barrie pozoruje. „Myslel jsem, že jsi usnula.“

Ležela znovu na boku, tentokrát ale měla ruce složené pod tváří.

„Kdo jsi, Grayi Bondurante?“

„Já? Já jsem nikdo.“

„To není pravda,“ řekla ospale. „Ty jsi někdo.“

„Spi.“

„Taky si potřebuješ odpočinout. Postel je dost široká pro nás pro oba.“

Ani náhodou si k ní nezaleze a nebude blízko té voňavé pokožce a jejímu hlasu. „Ještě chvíli posedím.“

„Pročpak?“

„Abych mohl přemýšlet.“

„O čem?“

„Spi, Barrie.“

„Můžu ještě jednu otázku?“

„No dobře,“ povzdechl si.

„V to ráno v tvém domě, to nebyl žádný závazný sex, že ne?“

„Ne.“

Na chvíli sklopila oči, pak na něho znovu pohlédla. „Byl to ale parádní sex.“

Usmál se ve tmě. „To jo.“

„Ale nepolíbils mě. Ne na rty. Co máš proti líbání na rty?“

„To už jsou dvě otázky. Dobrou noc.“

„Georgi?“

Hlas jeho ženy jako by k němu doléhal ze vzdáleného břehu přes oceán skotské. Doktor Allan zvedl hlavu a v otevřených dveřích své pracovny uviděl Amandu. Vypadala líbezně, žádoucně a silně. Pohled na ni nedokázal vydržet. Jen ještě zdůrazňoval jeho vlastní slabost.

Vešla do místnosti. Když došla ke stolu, uchopila láhev s tvrdým alkoholem a zkontrolovala, kolik v ní zůstalo. Ani v podnapilosti mu to mlčenlivě pokárání neuniklo.

Hádavě se zeptal: „Co je, Amando?“

„Takže se na mě pamatuješ? To jsem ráda. Nevzpomínáš si náhodou, že máš také dva syny?“

„To má být nějaký rébus?“

„Tvůj starší syn se den ode dne stahuje čím dál víc do sebe. Prosila jsem ho, aby mi řekl, co ho trápí, ale začíná trucovat a nemluví.

Učitelé ve škole s ním mají poslední dobou stejnou zkušenost. Dusí svoje problémy v sobě a nikdo je z něj nemůže vypáčit. Tolik se ti podobá, až mě to děsí.

Právě jdu od postele tvého mladšího syna, kde jsem si vyposlechla jeho modlitby. Prosil Boha, aby pomohl tatínkovi, potom se rozplakal a musela jsem ho držet v náručí, dokud neusnul.“

George si promnul unavené, krví podlité oči. „Později jim půjdu dát pusu na dobrou noc.“

„Uniká ti, o co jde. Nechci, abys jim dával pusu na dobrou noc. Ne v tomhle stavu. Nejsou hloupí, jak víš. Vědí, že se s tebou něco hrozného děje a to že je příčina tvého pití.“

„Pití? Záliby je vhodnější slovo.“

„Začal jsi pít. Co je s tebou?“

„Nic.“

„Opravdu? Řekl bys, že posledních osmačtyřicet hodin bylo normálních? Vrátil ses domů včera ráno a vypadal jsi jako z hororového filmu. Bůh ví, jak je to dlouho, co jsi naposledy spal.

Neslyšela jsem od tebe jediné slovo vysvětlení, proč jsi byl tak dlouho pryč, ani proč takhle vypadáš. Nezeptal ses na mě ani na děti. Šel jsi rovnou sem a tady ses zavřel a nevylezl odtud.“

Práskla láhví zpátky na stůl, aby tomu dodala na důrazu. „Táhne z tebe pití a slyšela jsem tě plakat. To první mě přivádí k zuřivosti, to druhé mě ničí. Georgi,“ řekla úpěnlivě, „jak ti můžu pomoct, když mi neřekneš, co se děje?“

„Nic se neděje.“

„Krucinál, Georgi, od kdy pro tebe manželství není to, co by mělo být?“

„Co tím chceš říct?“

„Jestli se mi nechceš svěřit, potom tohle není manželství, ne takové, jaké jsme si slíbili. Avšak aspoň na papíře jsem pořád tvoje žena a žádám, abys mi řekl, co se děje.“

„Jseš hluchá, proboha?“ zařval. „Nic se neděje.“

Necouvla před jeho narůstajícím hněvem. Studeně řekla: „Nelži mi.

Rozpadáš se mi před očima.“

„Nech mě na pokoji.“

„Ne, nenechám,“ prohlásila a energicky zavrtěla hlavou. „Jsi můj manžel. Miluju tě. Budu tě bránit do posledního dechu. Ale nejdřív musím vědět, co tě změnilo ze skvělého lékaře, manžela a otce v ubrečeného opilce.“

Mračil se na ni, ale neustoupila. Amanda v sobě měla nemilosrdnou paličatost. „Tvůj problém má něco společného s Davidem, že je to tak? Nenamáhej se lhát. Vím, že je u kořene tvé osobní krize. Co ji vyvolalo?“

„Nech toho, Amando.“

„Co po tobě chtěl, abys udělal?“

„Říkal jsem, nech to být!“

„Čím tě ovládá?“

„Ničím!“

„Ale ano!“ rozkřikla se. „A jestli se toho nezbavíš, tak tě zničí.“

Vyskočil a praštil do desky stolu pěstmi. „Zemřela ta žena, je ti to jasný?“

„Cože?“

„Jak jsem říkal. Svěřil jsem se ti se svým problémem. Už jsi šťastná? Spokojená?“

„Mluvíš o té ošetřovatelce?“

„Jo, o té ošetřovatelce. Té, co před třemi dny zemřela v našem domě u jezera. Na srdeční záchvat.“ Sklonil hlavu a sevřel ji v rukou. „Snažil jsem se ji oživit, ale nepodařilo se mi to. Nepodařilo a ona umřela.“

Ramena se mu otřásla vzlykem.

„Byl jsi opilý?“

„Vzal jsem si jednu tabletu valia, jinak nic.“

„Udělal jsi všechno, co bylo v tvých silách?“

Přikývl. „Půl hodiny jsem se snažil ji oživit. Nakonec mě od ní agenti tajné služby odtáhli a řekli, že to nemá smysl, že marním čas.“

Amanda se roztřeseně nadechla a položila mu ruku na rameno.

„Moc mě to mrzí, Georgi,“ řekla jemně.

Toužil po jejím utěšování. Věděl, že by ho její náruč přijala bez ohledu na hněvivá slova, která mezi nimi padla. Ňadra by měla hebká, hlas uklidňující, její objetí by bylo útočištěm, do něhož by mohl zalézt a možná se na chvíli schovat před svými démony.

Ale nezasloužil si její útěchu ani její odpuštění. Hlouběji už klesnout nemohl, a tak nedokázal snést její bezvýhradnou lásku.

Takže ji odmítl a setřásl její ruku.

„Co jsi mohl udělat?“ zeptala se bojovně. „Jaký zázrak, aby ten problém zmizel?“

Otočil se k ní zády a potácel se ke skříňce s likéry. Otevřít další láhev skotské zřejmě vyžadovalo víc obratnosti, než jeho prsty zvládaly, ale nakonec se mu to podařilo a nalil si další skleničku.

„Ne, ne, počkej,“ řekl a znovu se k ní otočil. „Dokážeš vyřešit každý problém, je to tak? Dokážeš všechno, co si zamaneš. Úspěch, to je tvoje druhé jméno. Ne, jednička, to je tvoje druhé jméno.“

Věděl, že ji ta sžíravá slova hluboce zraňují, ale nedokázal se ovládnout. Chtěl, aby se někdo cítil stejně ohavně jako on, a Amanda byla jediná, kdo byl po ruce. Odmítla se nechat vyprovokovat.

Zachovala klid.

„Nemohla bych vyřešit tvůj problém, Georgi, ale mohla bych tě podpořit.“

„Spousta dobrého by bylo uděláno.“

„Už předtím ti pacienti zemřeli. Léčíš lidi, a tak to přirozeně těžce neseš, když nemůžeš udělat nic, abys pacienta zachránil. Ale nikdy tě to tak nezdrtilo.“

Naklonila hlavu a zahleděla se mu do očí. Byl opilý, ale nebyl tolik mimo, aby se nebál, že mu v nich vyčte víc, než chtěl, aby věděla.

Odvrátil pohled. Ne dost rychle.

„Říkáš mi upravenou verzi toho všeho, viď? Co ještě se v domě u jezera stalo?“

„Kdo říká, že se stalo ještě něco?“

Odtažitě na něho pohlédla. „Znám tě, Georgi. Vím, že jsi něco podstatného vynechal.“

„Ošetřovatelka to odnesla. Nic víc.“

„Týká se to Vanessy, že je to tak?“

„Ne.“

„Co potom smrt té ženy způsobilo?“

„Co ode mě chceš?“ zařval. „Ptala ses, co mě trápí, a já ti to řekl.

Teď odtud krucinál vypadni a nech mě doprdele na pokoji.“

Ještě nikdy na ni takhle sprostě nepromluvil. Nemohl uvěřit tomu, že teď to udělal, i když ta slova jako by se odrážela od obložených stěn, které znásobily jejich vulgárnost. Klesl tak hluboko, že slovně napadl svoji ženu? To pomyšlení zapůsobilo jako kotva, která ho zatáhla ještě hlouběji do deprese a znechucení ze sebe samého. Rychle do sebe hodil pití.

Amanda, na níž bylo znát, jak se jí to hnusí, od něho poodešla. U

dveří se otočila. „Klidně na mě řvi a nadávej, Georgi, jestli se potom budeš cítit líp. Jsem odolná. Vydržím to.“

Zvedla levou pěst tak, aby viděl snubní prsten. „David Merritt skládal přísahu svého úřadu, ale já také přísahala, u oltáře v náš svatební den. Zavázala jsem se, že nic než smrt nás nerozdělí, a myslela jsem to vážně. Jsi můj manžel a já tě miluju. Nevzdám se tě bez boje. Udělám všechno, co bude v mých silách, abych tomu člověku zabránila tě zničit, i když je to náhodou prezident Spojených států.“

KAPITOLA DVACÁTÁ SEDMÁ

„Tohle už ne,“ reptal Daily.

Barrie pustila televizi, co to šlo. „Gray si myslí, že hlídají tvůj dům.“

„A že sem dali odposlech?“

„To nemusejí, aby slyšeli, co se tady povídá,“ odpověděl mu Gray.

„Dnes už existuje takové vybavení, že můžou odposlouchávat ze vzdálenosti několika bloků.“

„Oni?“

„Spencovi lidé.“

„Hajzlové,“ zamumlal Daily. Pak pokývl na Graye a podotkl k Barrii. „Myslel jsem, že prásknul do bot.“

„To já taky. Včera večer mě… překvapil.“

„Přišel jsem z toho filmu s Bardotovou domů pozdě. Nebyla jsi tady. Celou noc jsem si dělal starosti.“

Pokorně řekla: „Zapomněla jsem zavolat.“

Daily jim pokynul, že by se měli posadit na svá obvyklá místa na pohovku. „Takže mám vzít na vědomí, že věc ještě neskončila? Pořád si myslíte, že smrt toho dítěte nebyla náhoda?“

„Myslím, že to je víc než jasné,“ řekl Gray. „Celá věc tím začala a teď se to rozrostlo v něco ještě většího. David se to snaží ututlat, ale jde to těžko. Spencovi se nepodařilo mě vyřídit. V domě George Allana u jezera se to zvrtlo, když zemřela ta ošetřovatelka.

Na doktora Allana se upřel zájem veřejnosti ve chvíli, kdy to ani on, ani David nemohli potřebovat,“ rozváděl to Gray. „Což zarazilo všechny kejkle, které s Vanessou praktikoval.“

Barrie si vzala slovo. „Protože smrt ošetřovatelky nakonec vyšla najevo a obrátila pozornost na Vanessino zdraví, musel ji… oživit, lepší slovo mě nenapadá, a rychle dopravit do Washingtonu.“

„Na té dopolední tiskové konferenci ji ukázali celému světu,“ řekl Gray. „Všem, kdo ji neznají dobře, připadala normální. Myslím, že jí pořád hrozí nebezpečí.“

„Proč si to myslíš? Mně to všechno připadá celkem v pořádku.

Neely přečetl pochvalnou tirádu první dámy na ošetřovatelku.

Merrittovi na ni vzpomínají a modlí se za její rodinu. Ble, ble, ble.“

„Vanessa vyslala nouzový signál,“ řekl Gray. „Neměla svatební prsten svojí matky. Nosila ho na prsteníčku pravé ruky od chvíle, kdy jí ho Clete v den smrti její matky nasadil. V to dopoledne to bylo zvláště patrné. Neustále ruku ukazovala, obzvlášť když byla v záběru.

Myslím, že chtěla, aby si někdo všiml, že ho nemá.“

Daily se zeptal: „Myslíš, že tím opravdu volala o pomoc?“

„Ano.“

„Prsten se mohl někam založit,“ namítla Barrie. „Možná jí nedržel na prstě, protože tolik zhubla. Nebo ji jednoduše přestal bavit. Mohl být u klenotníka, aby ho upravil nebo vyčistil. Existují spousty přijatelných důvodů, proč ho neměla.“

„To je pravda, existují,“ řekl Gray. „Kdybych byl zpátky ve Wyomingu a sledoval ji v televizi a všiml si, že ten prsten nemá, třeba by mi to mírně vrtalo hlavou, ale vyloženě by mě to neznepokojilo.

Nicméně,“ pokračoval a zvedl se z pohovky, „potom, co se dostavil Spence, aby mě zlikvidoval, potom, co jsem byl u toho, když se tvůj dům vypařil, a potom, co vím, že tě sledují, jsem víc než jen mírně zvědavý.“

„A myslím, že máš pravdu,“ připustila Barrie jen nerada. „Od pobytu ‚v ústraní‘ byla ta tisková konference jediná příležitost, kdy se Vanessa ukázala na veřejnosti. Jestli je tak zdravá, jak Bílý dům prohlašuje, vrátí se ke svému obvyklému programu, že je to tak?“ Z

náhlého popudu popadla sluchátko telefonu a vytočila číslo, jež znala nazpaměť.

„Kam voláš?“

„Do Vanessiny kanceláře.“

„Nezapomeň, že všechno, co řekneš, se pravděpodobně nahrává.“

„Budou si myslet, že znovu zkouším svoje triky. Ztlum televizi.“

Náhlé ticho drásalo nervy stejně jako předtím ohlušující kravál.

„Dobrý den,“ řekla Barrie mile, když někdo na druhém konci linky zvedl telefon. „Jmenuji se Sally May Hendersonová. Zastupuji Dcery americké revoluce. Rádi bychom udělili první dámě jednu z našich významných cen jako uznání za její kampaň za zlepšení životních podmínek bezdomovců.“

Zdůraznila, že by organizace ráda předala cenu osobně. „Pozornost veřejnosti by se tím upřela na neustálou potřebu dalších přístřeší a vývařoven, o jejichž zřizování se první dáma tolik zasloužila.“

Zdvořile, ale pevně jí bylo sděleno, že setkání v nejbližší době není možné. První dáma se stále ještě uzdravuje z nedávné indispozice.

„Aha. Vyřiďte jí tedy prosím naše nejsrdečnější pozdravy. Znovu zavoláme.“ Zavěsila a otočila se k Dailymu a Grayovi. „Její zaměstnanci dostali instrukce, aby jí nesjednávali žádné schůzky, dokud k tomu nedostanou svolení od doktora Allana.“

Gray znovu pustil zvuk televize. Potom řekl: „David sází všechno na jednu kartu.“

„Vypadá to tak.“

Daily si mnul bradu a tvářil se ustaraně. „Naznačuješ to, co si myslím?“

Gray řekl: „Vanessa už pro něho nepředstavuje tolik zisk jako riziko. A rizika David eliminuje.“

„To se jenom domýšlíš,“ zdůraznil Daily.

„Ano, já vím.“ Vrátil se k pohovce a znovu se posadil. Chvíli žádný z nich neřekl slovo.

Nakonec se ozvala Barrie. „Moje kariéra byl průšvih. Víc věcí jsem zvorala, než se mi povedlo. Bůh ví, že se na svoje instinkty nemůžu moc spolehnout. Ale tentokrát vím, že mám pravdu. Náš prezident je zločinec.“ Zvedla oči ke Grayovi. „Sice nespoléhám na svoje instinkty, ale na tvoje ano.“

„Díky.“ Stočil pohled na Dailyho a zase zpátky na ni. „Hele, vy dva byste si měli udělat delší dovolenou někde na venkově. Jestli David dojde k přesvědčení, že jsi to vzdala, že už víc nepředstavuješ hrozbu, povolí v ostražitosti. Odtud si to vezmu na starost já a snad Vanessu zachráním dřív, než David uskuteční plán B.“

„To ani náhodou,“ rozpálila se Barrie. „Mluvíme tady o pokusu o vraždu první dámy. Jako občan se k tomu nemůžu obrátit zády.

Nejenom to, navíc jsem byla první, na koho se Vanessa obrátila o pomoc. Kdybych si špatně nevyložila, co se děje, mohla být bezpečně u svého otce. Protože jsem udělala chybu, manžel ji nadále tyranizuje.

Svojí proradností mě připravil o všechno, co pro mě něco znamenalo.

O Cronkita, můj domov, moji práci. Hodlám se tomu grázlovi v Oválné pracovně pomstít. A Bůh mu pomoz, protože jsem ten nejhorší možný protivník. Takový, který nemá co ztratit.“

„Až na svůj úkryt,“ řekl Daily sípavě.

„Ne,“ řekla tiše, „až na tebe, Daily.“

„Nekoukej na mě takovýma uslzenýma očima, slečinko. Oba dva máte v hlavě řezanku,“ střelil pohledem z jednoho na druhého.

„Přece musíme ukázat, co je Merritt zač?“ řekla mírně.

„Mluvíš hlouposti. Poslouchali jste se, vy dva? Je to prezident Spojených států. Zastává nejvyšší úřad v zemi a je to nejmocnější jedinec na světě. Obtěžuj ho a skončíš bradou vzhůru.“

Pohlédla na Graye a uviděla v jeho očích stejné odhodlání, jaké se zračilo v těch jejích. Jaká to ironie, přesně to, co je rozdělovalo, je nyní k sobě poutalo.

Znovu se obrátila na Dailyho: „Jestli mě Merritt míní zabít, tak se mu aspoň chci postavit. Tebe ale rozhodně ohrozit nechci. Udělej si dlouhou dovolenou.“

„Měl byste odjet dnes odpoledne, jen co se všechno podaří zařídit,“

naléhal Gray.

„Kam bys chtěl jet, Daily? Do Mexika?“

„A uhnat si tam běhavku? To ani náhodou.“

„Na Bahamy?“

„V Karibiku řádí hurikán. Nesleduješ zprávy?“

„Do Austrálie?“

„Nejedu nikam,“ prohlásil pevně. „Proč bych měl odjet a nechat vás dva, abyste si užili všechnu legraci sami?“

„Nebude to legrace, Daily,“ připomněl Gray pohřebním hlasem. „S

těmahle chlapama si nemůžete zahrávat. Když dojde na činy, neznají bratra. Takže my se musíme chovat stejně. Risknu, že to vyzní melodramaticky, ale snadno by to mohla být otázka života a smrti.“

„Já už v takové situaci jsem,“ odsekl Daily. Rozpřáhl paže a do toho gesta zahrnul celý omšelý pokoj. „Mám ještě méně co ztratit než Barrie. Jsem nevyléčitelně nemocný. Nemám ženu, děti, nic.

Představuju si to tak, že kdybych vám mohl pomoct, aspoň by se na mě, až umřu, nezapomnělo.“

Barrie přešla přes místnost, sklonila se a vlepila mu pusu na vršek hlavy. „Jsi zchátralý a ošklivý, ale já tě mám moc ráda.“

„Hele, nech si to. To nesnáším.“ Odehnal ji mávnutím ruky. „Tak jo, Bondurante, co uděláme nejdřív?“

KAPITOLA DVACÁTÁ OSMÁ

Barrie se na syna Jayne Gastonové usmála přes práh jeho domova.

„Dobrý den, pane Gastone. Jsem Barrie Travisová. Vzpomínáte si na mě?“

„Až moc dobře. Co chcete?“

„Tohle jsem vám přinesla.“ Natáhla ruku s modrou hortenzií v květináči. „Můžu dál?“

Zaváhal, rozhodoval se, jestli s ní má mluvit. Nakonec ustoupil stranou. „Na pár minut.“

Ralph Gaston mladší byl mírný muž po třicítce, který už přibral kolem pasu. Bydlel v úpravném cihlovém domě uprostřed bloku na předměstí Washingtonu, kde žila střední třída. Barrie si ho vyhledala v telefonním seznamu.

Vedl ji místnostmi, kde bylo čisto, ale všude spousta hraček.

„Manželka vzala děti nakupovat,“ objasnil a překročil plastikovou sekačku na trávu.

„Mrzí mě, že jsem je nezastihla. Chtěla jsem jim také vyjádřit soustrast.“

Následovala ho na zasklenou zadní verandu, kde zřejmě sledoval na přenosné televizi fotbal. Stáhl zvuk a lokl si piva, které stálo na malém stolku. Posadila se na hliníkovou zahradní židli, na niž jí ukázal.

Barrie mu začala objasňovat, že nic z toho, o čem budou mluvit, není oficiální. „Nejsem tady jako reportérka. Možná se vlastně budete cítit lépe, když vám řeknu, že mě z WVUE propustili.“

„Ve skutečnosti jste mi opravdu zvedla náladu,“ řekl bez obalu.

„Nic jiného jste si nezasloužila, slečno Travisová. Moje matka byla dáma. Měla svoji důstojnost a jenom vzácně na sebe upoutávala pozornost. Udělala jste z její smrti černou komedii. Po tom mediálním cirkusu, který jste v nemocnici spískala, mi připadá zatěžko chovat se k vám zdvořile.“

„Nemám vám to za zlé. Ze všeho nejvíc lituju, že se vaše bolestná ztráta stala veřejnou záležitostí.“

„To je snaha o omluvu?“

„Velká snaha.“

„Omluva se přijímá.“ Začal se zvedat. „Teď kdybyste dovolila –“

„Vaši matku to muselo velice rozrušit, když ji doktor Allan najal,“

zarazila ho Barrie.

„Proč to říkáte?“ Jeho hlas zazněl jako prásknutí bičem, a to ji překvapilo.

„No, já jen, že k ní měl takovou důvěru.“

„Aha,“ řekl a viditelně se uvolnil. „Jo, byla opravdu šťastná, že získala takovou dobrou práci. Říkala, že ji zvlášť potěšilo, že má tak významnou pacientku.“

Barriin žurnalistický instinkt syčel jako slanina na pánvi. O co to tady zakopla? Její počáteční motiv byl upřímný: chtěla se omluvit za svůj přehmat a za dopad, jaký to mělo na Gastonovu rodinu.

Avšak toto setkání s Ralphem Gastonem bylo rovněž součástí její a Grayovy strategie, jak Vanessu ochránit. Sotva mohli oznámit prezidentovy domnělé zločiny místní policii. Neměli nic podstatného, co by předložili ministerstvu spravedlnosti. Nemohli zaútočit na Bílý dům se zbraní v ruce. Jejich útok musel být mnohem jemnější.

Podle Grayova názoru, s nímž Barrie a Daily souhlasili, bylo zapotřebí zničit vládu zvnitřku. Musí se zhroutit do sebe jako umírající hvězda. Moc Merrittova úřadu si paradoxně musí přivodit vlastní zánik.

Informace byla jediná zbraň, kterou měli k dispozici. Potřebovali se dozvědět, co přesně se v domě u jezera doktora Allana stalo. Barrie se nabídla, že začne se synem Jayne Gastonové. Ve skutečnosti nečekala, že se dozví něco zvlášť významného, ale co když možnosti tohoto rozhovoru podcenila?

Ralph použil slov šťastná a potěšilo ji, když popisoval náladu své matky, že se stala soukromou ošetřovatelkou první dámy, což naznačuje, že jí připadalo, že si to místo nezasluhuje. Proč?, vrtalo Barrii hlavou.

„Měla vaše matka problémy se srdcem?“

„Teprve v posledních dvou letech,“ odpověděl tak trochu nejistě.

„Ale měla to pod kontrolou, chodila pravidelně na prohlídky, léky brala svědomitě. Svoji práci by si maminka vzít nenechala, milovala ji. Byla vynikající ošetřovatelka.“

„To jsem slyšela. Doktor Allan si ji nemohl vynachválit. Stejně tak pan prezident.“

„Poslal na pohřeb květiny.“

„Opravdu? Také mi jednou poslal květiny.“ V jiném životě. Než se dozvěděla, že je zabiják. „Měla vaše matka někdy předtím srdeční záchvat?“

„Jenom mírný,“ odpověděl a zase znejistěl. „Brzy se vzpamatovala.

Na její práci to nemělo vliv.“

„Nikdo nezpochybňuje její dovednosti a výkon, pane Gastone.“

Několikrát si přejel rukama po stehnech. Barrie v tom gestu rozpoznala nervozitu. Tenhle mírně vyhlížející chlapík už svoji mírnost pomalu ztrácel. „Jestliže se maminka hodila k tomu, aby ošetřovala první dámu, tak mohla ošetřovat kohokoliv.“

„Přesně tak.“

„Měla mimořádnou kvalifikaci.“

„O tom nepochybuji. Jak se jí líbilo pracovat pro doktora Allana?“

„Co tím myslíte?“

Barrie se na něho neupřímně zářivě usmála. „Jenom jsem zvědavá.

Vždyť to znáte, jak dovedou být doktoři sobečtí. Někteří si myslí, že nad ně není. Jenom tak mě napadlo, jestli vaše matka neudělala s doktorem Allanem stejnou zkušenost.“

„Nijak se nezmínila.“

Okamžitě poznala, že lže. „Rozumím tomu dobře, že byla vaše matka přesvědčená, že je choroba první dámy náležitě léčena?“

„Paní Merrittová nebyla nemocná, jenom potřebovala dlouhý odpočinek.“

„Samozřejmě. To jsem tím myslela.“

„Ne,“ namítl a zavrtěl hlavou. „Chtěla jste naznačit, že moje matka by úmyslně přehlédla, kdyby nebyla pacientka správně léčena.“

„Nic takového jsem nenaznačovala, pane Gastone. Pan prezident veřejně pochválil vaši matku a doktora Allana za péči, již paní Merrittové poskytli.“

„Tak o co vám jde?“

O co jí vlastně šlo? „Jenom že je to zkrátka škoda, že přes veškeré své schopnosti nedokázal doktor Allan zachránit vaší matce život.“

„Řekl, že udělal všechno, co mohl.“

„A vy mu věříte?“

„Proč bych neměl? Poskytl mamince příležitost, jak by to nikdo jiný neudělal.“

„Příležitost?“

„K práci.“ Najednou vyskočil. „Nechci se o tom už víc bavit. Matka zemřela sotva před pár dny. Ještě jsem se z toho nevzpamatoval.“

„Samozřejmě, omlouvám se.“

Nenaléhala na něho. Dozvěděla se víc, než doufala. Vlastně odcházela s mnohem více otázkami, než odpověďmi, a už se nemohla dočkat, až se na to podívá víc.

„Je to od vás moc milé, že jste mě přijal.“ U hlavních dveří mu vřele stiskla ruku. Byla přesvědčená, že ho muži u vesla obalamutili, stejně jako ostatní lidi. A přestože bylo jeho chování na hranici hrubosti, pociťovala k němu jenom soucit. „Vyřiďte, prosím, ostatním členům své rodiny moji soustrast, a ještě jednou se omlouvám za nepříjemnosti, které jsem způsobila.“

Ralph Gaston Barrii pozoroval, jak kráčí po chodníku a nastupuje do vozu zaparkovaného u obrubníku. Počkal, dokud neodjela, a pak rychle přistoupil k telefonu.

Na druhé zazvonění někdo telefon zvedl.

S federálním agentem mluvil Ralph jenom dvakrát v životě – předevčírem, když se jeden objevil na smutečním shromáždění za jeho matku a žádal, aby si s ním mohl promluvit o samotě, a teď.

„Říkal jste, abych zavolal, jestli se ta reportérka objeví. Tak právě od nás odešla.“

„Mluvil jste s ní?“

„Ano, pane. Chtěl jsem jí přibouchnout dveře před nosem, ale udělal jsem, jak jste mi říkal, a snažil jsem se chovat nenuceně.“

„Co chtěla?“

„Přišla se omluvit.“ Vylíčil, o čem mluvili, pak odpověděl na všechny mužovy otázky s ráznou precizností čerstvého rekruta.

„Především se vyptávala, jak na tom byla matka zdravotně a jak doktor Allan léčil paní Merrittovou.“

Po napjaté odmlce vládní agent řekl: „Vedl jste si dobře, pane Gastone. Prezident Merritt vaši pomoc ocení.“

Ralph pyšně polkl. Dostal rozkazy přímo od hlavy státu! Řekli mu, že Barrie Travisová by chtěla poškodit vládu a že ji k tomu žene nepřirozená žárlivost na první dámu.

Barrie Travisová je velice zaujatá proti Bílému domu, a tudíž je nepřítelem státu. Ještě není docela jasné, kam by ve své podvratné činnosti zašla, ale po incidentu v Shinlinu je zapotřebí zvýšené opatrnosti. To proto pan prezident žádal, aby ho okamžitě uvědomili, kdyby přišla Gastonovu rodinu navštívit a zjišťovala informace, jež by následně mohla použít k dalším podvratným cílům.

„Okamžitě panu prezidentovi tuto informaci předám,“ řekl muž Gastonovi. „Splnil jste dobře svoji povinnost.“

„Děkuji, pane. Bylo mi potěšením. Pokud bych mohl ještě nějak pomoci?“

„Dejte mi, prosím, vědět, jestli se znovu objeví.“

„Myslím, že už ne,“ řekl Gaston. „Z televizní stanice ji propustili.

Nebyla tady dnes pracovně, jenom soukromě.“

„O tom vážně pochybuji.“

Spence zavěsil a otočil se k prezidentovi. „To byl Gaston. Pořád si myslí, že mluví s agentem FBI. Hádej, kdo se právě zastavil na zdvořilostní návštěvu?“

„Krucinál!“

Kdy tenhle problém vymizí? Měl mnohem důležitější věci na přemýšlení. Právě byl na cestě na schůzku na vysoké úrovni. Z Lybie přišly znepokojivé zprávy. Za pár týdnů mu předloží rozpočet na příští rok. Omezení výdajů, která vypracovaly obě komory Kongresu, vzbudí hněv zvláštních zájmových skupin a na něm bude, aby je uklidnil. Podstatou každého rozhodnutí samozřejmě bude, jak by to mohlo ovlivnit výsledek voleb v příštím roce.

Tyto vládní záležitosti vyžadovaly jeho pozornost, ale pro bezprostřední naléhavý problém je odsouval až na druhé místo. „Ta je neodbytná jako zimnice,“ zavrčel. „Ta toho nenechá.“

„Ale jo. A stejně tak Gray. Můžeme je zlikvidovat.“

„Je to moc riskantní, Spenci. V poslední době se o nich hodně psalo a mluvilo.“

„Ale hlavně ve spojení s Cletem. Ten je veřejně zkritizoval. Kdyby skončili násilnou smrtí, na senátora by padlo podezření jako na prvního.“

Merritt si to nechával projít hlavou. Byla to lákavá představa. Dvě mouchy jednou ranou. Tři, když připočítá Cleta. Spencovi lidé je neustále informovali o každém pohybu, který Gray, Barrie Travisová a ten staroch, k němuž se nastěhovali, udělali. Zlikvidovat je jedním vrzem, moc příjemná představa. Bylo by to elegantní řešení. Byl to svůdný návrh, ale… příliš riskantní.

„Ne, Spenci.“

„Mám lidi, kteří by to mohli zařídit. Bylo by to tak daleko od Bílého domu, že –“

Merritt zvedl ruku. „Bill Yancey je příliš nevypočitatelný,“ řekl na adresu generálního prokurátora. „Nemůžu to riskovat. Kromě toho,“

dodal, „je tvůj nápad vypočítavý. Chceš si to vyřídit s Bondurantem.“

„To je pravda. Ale zároveň by to vyřešilo náš problém.“

„Chci ten problém vyřešit, ale musíme to hrát chytře. Nemůžou nadělat moc škody, pokud se nedostanou k Vanesse.“

„Buď rozumný, Davide. Nemůžeme ji věznit uvnitř Bílého domu věčně.“

Pohlédl na svého poradce. „Ne, to nemůžeme. Zvláště když se její stav znovu zhoršuje.“

Znovu zafungovala jejich schopnost sdělovat si myšlenky beze slov. Spence pochopil, co po něm Merritt chce, a sáhl po telefonu.

„Zavolám doktoru Allanovi, aby se okamžitě dostavil.“

Merritt mu vzal sluchátko z ruky. „A budeme mít na krku další oběť srdečního záchvatu? George předpokládá, že jsi mrtvý. Raději zavolám sám.“

KAPITOLA DVACÁTÁ DEVÁTÁ

„Kde jsi u všech všudy byla?“ dožadoval se vysvětlení Gray, jen co Barrie vešla hlavními dveřmi. „Měla jsi být zpátky před dvěma hodinami.“

„Zjišťovala jsem nějaké velmi zajímavé informace,“ řekla. „Uklidni se. Jsem v pořádku. Sledovali mě celé odpoledne. Můj stín se ztratil na posledním rohu. Mám strašný hlad.“ Hodila mu klíčky od svého vozu.

„Zajeď pro něco k večeři, já se zatím osprchuju a pak si promluvíme.“

O hodinu později seděli všichni tři u stolu v Dailyho kuchyni a zbytky doneseného jídla tuhly v lepenkových krabičkách. V rohu vyřvávalo rádio.

Barrie se omlouvala, že jim způsobila starosti. „Nevolala jsem, protože jsem neměla nic podstatného, co by stálo za řeč. Odpustíte mi, až vám povím, co jsem zjistila.“

„Od Ralpha Gastona?“

„Nepřímo.“ Ztišeným hlasem jim vylíčila setkání se synem zesnulé ošetřovatelky. „Zvláštní bylo, jak neustále trval na tom, že jeho matka byla vynikající ošetřovatelka.“

„No a co?“

„Že nikdo nikdy netvrdil opak. Proč mluvil o něčem, na co předtím vůbec nepřišla řeč? To mi připadalo tak divné, že jsem po odchodu od něho trochu zapátrala. Mimo jiné jsem zavolala jednoho svého informátora v Institutu pro kriminologii a sociální prevenci a ten zadal její jméno do počítače. A hleďme! Záznam o zadržení a používání dalšího jména.“

Oba muži na sebe rychle pohlédli, pak znovu stočili pohled na Barrii. „Mnoho let po tom, co se vdala za Ralpha Gastona staršího, používala v zaměstnání dál svoje dívčí jméno. Jayne Heisellmanová.“

„To mi něco říká,“ podotkl Daily. „Jak to?“

„Protože před pár lety zemřel smrtelně nemocný pacient, o něhož Heisellmanová pečovala. Bylo zde podezření na euthanazii. To obvinění neústupně popírala, ale silně věřící římskokatolická rodina pacienta se obrátila na státního žalobce a dožadovala se vyšetření. Pro nedostatek důkazů to nešlo před velkou porotu. Bylo rozhodnuto, že smrt pacienta nastala v důsledku rakoviny slinivky břišní a Heisellmanová byla zproštěna všech obvinění.“

„Už si na to vzpomínám,“ řekl Daily.

„Také jsem si měla vzpomenout,“ řekla rozmrzele. „Byla to jedna z prvních věcí, na kterých jsem pro WVUE pracovala. V márnici jsem ji nepoznala. Zestárla a, no, situace nebyla zrovna příznivá, abych si hned vzpomněla.

I když byla zproštěna všech podezření, to obvinění znamenalo takový stres, že jí přivodilo srdeční záchvat. To se v tisku rovněž objevilo. Uzdravila se a po půl roce dostala zelenou, mohla se vrátit do práce. Ale tak snadno to nešlo.

Vyšetřování zanechalo nesmazatelnou skvrnu na její dosud bezvadné pověsti. Byla nucena odejít ze zdravotnického zařízení, kde k tomu incidentu došlo, a i potom, co začala používat manželovo jméno, ji všude odmítli.“

„Nech mě hádat,“ vložil se do toho Gray. „Dokud ji nenajal doktor Allan.“

Barrie udělala z prstů pistoli a vystřelila na něho. „Zásah, parťáku.“

„Zaměstnali ošetřovatelku, která byla v podezření, že zabila ze soucitu –“

„Pro případ, že by Vanessa zemřela jaksi sama od sebe. Nebo kdyby zemřela jiným způsobem a ošetřovatelka snad chtěla mluvit, mohla by příhodně podlehnout srdečnímu záchvatu.“

„Což by bylo vzhledem k jejím srdečním komplikacím reálné.“

Jejich myšlenky se ubíraly stejným směrem, takže si mohli navzájem doplňovat věty. Uzavřela to slovy: „Ať už by to dopadlo jakkoliv, měli ideálního obětního beránka.“

„Dobrá práce,“ řekl Daily.

„Děkuju,“ řekla a slunila se v jeho pochvale.

„Myslíš, že doktor Allan ošetřovatelku zabil a vydával to za další srdeční záchvat?“ zeptal se.

Gray se nepřítomně poškrábal na tváři. „Možné by to bylo, ale já si to nemyslím. George je… nevím… nerozhodný. Nepřipadá mi tak bezohledný, není to člověk, který by dokázal někoho klidně zabít.

Není jako Spence. Nebo David.

Myslím, že je ten srdeční záchvat všechny zaskočil. V nemocnici se doktor nechoval ani tak provinile, jako spíš nervózně.“ Otočil se k Barrii. „A co Gaston? Co ten?“

„Tomu jde jenom o dobrou pověst jeho matky.“

„Takže co teď s tímhle vším?“ chtěl vědět Daily.

„Nemám nejmenší potuchy,“ přiznala Barrie se skličující upřímností. Po chvilce mlčenlivého přemýšlení Daily řekl: „No, jsem utahaný. Kromě toho mě támhleten krám přivádí k šílenství.“ Vrhl na rádio vražedný pohled.

„Nenech se tím zase otrávit.“ Příliš pozdě si Barrie uvědomila svoji chybu. Plácla to bez přemýšlení. Daily ji probodl výhružným pohledem, což Grayovy zbystřené smysly zaznamenaly.

„O co jde?“

Daily se nejisté ohradil: „Hele, Bondurante, tohle je můj dům a dělám si v něm, co chci a kdy se mi zlíbí.“

Gray se tvářil vteřinu od vteřiny nasupeněji. „Jestli se stalo něco, o čem bych měl vědět –“

„Ale, proboha,“ vložila se do toho Barrie. „Nedělejte z toho federální případ. Daily se ráno trochu rozčílil. Když jsi tady nebyl, jezdil kolem domu neustále nějaký sedan. Daily už to nevydržel, vyšel na verandu a udělal na něj sprostý posunek. To je všechno.“

„Až na to, že teď vědí, že jsme si jich všimli,“ podotkl Gray a bylo na něm jasně znát, že ho to štve.

„Daily nechtěl –“

„Byl bych ti vděčný, kdyby ses mě nezastávala,“ odsekl Daily. Pak se otočil ke Grayovi s veškerým vzdorem, na jaký se zmohl. „Kdo jseš ty, abys mi v mém vlastním domě přikazoval, co mám a nemám?“

„My dva, Daily, tady spolu nesoutěžíme,“ řekl Gray mnohem tišeji a laskavěji, než by čekala. „Když vám radím, abyste něco udělal, je to jen pro vaši bezpečnost. A Barriinu. Nedokážu vám dost dobře sdělit, jak jsou nebezpeční. Lační po boji. Nedávejte jim, prosím, záminku.

Nechci mít na svědomí vaši smrt.“

Daily se tvářil jako dítě, které nespravedlivě pokárali. Krátce pokývl, a tím se podrobil Grayovým zkušenostem. „Hergot,“ zavrčel a zvedl se. „Jdu si lehnout.“

Barrie se nabídla, že uklidí kuchyni, a popřála mu dobrou noc. Gray za ním vyšel z místnosti. Jelikož jejich spiklenecký rozhovor pro tento večer skončil, vypnula rádio, vděčná za ticho. Když v kuchyni uklidila, zhasla a vešla do obývacího pokoje.

Gray seděl shrbený na druhém konci pohovky, hlavu položenou na čalouněném opěradle, nohy natažené před sebe. Barrie ve tmě sotva viděla jeho obrys, který přes závěsy vykrajovalo jenom nažloutlé světlo pouličního osvětlení.

Prvních osmnáct let jejího života ji přehlíželi lidé, které příliš zaměstnávalo vzájemné hašteření, než aby se starali o blaho dítěte, jež počali ve vzácné vteřině manželské shody. Možná proto si vybrala zaměstnání, kde byla neustále vidět a slyšet. Televizní zpravodajství nebylo pro nikoho, kdo chtěl zůstat nenápadný. Kdysi byla zanedbávané dítě, teď se jí dostávalo pozornosti víc než dost.

Zesměšňovali ji a dostávala vynadáno, ale jen zřídkakdy ji ignorovali.

Až na Graye Bonduranta. Dráždilo ji, že ji dokázal tak snadno přehlížet. Ne přímo ji, ale důvěrnosti, jež spolu sdíleli. Od toho rána, kdy se poznali, mezi nimi bylo jen málo osobního.

Pravda, v to ráno ve Wyomingu zapracovala nezvladatelná fyzická přitažlivost, náhoda, rozhodně to nebyl akt lásky. Neočekávala, že zatroubí na trumpetu pokaždé, když ona vstoupí do místnosti, ale nebyla by namístě aspoň jistá vstřícnost? Bylo to mezi nimi, jako by k tomu vůbec nedošlo. Když měl v motelu příležitost jít s ní do postele, ani to nezkusil. To byla ta nejhorší možná urážka.

Dnes večer jí připadal odtažitý a zvlášť ponořený do sebe.

Přemýšlela, jestli je moudré do té jámy lvové lézt. Ale opatrný přístup, to nikdy nebyl její styl.

Přešla přes místnost a stoupla si přímo před něho. Rovnou řekla: „Nemůžeš se chovat, jako by se to nikdy nestalo.“

„Proč ne?“ Alespoň si nehrál na hlupáka. „Myslel jsem, že jsme se domluvili, že to byl nezávazný sex.“

„To ano.“

Pokrčil rameny, jako by říkal Takže tím je to vyřízeno.

„I když to byl náhodný sex, nemůžeme i tak vzít na vědomí, že k tomu došlo?“

„K čemu by to bylo dobré?“

„No, bylo by… to by… “ podrážděně si povzdechla. „Nevím.

Jenom mám pocit, že bychom to neměli ignorovat.“

„Kvůli tvému otci?“

Kdyby začal ve vytržení vykřikovat, nemohlo by ji to víc konsternovat. „Co o něm víš?“

„Že pro tvoji matku ani pro tebe nebyl nikdy k dispozici. Že to byl notorický sukničkář, který umřel v posteli s milenkou, a že se tvoje matka kvůli tomu zabila.“

„Daily to vzal od podlahy,“ podotkla hořce. „Neměl se s tebou co vybavovat o mém osobním životě.“

„Přidržel jsem mu pistoli u hlavy. Obrazně řečeno.“

„Co že se tak zajímáš, Bondurante?“

„Co že jsi tak podrážděná?“

„Ty jsi byl podrážděný vždycky, když jsem zavedla řeč na tvoji minulost.“

Ve tmě jeho oči neviděla, ale cítila, jak ji beze spěchu, zamyšleně odhadují. „Ty jsi směsice rozporů, Barrie, a mě vycvičili, abych rozpory analyzoval a studoval, protože jsou zpravidla velice významné.“

„No dobře. V jakém ohledu jsem plná rozporů?“

„Příkladně, čím horší je situace, tím víc žertuješ. K mužům vysíláš smíšené signály. V jednu chvíli odmítáš cokoliv i jen vzdáleně sexuálního, a obratem…“ Nechal větu nedokončenou. „Slušnost mi velí, abych nepokračoval.“

„Jsi opravdový kavalír.“

„Chtěl jsem vědět, proč jsi chvíli taková a chvíli úplně jiná. Po tom, co mi Daily řekl, ti víc rozumím. Jsi tak ctižádostivá proto, že se o tebe otec nezajímal.“

Zapřela si ruku o vystrčený bok. „Nepovídej.“

„Pracuješ neúnavně, aby se ti dostalo uznání a pochvaly. Hledáš lásku, ale přitom se jí bojíš. Zastáváš feministické názory a odmítáš muže dřív, než tě může odmítnout on, ale tenhle tvrdý postoj je v rozporu s tvými přirozenými sklony, jež jsou naprosto ženské. Tvůj otec způsobil, že jsi vůči mužům nastražená.“

„Nejsem nastražená, Bondurante, jsem prozíravá. A není to, že bych nedůvěřovala všem mužům, ale jenom některým.“

„Většině.“

„Většina je nedůvěryhodná. Nedovolím žádnému muži, aby se mnou jednal, jako bych byla neviditelná, jako to dělala moje matka.

Čímž se dostáváme k tobě a důvodu tohohle rozhovoru. Nečekám od tebe čokoládové bonbony a růže. Jenom se nedívej skrze mě a netvař se, že na mně nezáleží.“

„Dobře.“

„Tak fajn. Dobrou noc.“

Když ležela sama na úzké posteli ve stísněné ložnici, uvědomila si, že dosáhla svého. Ale bylo to jalové vítězství.

KAPITOLA TŘICÁTÁ

Vanessa Merrittová snídala v posteli. Po tři dny neopustila svůj pokoj, od večera, kdy ji David uhodil. Ani on za ní nezašel.

Opřená o haldu polštářů sledovala Katii Couricovou, jak zpovídá ministra obrany, který se právě vrátil ze severní Afriky. Přišly zprávy o shromažďování vojenských sil v Lybii a o leteckých úderech proti Izraeli. Lybijská vláda odmítá za bombardování odpovědnost. Ministr prezidentu Merrittovi poradil, aby nečinil žádná drastická opatření, ani politická ani vojenská, dokud síť výzvědné služby nedodá řádně doložená hlášení.

David bude zuřit, jestli bude nucen vojensky zasáhnout. Takové vládní rozhodnutí bez výjimky vyvolávalo silnou odezvu obou vládnoucích stran a bouřlivé protesty veřejnosti. Dostat se s nepřátelskými silami byť jen do šarvátky mohlo znamenat ztrátu volebních hlasů.

Vanessa se usmála při pomyšlení na těžké rozhodování, které by ho mohlo čekat.

Úsměv jí sklouzl z tváře, když na dveře zaklepala asistentka a oznámila, že si ji přeje navštívit doktor Allan. „Co chceš, Georgi?“

zeptala se nevlídně, když přistoupil k její posteli.

„To má být přivítání?“ zeptal se zdvořile. „Přišel jsem vás prohlédnout.“

„To nařídil David?“

Předstíral, že si nevšiml ošklivé modřiny a otoku pod jejím okem.

„Ráno odcestoval do Karibiku, aby se podíval, jaké škody nadělal hurikán.“

Pokývla na televizi. „Ve zprávách ukazovali, jak mává na rozloučenou, když nastupoval v St. Andrews do letadla. Vypadal velice odhodlaně. Určitě jednou rukou porazí hurikán, jako by skolil draka. Neohrožený sir David.“

„Ironie vám nesluší, Vanesso.“ Omotal jí paži pásem, aby jí mohl změřit tlak.

„Ani ta modřina, kterou se tak obdivuhodně snažíš přehlížet, mi nesluší. Měl David obavy, že bych mohla potřebovat plastiku lícní kosti? To proto pro tebe poslal, abys posoudil škody a předběžně odhadl, co bude stát náprava?“

„Přišel jsem, protože je čas na další krevní testy.“ Uvolnil pás a místo něj jí biceps pevně omotal gumovým pruhem, takže vznikl tlakový obvaz. „A David si myslel, že by byl možná žádoucí další odpočinek, než se úplně uzdravíte.“

„,Odpočinek‘? Chceš říct izolace?“

Bože, nedopouštěj! zakřičela v duchu. Jaký smysl by mělo křičet nahlas?

Přiběhli by agenti tajné služby. Obvinila by George, že se ji pokouší podruhé zabít. Její strážci a asistentka, která George uvedla dovnitř a vypadala jako ta nejlaskavější babička ve vytahaných svetrech a pohodlných botách, ale nepochybně patřila mezi Davidovy špicly, by na ni soucitně hleděla, že je tak úplně mimo.

Nebyl tam nikdo, kdo by jí pomohl. Byla v pasti. Během tiskové konference se snažila dát někomu znamení, aby jí přišel na pomoc.

Copak si někdo, kdo ji dobře znal, nevšiml, že si nevzala snubní prsten své matky?

Zřejmě ne. V žádném případě ne Gray. Spence zmizel, ten ale byl loajální výlučně k Davidovi. Vzpomněla si, jak jí otec šeptem slíbil, že má všechno pod kontrolou, ale kde dnes dopoledne vězí?

„Chci zavolat otci,“ řekla, když jí George potíral loketní jamku chladnou dezinfekcí. „Zavolám mu místo vás později. Sevřete ruku v pěst, abych vám mohl vzít krev.“

„Chci mu zavolat hned!“ Hlas se jí strachy přiostřil.

Odhodila přikrývky a přehodila nohy přes okraj postele.

Nedbala na to, že je nahá, a sáhla po telefonu na nočním stolku. Jak byla nervózní, sluchátko jí vyklouzlo a spadlo na podlahu. Padla na všechny čtyři a hmatala po něm.

„Vanesso, proboha!“ Uchopil ji kolem pasu a snažil se ji zvednout.

„Pusť mě, ty parchante!“

Zápasila s ním, ale vyrazil jí telefon z ruky a zvedl ji na nohy.

Máchala kolem sebe pažemi. Napřáhla prsty a snažila se ho podrápat v obličeji. „Nedovolím, abys mi tohle znovu prováděl.“

„Snažím se vám jenom pomoct.“

„Ty prolhaný pokrytče!“ zasyčela. „Nech už té komedie. Oba víme, proč jsi tady. Nařídili ti, abys mě zase vyřadil z oběhu, že jo? Alespoň dokud nezmizí důkazy o násilnictví mého manžela. To není dobrá reklama pro první dámu, aby se pyšnila modřinou po domácí hádce, co?“

Znovu s ním zápasila, ale držel ji pevně. „Nevyčerpávejte se, Vanesso, nebo vám budu muset dát něco na uklidnění.“

„Zabil bys mě, Georgi, kdyby tě o to požádal?“

„Proboha, to ne!“

„Lháři! V Highpointu jsi to zkusil. Co na tebe ví?“

„Nevím, co tím myslíte.“

„Kryješ kvůli němu vraždu, tak na tebe musí něco vědět. Co to je, Georgi?“

„O vraždě nic nevím.“

„Ale ano, víš, ale nic neřekneš, protože David tě má v hrsti. Že je to tak? Co je to za sekeru, kterou ti drží nad hlavou? Má to něco společného s Amandou? To by tě zasáhlo nejbolestněji, že jo?

Vždycky jsi tolik lpěl na té svojí nanicovaté ženě. Nebo ti David pohrozil, že půjde o život tvým dětem? To mu jde taky dobře. Dej na mě, on – au!“

Aniž to postřehla, sáhl po připravené injekční stříkačce, vbodl jí jehlu do stehna a zmáčkl píst dřív, než mu v tom mohla zabránit.

„Promiňte, Vanesso. Nedala jste mi na vybranou.“

„Ty jsi měl na vybranou, Georgi. Všichni máme na vybranou.

Proklínám tě!“ vykřikla a hlas se jí zlomil. „Proklínám tebe a Davida do horoucích pekel!“

Ten večer zastavil doktor Allan na příjezdové cestě svého domu, ale nevystoupil a nešel dovnitř. Seděl, nevidomě zíral předním sklem, ruce bezvládně spuštěné v klíně. Byl vyčerpaný, neměl energii ani otevřít dveře.

V domě se svítilo, a to ho utěšilo. Pokaždé, když se vracel, se bál, že najde všechna okna temná, pokoje opuštěné, skříně a zásuvky prázdné. Žil v hrůze, že se Amanda odstěhuje a vezme chlapce s sebou.

Přísahala, že o něho bude bojovat, ale v jaké chvíli to vzdá? Kdy dospěje k názoru, že jí on za nějaký boj nestojí? Každé ráno četl v jejím obličeji znechucení, když se objevil u snídaně, třesoucí se a s kalnýma očima, zdeptaný pitím a pocitem viny.

Miloval Amandu, že se pořád ještě o něho zajímá natolik, že se zeptá, kde byl a co dělal, ale zlobil ho její všímavý postřeh. Měla v sobě zabudovaný detektor lži, který byl mnohem přesnější než přístroje, které měla k dispozici policie. Bylo čím dál obtížnější jí cokoli nějak přijatelně vysvětlit.

Cítil se provinile, a tím byl útočný a slovně ji napadal. Po několika ošklivých hádkách se ho přestala vyptávat na lékařské povinnosti, které prováděl na příkaz Davida Merritta. Pravděpodobně přestala vyzvídat, protože už měla dost jeho lží, a možná proto, aby jejich syny ušetřila traumatu z krutých hádek.

Její pohled vyjadřoval odsudek a pohrdání. Vycítil, že jí dochází trpělivost a tolerance, její láska že se vytrácí. Teď už ho mohla kterýkoliv den opustit. Potom umře studem a zoufalstvím.

Pořádně si přihnul z láhve, kterou měl cestou domů zastrčenou mezi stehny. Skoro si přál, aby ho zastavil dopravní policista a zavřel ho za řízení v opilosti. Rád by se k tomu obvinění přiznal. To, co by si odseděl za opilství za volantem, by bylo mnohem lepší, než doživotní trest, který si kroutil u Davida. Kdyby byl ve vězení, musel by si David najít jiného doktora, aby vyřešil jeho problém. Té povinnosti by se George s velkou radostí vzdal.

Čekal v Oválné pracovně, dokud se David nevrátil ze spěšné cesty do Karibiku, přičemž o jeho misi dobré vůle média důkladně informovala. Mladého, pohledného, vitálního prezidenta Merritta natočili, jak se prochází mezi troskami, které bouře nadělala, a utěšuje ostrovany, které nelítostná síla přírody připravila o jejich domovy a jejich blízké.

Kdyby tak věděli, pomyslel si George, jak neskonale ničivější je tenhle člověk, který kolem sebe hází otřepanými frázemi.

Přestože měl Merritt za sebou dlouhý den, zdálo se, že ho ta cesta vzpružila. Vplul do Oválné pracovny a vypadal zdatně a byl trochu opálený. „Georgi! Co se děje?“

Jako by to nevěděl! „Nerad ti oznamuji, že tvoje manželka zase onemocněla. Dnes dopoledne jsem ji na vlastní odpovědnost umístil do soukromého zařízení, kde o ni bude dobře postaráno.“

Ten syčák skutečně předstíral, že je to pro něho velká rána.

Zaraženě se zeptal, jestli o tom uvědomili jeho tchána.

„Myslel jsem si, že to možná budeš chtít povědět senátorovi Armbrusterovi osobně.“

David George požádal, aby promluvil s Daltonem Neelym, jak nejvhodněji to sdělit tisku. A George souhlasil, že to udělá hned ráno.

Pokud si všiml, jak utrápeně se doktor Allan tváří a jak málo je z toho nadšený, nedal to na sobě znát. Byl si jist, že jeho příkazy budou do písmene splněny, bez ohledu na to, jak to George bere.

Co za sekyru ti drží nad hlavou?

George litoval dne, kdy Davida Merritta poznal. To, co mu tehdy připadalo jako slibná příležitost, se ukázalo jako nejnešťastnější událost jeho života. Docela náhodou – byla to taková náhoda, jak to David předesílal? – se slibný mladý sekundář seznámil na raquetballovém kurtu s mladým kongresmanem, který začínal jít nahoru. Když si ti dva stiskli ruku, George pocítil v paži příliv síly.

Bylo to, jako by dostal injekci Davidova charismatu a energie. Ta infuze ukula přátelství.

Začali se scházet, aby si zahráli raquetball či si vypili skleničku, případně na rychlý oběd. Allanovi, novomanželé s napjatými příjmy, si nemohli nic okázalého dovolit, ale David zřejmě úplně v pohodě večeřel hamburgery na terase jejich skromného bytu. Když se oženil, jeho žena nebyla až zas tak nadšená těmito neformálními večery s Allanovými. Vanessa s Amandou se nespřátelily tak, jako jejich manželé. George soudil, že je to proto, že Amanda Vanessu intelektuálně tolik převyšuje. Těžko by se našly dvě ženy, které se od sebe tolik lišily a měly tak rozdílné zájmy. Jejich vzájemná lhostejnost ale nebyla na překážku přátelství mezi ním a Davidem. Dlouho netrvalo a George považoval Davida za svého nejlepšího a nejdůvěryhodnějšího přítele. Takže když to vypadalo, že je jeho život na pokraji katastrofy, byl to přirozeně David, na koho se obrátil o pomoc.

Pacient, kterého přijali na pohotovost, mladý černoch, zkolaboval během sousedského basketbalového zápasu. George podle vzhledu a věku pacienta a jeho kamarádů okamžitě pojal podezření, že jde o předávkování drogou. Zeptal se party, jaké drogy ten den jejich kamarád vzal.

„Chce hrát za národní mužstvo,“ informoval ho jeden mládenec.

„Nebere tvrdý drogy.“

George to nepřesvědčilo. Všechny symptomy svědčily o předávkování barbituráty ve spojení s alkoholem. Naordinoval mu výplach žaludku a ipecac.

George ovšem nevěděl, a řekla mu to až pacientova matka, když dorazila, že chlapec měl v dětství revmatickou horečku a v důsledku toho poškozenou srdeční chlopeň. Trpěl srdečním selháním, které vyvolal dynamický basketbalový zápas.

Než George stačil učinit nezbytná opatření, aby svoji chybu napravil, ipecac začal působit. Chlapec vdechl zvratky a doslova se jimi udusil.

George, ochromený pocitem viny a panikou, běžel za Davidem a všechno mu vyklopil. „Byl dezorientovaný a nedokázal mi to říct.

Mohl to přežít, kdybych nedošel ke špatnému závěru. Důkladnější plicní prohlídka by –“

„Řekli ti ostatní kluci, že měl slabé srdce?“

„Jeho matka říkala, že nechtěl, aby to některý z jeho kamarádů věděl, že by si o něm mysleli, že je měkkota. Kristepane,“ vzlykl a zabořil si obličej do dlaní. „Matka by mohla mě a nemocnici zažalovat za zanedbání lékařské péče.“

Viděl, jak se jeho kariéra hroutí ještě dříve, než vůbec začala. Měl jenom pár měsíců, aby v nemocnici dosloužil jako asistent a postoupil.

Jeho a Amandiny sny braly za své.

„Nebuď na sebe tak tvrdý,“ řekl David klidně. „Co sis měl myslet?

Byl to černošský kluk z ulice, proboha.“

„Vůbec mě nenapadlo, že by mohl mít něco se srdcem.“

„Ovšemže ne.“

„Ale mělo mě to napadnout,“ trval na svém George. „Neměl jsem pominout ostatní diagnózy jenom proto, že se tahle tak nabízela.“

„Hele,“ řekl David, „jestli si myslíš, že nechám svého přítele celý život trpět za prostou chybu, tak to jsi na omylu. Důvěřuješ mi?“

George fascinoval Davidův klid. Přikývl.

„Slyšel to někdo, když ti jeho matka říkala, že měl srdeční vadu?“

„Myslím, že ne. Byli jsme sami.“

„Dobrá.“

„Ale bude to v jeho záznamech. Přinesla je s sebou do nemocnice.“

„Kde jsou teď?“ zeptal se David, jako by o nic nešlo.

George vytáhl inkriminovanou složku a dal ji Davidovi. „Nikdy jsi to neviděl, jasný?“ řekl David a zamkl složku do svého sejfu. Když se otočil, zasmál se tomu, jak se George tváří. „Jen klid. Jsi jediný, kdo z toho dělá federální případ. Na pohotovosti umírají pacienti v jednom kuse. Slibuju ti, že to nikdo nebude moc důkladně vyšetřovat.“

„A co jeho matka?“

„Pravděpodobně čekala, že zemře náhle. Spočítala si, že k tomu musí dříve či později dojít, a bude přesvědčená, že jsi udělal všechno, co šlo, abys ho zachránil.“

George si skousl spodní ret. „Protože zemřel na pohotovosti ze zřejmých důvodů, pitva pravděpodobně nebude.“

David ho kamarádsky poplácal po zádech. „Tak se tím přestaň trápit.“

Jak David předpovídal, nikdo příčinu smrti, pod kterou se George podepsal, nezpochybnil. Potom, co si pohřební ústav vyžádal chlapcovo tělo, jeho matka se už neukázala.

Jejich nepěkné tajemství upevnilo jejich vztah. David představil George svým kolegům v Kongresu a dalším vlivným lidem. Prodával ho jako nejlepšího lékaře ve Washingtonu, a protože to dělal se stejnou upřímnou přesvědčivostí, s jakou předkládal zákony ve sněmovně Reprezentantů, uvěřili mu.

Když si George otevřel soukromou praxi, už se mezi vlivnými osobnostmi ve Washingtonu dávno etabloval. O pár let později, když byl jmenován oficiálním lékařem Bílého domu, prodal svoji lukrativní praxi za neuvěřitelnou částku a koupil si dům hned za rohem od rezidence viceprezidenta.

Lepší už to být nemohlo.

Potom ho uprostřed noci zavolali do Bílého domu, aby prohlásil tříměsíčního Roberta Rushtona Merritta za mrtvého, a báječný život doktora George Allana se začal hroutit.

David chtěl oplatit službu, kterou mu prokázal před léty. George se ho na to nikdy nezeptal, ale předpokládal, že David má pořád ještě lékařskou zprávu toho chlapce. Tím, že George špatně určil chlapcovy zdravotní potíže, se dopustil chyby, a závažné, ale mohl to přežít, jen kdyby se k tomu tehdy přiznal. Zaretušovalo se to, na co by se nakonec v lékařských kruzích v návalu práce zapomnělo. Davidovo řešení, které vypadalo jako Georgova spása, znamenalo ve skutečnosti jeho zkázu.

Vzhledem k tomu, že byl dnes tak známý, znamenalo by vyšetřování toho dávno zapomenutého případu na pohotovosti palcové titulky v novinách. Nepadalo by na váhu, kolik pacientů zemřelo kvůli chybám lékařů. Všichni by upírali pozornost na toho chlapce, na jeho nešťastnou matku a na lékaře, který to tak fatálně zvoral.

Před takovým skandálem musel chránit svoji rodinu. Finanční rezerva z prodeje jeho praxe by měla Amandě a chlapcům vystačit po zbytek jejich života. Nezůstane s bídnou životní pojistkou anebo s obrovským dluhem, který bude muset zaplatit.

Najednou George napadlo, že uvažuje o svém životě jako o minulosti. Což odpovídalo. Jestliže splnil Davidův nejnovější příkaz, rovnalo se to rozsudku smrti.

KAPITOLA TŘICÁTÁ PRVÁ

„Myslíš, že lže?“ zeptala se Barrie a v hlase jí jasně zazněl ostrý tón.

„Dalton Neely je tiskový mluvčí Bílého domu,“ řekl Gray. „Lhaní má v popisu práce.“

„Tentokrát myslím nelže.“

Seděli v kuchyni u koláče s kávou. Uplynul skoro týden, co Neely oznámil, že se první dáma znovu stahuje z veřejného života na blíže neurčenou dobu. Podrobnosti o jejím zdravotním stavu byly kusé a nebylo zveřejněno, kde se nachází.

Už víc nepotřebovali rádio, aby krylo jejich rozhovory. Gray instaloval rušičku a po domě rozmístil několik transduktorů. Tohle špičkové zařízení vydávalo zvuk, který snižoval výkonnost odposlouchávacích zařízení.

„Já Daltonovi věřím, když tvrdí, že Vanesse není dobře,“ prohlásila Barrie.

„Proč se ho zastáváš?“

„Nezastávám se jeho, zastávám se svojí věci. Vanessa je nemocná.

Tečka. Smrt jejího dítěte její maniodepresivní psychózu zhoršila.

Tudíž její medikace potřebuje upravit. Dokud nebude stabilizovaná, musejí ji sledovat. Je v izolaci, aby se mohla zotavit, a nic jiného v tom není. Nic jiného v tom ani nikdy nebylo. Vsadím na to svoji kariéru.“

„Už nemáš kariéru,“ podotkl Daily.

„Děkuju, že mi to připomínáš. Děkuju, že mi to připomínáš každých pět minut.“

„Co to do tebe vjelo?“

„Nic. Všechno. Nevím,“ řekla podrážděně. „Beru to zpátky. Vím, co mě štve. Chybí mi život, jaký jsem vedla předtím, než se to všechno tak podělalo.“

„Přesněji řečeno, než jsi to ty podělala,“ řekl Daily. „Nikdo ti nenařizoval, aby ses zbrkle pouštěla do syndromu náhlého úmrtí nebo do prezidentova dítěte nebo do duševního zdraví první dámy a jejího rozpoložení. Všechno sis to zavařila pěkně sama.“

„No a kdo mě naučil triky z branže? Co? Ty.“

„Já tě učil stavět reportáže na faktech, ne na domněnkách. To jsem tě učil. Což ovšem není to, co ses naučila.“ Pracně se snažil popadnout dech. „Chceš nazpátek svůj život? No dobře. Můžeš z mého domu odejít kdykoliv, slečinko.“

„Možná to udělám. Už mám plné zuby kempování v tom tvém šupáckém pokoji pro hosty. Už mám dost toho, že se dělím o koupelnu se dvěma nepořádnýma chlapama, co nikdy nepověsí mokré ručníky ani nesklopí prkénko.“ Na kuchyňském linoleu ostře zaskřípala židle, jak se Barrie odsunula od stolu a vstala.

„A už mám tak akorát vás dvou a téhle hry, kterou hrajeme,“

pokračovala rozzlobeně. „Je pitomá a nebezpečná a je to naprostá ztráta času. Vlastně jsem právě v tuhle chvíli udělala vážné rozhodnutí. Budu žít jako předtím. Vy dva si pro mě za mě dělejte, co chcete.“

Vydusala z kuchyně a práskla za sebou dveřmi.

Po chvilce napjatého mlčení Gray poznamenal: „Fakt jste ji namíchnul.“

Dailymu zachrčel dech hluboko v hrudi. „Jo, byl jsem na ni moc tvrdý. Po tom všem, co poslední dobou prodělala, jsem se do ní neměl tak navážet. Radši za ní zajdu a promluvím s ní.“

„Neobtěžujte se. Nechte ji trucovat. Nejspíš čeká menstruaci. Ona se za chvíli uklidní. Já ji ukecám.“

„Ty s ní spíš, že jo?“

„Jenom jednou.“

„Že by?“

„Děláte si čárky?“

„Jaké s ní máš plány?“

„Se ženami nemám žádné plány.“

Daily se nenechal Grayovýma výhrůžnýma modrýma očima zastrašit, aby neřekl, co má na srdci. „Někdy bych ji nejradši uškrtil, ale mám to děvče rád, jako by to byla moje vlastní krev. Nechci, aby jí něco ublížilo. Ne ty a ne tohle. Možná je načase, abychom tohohle nesmyslu nechali.“

„Před týdnem jste si nemyslel, že je to nesmysl.“

„Mám právo změnit názor. Všechno to začalo tím, že Barrie chtěla za každou cenu extra reportáž. Začínám si myslet, že je její ctižádost nakažlivá. Mě to ovlivnilo a já jsem měl mít rozum.

Potom odjela do Wyomingu a taky tě utáhla na vařený nudli. A nechtělo to moc, viď, Bondurante? Stačil náznak, že Vanessa má problémy, a její hrdina se přihnal. Jseš v tom až po uši. My tři jsme trapní.“

„Není vám nic, Daily?“

„Vypadám, že jsem fit?“ zalapal po dechu. „Na tuhle hovadinu jsem příliš starý a nemocný. Rád bych měl ve svých posledních dnech trochu klidu. A taky si nijak zvlášť nepřeju, abych měl na náhrobku vytesáno zrádce. Chce to sílu, aby si člověk přiznal, že se spletl. Rád bych si myslel, že tolik síly ještě mám.“

Zvedl se a šoural se ke dveřím, za sebou táhl skřípající vozík s kyslíkovou bombou. „Nezapomeň zhasnout. Vy dva neplatíte nájem a elektřina není zadarmo, jak víš.“

Gray opláchl ve výlevce hrnky od kávy, šel ke dveřím a zhasl v kuchyni. Potom se tam několik minut s Barrií a Dailym mačkali ve tmě.

Barrie stiskla Grayovi ušní lalůček a stáhla mu hlavu k sobě. „Co to znamenalo, ty řeči o menzesu?“ zašeptala mu přímo do ucha.

„Promiň,“ odečetla mu ze rtů.

Daily se snažil dýchat tiše. „Jseš si jistý, že to vyjde?“

„Ne,“ zašeptal Gray se střízlivou upřímností. „Je vám jasné, jak se to používá?“ Předtím Dailymu stručně vysvětlil, jak se s infračerveným detektorem zachází.

„Přejedu tím okolí,“ odpověděl sotva slyšitelně Daily. „Pokud se tam ve tmě někdo potlouká a pozoruje dům, na displeji se to ukáže.“

„Správně,“ řekl Gray. „Jestli něco uvidíte, zašeptejte, já vás uslyším.“ Zastrčil si do ucha bezdrátové sluchadlo, napojené na přenosnou vysílačku, kterou měl v náprsní kapse.

„To jsou pěkné hračky.“ I ve tmě Barrie viděla, jak Dailymu zajiskřilo v očích.

„Jediný problém je,“ podotkl Gray, „že oni mají ještě pěknější. Tak jo, pojďme.“

Když jim dal Daily znamení, že vzduch je čistý, vyklouzli zadním vchodem. Měsíc nesvítil, takže by je pozorovatelé jen těžko zahlédli, pokud by nepoužili dalekohledy na noční vidění a infračervené detektory. Jak Gray říkal, byli dobře vybavení. Zaznamenal jejich vozidla – dnes to byla dodávka, včera opravárenský vůz, předevčírem karavan, – zaparkovaná v Dailyho ulici o blok dál. Přestože uplynul týden, aniž byla patrná jejich činnost, Spencova tajná policie se řídila jeho příkazy i za jeho nepřítomnosti.

Daily a Barrie parkovali své vozy všem na očích před domem, takže Gray doufal, že zezadu dům nemonitorují. Rovněž doufal, že jejich malá komedie v kuchyni vzbudila v agentech dojem, že mezi nimi třemi vznikly rozpory. Nedůvěřoval rušičce, že jejich rozhovor překryla úplně, a tak si dávali pozor, aby agenti slyšeli jen to, co chtěli, aby slyšeli.

Neslyšně sešli z malého čtverce drolícího se betonu, který Dailymu sloužil jako zadní veranda, a přikrčení přeběhli přes malý pruh zahrádky. Stejně jako v tu noc, kdy jí shořel dům, ji teď Gray provedl přes zahrady a uličky několika obytnými bloky. Zaštěkali na ně dva psi, ale jinak se nic nedělo, jako třeba, že by proti nim ze stínů vystoupili muži s namířenými automatickými zbraněmi.

Gray parkoval s vozem za přízemní kancelářskou budovou. Když došli k vozu, ohlásil se do vysílačky. „Jak to vypadá, Daily?“

„Ani krtek se neupšouk. Hodně štěstí.“

„Končím a vypínám.“

Z toho všeho napětí a námahy Barrie sotva popadala dech.

Nastoupili do vozu, ale počkala, až když vyrazili, a pak teprve se zeptala: „Myslíš, že se na nás pověsili?“

„To poznáme za pár minut.“

Mířil pryč od Dailyho domu, chvílemi přidal na rychlosti, pak zpomalil, že jeli krokem, proplétal se složitou spletí ulic obytných domů. Nakonec řekl: „Pokud se co nevidět neobjeví vrtulník, řekl bych, že nás nikdo nesleduje.“ Vyndal si sluchadlo z ucha a položil je s vysílačkou na sedadlo mezi nimi. „S Dailym jste byli opravdu přesvědčiví,“ řekla sarkasticky. „Každému, kdo náhodou poslouchal, jsem musela připadat jako ctižádostivá, rejpavá hloupá husa, která čeká menstruaci.“

„Tak nějak.“

Sjela ho zničujícím pohledem. „Kde jsi sebral vůz?“

„Na parkovišti v nákupním středisku.“

„Ty jsi ho ukradl?“

„Ne, představil jsem se majiteli jako člověk, který se snaží svrhnout prezidenta, a zeptal jsem se ho, jestli mu nebude vadit, když si půjčím jeho auto.“

„To není legrace. Už bude ohlášené, že ho někdo ukradl. Mohli by nás zastavit.“

„Vyměnil jsem poznávací značky s chevroletem blazer. Těchhle fordů jezdí po městě a okolí tisíce. Zítra ho odstavím a obstarám jiný.“

„Opravdu bereš zločin s nadhledem.“

„Ve srovnání se zločiny, jichž se možná budeme muset dopustit dřív, než tohle skončí, je velká automobilová loupež podružnost. Tak kde bydlí?“

Howie Fripp bydlel sám ve čtyřpokojovém bytě v druhém patře bez výtahu. Rok od roku jako by byly schody rozvrzanější, podobně jako jeho kolena. Bolela ho, když odemkl a vešel. Rozsvítil, zamířil do miniaturní kuchyňky a položil sáček s čínou na stůl.

„Ahoj, Howie.“

„Jéžiš!“ Otočil se, právě když Barrie vešla z temné ložnice do kuchyně.

„Polekala jsem tě, Howie? Jé, to mě mrzí. Vím, jak to může být protivné, když se k člověku někdo takhle připlíží.“

„Vyděsilas mě k smrti. Co tady –“

Ve tmě za ní uviděl vysokého, hubeného člověka. „Kdo to je?“

„Grayi Bondurante, seznam se s Howiem Frippem.“ Ustoupila stranou, aby se mohl Howie lépe podívat na muže s nelítostnýma modrýma očima, prošedivělými vlasy a krutými ústy.

„Vy jste Gray Bondurant, ano, vím.“

„Vidím, že jsi o něm slyšel,“ řekla Barrie.

Howie úzkostně polkl. „Je mi potěšením, pane Bondurante.“

„Byl bych rád, abych mohl říct totéž.“

I jeho hlas zazněl nesmiřitelně. Připomněl Howiemu muže, s nímž jednou hrál kulečník, toho, s nímž se chtěl spřátelit. Toho, co se už v baru nezastavil.

Howie těkal pohledem mezi svými nezvanými hosty. Nelíbilo se mu, jak se Bondurant tváří. Ani trochu se mu to nelíbilo. Měl v sobě neohroženou sebejistotu predátora, který právě uviděl čerstvou kořist a poznal, že ji snadno dostane. „Co děláte u mě v bytě?“

„Přišli jsme si pro informace.“ Špičkou boty – Je to možný? Některý chlapi fakt nosí kovbojský boty – vytáhl Bondurant od stolu židli.

„Posaď se, Howie. Nenech se od nás vyrušovat od večeře. Můžeme mluvit, zatímco budeš jíst.“

Howie klesl na židli, ale zavrtěl hlavou, když mu Bondurant přisunul přes stůl sáček s jídlem. Při pomyšlení na sladkokyselé vepřové kousky se smaženými nudlemi a mořskými plody se mu zvedl žaludek. Nepodařilo se mu nevolnost a neklid zamaskovat.

„Co se děje, Howie?“ zeptala se Barrie. „Jseš trochu do zelena.

Nejsi rád, že nás vidíš?“

„Nesmím s tebou mluvit, Barrie. Ani kdybych si měl život spasit, tak ne. Jenkins vyhrožoval, že mě jinak vyrazí.“

„Tak to máš štěstí, Howie, protože víme, jak si spasíš život,“

podotkl Gray Bondurant.

„Ne že bych s tebou nechtěl mluvit, Barrie, však víš, musím ale chránit svoje zájmy. Není v tom nic osobního, přísahám. Rozešli jsme se jako přátelé, ne? Nic ve zlým. Alespoň z mojí strany.“

Z podpaží mu vyrazil pot jak ze staré zahradní hadice. „Já… já…

hej, počkej, mám pro tebe vzkaz. Minutku, napsal jsem si to na kus papíru.“ Popleskával si kapsy, až to našel.

„Tady je to.“ Natáhl k ní ruku s papírem. „Ten telefon přepojili, právě když jsem dnes večer odcházel. Říkala, že jste kamarádky.

Chtěla s tebou mluvit, tak ji spojovatelka přepojila na mě.“

„Charlene Waltersová,“ přečetla Barrie nahlas.

„Správně. Říkala, že je to naléhavé. A dala mi svoje telefonní číslo.

Vidíš, tady jsem si ho zapsal.“

„Není to žádná kamarádka. Je to bláznivá ženská, která mi v jednom kuse volá.“

„Ach.“ To ho rozladilo. Howie doufal, že je ta Charlene někdo důležitý, někdo, s kým chce Barrie nutně mluvit. Snažil se všemožně pomoct, ale nezdálo se mu, že to na Bonduranta udělalo dojem. Tvářil se kamenně, a to se nezměnilo.

Ustrašeně pozoroval, jak si ten vysoký, impozantní chlap vytáhl od stolu druhou židli, obrátil ji a rozkročmo se na ni posadil. Pohyboval se pružně a neslyšně. Z jeho očí by každému naskočila husí kůže.

Howiemu připadalo, jako by se mu provrtávaly lebkou. Každý příčetný člověk by šel tomuhle chlápkovi z cesty.

Barrie se opřela o kuchyňskou linku a založila si ruce. Vypadala uvolněně a usmívala se, ale byl to falešný úsměv, jak Howie věděl.

„Potíš se jako prase, Howie.“

„Chci vědět, proč jste tady.“

„S Grayem jsme jenom zaskočili na přátelské popovídání.“

„O čem?“

„O všem možném. O počasí. Jak si povedou Redskins. Myslíš, že mají naději na postup? O novém filmu Harrisona Forda. O tom, co se děje v Bílém domě. O takových věcech.“

„Já nevím, co se děje v Bílém domě.“

„Samozřejmě že víš, Howie. Pracuješ ve zpravodajství.“

„Barrie, prosím tě, vzdej to. Jenom se dostaneš do ještě větších malérů.“

„Dojímá mě tvoje starostlivost. Opravdu. Ale víc mě zajímá, co jsi poslední dobou slyšel o první dámě.“

„Nic.“

„Něco jsi slyšet musel.“

„Přísahám při bohu, nic.“

„Kdo to má po mně na starosti?“

„Grant. Říkal, že se nedostane ven vůbec nic.“

„Vždycky se něco ven dostane. Domněnky. Drby. Oficiálně paní Merrittová znovu odcestovala. Proč? Kam? Viděl ji někdo? To je na tom zdravotně tak špatně? Ohrožuje ji její stav na životě?“

„Přísahám,“ zakňučel. „Nic nevím. Ty jseš teda posedlá. Tobě kvůli tomu úplně přeskočilo. Jak to, že nemyslíš na nic jiného než na paní Merrittovou? To není normální, Barrie. Podle mýho jseš blázen.“

Barrie se zhluboka nadechla a dlouze vydechla. Pohlédla na Graye a zavrtěla hlavou. „Říkala jsem ti, že nebude spolupracovat. Můžeme klidně jít.“

Zamířila ke dveřím, ale Gray ji zarazil. „Nemůžeme ho takhle nechat, aby vyklopil federálům, že jsme se sem přišli vyptávat.“

„Hmm, asi máš pravdu.“ Pohlédla na Howieho a pochybovačně se zamračila.

Tón jejich rozhovoru ho nesporně znervózňoval. „Nikomu neřeknu, že jste tady byli.“

„Bohužel to nemůžeme riskovat.“ Bondurant sáhl pod sako a vytáhl pistoli, kterou měl za pasem.

Howie začal zpěvavě kvílet. „Ach bože, doprdele, kristepane, ach bože, doprdele, kristepane. Nechci umřít. Nechci. Nechci. Nezabíjejte mě. Prosím.“

S děsivým cvaknutím natáhl Gray zbraň.

Howie pevně zavřel oči a začal koktat. „Ba… Barrie, pro… prosím tě, nemůžeš mu dovolit, aby mě za… zabil. Byli jsme přátelé.“

„Přátelé? Přátelé, Howie? To nemůžeš myslet vážně.“ Zasmála se.

„Přátelé jeden druhého neprodávají, tak jak jsi mě vždycky prodal Jenkinsovi. Každý den, co jsme spolu pracovali, ses ke mně choval hnusně. Kromě toho nerozhoduju za Graye. Jestli se rozhodl, že nepřipustí, abys nás prásknul, potom s tím já opravdu nemůžu nic udělat. Ale radši bych to neviděla. To bych si pak už nikdy nemohla dát čínu. Nevadilo by ti, Grayi, kdybys počkal, až přejdu do jiné místnosti?“

„Prosím,“ žadonil Howie s potlačovaným vzlykem. „Proboha, Barrie!“

Bondurant natáhl ruku přes stůl a přitiskl Howiemu pistoli doprostřed čela.

„Přece jenom jsem něco zaslechl, ale nevím, jestli je to pravda, nebo ne.“ Slova se z něho řinula tak rychle, že se jedno převalovalo přes druhé jak cirkusoví akrobati.

Barrie se zastavila a otočila. Skepticky vraštila čelo. „Teď nám navykládáš cokoliv. Něco si vymyslíš, jen aby tě Gray nezastřelil.“

„Ne, ne, přísahám. Přísahám, pane Bondurante.“ Pokřižoval se.

„Co jsi slyšel?“

„Šušká se, že paní Merrittovou drží v nemocnici, kde se léčí závislosti na lécích a tak.“

„To není žádná novinka,“ řekla Barrie. „Už dřív se o tom mluvilo.“

„Tentokrát je to vážné,“ vyhrkl Howie nervózně. Bondurant se pořád ještě škaredil.

„Ve které nemocnici?“

„Nevím. To neví nikdo. A mohly by to být jenom klepy.“

Bondurant pohlédl na Barrii. Zavrtěla hlavou. Bondurant pokrčil rameny a znovu přitiskl Howiemu pistoli na čelo.

„Do… doktor Allan každý den lítá někam z Bílého domu vrtulníkem,“ vysypal ze sebe. „Obyčejně je do hodiny, hodiny a půl zpátky. Ale nikdo neví, kam cestuje a jestli mají tyhle rychlý výlety něco společnýho s první dámou. A říká se, že mu to doma neklape.“

„Manželství Allanových je pevné,“ podotkl Bondurant. „Vídal jsem se s nimi. Jsou do sebe zbláznění.“

„S paní spolu nevycházejí. To se říká. Tak možná lítá za nějakou ženskou, kdo ví?“

Howie otočil hlavu a s nadějí pohlédl na Barrii, potom na Bonduranta. „Přisámbůh, je to tak. Víc jsem neslyšel. Jenkins říkal, že mi nakope zadek, když s tebou budu mluvit. Takže jestli s tím něco podnikneš, nesmí se dovědět, že to máš ode mě. Slib mi to, Barrie, jo?“

„Co myslíš?“ zeptal se jí Bondurant. „Lže?“

„Nelžu!“ vykřikl Howie.

„Těžko říct,“ řekla a skousla si zevnitř tvář. „Mohl by, jenom aby se zachránil. Na druhou stranu ví, že jestli nám něco nakecá, že si to s ním přijdeš vyřídit.“

„Nelžu. Fakt ne,“ vyhrkl Howie.

Bondurant ho provrtal divokým pohledem. Celý jeho život se promítl Howiemu před očima nejméně třikrát, než Bondurant zacvakl pojistku a odtáhl pistoli. „Něco ti řeknu, Howie. Dnes večer tě nezabiju, jestli jsi nám poskytl důvod, abychom se vrátili zítra.“

„Kvůli čemu?“

„Chceme znát jméno té nemocnice. Nechceme toho přece zas tak moc? Jméno té nemocnice výměnou za prima čínské jídlo, jako sis tadyhle přinesl, a příležitost si je sníst.“

„Já ne… jak to mám zjistit –?“

„To je tvůj problém. Ale vsadím se, že to zvládneš.“

„Na to nespoléhej,“ řekla Barrie. „Bude souhlasit se vším, jen aby si zachránil krk. Pak nás pravděpodobně podfoukne.“

„Ne, nepodfouknu!“ zakvičel Howie. „Přisámbůh, že ne, pane Bondurante.“

„Dělej, co chceš, Grayi, ale já mu nevěřím. Je to červ.“

„Díky, žes mi to připomněla.“ Z Grayova hlasu přeběhl Howiemu po zpocených zádech mráz. „Říkala mi, že jsi ji v práci pěkně otravoval.“

„To není pravda!“

„Není to jenom sexistický hnusák, je to prolhaný sexistický hnusák,“ prohlásila.

Gray ještě víc přimhouřil nebezpečné modré oči.

Howie se kroutil na židli. „No dobře, možná… možná jsem s ní tak jako žertoval, ale nic jsem tím nemyslel.“

„Vypadáš jako týpek, co klidně dělá oplzlé poznámky o ženách, protože jinak neumí upoutat jejich pozornost.“

„Přesně to dělal,“ řekla Barrie.

„To je pravda, dělal jsem to.“ Howie přikývl tak horlivě, až se mu hlava zakymácela na krku. „Co Barrie říkala, tak to jsem prováděl.“

„Jedovatě ses vyjadřoval o jejích sexuálních touhách, jejím milostném životě, její postavě a ženském pohlaví všeobecně?“

„Někdy.“

„Očumoval jsi jí nohy a prsa a říkal a dělal jsi věci, které snižují důstojnost ženy?“

„Jo, to jsem dělal. Určitě jo. Taky mě to strašně mrzí.“

„Opravdu?“ zeptal se Gray ironicky.

„Opravdu. Ano, pane. Jestli toho nelituju, ať se na místě propadnu.“

Bondurant zamyšleně poklepal hlavní pistole o opěradlo židle. „Jestli se někdy doslechnu, že jsi ji urazil nebo se k ní špatně zachoval, tak se naštvu, Howie. Budeš se modlit, aby ses radši propadl hluboko pod zem, než abych po tobě šel.“

„Je… je mi to jasný.“

„Co zítra?“

„Zkusím zjistit, co chcete.“

„Doufám, že to pro nás uděláš.“

Howie se uvolnil a usmál se. „Protože byste mě nerad zabil, že jo?“

„Ne. Protože bych nerad vyplýtval dobrou kulku na tvůj mozek.“

Bondurant se rázně zvedl a zastrčil si zbraň zpátky za opasek.

Potom zmizel v ložnici. Barrie ho beze slova následovala.

„Kam jdete?“ zavolal za nimi Howie. „Hej! Kdy zítra? Kde?“

Odpovědělo mu jenom zlomyslné ticho. Když konečně sebral dost odvahy, aby se hnul z kuchyně a odvážil se do ložnice, nikoho tam nenašel. Jeho hosté se zřejmě vypařili. Kdyby neměl vepředu na kalhotách mokrý flek, mohla se celá ta hrozivá scéna odehrát jen v jeho fantazii.

KAPITOLA TŘICÁTÁ DRUHÁ

„Bylo mi ho líto.“

„To nemuselo. Když ses vyjádřila, že je červ, tak to jsi urazila všechny červy.“

Opustili Howieho byt oknem v ložnici a po požárním žebříku, stejně, jako se dostali dovnitř. Namířili si to nazpátek k Dailymu domů. Barrie zamyšleně hleděla předním sklem vozu, který Gray bez rozpaků ukradl. „Z tebe jde strach, Bondurante. Opravdu jsi ho vyděsil.“

„Strach je dobrý stimul.“

„Říkám si, jestli je taky nejúčinnější.“

„To zítra večer poznáme.“

„Snažil se vyhovět.“ Vylovila z kapsy vzkaz, který jí Howie předal.

„Stará dobrá Charlene,“ řekla a zvonivě se zasmála. „Zřejmě ještě neví, že už ve WVUE nejsem. Vlastně jsem s ní nikdy nemluvila, ale volá neodbytně.“ Z náhlého popudu Graye požádala, aby zajel k chodníku a zastavil před lékárnou.

Udělal, oč ho požádala, a vystoupil z vozu spolu s ní. „Lékárna je zavřená,“ podotkl.

„Nepotřebuju do lékárny, chci si zavolat z budky.“

Rozhlédl se. „Tohle není zrovna místo, aby tady člověk okouněl na rohu ulice.“

„Cítím se celkem v bezpečí, když v lékárně svítí bezpečnostní světla a vedle mě jsi ty s tím přenosným kanónem za pasem.“

Mnohoznačně na ni pohlédl.

„Lichotíš si, Bondurante. Nemáš drobné?“

Předvolba čísla, které jí Howie napsal, jí nic neříkala. Aby se vyhnula záznamu o telefonu, nepoužila telefonní kartu, ale naházela do zdířky mince. Po všelijakém cvakání se hovor spojil. Telefon začal vytrvale vyzvánět. Už chtěla zavěsit, když ho někdo konečně vzal.

„No, co je?“

„Promiňte?“ Zvedla ruku, aby Grayovi naznačila, že se dovolala.

„Kdo vám dal todle číslo?“

„Charlene Waltersová,“ odpověděla Barrie. „Mohla bych s ní, prosím, mluvit?“

Jedinou odpovědí byl chrčivý smích, přerušovaný popotahováním.

„Je tam paní Waltersová?“

„Jo, je tady. Ale po odchodu na cely se k telefonu nemůže.“

„Na cely?“ Pohlédla na Graye, který se zatvářil stejně překvapeně jako ona. „Kde přesně jste?“ zeptala se.

„Ústřední věznice. Pearl, Mississippi.“

„Paní Waltersová je tam uvězněná?“

„To je už pěkně dlouho. Jak to, že jí voláte?“

„S kým, prosím, mluvím?“

Muž se představil jako strážný, který šel náhodou kolem telefonu, když vyzváněl. Zeptala se, jestli by bylo možné, aby si promluvila se správcem věznice. „Takhle pozdě v noci? Jste advokát nebo co?“

Šikovně se vyhnula přímé odpovědi a vyložila mu, jak je životně důležité, aby si promluvila s někým z vedení věznice. Zdůraznila, že věc nemůže počkat do rána.

„No dobře,“ zabručel strážný. „Dejte mi svoje číslo. Jestli to půjde, zavolá vám.“

Byla by radši, aby jí rovnou dal číslo na správce, ale spokojila se s tím, že sdělila strážnému číslo do budky. Když zavěsila, zeptal se Gray, jak se o ní vězeňkyně z Mississippi mohla dozvědět.

„Ten seriál o syndromu náhlého úmrtí kojenců se přenášel přes satelit. Mohla ho vysílat kterákoliv televizní stanice v zemi. Stanice, kterou jde chytit v tom vězení, jej zřejmě vysílala. Vězni se často fixují na slavné osobnosti.

I když vím, že je to přehnané, považovat se za celebritu.“

„Proč je to ‚životně důležité‘, abys s ní ještě teď v noci mluvila?“

„Není to životně důležité,“ připustila. „Většina jejích vzkazů pozůstává z toho, že mi nadává do idiotů. Jenom jsem zvědavá, chci vědět, proč si myslela, že jsem tupá.“

Gray soustředěně přivřel oči.

„Copak?“ zeptala se.

„Jen jsem tak přemýšlel. Jak David, tak Vanessa jsou z Mississippi.“

„Máš pravdu, jsou,“ řekla Barrie a popadla sluchátko při prvním zazvonění. „Haló, tady Barrie Travisová.“

„Zástupce ředitele Foote Graham.“

„Moc vám děkuji, že jste mi zavolal.“

„V pořádku, madam. Co pro vás můžu udělat?“

Představila se jako televizní reportérka z Washingtonu, D.C. a pověděla mu, že jí Charlene Waltersová opakovaně volá.

„Obtěžuje vás?“

„Ne, tak to není. Jenom mi nešlo do hlavy, proč by měla paní Waltersová volat mně.“

„Těžko říct, co Bláznivá Charlene provede.“

Barrie zvedla pohled ke Grayovi, který soustředěně pozoroval proměnlivý výraz v jejím obličeji. Mračila se, vrtěla hlavou, obracela oči v sloup. „Bláznivá Charlene?“ zopakovala kvůli němu.

„Ano, madam. Charlene je sedmdesát sedm, ale pořád je plná hořkosti a jedovatosti.“

„Sedmdesát sedm? Proboha, jak dlouho je ve vězení?“

„Je tady na doživotí. Bez možnosti propuštění. Byla tady, když jsem sem přišel, a to už bude osmnáct let. Myslím, že přežila všechny.

Nikdo si nepamatuje, kdy tady stará Charlene nebyla. Je něco jako…

jak by se to dalo říct? Něco jako maskot. Už tady má svoje výsadní postavení. Ostatní ji mají moc rádi. A taky je to známá firma. Řekne vám svůj názor na cokoliv, ať už ho chcete slyšet, nebo ne.“

„Potom vás nepřekvapí, že viděla v televizi moji reportáž a rozhodla se zavolat.“

„To mě vůbec nepřekvapuje. O čem to bylo?“

„O náhlém úmrtí kojenců.“

„Hmm. Myslel jsem, že jste se dotkla něčeho, co je jejímu srdci drahé. Pěkně od plic posuzuje korupci ve vládě, policejní brutalitu, legalizaci drog, takovéhle věci.“

„Co provedla?“

„S manželem přepadli obchod s lihovinami. Ani ne pro padesát dolarů střelil šestnáctiletého prodavače a tři zákazníky do hlavy.

Popravili ho, to už je nějaký pátek. Protože Charlene nestiskla spoušť a přísahala, že ji ten její přinutil, aby s ním šla, nedostala trest smrti.“

„Nic z toho se k náhlé smrti kojenců nevztahuje, že?“

„Nevidím, jak by mohlo.“

„Nu, moc vám děkuji, že jste se mi věnoval. A znovu se omlouvám, že jsem vám volala v tuhle hodinu, pane Foote.“

„Grahame. Foote Graham. V pořádku. Rád jsem pomohl.“

Už se chtěla rozloučit, když do ní Gray šťouchl, aby nezapomněla na jedno. „Ach, pane Grahame, ještě otázku. Charlene asi nemá žádné vazby, byť třeba hodně vzdálené, k senátorovi Armbrusterovi nebo prezidentovi Merrittovi?“

„K prezidentovi? Proč jste to neřekla hned?“

Srdce jako by se jí zastavilo. Celý vesmír jako by se soustředil v tom ulepeném sluchátku, které svírala prsty, jež zbělely jako křída.

„Co říká?“ chtěl vědět Gray a přiklonil se blíž.

Naznačila mu, aby byl zticha. Muž na druhém konci linky říkal: „Je docela možné, že Charlene se nějak s naším senátorem i s prezidentem Merrittem zná.“

„Jak by mohla?“ zeptala se Barrie zastřeně.

„Tak porůznu. Víte, Charlene se stýkala se spoustou lidí.“

„Říkal jste, že je zavřená na doživotí.“

„To je pravda. Pokud ale Charlene uvěříte, vedla předtím pestrý život. Pro začátek byla na vysoké děvčetem Roberta Redforda. Těsně předtím měla poměr s Richardem Nixonem. Někde mezi tím měla dítě s Elvisem a účastnila se francouzských trojek s Marylin Monroe a Joem DiMaggio, když byli manželé. Tvrdí, že ho inspirovala, aby vynalezl kávovar.“

Barrie se sesula na stěnu telefonní budky. „Je mi to jasné. Nemá to v hlavě v pořádku.“

„Je neskutečně bláznivá,“ řekl a v uchu jí zazněl jeho smích, který byl mnohem příjemnější, než když se smál strážný. Po chvilce řekl: „Omlouvám se, že jsem se bavil na váš účet, slečno Travisová. Bylo to pro vás hodně důležité?“

„Ano.“

„Moc mě to mrzí. Asi to pro vás byla ztráta času.“

„Ne tak docela,“ odpověděla mrzutě. „Doposud jsem nepoznala nikoho, kdo by se jmenoval Foote.“

Jakmile s Grayem znovu nastoupili do vozu, roztrhala papír s Charleniným jménem a telefonním číslem na malé kousíčky a vysypala je z ruky na podlahu. „Začínat si něco s vyšinutou osobou,“

posmívala se sama sobě. „Z toho by mělo být vidět, jak jsem zoufalá.

Nerada bych, aby se Howie nebo Jenkins dozvěděli, jak hluboko jsem klesla.“

„Mohlo to dopadnout i dobře.“

„Nemluv se mnou blahosklonně,“ vyjela na něho popuzeně. „Byl to pitomý nápad a stydím se, že jsem se nechala strhnout. Problém je, že mě vůbec nic nenapadá. Jestli se od Howieho nic nedozvíme, co pak?“

„Co tvoji informátoři?“

„Neslyšel jsi, že by mi pípal pager, že ne?“

„Zkontrolovala sis baterky?“

Zaškaredila se na něho. „Pager neselhal, Bondurante, to já. Pokud jde o žurnalistiku, ve Washingtonu jsem skončila.“

„Pořád to se slovy umíš.“

Čím víc se snažil zvednout jí náladu, tím byla vzdorovitější.

„Nikdo, ani ten nejutajenější informátor se mnou nechce nic mít. V

žádné redakci v tomhle městě by mě nenechali ani uklízet záchody, leda možná na venkově.“

Opřela si hlavu o opěrku a povzdechla si. „To, co jsem dnes večer, než jsme vyjeli, říkala, jsem myslela z devadesáti procent vážně.

Opravdu si přeju žít jako předtím. Chybí mi Cronkite. Chybí mi můj dům. Nebyl to žádný palác, ale byl to můj domov. Chybí mi moje práce, termíny, to, jak se pořád něco děje, když jsem na místě nějaké události, uspokojení, které pociťuju, když dám dohromady dobrou reportáž. Bůh nedopouštěj, ale myslím, že mi chybí i Howie, protože jsem byla dnes večer skoro ráda, že ho vidím.“

Úkosem na ni pohlédl. „Musíš trpět hlubokou sebelítostí.“

„A ty ne? Ani trošku? Nepostrádáš svůj ranč a koně, svoji vzácnou samotu? Nepřeješ si někdy, abych za tebou bývala nepřijela?“

„Ale přijela jsi. Tak jak by to teď nějaká přání mohla změnit? V

minulém roce jsem žil stranou, ale věděl jsem, že zase nějaká akce bude. Podvědomě jsem čekal, jakou podobu na sebe vezme.

Katalyzátorem se nakonec stala smrt Roberta Rushtona Merritta. Kdo to mohl předvídat? Nikdo. Koneckonců nemůžeme nikdy vědět, co se nám přihodí.“ Lhostejně pokrčil rameny. „Beru věci tak, jak přijdou, a snažím se nehledět zpátky.“

„Proboha, copak nikdy neztrácíš nervy? Nepřipustíš, aby nějaký lidský cit pronikl tím tvým zatraceným krunýřem? Nemůžeš někdy nechat věcem volný průběh a něco pocítit?“

Když ji hlas zradil, zmlkla, aby nepoznal, že nemá daleko do pláče.

Ano, připadala si jako husa, že vypátrala tu bláznivou volající. Ano, byla zklamaná, protože nedokázali zdolat tu zeď tajemství, která obklopovala Vanessu. Pokud věděli, mohla být už docela dobře mrtvá.

Barrie byla víc než kdy předtím přesvědčená, že konečným Merrittovým cílem je udělat ze sebe vdovce. S každým dnem, kdy se jí nepodařilo ho odhalit, se blížil k svému cíli.

Ano, dělala si starosti o Dailyho, protože vypadal čím dál hůř a čím dál hůř i dýchal. Tvářil se statečně, ale věděla, že jeho dny jsou sečteny. Jeho odborný lékař řekl, že už se nedá moc udělat. Nemoc postoupila do stadia, kdy by mu nepomohla ani ta nejagresivnější a nejnovější léčba, jedině by snížila kvalitu života, který mu ještě zbýval.

Ano, ano, ano, to všechno ji dnes večer tížilo. Ale nejvíc ji ničil muž, který seděl vedle ní. Gray Bondurant zůstal záhadou. Prožili spolu intimní chvíle, ale neznala ho. Přes všechen čas, který spolu strávili, byl stejný cizinec jako v to první ráno, možná ještě odtažitější.

To proto jí bylo do pláče. Laskala jeho tělo, ale nepřiblížila se mu.

Odhodila opatrnost a vyjela na něho: „Jak to, že ti na ničem ani na nikom nezáleží? Jak to, že se z tebe stal takový necitlivý prevít?“

Uplynula plná minuta nepřátelského mlčení, než řekl: „Rodiče zemřeli ve stejný den. Hotovo. Byli pryč. Byl jsem kluk. Bolelo to.

Ale překonal jsem to a upnul se na prarodiče. Potom jeden po druhém umřeli. Se sestrou jsme si byli blízcí, ale její manžel si mě neoblíbil.

On a děti byli u ní na prvním místě, takže mě ze svého života vytěsnili.

Pevné přátelství mě poutalo ke dvěma mužům, jimž jsem důvěřoval. Dokázal jsem číst jejich myšlenky ještě dřív, než je vůbec napadly, a platilo to i naopak. Byli jsme si tak blízcí, jak si jen tři heterosexuální muži dokážou být. Potom mě zradili a dvakrát se pokusili mě zabít.“ Pokrčil rameny. „Asi nevidím v budování nějakých vztahů žádný přínos.“

Doposud jí toho o sobě tolik neodhalil, ale přesto v jeho monologu něco chybělo. „Vynechal jsi tu část o Vanesse a dítěti,“ řekla.

„Zapomněl ses zmínit, že láska tvého života je žena jiného muže.“

„Jo, to jsem vynechal,“ řekl stručně.

KAPITOLA TŘICÁTÁ TŘETÍ

„Pane senátore?“

Clete promluvil do hlasitého telefonu na svém psacím stole. „Co je, Carol?“

„Gray Bondurant by s vámi rád mluvil.“

Clete si zamyšleně pomnul bradu. „Řekněte mu, že tady nejsem.“

„To už je potřetí za dva dny, co volá.“

„Je mi jedno, kolikrát volal, nebudu s ním mluvit. Co doktor Allan?“

„Pokouším se ho chytit, ale říkají, že není k zastižení.“

„Co to sakra znamená?“

„Zaměstnanci Bílého domu se blíž nevyjádřili, pane.“

George Allan zavolal a informoval ho, že Vanessa nezareagovala dobře na úpravu medikace, kterou provedl. Rovněž naznačil, že znovu hodně pije. Na závěr rozhovoru senátorovi sdělil, že ji přemisťuje do soukromé nemocnice na pozorování. Dokud nebude stabilizovaná, je pro ni nejlepší, aby neměla žádné návštěvy. Ve skutečnosti návštěvy nepovoluje nemocniční řád.

Zase to bylo jako s tím zatraceným Highpointem. Vanessu odvezli a ani se s ním nerozloučila. A byla nedosažitelná. Allan zakončil slovy, že nečeká, že by byla v izolaci déle než pár dní.

Jako předseda senátního rozpočtového výboru měl jednu schůzi za druhou kvůli sestavení rozpočtu. Jeho přítomnost byla povinná, ale jen s obtížemi se soustředil na finanční záležitosti země, když měl starosti o dceru. Doktor se jeho telefonátům vyhýbal. David se dokonce ani neuráčil, aby s ním osobně promluvil. Začínalo to smrdět. A pořádně.

A k tomu všemu přibyla Cletova vlastní vzrůstající panika.

„Vědí, že to volám já?“

„Samozřejmě, pane.“

„Potom bych chtěl okamžitě mluvit s prezidentem.“

Zatímco spojovala hovor, vstal Clete od stolu a přistoupil k velkému oknu. Stejná vyhlídka se mu nabízela po více než třicet let, ale nikdy se jí nenasytil. Automobily na širokých washingtonských třídách se měnily. Móda přicházela a odcházela. Jedno roční období střídalo druhé. Ale vládní budovy Spojených států přetrvávaly. Pocity, jež ho při pohledu na ně zaplavovaly, se nedaly popsat jako vlastenectví.

Netkvěly pouze v lásce k vlasti. Byla to vášeň k moci cirkulující v těchto budovách, která mu skýtala vzrušení, ne nepodobné erekci.

Držel se rčení, že moc je nejsilnější afrodiziakum. Neexistovalo nic, co by se s tím dalo srovnávat. Nic, co by se tomu byť jen vzdáleně blížilo.

Každý člověk, který za něco stojí, se snaží získat moc. A potom, jakmile ji získal, se rve, aby si ji udržel. Bylo nevyhnutelné, aby moc, kterou nyní ve Washingtonu měl, převzal někdo mladší než on. Ale ne dnes, ne zítra. On sám zvolí pravou chvíli, kdy předá štafetu.

Ale na Davida Merritta ta moc nepřejde.

Jeho sekretářka ho znovu prozvonila. „Omlouvám se, pane senátore. Pan prezident má dnes plný program a večer má odletět do Atlanty. Vrátit se má až zítra později odpoledne.“

Clete si to pár vteřin nechával projít hlavou. „Děkuji, Carol. Snažte se dovolat toho felčara Allana. A zbavte se Bonduranta.“

„Ano, pane.“

Posadil se znovu za stůl, položil si na něj nohy a ve svém značně opotřebovaném koženém křesle se otáčel sem a tam a přitom přemítal, co by měl udělat dál. David jednal rychleji, než Clete čekal. Počítal s tím, že David nechá situaci uklidnit, než se znovu pokusí odstranit jediného svědka, který byl u toho, když dítě zabil.

Ano, uvěřil všemu, co mu Bondurant a Barrie Travisová tuhle večer v tom bistru řekli. Uštědřil pověsti Travisové důkladnou ránu, ale copak mu dala na vybranou? Musel udělat kvůli jejímu přehmatu v nemocnici cirkus, nebo by sám vypadal jako úplný pitomec. Seřval ji, ale jeho hněv byl namířený na jeho proradného zetě.

Barrie Travisová byla nula, ale Bondurant ne. Clete by mohl o celé věci pochybovat, kdyby mu ji sdělila pouze ona, ale u Bonduranta pochybnosti neměl. Nikdy toho bývalého vojenského prezidentova poradce neměl zvlášť rád. Ten chlap byl až příliš mlčenlivý. Bylo na něm vidět, že je svůj a neustoupí ze svých zásad. Clete nedůvěřoval nikomu tak čestnému a přímočarému.

Nikdy nepřistihl Bonduranta při lži. Vyhýbal se otázkám o jeho poměru s Vanessou, což se mohlo do jisté míry brát jako lež, ale Clete se na jeho mlčení díval jako na galantní pokus, jak Vanessu chránit před skandálem, ne jak chránit vlastní kůži.

Protože Davidovu povahu tak dobře znal, protože věděl o incidentu s mladou ženou jménem Becky Sturgisová, nepochyboval, že by David dokázal udusit dítě, o němž by věděl, že není jeho. Clete si zazlíval, že to podezření nepojal dřív. Ten syčák jeho i Vanessu obalamutil, takže věřili, že si děti přeje. Léta zkoušela všechny prostředky na léčbu neplodnosti. David odmítl lékařskou pomoc vyhledat. Teď Clete věděl proč. Ten mizera byl neplodný a nechtěl, aby o tom někdo věděl. Navíc pozvolna přenesl vinu za to, že nemají děti, na Vanessu, a prohluboval tak její pocit méněcennosti, který byl základním symptomem její choroby.

Clete samozřejmě neměl úplně čisté svědomí. Musel převzít částečnou zodpovědnost za týrání, jemuž byla jeho dcera v manželství vystavena. Kde po celá ta léta byl? Proč neviděl to, co teď bylo tak nápadně patrné? Příliš ho zaměstnávalo, aby Davida dosadil do Bílého domu, než aby viděl, že David krutě odmrštil Vanessinu lásku.

Dokud dělala to, co se jí řeklo, neštvala ho a chovala se, jak se od ní očekávalo, byl David spokojený. Měl dlouhodobě nemocnou, krásnou ženu, která tolerovala jeho občasné zálety. Když ale Vanessa otočila list a otěhotněla s jiným mužem, nabyl David přesvědčení, že je namístě trest smrti.

Ano, Barrie Travisová a Gray Bondurant mluvili pravdu. Přinutili ho, aby se podíval na to, co vidět nechtěl: David Merritt udělal Vanesse ze života peklo, zavraždil jeho vnuka, zradil ho. David Merritt musí být zničen.

Ale nepodloženě ho obvinit při večerních zprávách nebyl způsob, jak to udělat. Clete bude muset Davida porazit skrytě, a ne tím, že vybubnuje, že proti němu kuje pikle. Jakýkoliv jiný než tajný postup by skončil nezdarem.

Bondurantovi by se mohlo podařit uspět a prošlo by mu to, ale ne, když se spřáhl s reportérkou, a zvláště s Barrií Travisovou. Clete věděl, že musí operovat nezávisle na nich a musí jednat rychle, neboť David, jak vidno, rychle jedná.

Nejdřív musí Vanessu najít. Pak ji musí dostat z Davidova dosahu.

Zatřetí musí toho grázla rozdrtit.

Byly zde překážky. Jednu z nich tvořily protikladné pocity.

Pociťoval zradu svého zetě jako dýku v srdci, ale nemohl si dovolit soužit se tím, co mohlo, mělo být.

Rovněž musí být nesmírně opatrný. Až bude odhalovat, co je David zač, nemůže dopustit, aby někdo nějak blíže zkoumal jeho. Aby vládu úplně a čistě zničil, bude to chtít obratné manévrování.

Obratná manipulace ovšem vyžadovala čas, a toho, jak se Clete obával, nebylo nazbyt.

„Howie, že jo?“

Howie se div nezadusil svým soleným pivem. Utřel si ústa hřbetem ruky a pak ji podal muži s knírem a baseballovou čapkou na vlasech svázaných do ohonu. „Ahoj. Už jsem si myslel, že se neukážeš.“

Muž se strnule pousmál. „Měl jsem hodně práce.“

„Teda, rád tě vidím. Můžu tě pozvat na pivo?“ Ačkoliv byl Howie rád, že vidí člověka, jehož si přál mít za přítele, nešlo mu pozvání na pivo tak docela od srdce. Zastavil se v hospodě jen tak na jedno rychlé, ne aby se tam bavil. Celý den byl nervózní jak pes a leželo mu v hlavě, kdy se objeví Bondurant a bude chtít vědět, co vyslídil ohledně pobytu první dámy. Měl nahnáno, že se buď on nebo Barrie ukážou ve studiu WVUE.

Ale nastala sedmá, doba, kdy předával službu kolegovi, který měl noční, a Barrie ani její hrozivý společník se zatím neozvali. Zkusil si namluvit, že na něho zapomněli nebo zjistili to, co chtěli, z jiného zdroje, ale nějak ten pokus obalamutit sama sebe nevyšel. Jak den ubíhal, byl čím dál neklidnější.

Pochyboval, že mu uvěří, že se mu nepodařilo od někoho v Bílém domě něco vyzvědět, i když se velice snažil. Buď všichni ve městě lhali, nebo nikdo, ale opravdu nikdo nevěděl, kde je paní Merrittová hospitalizovaná. Tohle nebudou chtít Barrie a Bondurant slyšet.

Takže se Howie rozhodl, že i kdyby si měl to zdravotnické zařízení vymyslet, něco Bondurantovi řekne. Spočítal si, že bývalý mariňák dostojí svému slovu. Kdyby mu něco neřekl, Bondurant by ho klidně zabil.

„Díky, pivo mi sedne.“

„Cože?“ zeptal se Howie, jak ho muž vytrhl z neveselých úvah.

„Pivo.“ Jeho přítel, který se tak zčistajasna objevil, se na něho tázavě zadíval.

„Jo, jistě, jistě. Mám za sebou těžký den,“ omlouval se Howie za ten chvilkový výpadek. „Hned jsem tady.“

Když se vrátil, chlápek křídoval tágo. Fakt studený čumák. „Dnes večer si dávej bacha. Trénoval jsem.“

Jeho úsměv připomněl Howiemu nějakého masožravce s uhýbavýma očima a drobnými, špičatými zuby. „No, ehm, já dneska večer nemám čas.“ Ještě znepokojivější než mužův úsměv bylo, když se zamračil. To přivedlo Howieho rychle k rozumu. „No možná dáme jedno rychlé kolo.“

„Fajn. Aspoň budu mít příležitost vylepšit si sebevědomí.“

Při hře jen tak nezávazně klábosili. Howie hrál mizerně. Nedokázal se soustředit, pořád musel myslet na to, co na něho bude číhat v záloze, až se dostane domů. Nebo ho už Bondurant sleduje? Hlídá si ho z prádelny přes ulici?

„… tvoje přítelkyně?“

„Cože?“

„Ptal jsem se na tvoji spolupracovnici. Na to děvče. Něco ti leží v hlavě. Jestli máš na dnes večer něco lepšího –“

„Ne, ne,“ vyhrkl Howie. „Promiň.“

Vykašli se na to, idiote, pokáral se v duchu. Co to s ním je? Tadyhle ten bezva chlápek skoro žebrá, aby se s ním kamarádil, a co on dělá?

Chová se jako pitomec, to dělá.

Je to všechno Barrina vina. Vždycky to byla její vina. Její a teď i Bondurantova. Co si o sobě myslejí, vloupat se k němu do bytu a tlačit ho ke zdi? Jsou to nuly. Alespoň Barrie. A Bonduranta vyhnali z města, protože lezl první dámě pod sukně. Ať se jdou bodnout. Jestli se dneska ukážou a začnou s těma zastřenejma výhrůžkama, zavolá na ně policii.

Naplněný novou sebedůvěrou si povytáhl kalhoty, které mu padaly, a lokl si piva. „Vyrazil jsem ji.“

„Ne, fakt?“

„Bylo mi to blbý,“ řekl a lítostivě sešpulil ústa, „ale pořád všecko vorala, neměl jsem na vybranou.“

„Cos mohl dělat jinýho?“

„Právě.“ Howie zahrál nejlepší šťouch večera. Jeho přítel pozvedl sklenici s pivem, aby uctil jeho úspěch. „Ale dávám jí ještě příležitost.“

„Tak?“ Muž udělal další šťouch. Koule o sebe cvakly, ale nepodařilo se mu dostat některou do kapsy. „Napíšeš jí doporučující dopis?“

„Ne, pomáhám jí s nějakým tajným pátráním.“

Muž nadzvedl obočí, přesně, jak Howie doufal. To dobrodružství na něho udělalo dojem. „S jakým tajným pátráním?“

Pořád ještě ho pálilo ponížení, které mu uštědřil Bondurant, a tak byl rád, že si může vylepšit sebevědomí. Co kdyby pravdu trochu nafoukl? Tadyhle jeho společník to vůbec nepozná. Kromě toho i nejlepší kamarádi si leccos nakecávají. Tak to mezi chlapama chodí.

„Pracuje teď na volný noze. Pořád vrtá do tý velký věci, co jsem ti o tom vyprávěl. Když narazila na cihlovou zeď, za kým si přišla pro informace? Za mojí maličkostí.“

„Informace o čem?“

Howie zamrkal. „O soukromé záležitosti v Bílém domě.“

„A ty jsi to pro ni zjistil?“

„Nemysli si, že to bylo snadný,“ řekl Howie a nadmul hruď.

„Nebylo. Musel jsem sám zapátrat, využít svoje nejtajnější zdroje, ale zjistil jsem ten bonbonek, co po něm Barrie jde.“

„To musela být blahem bez sebe.“

„Teprve bude.“

„Ještě jsi jí to neřekl?“ Muži zazářily oči a knír se mu nadzvedl, jak se usmál. Položil ruku Howiemu na rameno. „Jo, už je mi to jasný.

Necháváš si to pro sebe, dokud ti to nějak neoplatí, že jo?“

Howie se uchechtl. Měl svého kamaráda přesně tam, kde ho chtěl mít, aby si o něm myslel, že má na každém prstě deset ženských, že není nějaký hej nebo počkej, ale musí se s ním počítat. „Dneska večer se s ní uvidím. Za to, co jí povím, bude ochotná mi vyjít vstříc, že jo?“

Dnes večer řídila Barrie volvo ukradené z parkoviště zdravotnického areálu. Když dojeli k Howieho činžáku, zpomalila tak, že jeli krokem. „Kde mám zaparkovat?“ zeptala se Graye.

„Na konci bloku. Zastav a já vystoupím. Půjdu tam první.“

„Hlavním vchodem?“

„Ta komedie včera v noci ho vystrašila, takže bude bezpečnější moc to dnes večer nekomplikovat.“

„Co když se mu nepodařilo nic zjistit?“

„Poznám, jestli lže. Uvidíme se tam,“ řekl, vystoupil na chodník a přibouchl dveře.

„Nebuď na něho tvrdý,“ zavolala za ním, ale buď ji neslyšel, nebo ji záměrně ignoroval.

Kuráž Howiemu moc dlouho nevydržela. Krátce potom, co se se svým společníkem rozloučil a odešel z baru, znovu ho přepadl neklid.

Cestou domů se mu ruce tak potily, že sotva udržel volant.

Bondurant mu nakope zadek, jestli mu něco užitečného neoznámí.

A když si něco vymyslí a Bondurant na to přijde, což se mu nepochybně do několika málo hodin podaří, vrátí se a zabije ho. Ať tak nebo tak, je v háji. Pokud nepoprosí Barrii o milost. Včera večer byla pěkně drsná, ale nemyslel si, že by dokázala přihlížet a nechat Bonduranta, aby ho chladnokrevně zastřelil.

„Ne, půjde do druhé místnosti, aby neztratila chuť k jídlu,“

zamumlal, když zaparkoval na svém určeném místě vzadu za domem a pustil se po schodech nahoru. Roztřesenýma rukama odemkl dveře a otevřel je dokořán. Otálel na prahu a špicoval uši, jestli neuslyší i jen slabounký šramot. Nakonec vešel do obývacího pokoje a zavřel za sebou.

Byl si poměrně dost jist, že je v bytě sám a že tam nikdo od chvíle, kdy ráno odešel, nebyl. Přesto rychle prošel malými místnostmi, přecházel od lamp k vypínačům na zdi, až byt zalévalo jasné světlo.

Vyhlédl oknem své ložnice na požární schodiště, přesvědčený, že se jeho návštěvníci včera večer takhle dostali k němu do bytu a zase tak zmizeli. Na kovových schodech, klikatících se z boku budovy, nikdo nebyl.

Sel do kuchyně. Z nervového vypětí mu pivo v žaludku zkyslo. Říhl a otevřel ledničku, jestli tam nenajde něco, co by tu kyselost potlačilo.

„To je hnusný,“ zamumlal s ústy plnými studených špaget. Těžko říct, jak byly staré.

Nebyl děcko. Byl muž. Přesto se plížil po bytě vyděšený vlastním stínem. Od té doby, co dostala Barrie ten nesmyslný nápad týkající se první dámy, stál jeho život za starou belu. Měl potíže v práci, s Jenkinsem. A ve svém volnu taky. Jak člověk může pěstovat přátelství, když má strach z bývalého vojáka, že mu udělá z hlavy fašírku? Teď mu ty maléry vtrhly i domů.

Byl pořádně namíchnutý a nehodlal to už déle snášet!

Jen co Barrie dorazí, chystal se –

Ozvalo se zaklepání na dveře.

Podvědomě se mu stáhl žaludek.

Potom znovu přišla ke slovu jeho statečnost, bojovně vykročil ke dveřím a prudce je otevřel, připravený říct Barrii a Bondurantovi od plic, co si o nich myslí. Dostavil se ale jenom jeden host a ten se usmíval.

„Ahoj, Howie. Můžu dál?“

Barrie vystoupila z volva a svědomitě je uzamkla. Když svižně kráčela po chodníku, usmívala se té ironii, že chrání ukradené auto proti zlodějům. Přejela pohledem druhé poschodí rohového domu.

Rolety byly zatažené, ale ve všech oknech Howieho bytu se svítilo. To ji uklidnilo. Kdyby chtěl Gray provést něco opravdu ošklivého, pomyslela si, udělal by to potmě.

Prošla vestibulem a pustila se po schodišti. Páchlo to tam plesnivinou jak ve starém skladišti. Zaklepala na dveře Howieho bytu.

A čekala. Nikdo nepřišel otevřít. Přitiskla ucho na výplň a naslouchala, ale neslyšela z druhé strany žádný rozhovor. Otočila knoflíkem na dveřích. Nebylo zamčeno.

„Howie? Grayi?“

Vešla.

Světla zhasla.

Jasně osvětlené místnosti se ponořily do tmy. Situace volala po tom, aby zaječela, ale byla tak vyděšená, že nevydala hlásku. Cítila chvění podlahy, jak se k ní někdo rychle blížil přes obývací pokoj.

Bleskurychle se otočila a hmatala

po knoflíku na dveřích, ale dřív, než jím stačila otočit, dopadla na její ruku dlaň.

„Nedělej hluk.“

Rozpoznala Grayův hlas a málem se sesypala úlevou. Otočila se k němu. „Co se děje?“

„Padáme odtud. Hned.“

„Počkej,“ zarazila ho a bránila mu v tom, aby otevřel dveře. „Kde je Howie? Je tady?“

„Jo, je tady.“

„Kde? Co říkal?“

Neodpověděl. Neviděla na něho, ale vycítila, že stojí kamenně a dívá se na ni tím svým sveřepým pohledem. Cítila na zdviženém obličeji jeho dech. „Kde je Howie?“

„Psst.“

Zachvátila ji panika. Pronikavým hlasem se zeptala: „Co jsi mu udělal?“

„Buď zticha.“

Odstrčila ho a klopýtala přes obývací pokoj.

„Ne, Barrie!“

Pocítila na paži závan vzduchu, jak po ní hmátl, ale ve tmě ji minul.

V kuchyni bolestivě narazila stehnem o roh jídelního stolu. Našla vypínač, několikrát ho stiskla, ale nic se nedělo. Někdo vypnul hlavní pojistku.

Gray ji popadl za paži. „Pojď, Barrie! Hned!“

„Pusť mě!“ rozkřikla se a snažila se mu vykroutit.

Přeprat ho bylo beznadějné, zvláště ve tmě. Nedokázala se zorientovat, ale Howieho kuchyni znala přinejmenším stejně dobře jako Gray. Pamatovala si zhruba, kde co je, a jak spolu zápolili, sunula se k oknu. Když je měla na dosah, popadla spodek rolety a prudce zatáhla. Stará roleta vyletěla nahoru a natočila se na tyč a pleskala při tom jako spousty netopýřích křídel. Do kuchyně dopadlo světlo z pouličních lamp.

„Zatraceně!“ zavrčel Gray.

Mocně do něho strčila a odstrčila ho. „Howie?“ zavolala.

A pak ho uviděla ležet ve dveřích z kuchyně do jeho ložnice. Upíral na ni pohled. Ústa měl povolená a zející. A podobně zela i rána, která se mu táhla na krku od ucha k uchu. V bledém namodralém světle vypadala krev, která pod ním vytvářela kalužinu, černá.

Než stačila zaječet, přitiskl jí Gray ruku na ústa. Rty měl těsně u jejího ucha. Zašeptal jediné slovo: „Spence.“

KAPITOLA TŘICÁTÁ ČTVRTÁ

„Spencer Martin?“ Daily byl očividně zmatený. „Říkal jsi, že jsi ho zabil.“

„Ne, to ona říkala, že jsem ho zabil.“ Vrhl pohled na Barrii.

Seděla na kraji Dailyho pohovky, v rukou svírala hrnek vroucího čaje a bezmyšlenkovitě se kývala dopředu dozadu. V domě se nesvítilo. Podařilo se jim dostat se dovnitř, aniž by si jich někdo všiml.

Alespoň v to Gray doufal. Když byl Spence ve hře, bylo riziko najednou mnohem větší.

„Jenom jsem ho vyřadil z oběhu,“ vysvětlil. „Ale měl jsem ho zabít.“

Potom jim vylíčil, jak Spence poranil a umístil ho do sklepa na řepu pod stájí. „Chtěl jsem, aby přežil, ale ne, aby utekl. Myslel jsem, že sem zajedu a s Cletovou pomocí dostanu během několika dní Vanessu z Davidova dosahu. Počítal jsem nanejvýš s týdnem.“

Vrhl pohled na Barrii, která pořád ještě civěla nepřítomně před sebe. „Neklaplo to takhle. Měl jsem vědět, že se Spence dostane ven, i když ať se propadnu, jestli vím, jak se mu to podařilo. Pravděpodobně se ven prohrabal.“

„Jseš si tak jist, že to byl on, kdo Frippa zabil?“ chtěl vědět Daily.

„Jsem si naprosto jist. Znám jeho styl.“

„Kdyby se Howie někdy setkal se Spencerem Martinem, byl by se s tím vytahoval,“ řekla Barrie; promluvila poprvé po pěti minutách.

„Mohli se poprvé potkat pár vteřin předtím, než mu podřízl krk.“

Zavrtěla hlavou. „Policie říkala, že nic nenasvědčuje násilnému vloupání. Howie svého vraha znal a pozval ho do bytu.“

Daily se předklonil. „Co nám tím říkáš, Barrie?“

Gray promluvil místo ní. „Říká, že Howie čekal mě a že jsem ho zabil.“

Vteřinku po tom, co mu pohlédla do očí, odvrátila hlavu. Tak snadno ji ale nepustil. „Že si přesně tohle myslíš?“

„Nevím, co si mám myslet,“ rozkřikla se a odložila hrnek s čajem.

„Nedokážu přemýšlet.“ Zvedla se a začala si energicky třít paže.

„Nedokážu myslet na nic jiného než na to, jak hrůzně Howie zemřel.

Neměla jsem ho nijak zvlášť v lásce,“ řekla roztřeseným hlasem, „a nebudu předstírat, že jsem mu přirostla k srdci. Byl to odpudivý člověk, ale byla to lidská bytost a co se týká té naší věci, tak byl neškodný a nevinný. Zatáhla jsem ho do toho. Nechala jsem ho zabít.

Jeho smrt budu mít do konce života na svědomí.“

Posadila se a dala se do pláče.

Ani jeden z mužů neřekl slovo, dokud se po chvíli Daily nezeptal: „Co říkala policie?“

Gray nechtěl nic než z Howieho bytu vypadnout, protože se bál, že by se mohl Spence vrátit, aby je oddělal. Barrie trvala na tom, že udělá, co je správné, a zavolala policii. Mohl by ji býval jedině klepnout, aby upadla do bezvědomí, a odnést z bytu, jinak s ní musel zůstat, dokud je nevyslechli detektivové z oddělení vražd.

Přiznali vyšetřovatelům, že měli na večer s Howiem dohodnuto, že ho přijdou navštívit. Když dorazili, v bytě se nesvítilo, ale dveře nebyly zamčené. Našli ho mrtvého. Ničeho se nedotkli kromě kliky a některých vypínačů a okraje rolety. Gray nezapomněl otřít skříň s pojistkami, než dorazil první hlídkový vůz. Těžko by vysvětloval, proč chtěl z bytu vypadnout za tmy.

„Detektivové přišli s teorií, že Howieho přepadli přede dveřmi bytu a zatlačili ho dovnitř. Kapsy měl vybrané, a tak byla předpokládaným motivem loupež. Mohl to udělat osamělý lupič nebo nějaký gang.“

„Padá nějaké podezření na vás?“ chtěl vědět Daily.

„Mohlo padnout, až na to, že se našel v krvi otisk boty. Byla to pánská sportovní obuv, které se ve Státech denně prodají tisíce. Vrah si zřejmě svoji chybu uvědomil, protože tam byl jenom ten jediný otisk. Detektivové se domnívají, že si botu sundal, aby se za ním při odchodu z bytu netáhla krvavá stopa.

Odhaduju, že Spence ten otisk zanechal záměrně, aby policie došla přesně k tomu, k čemu došla. Že někdo náhodou zahlédl Howieho, když vešel do domu, následoval ho po schodech a oddělal ho pro pár mizerných dolarů. V téhle čtvrti se to děje několikrát za týden. Policie provede pár rutinních úkonů, sepíše zprávu, založí ji a vražda zůstane nevyřešena.“

„Jak to můžeš brát tak lhostejně?“

Znovu vyskočila a zle se na něho mračila, čímž mu hnula žlučí. „Co po mně chceš? Mám se vyzpovídat?“ osopil se na ni vztekle.

„Chci, abys mi vysvětlil, proč jsi šel do Howieho bytu jako první.“

„Chtěl jsem na něho zapůsobit.“

„To ses vyjádřil hodně mírně.“

„Neznamená to, že jsem ho zabil.“

„Proč jsi vypnul proud, když jsem přišla?“

„Chtěl jsem tě ušetřit toho pohledu.“

„Když jsem ho pak uviděla, proč jsi mě chtěl odtamtud rychle dostat?“

„Nebylo to tam bezpečné, pokud se Spence potloukal kolem.“

„Spence, Spence, který byl zázračně přiveden k životu.“ Zamávala pažemi. „Buď Bohu chvála.“

Gray pocítil, jak mu naběhly svaly na čelisti. „Cítila by ses líp, kdybych řekl: Tak jo. Přiznávám se. Podříznul jsem ho?“

„Jsi nechutný.“

„Proč ostatně tak vyvádíš? Měla bys skákat radostí. Překvapuje mě, že jsi nezavolala kameramana, hned jak jsi zavolala policii. Byla jsi první reportér na místě ohavné vraždy. To je přece podle tvého gusta, že jo? Tohle tě přece rozpálí, ne? To, a když skočíš do postele s každým chlapem, od kterého by ses mohla výměnou případně něco šťavnatého dozvědět.“

„To stačí, Bondurante,“ vložil se do toho Daily.

Gray si toho pokárání nevšímal. Byl soustředěný jenom na Barrii.

„Nemusím se obhajovat ani před tebou, ani před nikým jiným. Věř si, čemu chceš. Mně je to úplně fuk.“

Otočil se k ní zády, ale stačil udělat jen pár kroků, než se za ním vrhla, skoro tak, jako tehdy poprvé v to ráno u něho v domě. „Jestli je Spence naživu, proč by Howieho vyhledal a zabil ho?“

„To kdybych tak věděl.“ Setřásl její ruku. „Možná věděl, že nám Howie dává informace, které nechtěl, abychom se dozvěděli.“

„Jak by se o tom dozvěděl?“

Cynicky si odfrkl. „Budeš si muset odpustit představu, že tihle lidé hrají podle pravidel. Nehrají. Na ně neplatí žádná omezení. Ani morální, ani politická, ani emocionální. Vidí něco, co je zapotřebí udělat, a udělají to a je jim jedno, jak. Nemají svědomí. Dokud ti to nedojde, mají tě na háku, protože ty podle pravidel hraješ.“

Domluvil a pohlédl na Dailyho.

„Jestli chcete, abych teď odešel, půjdu.“

Daily se zvedl a pracně přitom oddechoval. „Pokaždé, když mě vy dva vytáhnete uprostřed noci z postele, máte nějaké špatné zprávy.“

Nic víc už neřekl a odšoural se k sobě do pokoje.

Gray na Barrii tvrdě, vyzývavě pohlédl, ale neřekla slovo, pouze se otočila a vyšla za Dailym na chodbu.

Gray v duchu spustil vodopád kleteb, stáhl si boty a hodil sebou na pohovku. Byla pro něho moc krátká, musel si položit nohy na opěrku.

Dokázal spát kdekoliv, za všech okolností. Vycvičil se, aby usnul, když si to poručí. Naučil se usnout okamžitě a spát hlubokým spánkem, zatímco jedna část jeho podvědomí zůstávala vzhůru a na pozoru před nebezpečím.

Dnes večer ho ale tahle dovednost zrazovala. Byl příliš rozzuřený, aby dokázal usnout. Rozzuřený a… dotčený? Bylo to to správné slovo? Kristepane! Položil si předloktí přes oči. Trápí se? Kvůli čemu?

Kvůli jejímu hloupému obvinění? Kvůli jejímu podezření, že je vrah?

Jaké idiotské, nezralé pocity ho to popadly?

Věř si, čemu chceš. Mně je to úplně fuk. Nebylo mu to fuk, to bylo na tom to nejhorší. Nevěděl přesně, co by chtěl, aby si o něm Barrie myslela, ale rozhodně nechtěl, aby ho považovala za chladnokrevného zabijáka. Nedovedl připadnout na jediný důvod, proč by mu mělo na jejím názoru záležet, ale záleželo mu na něm.

Je to chytrá holka. Příliš impulzivní, pro svoje vlastní dobro. Má štiplavý, sarkastický smysl pro humor, který využívá, aby zamaskovala strach a rozčarování. A není zbabělá a odvaha byl rys, který Gray obdivoval. Má pronikavý intelekt. Možná má příliš bujnou fantazii, aby jako žurnalistka dokázala být objektivní, ale tenhle tvůrčí talent její inteligenci ještě podtrhoval. Utrpěla nezdar a odmítnutí, a přesto v sobě dokázala najít soucit a do jisté míry se vcítit do situace a pocitů druhého člověka.

Také byla poctivá a jednala čestně. Bylo laciné obvinit ji z toho, že ho svedla, aby z toho něco měla. V Jackson Hole to tak nemyslel, a nemyslel to tak ani teď. Dokonce tomu ani nevěřil.

Pravděpodobně by nedokázala vysvětlit ty orgie za časného rána v jeho domě o nic víc, než by to dokázal vysvětlit on sám. Připsal to na vrub spontánnímu, zahlcujícímu, nevysvětlitelnému chtíči a u toho zůstal. Bylo bezpečnější takový intenzivní sexuální zážitek příliš nerozebírat. Nejlepší je svést to na živočišné lidské pudy a zapomenout na to. Nebo se o to aspoň pokusit.

Přese všechny své jedovaté poznámky poznal v tu minutu, kdy se jí toho rána dotkl, že to není žádná práskaná a vypočítavá ženská. Na to reagovala příliš přímočaře a nijak se nehlídala.

Nechtěl přemýšlet o jejích nevázaných reakcích. Ne dnes večer, kdy na ni měl pořádný vztek. Ale vzpomínky se vyplížily ze svých skrýší na pokraji jeho mysli a pokoušely ho. Jeho mysl, v níž měl jindy všechno řádně roztříděno, teď zaplavily právě tyto vzpomínky, vzpomínky na malé, ale plné prsy, na jakoby vždycky vzrušené bradavky, na její hlas šeptající ve tmě, hlas, který samotný ho dokázal vzrušit.

„Grayi?“

Spustil paži a jediným rychlým pohybem se vymrštil do sedu.

Neslyšel ji přicházet, a tak ho překvapilo, když ji uviděl stát na krok od pohovky. Odkašlal si. „Jo?“

„Spal jsi?“

„Už skoro jo,“ zalhal. –

„Vymyslela jsem, co bychom měli udělat dál.“

„Co?“ zeptal se a v duchu zadoufal: Rozdat si to, až by nám z toho šla hlava kolem?

Navrhla něco úplně jiného.

Barrie tu oblast znala. Bylo to dobře utajované washingtonské tajemství, protože v těchhle klikatých ulicích plných stromů nedaleko Embassy Row bydlela spousta prominentních lidí. Ty ulice byly co by kamenem dohodil od rušné Massachusetts Avenue, ale pokud by je člověk vysloveně nehledal, tak by je přehlédl. Na mnoha mapách by se nenašly.

Domy stály hodně daleko od ulice a skrývaly je vysoké živé ploty nebo cihlové zdi. Mnohé měly jako dodatečné bezpečnostní opatření elektronicky ovládané brány. Barrie byla vystrašená a nervózní, když Gray zastavil na příjezdové cestě domu, který byl na prodej.

„Mohli by nás zastřelit.“

„To by mohli.“

„Co myslíš, že udělá, až se jí budeme potloukat na zahradě za domem?“

„To nezjistíme, dokud to nezkusíme.“

Připadla na to Barrie. Včera večer se jí to jevilo jako dobrý nápad.

Teď už si tím nebyla tak jistá. „Že jsi říkal, že jste se už setkali?“

„Několikrát při různých oficiálních příležitostech. Ale nikdy jsme se nijak důvěrněji nebavili. Možná se na mě ani nebude pamatovat.“

„To pochybuju.“ Dlouhou chvíli na sebe napjatě hleděli, pak tiše dodala: „Vy děláte na lidi velký dojem, pane Bondurante.“

„Jo. Příkladně si vezměme dojem, který jsem udělal na tebe.“

Sklopila pohled na své sepjaté ruce. „Mrzí mě to. Ten včerejšek, chci říct. Nikdy jsem popravdě nevěřila, že bys dokázal…“ Skousla si spodní ret. „Byla jsem rozčilená. A vyděšená.“

„Zapomeň na to.“ Otevřel dvířka vozu.

„Prosím tě.“ Položila mu ruku na paži, aby ho zadržela. „Nechci, aby to mezi námi zůstalo jako nevyřešená věc.“

„Dobrá. Vyklop, co máš na srdci.“

„Přemýšlela jsem o tom celou noc a snažila jsem se na to podívat ze všech hledisek. Jestli Spence opravdu pláchl a vrátil se do Washingtonu, jestli nějak vystopoval Howieho a zjistil, že nám předává informace, a jestli se opravdu dostal do Howieho bytu pár minut před námi a zabil ho, proč nastražil stopu, která odvedla vyšetřování od nás?

Spence to mohl navléknout tak, aby to vypadalo, že jsme Howieho zabili my, řekněme ze msty, že mě nechal vyrazit. Kdybychom byli bezpečně za mřížemi a snažili se prokázat svoji nevinu, nepletli bychom se jemu a Merrittovi do cesty. Proč by nám záměrně pomáhal, aby nás nedostala místní policie?“

Gray o tom nemusel přemýšlet, odpověděl rovnou: „Protože pro nás chystá něco většího.“

„Jako třeba co?“

„To ještě nevím. To proto musíme postupovat velice opatrně.“ Vrhl pohled za neobydlené koloniální sídlo k lesu za ním. „Pojďme.“

I když byla ještě rozklepanější, než předtím, než si promluvili, vystoupila z vozu. Prozíravě s sebou vzala inzerát z novin na prodej nemovitosti. Inzerát by jim mohl poskytnout přijatelnou výmluvu, proč tam čenichají.

Následovala Graye, který vykročil podél vysokého železného plotu, který nemovitost ohraničoval. Zabralo jim pět minut, než došli k zadní hranici pozemku. „Támhle to je jejich,“ řekl a ukázal dopředu.

Na druhém konci zeleného pásu uviděla mezi dvěma pozemky střechu domu. „Veď mě.“

Listy stromů právě začínaly žloutnout a vytvářely barevný kontrast k stále zeleným jehličnanům. Spadané listí jim šustilo pod nohama, když se pustili lesíkem. V každou jinou dobu, za jiných okolností by to byla příjemná procházka.

Zaváhali, když došli k širokému, pečlivě udržovanému trávníku, který se táhl až za georgiánský dům z červených cihel. V zahradě kvetly pestré chryzantémy, keře byly tak dokonale opečované a upravené jako debutantka při svém prvním plese.

„Od té doby, co tě znám, Bondurante, jsem se seznámila se spoustou dvorků a zadních zahrad, ale tahle je ze všech zdaleka nejhezčí.“

Už se málem usmál, ale tak docela k tomu nedošlo, protože právě vyšla ze zadních dveří nějaká žena. Náruč měla plnou papírových rolí s gumičkou, zřejmě plakátů.

„To je ona,“ řekl Gray. Vyšel z úkrytu stromů a vykročil přes trávník. Barrie ho s úzkostí následovala.

Žena byla štíhlá a přitažlivá. Uložila plakáty na zadní sedadlo džípu cherokee a narovnala se. V tu chvíli je uviděla. Muselo se jí přiznat, že se neotočila a neutekla ani nedávala najevo jakékoliv obavy. Zůstala stát, kde byla.

Když přišli blíž, všimla si Barrie, že má ve výrazných tmavých očích znepokojení. Sklouzla pohledem z Barrie na Graye a zase zpátky. Než stačili ona nebo Gray začít vysvětlovat, proč přišli, Amanda Allanová řekla: „Bohu díky, že jste přišli.“

KAPITOLA TŘICÁTÁ PÁTÁ

Provedla Barrii a Graye velkou domáckou kuchyní a kolem elegantní jídelny do útulného obývacího pokoje. V krbu hořel mírný oheň. Vonělo to tam po jablkách a skořici. Všude po místnosti byly porůznu zarámované fotografie dvou malých chlapců, doktora George Allana a Amandy a dokládaly historii jejich rodiny a to, jak děti rostou. Měli to tam vkusně, krásně a pohodlně zařízené. Panovalo tam příjemné ovzduší.

Barrie záviděla Amandě ten krásný pokoj, děti a domov, který vytvořila. Tak záviděníhodné ale už nebylo napětí v Amandině obličeji a držení těla, jež věštily blížící se zkázu.

Včera v noci Barrii napadlo, že by paní Allanová možná byla ochotná promluvit si o manželově práci, zvláště pak, jestli mezi nimi panují neshody, jak říkal Howie. Moc nadějí do toho sice nevkládala, ale za pokus to stálo. Rozhodně nečekala, že bude na Amandě znát taková úleva, až ji a Graye uvidí. Ani by nečekala, že tahle žena, která zřejmě měla všechno, co si jen člověk může přát, bude vypadat tak nešťastně a stresované.

Když se posadili, obrátila se Amanda nejdříve na Graye.

„Jak se máte? Tolik se toho stalo, co jsme se viděli naposledy.“

Přikývl a představil jí Barrii. „Vím, kdo jste, slečno Travisová.“

„A já vím, kdo jste vy,“ řekla Barrie. „Alespoň teď to vím. To vy jste mi volala do WVUE a upozornila mě na to, co se děje v Highpointu.“ Ve chvíli, kdy na ně venku Amanda promluvila, poznala ten hlas jako hlas ženy, která ji anonymně upozornila.

„Omlouvám se, že jsem se chovala tak tajemně. Připadalo mi, že musím něco udělat, někomu to říct, ale nebyla jsem si jistá, jak to mám udělat. Vy jste mě napadla proto, že jste dělala ten rozhovor s Vanessou.“

„Věděla jste, že se něco mimořádného ve vašem domě u jezera děje?“

„Vycítila jsem, že něco není v pořádku, ale nevěděla jsem, co.

George…“ Vtáhla rty. Amanda nebyla typ ženy, která pláče před cizími lidmi. Pokračovala, až když se uklidnila. „George se mi už nesvěřuje. Jsem ale přesvědčená, že kdyby ta ošetřovatelka neutrpěla srdeční záchvat právě v té době, kdy se to stalo, byla by Vanessa už také mrtvá.“

„Bohužel máte asi pravdu,“ potvrdil Gray.

Pohlédla na Barrii se špatně skrývaným zoufalstvím. „Jakmile jste odešla z televizní stanice, nevěděla jsem, jak se s vámi spojit.“

„Proč jste se mnou chtěla mluvit?“

„Abych vám pověděla něco, co už zřejmě víte. David Merritt není takový člověk, jak se všem namluvilo. Je to hanebný darebák. Je potřeba ho zastavit.“ Upřela napjatě tmavé oči na Barrii. „Můžu se vás na něco zeptat?“ Barrie přikývla. „Vtrhla jste do márnice nemocnice v Shinlinu, protože jste si myslela, že tam pod tou plachtou leží Vanessino tělo, že je to tak?“

„Je to tak.“

„A byla jste rovněž přesvědčená, že její smrt přivodil můj manžel?“

Barrie na ni smutně pohlédla. „Bohužel. Přesně to jsem si myslela.

A stejně tak.Gray.“

Amanda sepjala ruce v klíně. „Je mi to jasné.“

„Vanessiny maniodepresivní stavy a léky, jichž je zapotřebí, aby se její výkyvy nálady udržely pod kontrolou, dávají lékaři velký prostor pro manévrování. Souhlasíte?“

„Ano,“ přitakala Amanda chraptivě. „Taky bych myslela.“

„Máme několik dobrých důvodů se domnívat, že Vanesse pořád ještě hrozí vážné nebezpečí,“ řekl Gray.

„Od George?“

„Od Davida.“

„Ale prostřednictvím George.“

Nemusel odpovídat. Výraz jeho obličeje to řekl za něho.

Barrie věděla, že neříkají Amandě nic, co by si už nedomyslela.

Přesto pro ni nebylo lehké nechat si takhle potvrdit svoje největší obavy. Ale zachovala důstojnost, za což ji Barrie musela obdivovat.

„Uvědomuju si, jak nesmírně těžké to pro vás musí být, paní Allanová,“ řekla. „S vaším manželem jsem se nikdy nesetkala, ale na základě toho, co o něm vím, nevěřím, že jednal záludně.“

„Já ho znám,“ řekl Gray. „A myslím si, že je Davidovou obětí stejně jako Vanessa.“

„Nepřišli jsme sem, abychom doktora Allana z něčeho obviňovali,“

řekla Barrie. „Jenom hledáme informace.“

„Nemusíte se přede mnou ospravedlňovat,“ řekla Amanda a hořce se zasmála. „Od té doby, co David nastoupil do funkce a ustanovil George oficiálním lékařem Bílého domu, prožívá manžel díky němu hotové peklo.“

„Na to má David nadání,“ podotkl Gray.

S Amandou si vyměnili pohled plný porozumění, z něhož na chvíli Barrii vyloučili. Nakonec Amanda odvrátila pohled a zaměřila se na nedávný rodinný portrét na konferenčním stolku. „George je polapený do něčeho hrozného. Ať je to cokoliv, nemá dost sil, aby se z toho dostal. Má to zničující dopad na náš osobní život. Nedobře to působí na děti. George musí zápasit sám se sebou. Mučí ho to. Rozpadá se mi před očima a já se mu nemůžu přiblížit ani prosbami ani vyhrožováním, že od něho odejdu. Ať už je to něco cokoliv, je to silnější než já.“ Pohlédla na Barrii. „Máte nějakou představu, co by to mohlo být?“

„David Merritt zabil Vanessino dítě. Nebyl to syndrom náhlého úmrtí.“

Amanda si přitiskla hubené bílé prsty na rty, aby se jí netřásly.

„Váš manžel se dostal do pasti a dělá něco, co je proti jeho přirozenosti lékaře a jeho osobní morálce,“ řekla Barrie tiše. „To proto tak trpí.“

Nedokázala se přimět k tomu, aby řekla, že doktor Allan kryl kvůli prezidentovi vraždu a nyní mu pomáhá vyřadit jediného svědka toho zločinu.

Amanda ovšem byla inteligentní žena. Nemuseli jí to říkat nahlas.

Konečně ruku spustila. Rty měla bledé, ale už se jí netřásly.

„Nenávidím toho člověka za to, co mému manželovi udělal. I když má v plánu zatáhnout George do zločinu, udělám, co bude v mých silách, abych pomohla ukázat, co za člověka je David Merritt. Raději budu mít George živého a ve vězení, kde si bude odpykávat trest, než mrtvého. Jestli pro něho tahle hrůza brzy neskončí, tak ho to tak nebo onak zabije.“

„S Barrií jsme doufali, že nám pomůžete,“ řekl Gray.

Amanda se k němu obrátila. „Otevřeně řečeno, myslíte si, že David pověřil George, aby Vanessu zlikvidoval?“

„Ano, to si myslíme.“

„A co její otec? Clete Armbruster by zabil každého, včetně svého zetě, kdyby jí zkřivil vlas na hlavě. Požádali jste ho o pomoc?“

„Zkoušeli jsme to,“ odpověděla jí Barrie. „Ale od toho debaklu ve Shinlinu s námi nechce vůbec mluvit.“

„Může existovat ještě jiný důvod, proč se vám vyhýbá. Senátor není úplně bez viny. Hraje vysokou politiku. George se v narážkách zmínil o nějakých jeho švindlech.“

„Mám přesně stejnou teorii,“ prohlásil Gray. „Kdyby Clete začal házet obvinění na Bílý dům, dost by riskoval, že se to obrátí proti němu. Davidova politika je mít něco na lidi, kteří ho obklopují. Nikdo není ušetřen. Dokonce ani tchán, který ho nechal zvolit.“

„Nic takového mě k Davidovi Merrittovi neváže. Co ode mě potřebujete?“

„Název zařízení, kde George Vanessu drží.“

„To nevím. Neřekl mi to. Ale předpokládám, že to bude Tábor House.“

Barrie vrhla pohled na Graye. Tvářil se stejně nechápavě jako ona.

„Soukromá nemocnice, detox,“ dodala Amanda.

„Nikdy jsem o tom neslyšel.“

„To jste ani neměl,“ objasnila Amanda. „Tábor House je velice utajované zařízení. Je k dispozici vysoce postaveným vládním úředníkům a členům jejich nejbližší rodiny. Mezi vysoce postaveným washingtonským personálem je závislost na alkoholu a lécích mnohem častější, než by koho napadlo. Ta nemocnice byla zřízena tak před dvaceti lety, aby vláda neztratila tvář, když někdo mocný potřeboval odvykací kúru.“

„Kde to je?“

„Ve Virginii. Vozem tak hodinu a půl.“

„To vysvětluje Georgovy každodenní cesty vrtulníkem z Bílého domu,“ řekl Gray. „Můžete nám říct, kde ta nemocnice leží?“

Svraštila čelo. „Nikdy jsem tam nebyla. Návštěvy nejsou povoleny.

Ale vím, jak se jmenuje nejbližší město.“

Následovali ji do kuchyně, kde se posadila za vestavěný stůl a napsala jim na kus papíru to, co věděla. Najít přesné umístění Tábor Housu už zůstane na nich. Gray si to přečetl a strčil papír do kapsy.

„To je víc, než máme my,“ řekl. „Děkuju, Amando.“

„Grayi,“ položila mu ruku na paži. „Důvěřuju vám, že budete opatrný. Pokud jde o George, chci říct. Dělám to proto, abych mu zachránila život. Nám abych zachránila život. Ale tím, že vám pomáhám, si připadám, jako že ho zrazuju.“

„Velice vám rozumím. Zažíval jsem podobné protichůdné pocity.

Nezapomeňte, svého času jsem sloužil pod Davidem jako jeho poradce a přítel.“ Odmlčel se. „Neudělám nic, co by Georgovi fyzicky ublížilo. Máte moje slovo,“ ujistil ji.

Stiskla mu paži, pak ruku spustila. „Je to pro vás nesmírně nebezpečné. Divím se, že jste riskovali a přišli sem.“

Barrie jí pověděla o tom, jak je od toho incidentu v Shinlinu sledují.

„Sledovali nás, když jsme opustili dům mého přítele. Grayovi se podařilo je cestou setřást. Ale musím vás upozornit, že někoho jiného, s nímž jsme mluvili, včera večer zavraždili.“

„Ach bože!“

„Co kdybyste s dětmi na nějakou dobu odjela? Dokud se tohle všechno nevyjasní,“ navrhl Gray.

Popřemýšlela o tom, ale jenom krátce. „Kdybych vzala děti ze školy a utekla, vypadali bychom všichni o to podezřeleji. Kromě toho George neopustím.“

Barriin obdiv k této ženě ještě stoupl.

„Budeme se všemožně snažit vás chránit, ale nikomu nevěřte,“

varoval ji Gray. „Ani nikomu, komu byste normálně důvěřovala. Jako třeba Spenceru Martinovi.“

Amanda naklonila hlavu ke straně. „Vy jste… vy jste se ale o tu zmiji postaral, ne? Domnívala jsem se…“

„Co tím myslíte?“

Amanda ukázala na malou televizi vestavěnou do kuchyňských skříněk. „Bylo to v televizi. V přehledu zpráv.“

„Co bylo ve zprávách?“ zeptala se Barrie.

„Gray.“ Gray Bondurant byl ve zprávách!

KAPITOLA TŘICÁTÁ ŠESTÁ

FBI hledá Graye Bonduranta, hrdinu záchranné mise, aby jej vyslechla v souvislosti se zmizením prezidentova poradce Spencera Martina.

David Merritt to uslyšel ve stejnou dobu jako zbytek země.

Se Spencem měl právě tajnou poradu v soukromých prezidentských komnatách. V Bílém domě věděla jen hrstka lidí, že tam je.

Nastěhoval se do zvláštního pokoje v druhém poschodí. Tady mohli volně mluvit. Pokoj byl zvukotěsný a nebylo možné tam instalovat odposlech.

„Ten chlap byl imbecil,“ řekl Spence o Howie Frippovi. „Byl opravdu rád, že mě vidí. Pozval mě dál. Dokonce se ani nepozastavil nad tím, že jsem věděl, kde bydlí.“

„Jseš si jistý, že neměl čas kontaktovat Travisovou a Graye mezi tím, co odešel z baru, a než ses u něho ukázal?“

„Nespustil jsem ho po celou dobu z dohledu.“ Spence si lokl pepsi.

„Ale bylo by to jedno, i kdyby je kontaktoval. Nevěděl nic. Jenom se vytahoval, že něco ví, aby na mě udělal dojem. Nemohl –“

„Co tohle sakra znamená?“

Otočil se, aby se podíval, co upoutalo Davidovu pozornost. Spence poplašilo, když uviděl na televizní obrazovce svůj obličej, stejně jako to poplašilo prezidenta. Byla to jeho stará fotografie, pravděpodobně jediná, která byla v jeho složce. Nicméně tam byl k poznání. Uchopil ovladač a zapnul zvuk.

„… bylo oznámeno, že se pohřešuje.“

David a Spence na sebe naprosto nechápavě pohlédli, což se ještě prohloubilo, když hlasatel pokračoval: „Předpokládá se, že Gray Bondurant, jenž vešel ve všeobecnou známost svojí odvážnou záchrannou misí, je poslední osobou, jež Spencera Martina viděla.

Nedávno totiž hostil prezidentova poradce na svém ranči ve Wyomingu. Rozběhlo se rozsáhlé pátrání za účelem pana Martina najít.“

„Jéžiš!“ Spence vyletěl ze židle. „Kdo je za tohle zodpovědný?“

„Nevím. Ale zjistím to.“ Sáhl po telefonu a požádal, aby ho spojili s generálním prokurátorem.

„Použij hlasitý telefon,“ řekl Spence.

Generální prokurátor William Yancey byl mimo, takže se hněv v prezidentském stylu snesl na hlavu jednoho jeho podřízeného. „Co se doprčic děje? Kde je pan Yancey? Chci s ním okamžitě mluvit.“

„Pan a paní Yanceyovi jsou na obědě, pane prezidente.“

„No tak ho najděte! Hned! Mezitím chci vědět, kdo dal souhlas k vyšetřování zmizení Spencera Martina.“

„Sám pan Yancey, pane. Jak jsem vyrozuměl, dostal k tomu podnět.“

„Podnět? Dostal k tomu podnět? A jenom na takovém základě je oprávněn vyhlásit rozsáhlé pátrání?“

„Ten podnět přišel z velice spolehlivého zdroje, pane prezidente.“

„Od koho?“

„Od senátora Armbrustera.“

David vrhl pohled na Spence, který spustil vodopád ošklivých, ale tichých nadávek. David se spustil na židli, masíroval si spánky a přinutil se promluvit s neochvějným klidem. „Aha, senátor Armbruster to pravděpodobně jenom zapomněl se mnou předem projednat.“

„Pan senátor říkal, že se pan Martin pohřešuje už téměř čtrnáct dní.“

Po rozpačité odmlce dodal: „Pan Yancey usoudil, že senátor Armbruster jedná vaším jménem.“

„Ovšemže ano,“ řekl David, jako by se nechumelilo. „Rovněž mě začíná nepřítomnost pana Martina čím dál víc znepokojovat. Jenom nechápu, proč pan Yancey hledá pana Bonduranta.“

„Nedávno, pane, řekl pan Bondurant senátorovi Armbrusterovi, že byl pan Martin u něho ve Wyomingu. Pokud se ví, tak je to poslední údaj ohledně pobytu pana Martina.“

„Byl už pan Bondurant zadržen?“

„Ještě ne, pane.“

„Průběžně mě informujte.“

„Ovšem, pane prezidente.“

„A rovněž vyhledejte pana Yanceye. Chci s ním okamžitě mluvit.“

„Zajisté, pane. Ihned mu předám vzkaz.“

David zavěsil. „Tak jak, chceš se najednou objevit a celý ten nesmysl zarazit?“

Spence chvíli přecházel sem a tam. „Ne. Můžu líp operovat, když jsem neviditelný. Ale nařídím svým lidem, aby se koukali na druhou stranu, jestli zahlédnou Graye. Rozhodně nechceme, aby ho FBI nebo Yancey vyslýchali.“

„Yancey,“ opakoval David s vrcholným odporem.

William Yancey se jevil jako dělaný na místo generálního prokurátora v Merrittově vládě. Byl o deset let mladší než David, tedy stejně starý a průbojný jako Robert Kennedy, když ho jeho bratr na toto místo ustanovil. Podobně jako Kennedy se vyznamenal jako žalobce ve věcech trestních, a to jak ve státní, tak ve federální jurisdikci. Byl charismatický, přitažlivý a výmluvný. Tak ho David požádal, aby to místo vzal, a od té doby toho litoval. Yancey byl příliš bystrý, příliš pracovitý, příliš čestný. Yancey a Bondurant, to by znamenalo nebezpečné spojení podobných povah.

„Jakmile Gray tohle uvidí, co mu zabrání v tom, aby nenakráčel do Yanceyho kanceláře a nevyklopil, že jsi uložený v jeho sklepě?“

„To neudělá.“

„Proč ne?“

„Zaprvé proto, že by ho to na nějakou dobu vyřadilo z oběhu.

Nějakou chvíli by zabralo, než by to vysvětlil, to by ho stálo čas, který Gray nechce promarnit. Zadruhé, když uviděl tělo Howieho Frippa, posloužilo to jako vizitka. Gray ví, že už v tom sklepě nejsem.“

David svraštil čelo. „Načasování je dost kritické; že jo?“

„Velice.“

„Tohle nemůžeme potřebovat, krucinál,“ řekl vztekle. „Co tím sakra Clete sledoval?“

Spence ukázal na telefon. „Navrhuju, aby ses ho zeptal.“

„Opravdu nechápu, proč jsi tak rozčilený, Davide,“ řekl Clete a odklepl popel z doutníku do porcelánového popelníku s prezidentským znakem.

Na prezidentovu výzvu, aby za ním přišel, zareagoval senátor okamžitě. Bylo mu naprosto jasné, že na něho rozzuřený David Merritt čeká, a přistupoval k setkání s radostnou myslí. Vždycky se dostal do dobré nálady, když se mu podařil prohnaný podraz.

David byl podělaný strachy kvůli té záležitosti mezi Spencem a Bondurantem, přesně jak Clete věděl, že bude. David si rozhodně nepřál, aby Bondurant do záznamu uvedl, že Spence vyslali, aby ho zavraždil. Samozřejmě že by jakékoliv takové tvrzení popřel a osočil by Bonduranta, že je zrádce a vrah.

Ale škodu by to nadělalo a nedala by se napravit. Do mysli veřejnosti by už byla zaseta semínka pochybností. Což je pro každého, kdo je u moci, rok před volbami nepříjemná věc. Pro opoziční stranu by to byl velký den, až by před vnímavou veřejností zdůrazňovala, jakými pochybnými existencemi se prezident obklopil.

Tím, že zradil Graye Bonduranta, si Clete udělal nepřítele, ale tenhle člověk je postradatelný. Barrie Travisová je postradatelná se vší určitostí. Po té scéně v nemocniční márnici rozdrtil její důvěryhodnost napadrť.

Přestože Davida Merritta nachytali při činu, Clete nepochyboval, že jejich úsilí zmaří. Nemohl potřebovat, aby ty dvě neřízené střely volně pobíhaly, dělaly potíže a ohrožovaly jeho vlastní plány na zničení Davida.

Existovala rovněž mizivá šance, že při svém neohrabaném přístupu k věci zakopnou o případ Becky Sturgisové. To by prezidenta bezpochyby zničilo. Ale rovněž by to zničilo Cleta Armbrustera. V

žebříčku jeho priorit byl pud sebezáchovy hned na druhém místě za mocí.

Takže aby Bonduranta a tu reportérku zaměstnal, informoval generálního prokurátora Yanceyho o skutečnosti, že ten bývalý voják byl poslední osobou, která viděla Spencera Martina naživu. Když je takhle Clete vyřadil ze hry, měl před sebou jasný cíl. Dostat Vanessu živou a zdravou z Davidova dosahu, a to nastálo, a pak ho zničit.

Mezitím byl David uprostřed nepříčetné tirády. „Aniž bys to se mnou předem projednal –“

„Několik dní jsem se snažil s tebou o tom promluvit,“ přetrhl mu řeč Clete. „Nebral jsi mi telefon. Včera jsi byl v Georgii. Dnes odpoledne jsi měl schůzi –“

„Vím, jaký jsem měl program, Clete. Mohl jsi počkat, až budu mít volno, než jsi Yanceymu zavolal.“

„Naopak, Davide. Připadalo mi, že už to déle nemůže počkat. Lidé se na Spence vyptávají.“

„Jací lidé?“

„Tví vlastní zaměstnanci. Lidé, kteří si všimli, že se tady nevyskytuje. Byl jsi zaměstnaný jinými záležitostmi, takže přišli za mnou.“

„Proč za tebou?“

„Protože ty a já jsme si tak blízcí.“ Byla to od Cleta hozená rukavice a na Davidovi bylo, aby ji zvedl. „Všichni předpokládají, že se mi svěřuješ se svými myšlenkami a starostmi. Pokud bys s někým o Spencově nevysvětlitelné nepřítomnosti hovořil, tak bych to byl já.“

Spokojeně potáhl z doutníku.

„Gray ti říkal, že za ním Spence byl?“

„Správně. Ten večer, kdy jsem se s ním a tou Travisovou setkal ve Shinlinu.“

„Tolik se toho ten večer semlelo, jak to, že vůbec padlo Spencovo jméno?“

Clete svraštil čelo, jako by se snažil vzpomenout si. „Přesně už nevím. Co si vzpomínám, tak na něho přišla řeč jen tak mimochodem.

Pravděpodobně bych to pustil z hlavy, kdyby se Spence objevil. Ale neobjevil se a nevypadá to, že se objeví. Trochu jsem vyzvídal.

Hromadí se mu pošta. Nikdo ho v domě, kde bydlí, neviděl několik týdnů. Neodpovídá na telefony. Vypadá to, že odjel do Wyomingu a spolkly ho hory. Vypadá to, že Bondurant byl poslední, kdo ho viděl.“

David se zasmál. „Tahle řeč má podivné podtóny, Clete.

Naznačuješ, že Gray Spence zabil?“

„Máš jiné vysvětlení?“

„To je směšné.“

„Vážně?“

„Ano,“ odsekl David popudlivě.

„Yancey si to zřejmě nemyslí.“

„Yancey. Měl jsem k jeho jmenování výhrady. Teď si přeju, abych na ně býval dbal.“

Clete se uchechtl. „Protože se tolik podobá Bondurantovi. Věčně na tebe kvůli něčemu dotírá. Nepodlézá jako ostatní. V každém případě hovořil s někým na kriminálním oddělení FBI, kdo usoudil, že namístě je menší pohovor s panem Bondurantem.“

Clete si vrazil doutník do koutku úst, přistoupil ke skříňce s likéry a nalil si čistou skotskou. Podržel broušenou sklenici u lampy a studoval hru světla na broušených ploškách. „Říkám si, kolik jim toho asi Bondurant řekne o Spencově návštěvě ve Wyomingu, až ho budou vyslýchat.“

Otočil se a jízlivě pohlédl na svého zetě. Oba se na sebe dlouze zadívali. David se usmál jako první, vyjádřil tím respekt ke svému prohnanému učiteli. „Takže to víš. Gray ti to řekl.“

„Že jsi poslal Spence, aby ho zabil? Ano, to vím. Člověka to nutí přemýšlet o tom, co ještě ví nebo si myslí, že ví, co bys raději udržel v tajnosti.“

David se posadil na pohovku a položil si kotník na koleno druhé nohy. Cleta Davidova zdánlivá bezstarostnost neošálila. Nebyl zdaleka tak uvolněný, jak si přál, aby to vypadalo.

„Co chceš, Clete? Znám tě příliš dobře. Nezorganizoval jsi tenhle nesmysl s vyšetřováním FBI jen tak z rozmaru. A rozhodně ne proto, že bys měl o Spence starost. Proč potom? Co chceš?“

„Svoji dceru.“

„Moji manželku, chceš říct.“

„Ničíš Vanesse život. To nepřipustím.“

„Pokud jde o Vanessu, moje přání jakožto manžela mají přednost před tvými, Clete. Dovol, abych tě ujistil, že je ve výtečných rukou.“

„Kde? Znovu v Allanově domě u jezera?“

„Její stav se příliš zhoršil, aby ji bylo možné léčit tam. Jednou ráno se sesypala. George neměl na vybranou. Musel ji nechat převézt do sanatoria.“

„Do kterého?“

„Do Tábor Housu.“

„Té detoxikační léčebny?“

„Věděl, že tam bude mít Vanessa zajištěno soukromí.“ David se zvedl, přistoupil k psacímu stolu a vyndal z prostřední zásuvky kus papíru. „Tady je číslo. Zavolej tam, jestli mi nevěříš.“

Clete mu vytrhl papír z ruky a požádal spojovatelku Bílého domu, aby ho s tím číslem spojila. Mezitím co čekal, obrátil do sebe skotskou.

Konečně se ozval medový hlas: „Tábor House.“

„Tady senátor Clete Armbruster. Spojte mě s kýmkoliv, kdo má službu.“

„Chviličku, prosím.“

Do ucha mu ševelila něžná hudba, zatímco čekal na spojení. Vrtalo mu hlavou, jestli je tohle opravdu telefonní číslo do toho exkluzivního sanatoria na léčbu závislostí, nebo jestli ho David nějak balamutí.

„Clete? Čekal jsem, že se mi ozvete. Pan prezident mi říkal, že budete volat.“

Rozpoznal ten hlas. Doktor Dexter Leopold, někdejší primář, nyní ředitel Tábor Housu.

„Zdravím, Dexi. Jak se vede mojí dceři?“

„Budu k vám upřímný, Clete. Byla ve špatném stavu, když ji k nám doktor Allan přivezl. Léky nezabíraly, protože dost pila. Ale už jsme ji stabilizovali a hodně se zlepšila.“

„Poskytněte jí nejlepší možnou léčbu, Dexi.“

„To je samozřejmé.“

„Chci, aby se jí věnovali ještě jiní lékaři, nejenom Allan.“

Na druhém konci linky nastala krátká odmlka. „To bude nevhodné, Clete.“

„Je mi jedno, jak nevhodné to bude.“

„Doktor Allan je její osobní lékař. Dokud ho sama paní Merrittová nebo prezident Merritt, pokud ona nebude schopná činit rozhodnutí, nevymění za někoho jiného, musím ho uznávat jako lékaře, který ji má na starosti.“

Dex Leopold měl pověst poctivého člověka, ale David se mu nějak mohl dostat na kobylku. Pokud by George Allan pomalu Vanessu zabíjel, díval by se doktor Leopold jinam? „Kde přesně leží Tábor House?“ chtěl vědět Clete. „Zítra bych ji přijel navštívit.“

„Bohužel to nemohu dovolit, Clete,“ řekl lékař jemně. „Víte, jaký tady panuje řád. Nesmí sem nikdo kromě pacientů a zaměstnanců. Je to jediný způsob, jak můžeme chránit soukromí našich pacientů a udržet pověst nemocnice. Návštěva příbuzných může způsobit problémy, zvláště když je pacient léčebně v pořádku a pracujeme na psychologické fázi rekonvalescence.“

„Ale jistě by, Dexi –“

„Lituju, Clete, žádné výjimky. Ani prezidentovi nebylo povoleno, aby paní Merrittovou navštívil, ačkoliv o to žádá pokaždé, když volá.

Když jsem odmítl jeho, musím říct ne i vám. Ujišťuji vás, že takhle je to pro paní Merrittovou nejlepší.“

Clete vrhl pohled na Davida, který ho nevzrušeně pozoroval.

„No dobrá,“ uznal Clete. „Chci, aby byla Vanessa zase v pořádku.

Od té doby, co jí umřelo dítě, to nemá lehké.“

„V tom smyslu mě prezident Merritt informoval. Lituje, že se nezačala léčit hned, jak dítě zemřelo. Kdyby tehdy měla odbornou pomoc, nemuselo k této krizi dojít. Ale nedělejte si starosti. Vrátíme vám ji v dobrém stavu.“

„To uděláte, pokud víte, co vám svědčí,“ řekl Clete a zavěsil.

„Spokojený?“ zeptal se David.

„Ani zdaleka ne.“ Clete vykročil ke dveřím Oválné pracovny. „Buď velice opatrný, Davide. Je mi jedno, kolik lidí jsi postavil do latě, aby kvůli tobě lhali a dělali za tebe špinavou práci. Chci svoji dceru zpátky, jinak uvidíš! Před pár týdny jsem ti připomněl, že jsem tě dosadil tam, kde jsi, a můžu tě zase sesadit.“ Luskl prsty prezidentovi těsně přes nosem. „Takhle jednoduše.“

KAPITOLA TŘICÁTÁ SEDMÁ

Dlouho před svítáním sešel Clete do přízemí, aby si nalil kávu.

Každý večer, než šel spát, nastavil časový spínač na kávovaru.

Ten první kouřící šálek mu vždycky přivolal milované vzpomínky na jeho chlapectví, na doby, kdy slovo politika neuměl pořádně ani vyslovit a ani nevěděl, co to znamená, na doby dávno předtím, než zjistil, že někteří lidé staví ctižádost a chamtivost nad čest, dávno předtím, než se takovým člověkem stal sám.

Jeho otec byl vysoký, silný, mlčenlivý muž, pro něhož by bylo nepředstavitelné, že by se měl dopustit nějakého zločinu, jen aby jím zakryl zločin další. Měl jenom tři třídy základní školy, ale znal všechna souhvězdí a uměl víc než jenom do pěti počítat. Nenechal se snadno rozčílit, ale ihned se ve sporu postavil na stranu toho slabšího.

Sloužil pod generálem Pattonem v Německu. Tam ho také zabili a pohřbili. Ale před válkou žil v jižním Texasu a pracoval jako honák na dobytčím ranči. Za jarního shánění dobytka někdy dovolil mladému Cletovi, aby s ním a ostatními kovboji jel.

Nejnebezpečnějšími tvory tam nebyli muži, před nimiž si člověk musel chránit záda, ale chřestýši, splašení koně a střečkující dlouhorohý dobytek. Dny v sedle byly dlouhé, tvrdé a prašné. Noci byly plné hvězd. Každý den za svítání, než začal pracovní den, se kovbojové shromáždili kolem ohně a pili hrnky vroucí, silné kávy.

Po válce se se svojí ovdovělou matkou přestěhoval do Mississippi k jejím příbuzným. Zbytek svého mládí prožil Clete daleko od dobytkářského ranče a většinu dospělého života pak ve Washingtonu, ale o šedesát let později si pořád ještě dokázal vybavit směsici vůní pečeného vepřového, hnoje, kůže a otcových cigaret, které si ručně sám balil, když si přidřepl k ohni, aby se nasnídal. Žádná káva na světě nechutnala tak hrozně jako ta táborová. Žádná od té doby nechutnala lépe.

Clete ta rána miloval. Také svého otce miloval. Pamatoval se, jak byl rád, když mohl vedle něho jet, a jak s jeho otcem ostatní muži, ať byli sebeneurvalejší, jednali se zaslouženým respektem. Jak býval Clete jako chlapec hrdý, že je jeho syn.

Dnešního rána, stejně jako všechna ostatní, se Clete vyhýbal úvahám, jestli by jeho otec byl hrdý na svého syna jako na dospělého muže.

Rozsvítil v kuchyni.

Za stolem seděl Gray Bondurant. Bez dovolení si nalil šálek kávy.

„Dobrýtro, Clete.“

Hlas měl vyrovnaný. Seděl nahrbeně, což sotva naznačovalo nějakou útočnost, ale Clete věděl, že pro Graye Bonduranta zrada znamená ten nejhorší zločin. A Bondurant byl nebezpečný muž.

Cletovi šlehlo hlavou, jestli jeho vzpomínky na otce, táborové ohně a shánění stád mu nezvěstovaly bezprostřední smrt z rukou člověka, jemuž zle ublížil. Styděl se za strach, který jím projel.

Samozřejmě na sobě nenechal nic z té úzkosti znát, nalil si trochu kávy a připojil se ke svému nezvanému hostu u kuchyňského stolu.

Bylo by to plýtvání dechem, ptát se Bonduranta, jak se dostal do domu. Důmyslné poplašné zařízení bylo zapojené, to ovšem nemohlo elitního vojáka, který pronikl za zdi vězení na Středním východě, zastavit.

Neuhnul před Bondurantovým mrazivým, nesmiřitelným, upřeným pohledem a posilnil se douškem silné kávy. „Počítám, že nebude stačit, když řeknu, že mě to mrzí.“

„To sotva. Odvolej psy, Clete.“

„Nemůžu. Už to zašlo příliš daleko. V tuhle chvíli to nedokážu ovlivnit.“

„Nesmysl. Ty jsi to spustil, ty to můžeš zarazit. Nebo jsou všechny ty tvoje vychloubačné řeči o tom, jakou máš moc, jenom mlácení prázdné slámy?“

Bondurant byl důstojný protivník. Nějakými řečmi se nenechá odbýt. Clete se rozhodl přejít k věci. „Co chceš?“

„Chci najít Vanessu a vrátit ti ji. Ale nemůžu potřebovat, aby mi přitom FBI dýchala na krk.“

„Vanesse už nebezpečí nehrozí.“

„Ty tomu věříš?“

„Je v Tábor Housu.“

„Já vím, kde je.“

Cletovi vrtalo hlavou, kde k té informaci přišel, ale věděl, že nemá smysl se ptát. „Včera večer jsem mluvil s Dexem Leopoldem. Teď to tam šéfuje. Dal jsem mu jasně na srozuměnou, aby mi ji hleděl v pořádku vrátit.“

Bondurant pohrdavě popotáhl. „Věřil jsi něčemu z toho, co jsme ti s Barrií řekli o Vanessině těhotenství a o tom, že dítě zemřelo na takzvaný syndrom náhlého úmrtí?“

Protože byl Clete takový politik, jaký byl, zachoval mlčení.

„Pokud si myslíš, že je na tom, co jsme ti řekli, něco pravdy, jsi přesvědčený, že to teď David nechá plavat? Znáš ho líp, než kdo jiný, Clete, tak co si myslíš? Jestli opravdu Vanessino dítě udusil, myslíš, že je jiskřička naděje, že ji nechá žít, aby o tom vykládala?“

V duchu si to Clete přebíral, přestože odpověď byla děsivě jednoduchá. „Co chceš?“ zopakoval příkře.

„Volnost, abych se mohl pohybovat bez obav, že mě zatknou. Je mi jedno, jak to uděláš, ale zbav mě FBI.“

„Jak navrhuješ, abych –“

„Tyhle kecy na mě nezkoušej. Ty na něco připadneš a budeš přesvědčivý. Řekneš jim, že ti špatně rozuměli, což je neomluvitelné, špatně tě citovali, uvedli v omyl. Něco si vymysli, ale ať je to věrohodné. Sundej mi je ze zad. Na oplátku dostaneš Vanessu zpátky.“

„Dostanu ji zpátky tak jako tak.“

„Otázka zní, jestli ji dostaneš nazpátek živou.“

„Tak daleko by si David nedovolil zajít. To jsme si spolu taky vyjasnili.“

„Což je o to větší důvod, abychom jednali rychle.“

„Budu jednat, jak já budu chtít. Díky.“

„No dobře, ať je po tvém. Ale je tady ještě jedno, co bys měl vědět.

Spence záhadně nezmizel. Je živ a zdráv ve Washingtonu.“

„Co to povídáš! Myslel jsem, že jsi ho zabil!“

„No, nezabil, i když toho možná budu ještě litovat. Vrátil se. Viděl jsem jeho ruční práci. Myslíš, že on a David dovolí mládencům z FBI, aby mě vyslýchali? Nikdy! To se mě dřív pokusí zabít.“

„Takže tady teď vyjednáváš o vlastní kůži, ne o Vanessinu.“

Ten šleh způsobil, že se Grayovi mihl v očích hněv, ale zachoval klid. „Spence nezůstane neviditelný navždy. Objeví se. Až to nastane, zveřejní to a pořádně se na tvůj účet nasmějou. Budeš vypadat jako směšný, starý blázen, že jsi vyvolal falešný poplach. Yancey a FBI si tě podají, že ses do toho pletl a do té frašky je zatáhl.

Kdo ti potom uvěří, až ze všeho neštěstí, které Vanessu potká, budeš vinit Davida? Nikdo. Odepíšou tě jako senilního pomatence. David vyhraje na celé čáře.“

„Lžeš!“ Bondurantovi ani nestálo za to, aby to obvinění popřel, jenom na Cleta upřeně hleděl těma studenýma modrýma očima.

„Včera večer jsem Davidovi řekl, proč jsem zavolal Yanceymu a uvedl vyšetřování do chodu. Pokud je Spence pořád naživu, byl by mi to řekl.“

„Vážně? Nebo na tebe šije boudu.“ Bondurant se znovu mírně předklonil. „Jsem si jist, Clete, že při své vychytralosti jsi vymyslel rozkošný plán, jak Davida zničit, za to, že ti zabil vnuka, ale tvůj postup bude vyžadovat čas a čas je to, co nemáme.“

Mluvil rozumně a logicky, ale Clete nebyl připravený to uznat. „Co když neudělám to, co po mně chceš?“

„Hodně štěstí! Potom zůstaneš sám.“

„Dělám věci sám už pěkně dlouhou dobu. A mám za sebou pěknou řádku úspěchů.“

„Proč potom není Vanessa tady s tebou, místo aby byla zavřená v nějakém špitálu, v izolaci, pod dozorem a v péči Davidova poskoka George Allana?“

Což byla dobrá otázka, na kterou Clete nedokázal odpovědět. Přesto mu dělalo potíže to vzdát. Ustupovat neměl v povaze.

„Blafuješ. Chceš, aby se Vanessa bezpečně vrátila, stejně jako já. Se mnou nebo beze mě porazíš FBI a všechny, abys mohl dobýt hrad a zachránit ji.“

„Možná kdysi. Ale teď už ne.“

„Máš jinou, co? Barrii Travisovou?“

Clete nečekal, že na tu návnadu skočí, a taky se tak nestalo.

„V mnoha ohledech je Vanessa nádherná žena, ale je sobecká.“

„Tak hele!“ Clete mu zahrozil ukazováčkem do obličeje.

„Nedovolím, aby kdokoliv kritizoval moji dceru.“

Bondurant ho ignoroval a pokračoval: „Brzy se naučila krýt si záda a měla moc dobrého učitele v tobě. Na první místo vždycky stavěla sebe, a zvláště pak, když jsem rezignoval na místo v Bílém domě.

Klidně připustila, abych nesl hlavní nápor drbů o nás dvou, nikdy neřekla slovo na moji obranu, nikdy se mě před Davidem nezastala.“

„Proč se potom nabízíš, že jí pomůžeš?“

„Z lásky k vlasti.“

Clete si odfrkl. „Spíš se chceš zviditelnit. Jseš hrdina. Záchrana první dámy je neodolatelná výzva.“

„Není za tím nic takhle romantického, Clete. Nevinné dítě je mrtvé.

Neměl by být jeho vrah potrestán? Chci také ukončit spolupráci s Davidovou vládou. Chci, aby to jednou provždy skončilo, a to se nikdy nestane, dokud jeho vláda nepadne a neukážou se všechny ohavnosti. A i když k Vanesse už víc nepociťuju náklonnost, nezaslouží si zemřít.“

„Svatý Gray,“ řekl Clete jedovatě.

Bondurant se zvedl a naznačil tak, že ukončil veškeré vyjednávání.

Vypadal mimořádně silný, jak se tam tak tyčil nad stolem. Clete tím srovnáním trpěl. Houževnatá síla mladšího muže způsobovala, že si připadal starý, měkký a slabý.

„Tak jak to bude, Clete? Mám uskutečnit záchranu?“

„Budu o tom uvažovat.“

„To nestačí. Zavolej Billovi Yanceymu hned teď, nebo zmizím a Vanessin život bude jenom v tvých rukou. Ty jsi dost velký ničema a vykuk, ty bys mohl Davida porazit a přežít, ale ona ne.“

Clete se nikdy nevzdával. Nikdy. Ale z dávných dnů v Mississippi, kdy hrával fotbal, věděl, kdy je prozíravé ustoupit a zahrát to jinak.

Když kráčela od čerstvého hrobu zpátky ke svému vozu, dva muži s ní srovnali krok. Vzali ji mezi sebe. „Slečna Travisová?“

„Ano?“

Ukázali jí odznaky FBI. „Rádi bychom vám položili pár otázek.“

„Teď?“ zeptala se nevěřícně. „Tohle je pohřeb, jestli jste si nevšimli.“

„Všimli jsme si,“ odpověděl jeden. „Pana Frippa je nám líto. Měli jsme ale problém vás najít a řekli jsme si, že budete tady.“

„Vaše necitlivost je neodpustitelná,“ řekla.

Krátkého civilního pohřbu Howieho Frippa se zúčastnilo jen žalostně málo lidí, což smutně vystihovalo jeho život. Téměř výhradně byli všichni přítomní jeho spolupracovníci z WVUE, z nichž většina využila pohřeb jako výmluvu, aby získali na oběd hodinu navíc. Dostáli své morální povinnosti a teď v hovorných skupinkách spěchali zpátky ke svým vozům, aby si na účet televizní společnosti užili trochu společenského života.

Barrie plakala upřímně. Opravdu pociťovala smutek, nejenom proto, jak hrozným způsobem Howie zemřel, ale proto, že za ten zločin nebude žádné pokání, a proto, že to všem bylo stejně jedno.

Jeden z agentů ji vytrhl z truchlení. „I když je tohle nevhodná chvíle, slečno Travisová, i tak bychom s vámi rádi mluvili.“

„Copak mám na vybranou, když jste si na mě takhle počkali?

Nevadilo by vám, kdybychom poodešli trochu dál od hrobu?“

„Vůbec ne.“

Když došli k jejímu vozu, otřela si oči a obrátila se k nim čelem.

„Řekla jsem policii všechno, co o vraždě pana Frippa vím. Zapsali si moji výpověď rovnou na místě činu.“

„Proto jsme nepřišli,“ řekl agent.

„Ne?“ zeptala se a předstírala, že ji to zaskočilo a zmátlo. „Tak tedy kvůli čemu jste přišli?“

„Kvůli Grayovi Bondurantovi.“

„Jo kvůli němu,“ řekla otráveně. Založila si ruce a zaujala znuděný, naštvaný postoj. „Co byste, pánové, rádi věděli o našem bývalém národním hrdinovi?“

„Pro začátek, kde je?“

„Nevím. A nechci to vědět. Je to mizera.“

Agenti na sebe pohlédli. „Vyrozuměli jsme, slečno Travisová,“ řekl jeden, „že jste vy dva spolu trávili a trávíte hodně času.“

„To souhlasí. Spíš trávili. Do včerejška. Než se ukázalo, že ho hledá policie. Jako bych už tak neměla dost problémů,“ řekla a protočila oči.

„Nejdřív mi vyletěl dům do povětří a zahynul přitom můj pes. Potom jsem se chytla se senátorem Armbrusterem, přičemž po celou dobu řval on. Ten incident mě stál místo.

Potom jsem vlítla… no, však víte,“ řekla ostýchavě. „Zapletla jsem se s ním. Ale kterou ženu by nepřitahoval? Je to národní hrdina, proboha. Silný, mlčenlivý typ. Velice sexy. A má oči, které…“

zachvěla se v předstírané rozkoši.

„No, vycházeli jsme spolu bezvadně, potom včera ukazovali ve zprávách jeho fotku. Vyděsilo mě to k smrti. Řekla jsem mu, ať kouká zmizet, a to taky udělal.“ Lítostivě si povzdechla. „Měla jsem vědět, že to nemůže vydržet.“

„Kdy jste ho viděla naposledy?“

„Jak jsem říkala, včera.“

„V kolik hodin?“

„Hmm, počkejte. Později odpoledne.“

„Můžete se vyjádřit přesněji?“

„Ne, dokud jsem neuviděla ve zprávách ten záběr, tak jsem čas nesledovala.“

„Co jste dělala?“

Vrhla na něho významný pohled.

„Aha. Měla jste… dostaveníčko?“

Zahihňala se. „To je tak pěkně starobyle řečeno.“

„Kde se to odehrávalo?“

„V nějakém motelu. Nepamatuju se, jak se jmenoval.“

„Kde se nachází?“

„To jste mě dostal. Bylo to někde u dálnice, to si pamatuju.

Nedávala jsem pozor, kam jedeme.“

„Nemáte představu, v které části města jste byla?“

Sklopila hlavu a skousla si spodní ret. Zatvářila se nešťastně. „Já, hm… je to tak trapné. Gray, pan Bondurant, řídil, víte. A já… no, kruci! Stačí, když řeknu, že cestou do toho motelu jsem neseděla rovně na sedadle a že jsem měla hlavu pod palubní deskou?“

Policisté se po sobě znovu podívali. Jeden nakrčil obočí až málem k řídnoucím vlasům.

„Ani si nejsem jistá, že se ten motel nějak jmenoval,“ pokračovala.

„To místo vybral on. Mezi námi, bylo to tam dost ubohé. Znáte takový druh podniků. Pokoje se pronajímají na hodinu. Čisté povlečení není povinné. K tomu všemu, že ho hledají poldové – omlouvám se, nemyslela jsem to ve zlým. Bondurant byl rozhodně lakomec. Na naše první rande mě vzal do bufetu. Věřili byste tomu? Kdyby nebyl tak dobrý v posteli a ty modré oči a tak všecko, bývala bych s tím skoncovala hned tam.“

Jeden z mužů si odkašlal. „Ehm, hovořil s vámi někdy pan Bondurant o Spenceru Martinovi?“

„Jistě. Pořád. Byli kámoši. Ti dva a prezident k sobě mají takhle blízko,“ prohlásila a překřížila dva prsty.

„Říkal něco o tom, že za ním přijel pan Martin do Wyomingu?“

„Ano. Vlastně myslím, že jsem tam byla tak den dva před panem Martinem. Jela jsem tam, protože jsem myslela, že o Bondurantovi něco natočím, něco jako co dělá dnes. Hned jsme si tak nějak padli do oka, víte? Vyrazil za mnou do Washingtonu, ale dřív, než jsem o něm stačila udělat reportáž, tak mě vyhodili. Teď zjišťuju, že může být mnohem nebezpečnější, než jsem si myslela.“

„Myslela jste si, že je nebezpečný?“

Andělsky se na policistu usmála. „Pro moje libido určitě.“

„Ach.“

„Dával někdy najevo nějaké nepřátelství vůči panu Martinovi nebo prezidentovi?“

„Ne. Ve skutečnosti nedávno za prezidentem byl.“ Zamrkala.

„Vsadím se, že tohle už víte.“

„Od včerejšího odpoledne se vám Bondurant neozval?“

„Ne. Lituju. Můžu už jít? Pohřby nemám zrovna v oblibě.“ Natáhla ruku ke dveřím vozu. „Kromě toho vám opravdu nic víc nemůžu říct.

To, že jsem se zapletla s panem Bondurantem, i když jen v omezené míře, je holt jenom jedna z mnoha věcí, kde jsem v poslední době šlápla vedle. Určitě víte o některých mých mnohem veřejnějších přehmatech. Na tenhle bych ráda zapomněla. Čím dřív, tím líp.“

„Pokud se vám ozve –“

„Neozve se mi. Když jsem mu řekla, ať jde k čertu, začal vyvádět takovým tím chlapským způsobem. Znáte to: ‚Co si to dovoluješ, víš, kdo já jsem?‘ a tak.“

„Kdyby vás přesto kontaktoval, zavolejte nám, prosím.“

„Určitě zavolám.“ Vzala si vizitku, kterou jí policista podal, a vložila si ji do kabelky. „Nechci se kvůli němu dostat do nějakého maléru. Jestli se se mnou spojí, určitě vám dám vědět.“

Poděkovali jí, že jim věnovala čas, a vykročili zpátky ke svému sedanu. Barrie je sledovala a nepociťovala vůči nim žádné nepřátelství. Tihle dva patřili mezi ty slušné. Dělali svoji práci, kterou jim jejich nadřízení přidělili. Chovali se podle předpisů.

Ne tak parta, kterou nasadili na Dailyho dům. Nevtrhli do domu, aby se tam podívali po Grayovi a potvrdili si svoje podezření. Tihle „agenti“ patřili k Merrittově osobní armádě uvnitř FBI, které velel Spencer Martin, jenž si nepřál, aby Graye někdo našel a vyslýchal.

V kteroukoliv chvíli mohli prezident nebo jeho poradce nařídit, aby vtrhli do domu a zlikvidovali tu otravnou bandu sabotérů, která žila v Dailyho domě. Proč to neudělali?

Tahle otázka je sužovala všechny. Gray si zřejmě myslel, že nic nedělají proto, že pro ně mají v záloze něco většího, nějakou velkolepou pletichu, do níž se všichni tři nechají chytit jako do pasti.

Bála se, že Gray má pravdu.

KAPITOLA TŘICÁTÁ OSMÁ

Daily dal znamení hipíkovi, který prodával růže na rušné křižovatce. Ani ne za pět vteřin ležel chlápek na podlaze za předními sedadly a Daily projel na zelenou. „Výborně, Daily,“ řekl Gray a stáhl si paruku s páskou přes čelo. „Jsou tři vozidla za tebou a je mezi vámi autobus.“

„Zlepšuju se,“ odpověděl Daily od volantu. „Co kšeft s kytkama?“

„Výnosný. Lituju, že jsem toho musel nechat. Kdo je to?“ zeptal se na Dailyho spolucestující.

„Pojmenoval jsem ji Dolly.“

Dolly byla nafukovací panna s velkýma očima. Měla na sobě kabátek, který patřil Barrii, a kaštanově hnědou paruku, dokonce ještě rozcuchanější, než byl Grayův hipícký ohon. Bezpečnostní pás ji držel na sedadle pro spolujezdce.

„To mám být já,“ řekla Barrie, skrčená na zadním sedadle.

Aniž by Gray příliš zvedl hlavu, pohlédl pozorněji na figurínu.

„Ohromná podobnost.“

„Jsem ráda, že to říkáš,“ prohlásila s ledovým klidem. „Už se aspoň necítím tak mizerně, že jsem tě předhodila FBI.“ Pověděla mu, jak ji po Howieho pohřbu vyslýchali.

„To bylo ještě předtím, než se Armbruster doznal k svému omylu a stáhli tě ze seznamu nejhledanějších osob. Ať jsi mu řekl cokoliv, zabralo to. Dnes večer byl ve zprávách a prohlašoval, že došlo k naprostému selhání v komunikaci. Naznačil, že za ten omyl nesou zodpovědnost zaměstnanci jeho kanceláře, jejichž pracovní nasazení se přehodnocuje. Prostřednictvím senátora Merritt ujistil lid, že Spencer Martin vyřizuje ‚delikátní osobní záležitost‘.“

„Což pokrývá všechno od hemeroidů po vlastizradu.“

„Správně. A že se opět ujme své funkce v Bílém domě, až bude tato záležitost vyřízena. Jeho kolegové Cleta mírně zkritizovali, ale vzal to sportovně a postavil se k tomu dobromyslně.“

„Řekni mu, jak ti volali z ministerstva spravedlnosti.“ Daily jezdil bezcílně, tak jak se na tom předem domluvili, snažil se setřást jejich nohsledy, ale také sledoval, o čem si povídají.

„Volal ti tvůj zdroj?“

Přikývla. „Ozval se mi na pager a já zavolala zpátky, ale místo abych se od něho dozvěděla informaci, kterou jsem už měla, to jest, že pátrání po tobě bylo odvoláno, chtěl se něco dozvědět on.“

„Co jako?“

„‚Co se sakra děje?‘ Konec citátu. Kvůli té komedii s Armbrusterem, Yanceym a kriminálním oddělení FBI jsou dnes odpoledne všichni trochu podráždění. Abych byla upřímná, udělalo mi to dobře.“ Drze se na něho usmála. „Tak to by bylo, co já, zlatíčko.

Jaký den jsi měl ty?“

„Našel jsem Tábor House.“

Právě pro případ, že by se Grayovi podařilo zjistit, kde ta nemocnice leží, přijeli Barrie a Daily připravení.

„Myslíš, že jsme je setřásli, Daily?“

„Asi před pěti minutami.“

„Na voze může být naváděcí zařízení,“ řekl Gray. „Sice jsem nic nenašel, ale to neznamená, že je auto čisté. Musíme sebou při přesedání mrsknout.“

Podle Grayových instrukcí zajel Daily do několikapodlažního parkovacího domu, kde měl Gray v druhém podlaží připravený jiný vůz. Barrie a Gray vystoupili. Daily také vystoupil a nechal motor běžet. „Dávejte na sebe pozor,“ řekl jim důrazně.

„Mám větší obavy o tebe než o nás,“ odpověděla mu Barrie. „Určitě máš s sebou dost kyslíku?“

„Ano.“

„Ještě se projeďte, dejte si večeři, chovejte se co možná přirozeně,“

řekl mu Gray. „Pár hodin je ještě zaměstnávejte, ale nevystavujte se riziku. Žádnému riziku.“

„Já vím, já vím,“ odpověděl Daily hádavě. „Už jsme to probírali tucetkrát. Vím, co mám dělat.“

„Provedete to dobře,“ ujistil ho Gray. „Pojď, Barrie.“

Otálela, přála si, aby Daily nevypadal tak křehce. Snažit se převézt tajné služby s kyslíkovým přístrojem šlo dost těžko. „Ať to bude, jak chce, před svítáním jsme zpátky. Ozvu se ti, jen co to půjde. Slib mi, že budeš opatrný.“

„Budu opatrný.“

„A že nebudeš ošklivý na Dolly.“

„S ní se dá dobře vyjít. Neotravuje.“

„A že jestli se začneš cítit blbě, pojedeš domů.“

„Slibuju.“

„Slibuješ, ale neuděláš to,“ řekla se vzrůstajícími obavami. „Vím, že ne.“

„Barrie!“ zavolal Gray z předního sedadla jiného vozu. „Dělej!“

„Běž, nebo zkazíš Grayův plán,“ nařídil jí Daily.

Pokusil se nastoupit zpátky do vozu, ale objala ho a pevně ho k sobě přitiskla. „Jsi můj nejlepší přítel, Daily,“ zašeptala. „Na celý život.“

„Jo, jo,“ odpověděl naježeně. Tentokrát se nechala odstrčit, ale jeho příkrost ji neošálila. Nerad se s ní loučil, stejně jako ona s ním, takže jí projelo mrazivé zlé tušení.

„Daily –“

„Budu v pořádku.“ Vklouzl za volant.

Přikývla a přibouchla dveře. Snažila se zachytit jeho pohled, ale nepohlédl na ni a zařadil rychlost. Ustoupila, když vyjel. Sledovala jeho koncová světla, dokud nezmizela za rohem na konci řady.

„Barrie?“

„Už jdu.“ Nastoupila do vozu ke Grayovi. Vedle něho na předním sedadle ležela nákupní taška. „Co je to?“

„Zásoby. A co je tohle?“ zeptal se a ukázal na kožené pouzdro, které měla v kabele.

„Videokamera,“ řekla roztržitě. „Opravdu si myslíš, že bude Daily v pořádku, nebo jsi jenom říkal to, co jsme já a on chtěli slyšet?“

Dupl na brzdy a otočil se k ní. „Nemusíš jet se mnou,“ řekl. „Možná by bylo lepší, kdybys zůstala s Dailym, starala se o něho a nechala na mně, abych tohle provedl sám.“

To, s jakou lehkostí by se obešel bez jakéhokoliv jejího přispění, ji rozzuřilo. „Jdi do horoucích pekel, Bondurante.“

„Myslím, že tam máme namířeno.“

Zajeli do předměstské čtvrti, kde bydlela střední třída, a tam zaparkoval u chodníku uprostřed bloku.

„Koukej se ven,“ řekl jí, když se přesunul z předního sedadla na zadní. „Budu se převlékat.“

„Cože?“

„Převlékat se budu.“

Zaměnil vybledlé džíny a batikované tričko ve stylu hippie za tmavošedý oblek, bílou košili a tmavou vázanku. „Měl jsi mi to říct,“

poznamenala. „Nejsem vhodně oblečená.“

„Neříkala ti matka, že je lepší být oblečený elegantně než nevhodně?“

„Pravděpodobně ano. Moc jsem neposlouchala nic, co mi říkala.“

„Teď ale poslouchej,“ řekl a otevřel dveře vozu. „Chovej se tiše a dělej přesně to, co ti řeknu.“

Drželi se ve stínu, a tak došli k domu na rohu. Svítilo se tam skoro ve všech oknech. Puštěná televize házela mihotavé namodralé světlo na stěny, což bylo přes žaluzie vidět. Na příjezdové cestě stály osobní a kempinkový vůz. Gray dal Barrii znamení, aby počkala u zeleného živého plotu, který odděloval dva sousedící pozemky. Podal jí nákupní tašku a zezadu se přiblížil ke kempinkovému vozu. Dveře byly zamčené, ale Gray je během několika vteřin otevřel a mávl na ni.

Přiběhla ze svého úkrytu k vozu. Když byli oba uvnitř, zavřel dveře a zase je zevnitř zamkl.

„Posaď se.“ Ukázal na čalouněnou lavici, která se táhla podél stěny.

Sundal si sako, posadil se a položil si složené sako přes stehno.

Rozpřáhla ruce. „Co děláme?“

„Čekáme.“

„Jsem nerada ten, kdo vám to prozradí, kapitáne Úžasný, ale tohle není Tábor House.“

„Chlápek, co tady bydlí, tam pracuje. Našel jsem tu nemocnici dnes brzy zrána, kdy odcházela noční směna. Sledoval jsem ho domů.“

„Jak víš, že nemá dnes v noci volno?“

„Nevím to.“

„Jak víš, že to vyjde?“

„Nevím to.“

„Co když to neklapne?“

„Zkusím něco jiného. Mohla by ses už přestat vyptávat? Někdo by nás tady mohl uslyšet. Sedni si.“

Posadila se a upadla do trudnomyslného mlčení. Brzy jí ta čalouněná lavice nepřipadala čalouněná. Tak asi po hodině řekla: „Být přepadová jednotka není zas taková zábava. Je to nuda.“

„Psst.“ Zvedl ruku a naznačil jí, ať je zticha.

Přes stěny vozu k ní dolehl zvuk, který jí připadal, jako když se zabouchnou pletivové dveře. Potom rozpoznala dva hlasy, mužský a ženský.

„Jeď opatrně,“ říkala žena.

„To víš.“

„Máš dvojitou směnu?“

„Ne. Budu doma kolem osmé.“

„Budu mít připravenou snídani.“

Mužův hlas nabýval na hlasitosti, jak se blížil k vozu. „Dobře se vyspi. Ahoj.“

Slyšeli jeho kroky na betonu, potom kovové cvaknutí, jak otevíral dveře u místa řidiče. Vůz se trochu zhoupl, když nastoupil. Gray si všiml, že Barrie chce něco říct, a položil si prst na rty.

Motor párkrát zakašlal a naskočil. Mírně to cuklo, když vůz odbrzdil. Jakmile vyjeli, začala se z vestavěných reproduktorů linout hlasitá country.

„Ta hudba je k lepšímu,“ řekl Gray. „Teď můžeme povídat a nikdo nás neuslyší.“

„Pracuje v Tábor Housu?“

„Podle kombinézy, co nosí, tak soudím, že jako opravář nebo ve správě nemocnice.“

„Jaké to tam je?“

„Ta nemocnice? Je to přestavěné sídlo v georgiánském stylu.

Kvetoucí pozemky obklopené vysokou zdí. Je to tam velice izolované a nejméně deset mil od dálnice. Musela bys to hledat, abys to našla.

Mají tam vjezd s bránou hlídanou ozbrojenou stráží. Dovnitř vede jedna cesta. A ven ta samá.“

„Zaveze nás dovnitř,“ podotkla Barrie. Najednou viděla, jak to Gray naplánoval.

„Tak si to představuju.“

„Co když bude stráž vůz prohlížet?“

„Na předním skle vozu každého zaměstnance je známka.“

„To je důmyslné.“

„Nech si to, až jestli se dostaneme zpátky celí.“

To pomyšlení bylo jako studená sprcha, takže začala o něčem jiném. „Jak to bylo s Armbrusterem?“ Vypověděl jí, jak probíhal jejich rozhovor, a Barrie se zeptala: „Věříš mu?“

„Dočůrám dál než on. Zatím svoji část dohody dodržel. Udělám, co bude v mých silách, abych dodržel tu svoji.“

„Nevěřím, že mu skočili na ty jeho rozklady, že má neschopný personál.“

„Clete dovede zkroutit ruku každému.“

„Dokonce i –“

„A když nezabere kroucení ruky, tak ji zlomí. Promluvil se správnými lidmi a vyjádřil se jasně, nic víc. Chce zpátky svoji dceru, je mu jedno, jak. Takže byl ochotný udělat dohodu s ďáblem, jmenovitě se mnou, pokud dokážu zachránit Vanesse život.“

Graye do toho hnala láska. Barrie si nedovolila o tom moc přemýšlet. Ani si nedovolila domýšlet hloubku Vanessiny vděčnosti a jakou formu by mohla na sebe vzít, až bude po všem.

Nejlepší možný scénář: Vanessa přežije. Její manželství s Davidem Merrittem ne. Bude volná, aby žila šťastně po zbytek svých dnů s hrdinou, který ji zachránil před jejím vražednickým manželem.

A Barrie bude mít to, co chtěla – dlouho očekávaný exkluzivní rozhovor, který konečně nastartuje její kariéru a vynese ji do výšin, jež předtím ani nepovažovala za možné. Tohle přece chtěla ze všeho nejvíc, ne?

Ta představa ji podráždila a rozmrzele řekla: „Nepředpokládám, že jsi s sebou vzal balíček karet, aby nám nějak utekl čas.“

„Jestli se nudíš, můžeš se převléknout.“

Pokývl na nákupní tašku. „To je tvůj kostým na dnešní večer.“

V tašce byla uniforma ošetřovatelky, kalhoty a halena a k tomu bílé pohodlné boty a tmavomodrá pracovní kombinéza.

Gray řekl: „Ošetřovatelky nenosí stejné uniformy, takže nebudeš nápadná.“

Barrie vysypala tašku na kobercem pokrytou podlahu vozu. „Co s tou kombinézou?“

„Ta je pro mě.“

„Úžasné.“ Sáhla po přezce pásku. „Neotočíš se zády?“

„Ne, ale můžeš se otočit ty.“

Jestli kolem toho nebude dělat žádné štráchy, tak ani ona ne. Řekla si, že se bude tvářit, že je stejně nad věcí, a zula se a vytáhla si halenku z kalhot. Alespoň byla v kempinkovém voze tma, až na slabé světlo, které pronikalo záclonkami zataženými okny na obou stranách.

Rozepnula si pásek, stáhla zip kalhot a sundala si je. Potom je složila a uložila na dno nákupní tašky. Pak si rozepnula halenku, sundala si ji a zůstala jenom v kalhotkách a podprsence. Alespoň že tvořily komplet. Alespoň že byly nové, čerstvě koupené a značky Victoria Secret. Ona však nebyla žádná modelka na spodní prádlo.

Ani nebyla Vanessa Armbruster Merrittová. Možná to přítmí milosrdně oslabí to srovnání.

Oba zároveň si všimli, že vůz zpomaluje. Barrie na něho vrhla pohled. Pohlédl na hodinky. „Ještě jsme tam nemohli dojet. Proč zpomaluje?“

„Možná bude brát benzín.“

„Nevím,“ řekl a vykoukl štěrbinou mezi záclonkami. „Nic nevidím.“

Vůz nepřestával zpomalovat, až úplně zastavil. Když řidič vypnul motor, rádio zmlklo. Dveře při otevírání zaskřípěly. Vůz se zakymácel, když vystoupil.

„Ahoj, zlato,“ dolehl k nim jeho hlas. „Čekala jsi dlouho?“

KAPITOLA TŘICÁTÁ DEVÁTÁ

Daily vzal svůj úkol fungovat jako vějička vážně.

Krátce poté, co se rozloučil s Barrií a Grayem, spatřil šedý sedan, který se několik bloků držel v bezpečné vzdálenosti za ním. Po určitém promyšleném kličkování městskými ulicemi měl jistotu, že ho opět sledují.

Možná měl Gray pravdu a vůz má na sobě nějaký elektronický naváděč. Nebo možná mají ti prevíti jenom štěstí, že si ho zase všimli.

Nicméně nebylo pravděpodobné, že by se pustili do starého chlapa s rozedmou plic na rušné ulici. Daily se cítil relativně bezpečně.

První hodinu byla ta hra na honěnou zábavná, ale nakonec ho ta monotónnost udolala. Když během pěti minut třikrát zívl, naladil si rádio na stanici, kde hráli rap, a to z jednoduchého důvodu, tuhle muziku z duše nenáviděl. Jestli ho tenhle protivný kravál neudrží v pohotovosti, pak už nic.

Když mu začalo kručet v žaludku, zajel k okénku MacDonaldu a objednal sobě a Dolly velký hamburger. Výrostek u okénka si všiml, že Dailyho partnerka je nafukovací panna, ale nic k tomu nepodotkl a Daily to nijak nevysvětloval. Bude líp, když si kluk bude myslet, že je perverzní, než že je podvratný živel.

Zaparkoval s vozem před jídelnou, pojídal hamburger a hranolky a roztržitě přitom pozoroval lidi, jak přicházejí a odcházejí. Neměl moc chuti k jídlu, takže snědl jenom polovinu. Byl by přísahal, že se na něho Dolly kouká káravě, když vyhazoval zbytky.

Nechtělo se mu znovu řídit, a tak seděl s rukama bezvládně v klíně a pozoroval zákazníky MacDonaldu. Zvláště ho zajímaly dvojice s malými dětmi. Tyto zdánlivě šťastné rodiny byly žijícím důkazem toho, že tento ideál není úplně nedosažitelný. Místo aby z toho načerpal nějakou radost, pociťoval při pohledu na děti neuvěřitelný smutek.

Nikoli poprvé si přiznal, že propásl to, co je v životě opravdu důležité. Měl si vzít tu sladkou učitelku, která do něho byla tak zblázněná. A on byl stejně tak zblázněný do ní. Bezhlavě se zamiloval do jejích něžných hnědých očí a jemných způsobů hned v ten první večer, kdy se poznali. Stačilo, aby se usmála, a bylo mu úžasně.

Ale myslel si, že ji má jistou, a jednal s ní hrozně. Příliš často zůstával v práci přesčas, místo aby dodržel schůzku. Vždycky dával přednost honbě za dobrou reportáží před ní. To, aby šli do kina, nemohlo soupeřit s tím, když se hnal za nějakou horkou zprávou.

Byla opravdu moc milá, snášela ho déle, než měla. Ale příliš hřešil na její trpělivost. Vzdala to s ním a provdala se za někoho jiného, za muže mnohem stálejšího a pozornějšího, za muže, který nebyl tolik oddaný své práci a svobodě.

Je to zvláštní, jak se svoboda mládí změní v pokročilém věku v osamocenost.

O mnoho, mnoho let později na ni myslel a přemítal o tom, co mohlo být. Přistihl se při bolestínských úvahách a pokáral se za sebelítost. Nějak během let se ze mě stal politováníhodný starý blázen.

Sentimentální vzpomínky v něm vzbudily netrpělivost, takže nastartoval a vycouval z parkoviště. Sedan parkoval naproti přes ulici.

Zařadil se za Dailyho. Jel po 66. ven z města až na křižovatku s 495., pak to otočil a zamířil na severozápad. Bylo to zábavné, sledovat ve zpětném zrcátku, jak se sedan snaží neztratit ho v hustém provozu, i když nebyl tak naivní, aby si myslel, že se ho drží pouze ten šedý sedan.

Vrátil se přes Chevy Chase, Maryland, a zamířil zpátky do centra.

Táhl se po Visconsin Avenue, kde davy lidí, kteří vyhledávají noční život v Georgetownu, soupeřily o stoly v přecpaných barech a restauracích.

Přímo za nosem pokračoval v jízdě přes město, až se znovu dostal na předměstí. Začínal se nudit a byl ospalý a unavený od tak dlouhého sezení za volantem.

V myšlenkách se znovu vrátil k té učitelce. Byl pěkný hlupák, že ji nechal odejít. Byla by z ní báječná manželka. Mohli mít děti, teď už vnoučata. Léta jeho podzimu by nebyla tak osamělá a nezávisel by jenom na Barrii, aby mu dělala společnost. Byla to ohromná holka a měl ji rád jako vlastní krev, ale nebyla životní partner. V tom byl rozdíl.

Možná kdyby se býval tehdy před léty oženil s tou milou dívkou, nebál by se teď tolik umírání. „To by měla život,“ zamumlal, „kdyby se musela starat o sípajícího starého papriku, jako jsem já.“

Jeho vlastní hlas ho vytrhl ze snění. Bezmyšlenkovitě zajel do nějaké průmyslové části, kde byly nekonečné řady skladišť, která se od sebe sotva dala rozeznat. Všechna byla v tuto hodinu zavřená. V

nákladových docích stály prázdné kamiony jako obludy se zejícími tlamami.

Jedinými vozidly, která se v těch prázdných ulicích pohybovala, byl Dailyho vůz a sedan, který ho sledoval. S každou další odbočkou byl Daily víc a víc dezorientovaný, zajížděl do toho betonového bludiště dál a dál, až se dostal do slepé ulice.

„Zatraceně!“ Vrhl pohled do zpětného zrcátka. Sedan byl v té slepé ulici hned za ním.

Instinktivně vůz rychle otočil a chtěl se rozjet, ale řidič sedanu strhl volant doleva. Daily musel dupnout na brzdy, aby do vozu z boku nenarazil.

Udělal by býval líp, kdyby do něho najel. Pak by měl ještě šanci ujet z místa srážky. Dostal strach, že před třemi rozzuřenými muži, kteří vystoupili ze sedanu a mířili k němu, nebude úniku.

„Zpozdil ses o deset minut.“ Přes stěny kempinkového vozu k nim dolehl ublížený ženský hlas.

„Kruci!“ sykl Gray.

„Co se děje?“

„Vybral jsem si Romea s ložnicí na kolečkách. Honem!“

Naházel její boty, oblečení, nákupní tašku a kabelu do prostoru, který vybíhal nad kabinu řidiče a přes obytnou část vozu. „Nahoru.

Rychle!“

„Ani nápad. Je to jako rakev.“

Neměl čas na dohadování, popadl ji za holý kotník, druhou ruku jí vstrčil pod zadek a vyhoupl ji nahoru do spacího prostoru. Mezi matrací a stropem nebylo ani na půl metru místa. Když se to tam nepoužívalo, sloužil prostor pro uskladnění lůžkovin a polštářů. Gray se vytáhl nahoru a vsoukal se mezi polštáře, přikrývky a spací pytle.

„Zalez kousek dál,“ řekl Barrii, která ho pro jednou bez řečí poslechla. Snažila se zabrat co nejméně místa v rohu. Slyšeli, jak dvojice přichází zezadu k vozu.

„Už mě to takhle otravuje,“ postěžovala si žena. „Proč nemůžeme jít do motelu?“

„Protože tady je větší soukromí.“

„A je to zadarmo.“

„O peníze nejde. Opravdu ne, zlato. V motelech mají knihy hostů.

Nechceš přece, aby se to ta moje o nás dozvěděla, že ne?“

Během jejich dohadování Gray horečnatě přesouval spací pytle ke kraji spacího prostoru. S trochou štěstí se za nimi schovají, až párek vleze dovnitř. Vtiskl Barrii ještě dál do rohu a na poslední chvíli přes ně přetáhl přikrývku, že jim nekoukal ani vlas.

„Až se k nám tady nahoře přidají, bude tady dost těsno,“ zašeptala.

„Máš lepší nápad?“

Pokud ano, neměla čas to říct. Zadní dveře se otevřely a rozsvítilo se stropní světlo. Muž vešel dovnitř a vůz se pod jeho váhou zakymácel.

„Jdem na to, zlato.“ Tiše hvízdl. „Dneska vypadáš úžasně. Máš novou blůzu?“

„Líbí se ti?“

„Moc se mi líbí. Jak rychle tě z ní můžeme dostat?“

„Ty jseš takový zvíře!“

Dveře zaklaply a stropní světlo zhaslo. Smích. Vzdechy. Mlaskavé zvuky vášnivého líbání. Šustot svlékaného oblečení. Drnčení zipu.

Tiché zasténání.

„Teda, tebe je kus,“ řekla žena.

„No jestli, zlato. Víc.“

Další vzdechy a mlaskavé zvuky a pak se ozvalo: „Já už budu, zlato,“ supěl muž. „Pojď –“

„Musíme tam nahoru?“ zeptala se naříkavě nosovým hlasem. „Já to tam nenávidím. Posledně jsem se tam praštila o strop do hlavy.“

„No dobře, dobře, jenom…“

„Počkej chvilku,“ vřískla. „Nemusíš je trhat. Já si je sundám, když vteřinku počkáš.“

Zřejmě to ten chudák už nemohl vydržet. Zdola se ozývaly zvuky těl narážejících na stěnu nebo na podlahu. To Gray nedokázal rozpoznat. Ani to nechtěl vědět, protože kdyby měl přesný pojem o tom, co se dole odehrává, zahltily by ho představy, které by momentálně nemusel zvládnout. Snažil se myslet na něco jiného, na cokoliv, jen aby vytěsnil nezaměnitelné zvuky soulože. Pevně zavřel oči a přál si, aby si stejně úspěšně dokázal zacpat uši, přál si, aby dokázal potlačit všechny bezděčné reakce svého těla, zvláště jednu.

Barrie ležela naprosto nehybně a sotva dýchala, byla stejně napjatá jako on. Věděl to, protože si uvědomoval její nehybnost, její přerývané oddechování, napětí, které v sobě měla. Uvědomoval si ji do poslední podrobnosti, od vůně jejího šamponu po dotek prstů jejích nohou na svých kolenou.

To, co se odehrávalo na podlaze vozu, byla scéna jako vystřižená z porno filmu, jako z filmu, u kterého se sesedne parta chlapů a nalejvá se přitom pivem. Tohle bylo rande, které v obrazech líčí ty nejubožejší porno časopisy. Byla to záležitost bez sebemenší umělecké hodnoty.

Dokonce to nebylo ani elegantně erotické. Bylo to nedospělé, přízemní a…

K čertu s tím. Byl rozpálený jako pec.

Uvědomil si, že ho ani tak nevzrušuje to, co se odehrává dole na podlaze, jako to, že leží přitisknutý na Barrii. Byla polonahá; on úplně oblečený. To samo o sobě bylo vzrušující. Nebezpečí, že na ně přijdou, bylo stejně lákavé, jako když mu bylo šest a vykradl se s osmiletou dcerou pastora, aby si hráli na Adama a Evu v broskvovém sadě jejího táty. A patřilo mezi zlomyslnosti přírody, které sehrála s člověkem, že čím byl bezmocnější, aby svoje vzrušení ukojil, tím se to vzrušení zvyšovalo.

Muž dole bez zábran funěl. Po chvilce zamručel: „Bylas, děvče?“

„Ne, a ať se propadnu, jestli to budu předstírat.“

„Neboj, postarám se o tebe. Mám spoustu prezervativů a tři čtvrtě hodiny času, než budu muset odjet do práce.“

Tři čtvrtě hodiny!

Tak dlouho to Gray nemohl vydržet. Co Barrie? Působí to na ni nějak? Cítil na krku její dech. Rychlý a horký. Rozčilení, nebo vzrušení?

Maličko se pohnula, jako by mu četla myšlenky. Pohybovala se velice pomalu. Kolena, která měla skoro přitisknutá k hrudi, začala narovnávat, ale tak pozvolna, že si nejdřív myslel, že si to jenom představuje. Nakonec je posunula až k přezce jeho opasku a narovnávala nohy dál. Zadržel dech, když pomaličku, vždycky tak po půl centimetrech, přejela koleny přes jeho erekci. Potom mu její holeně sklouzly po stehnech a po kolenou, až je natáhla a leželi přitisknutí břichem na břicho. Muž a žena.

Maličko zaklonila hlavu. Pak o trochu víc. Nemohl si to jenom představovat, protože už necítil její dech na krku, ale na rtech. A přestože byla pod přikrývkou tma, věděl, že se na něho dívá, na jeho ústa že se dívá.

Jseš pitomec, jestli to uděláš, pomyslel si zlomek vteřiny před tím, než se k ní přiklonil blíž a políbil ji.

Její rty se pod jeho ústy rozevřely, sice jen lehce, ale stačilo to, aby se ho zmocnil chtíč.

Nedělej to, Bondurante.

Ještě to ale ani nedomyslel a jeho jazyk se už miloval s jejími ústy, s těmi sladkými, hedvábnými, prostořekými ústy. Neslyšně sjel rukou po jejích zádech a položil jí dlaň s roztaženými prsty na zadek a pevně ji k sobě přitiskl. Jenom tenká vrstva hedvábí ji dělila od napjatého poklopce jeho kalhot. Bez nějakého zřejmého pohybu, stačilo jen maličko zvednout boky, se o něho otřela. Z hrdla se mu vydralo zasténání, spíš to bylo chvění než skutečný zvuk. Strnula. Také strnul.

Přitiskl jí tvář na tvář a snažil se dýchat neslyšně, i když to bylo skoro nemožné, když mu srdce tak splašeně bušilo.

Nikdo je ale neslyšel a nevšiml si jich, protože dvojice dole byla zabraná do pošetilé, koketní slovní předehry, umocňované ženiným pronikavým hihňáním.

Grayovi to bylo jedno. Soustředil se výhradně na líbání Barrie, žádostivě, bez zábran, s ústy prolnutými. Ztratil přehled o tom, kolikrát ji už políbil, kolikrát vnikl jazykem do jejích úst. Nepřerušil kontakt s jejími ústy, ani když se museli nadechnout, aby se neudusili.

Ale i tehdy zaklonila hlavu a špička jejího jazyka si pohrávala s jeho horním rtem. Vyhověl jí, nechal ji, aby si s ním zahrávala, pokoušela ho a vábila, dokud to už víc nemohl vydržet.

Pak zajel jazykem hluboko do jejích úst, přitiskl ji k sobě a vmáčkl se mezi její stehna. A zůstal tak. Pevně ji držel a v duchu se s ní miloval. Bylo to sladké a zároveň hotové peklo.

Ještě nikdy neudělal tak intenzivní, intimní, uspokojující a zároveň frustrující sexuální zkušenost. Chtěl, aby to skončilo výbušným vyvrcholením, které by nebralo konce.

Rozuzlení ovšem nebylo na něm ani na Barrii, ale na těch dvou cizích lidech.

Gray se rázem vrátil do skutečnosti, až když se dveře vozu otevřely a rozsvítilo se stropní světlo. Pak dveře zaklaply a někdo je zvenčí zamkl. Dvojice postávala hned za dveřmi; plánovali svoje příští rande.

Žena hádku vyhrála. Muž jen nerad souhlasil, že příště se sejdou v motelu.

Barrie a Gray leželi bez pohnutí, bezděční svědkové smutného loučení tajných milenců. Konečně to skončilo tím, že muž vylezl do kabiny vozu a odjel.

Jen co byl vůz v pohybu a z reproduktorů opět ryčela hudba, strhl z nich Gray přikrývku. Pohledu na Barrii se vyhýbal. Teď, když bylo po všem, ať už to bylo cokoliv, cítil se přesně tak jako kdysi, když ho pastor nachytal se svojí dcerou pod broskvoní, jak si porovnávají, v čem je Bůh stvořil jinak.

Spustil se z prostoru pod stropem. „Slez a obleč se.“

Věděl, že mluví příkře, ale také věděl, že to jinak nejde. Způsobila, že zapomněl na všecko, k čemu ho vycvičili. Uměl snášet mučení nepřítele, odpoutat mysl od fyzické bolesti. V armádě ho ovšem nevycvičili, jak se odpoutat od Barrie Travisové.

Podařilo se jí bez pomoci slézt. Garth Brooks z reproduktorů vyzpěvoval o popíjení whisky a piva po různých putykách. Gray byl za ten hluk vděčný. Pomáhalo to uvolňovat trapné mlčení mezi nimi, zatímco si Barrie oblékala uniformu. Gray si znovu oblékl sako a nasoukal se do kombinézy, zatáhl zip a nasadil si baseballovou čapku.

Barrie se oblékla a posadila se na lavici. Podal jí její kabelu, kterou vytáhl z úložného prostoru. V přítmí viděl, že má oči doširoka rozevřené a ostražité.

„To bylo poprvé, co jsi mě políbil.“

„No a?“

„Nepromluvíme si o tom?“

„Ne.“

„Proč ne?“

„Protože se právě chystáme na pokus o únos první dámy Spojených států. Musíme se soustředit na operaci.“

„Na operaci? Jsem žena, Grayi, ne některý z tvých vojáků.“

„Trvala jsi na tom, že půjdeš se mnou. Jestli se ti nelíbí, jak naši misi řídím, můžeš zůstat mimo. Ale já se musím soustředit, takže –“

„Můžu ještě otázku? Prosím!“

„O co jde?“

„Bylas, děvče?“

Snažil se potlačit úsměv, ale nešlo to. Dokonce se i zasmál. „Už mlč, Barrie.“

„Myslela jsem si to.“ Pak se na něho usmála takovým tím něžným, pyšným, vědoucím úsměvem, jímž se žena usmívá na muže, když ví, že ho dostala tam, kam chtěla.

Potom už poslušně zůstala zticha. Nepadlo mezi nimi slovo, dokud vůz nezačal zpomalovat. Řidič zastavil u brány a vypnul rádio.

Gray na ni vrhl pohled a zašeptal: „Tak jsme tady.“

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ

Dva z těch tří přistoupili ke dveřím u řidiče, jeden to obešel k místu pro spolujezdce. Dveře otevřeli najednou. „Pan Welsh?“

„Kdo to chce vědět?“

Uchopili ho za paži a vytáhli ven. Uslyšel lupnutí a svištění vzduchu a uvědomil si, že Dolly už je minulost, zlikvidovalo ji bodnutí do hrudi kapesním nožem.

„Hej! Bylo to nutné? Kdo si myslíte, že jste?“ Těžko to mohlo vyznít tvrdě, když se mu dýchalo s takovou námahou. Promluvil tak ochable, že by se nejradši sám sobě vysmál.

Ti tři muži se nicméně nesmáli. Ve skutečnosti to bylo nejzachmuřenější trio, které měl to pochybné potěšení poznat. Ještě jeden a připomínali by mu takovou tu veselou partu, čtyři jezdce z apokalypsy.

„Myslíme si, že jsme FBI.“ Blýskli na něho svými odznaky.

„Jo, správně,“ řekl ironicky, protože věděl, že jsou to lidé Spencera Martina.

„Sledovali jsme vás celý večer,“ řekl jeden, který byl podle všeho jejich vůdce. „Opravdu jste si myslel, že naletíme na tu pitomě vyhlížející pannu? Víte, nejsme idioti. Žena, která nepromluví, nepohne se.“

„Je to legitimní otázka nebo komentář k vašemu sexuálnímu životu?“

Jeho vtípek muže nepobavil. Otočil ho, přirazil na nárazník, dal mu ruce za záda a omotal umělohmotnou páskou a přitom mu sdělil, jaká má práva.

„Za co mě zatýkáte? Nic jsem neprovedl. Pokud nezačaly být nafukovací panny nezákonné. Co po mně chcete?“

„Chceme s vámi mluvit o vašich domácích hostech.“

„O jakých domácích hostech?“

„Vsadím se, že když mu vytrhnem tu hadičku z nosu, bude spolupracovat,“ navrhl jeden jejich veliteli.

Daily potlačil paniku. Kdyby ho odřízli od kyslíkové bomby, byl by zakrátko po smrti.

„To nebude podle mýho nutný,“ řekl velitel. „Ještě ne.“ Dailymu se podlomila kolena úlevou, ale další slova naznačila, že dostal jenom krátkodobý odklad. „Náš šéf je z vás a vašich kumpánů fakt naštvanej.“

„Jako by mi na tom sešlo. To není Spencer Martin dost chlap, aby mě sebral sám? Nebo má nahnáno z Bonduranta?“

„Spencer Martin?“ hrál si muž na hloupého. „Nekoukáte se na zprávy? Pan Martin si bere krátkou dovolenou, pokud jde o jeho povinnosti v Bílém domě.“

„Jo, jo, to už fakt mele z posledního, když jste vy to nejlepší, co může pro svoji armádičku schrastit.“

Ti tři se po sobě podívali.

Daily se zachechtal. „Cože? Překvapuje vás, že to vím? Mysleli jste si, že je to tajemství? Tak to jste teda vedle.“

Velitel řekl: „Hele, dědku, ty už jseš ze hry. Uděláš líp, když s náma budeš spolupracovat. Kde je dneska Barrie Travisová a Gray Bondurant a co mají za lubem?“

„Polib mi šos, pitomče.“

Muž k němu udělal rozzuřený krok, ale jeho společník ho zadržel.

„Kde jsou, Welshi?“ zařval.

Daily věděl, že má dohráno. I kdyby jim řekl, co chtěli vědět, neuvidí další východ slunce. Ti chlapi ho nepřišli jenom vyslýchat, přišli ho popravit.

Jeho úkolem bylo tyhle chlapy zaměstnat, aby tak měli Gray a Barrie čas vysvobodit Vanessu Merrittovou z Tábor Housu. Bude je tedy zaměstnávat, dokud bude mít dech v těle. Nebylo to tak docela, jako by odcházel v záři slávy, ale aspoň paprsek to byl.

Bojovnost nijak zvlášť nezabrala, tak zvolil jinou taktiku a předstíral, že na něho jdou mdloby. „Necítím se moc dobře.“

„Řekněte nám, kde jsou, a my už se postaráme, abyste si odpočinul.“

Jo, navždy. „V nějakém motelu,“ zamumlal.

„V jakém motelu? Kde?“

„Nevím.“

„Kde?“

„V názvu to mělo Washington.“

„Víte, kolik je tady všude motelů, co mají v názvu Washington?“

„Ne,“ odpověděl Daily nevinně. „Kolik?“

Muž ho popadl za klopy saka a zvedl ho, že se skoro nedotýkal špičkami bot chodníku. „Jestli chceš vidět Travisovou a Bonduranta živé, tak si rychle vzpomeň.“

„Je to… je to směrem na Andrews,“ vykoktal Daily. „Jednou jsem tam s nimi byl. Nepamatuju se přesně, kde to je, ale poznám to místo, až to tam uvidím.“

„Dobrá. Jedeme.“ Muž postrčil Dailyho dopředu s takovou silou, až mu vypadla hadička z nosu.

„Můj kyslík!“ zvolal. „Musím ho mít!“ Divoce a bezvýsledně zápolil s páskou, která mu poutala ruce. „Jen klid, pane Welshi.

Nemáme v úmyslu nechat vás udusit. Ne dřív, než se dozvíme, co si vaši přátelé na dnešní večer naplánovali.“

Znovu mu zasunuli hadičku do nosu. Kyslíkovou bombu vzali z jeho vozu a přesunuli ji spolu s ním do šedého sedanu. Když Dailyho vstrčili na zadní sedadlo, utěšilo ho, že vzali s sebou i to, co zbylo z Dolly.

Alespoň neumře úplně sám.

„Když tě někdo zastaví a bude se vyptávat, tak zaskakuješ za někoho, kdo je nemocný.“

Gray dával Barrii instrukce už deset minut, od té doby, co jejich cizoložný řidič vystoupil ze svého vozu, aby se ohlásil do práce. Jak předpokládali, strážný v bráně mávl na auto, že může projet, aniž by kempinkový vůz zkontroloval. Byli uvnitř areálu, ale ještě ne v nemocnici.

Gray vytáhl průkazky s fotografiemi na falešná jména, aby si je mohli připnout. „Při bedlivé prohlídce by neprošly, ale při letmém pohledu vypadají autenticky.“

„Dolly Madisonová?“ přečetla si jméno. „Když je řeč o Dolly, doufám, že ona i Daily jsou v pořádku.“

„Zvládne to dobře. Pamatuj, že tam pravděpodobně budou bezpečnostní kamery, takže i kdyby nebyl nikdo v dohledu, někdo by se dívat mohl. Pohybuj se přirozeně a –“

„Cílevědomě. Já vím, já vím. Říkals mi to aspoň tucetkrát.“

„Jenom nechci, abychom se prozradili, než Vanessu najdeme.“

„Budou uvnitř stráže?“

„Nevím.“

„Kdyby ano, budou ozbrojené?“

„Pravděpodobně ano. Tajná služba bude určitě ozbrojená. Ale já se o ně postarám.“

„Ještě něco. Až budeme Vanessu mít, jak plánuješ, že se odtud dostaneme?“

„Plán A, nastartuju tenhle auťák. Ty s Vanessou můžete jet tady vzadu.“

„Jaký je plán B?“

„Ať se propadnu, jestli vím.“

„No to je ohromný,“ zamumlala, ale byla to ona, kdo otevřel dveře vozu a vystoupil jako první.

Tábor House byl mnohem působivější, než jak ho Gray popsal.

Dům měl dvě poschodí a byl vystavěný ve tvaru písmene U se zahradou uprostřed. Vyhnuli se bombastickému hlavnímu vchodu a šli k postrannímu vchodu pro zaměstnance, který Gray zahlédl, když to tam předchozího dne obhlížel. Měnila se směna. Lékaři, ošetřovatelky a další personál odcházeli, zatímco se jiní hlásili na noční službu.

„Půjdu první,“ řekl Gray, když se přiblížili ke vchodu. „Počkej pár minut a pak přijď za mnou.“

„Kam mám za tebou přijít?“

Pokrčil rameny. „Nedělej si starosti. Já si tě najdu.“ Znovu vykročil, ale pak se k ní vrátil. „Kdyby se mi něco stalo, Barrie, vypadni odtud.

Je to jasné? Schovej se v některém voze a odjeď stejnou cestou, jakou jsme se sem dostali. Rozumíš?“

Přikývla.

„Neuděláš to, viď?“

„Ne.“

Znechuceně se zamračil, otočil se a zmizel vchodem pro zaměstnance. Snažila se vypadat nenuceně, otevřela kabelu, a aniž by videokameru vytáhla, zkontrolovala všechny mechanismy, aby se ujistila, že správně fungují. Rovněž zkontrolovala, jestli nezapomněla vložit kazetu. To by se jí přesně podobalo, bude měnit historii, ale zapomene dát do kamery pásku.

Když zamířila ke vchodu, zaútočily na ni spousty pochybností, ale jednu jistotu měla. Kdyby tohle neudělala, Vanessa Merrittová by v téhle budově zemřela. Takže upírala oči na světlo nad vchodem a nechala se jím vést, jako když maják vede mořeplavce mezi nebezpečnými útesy.

Vešla přes prostor, který zřejmě sloužil jako zadní vchod, když byl Tábor House ještě soukromou rezidencí. Za ním byla prostorná, dobře osvětlená a zařízená místnost, kde mohli zaměstnanci trávit přestávky.

Byly zde různé prodejní automaty na jídlo a pití, kávovar, přístroj na led, několik mikrovlnek, stoly a židle a dvoje dveře na toalety. Jednu stěnu zabírala řada kovových skříněk. Rozpis telefonních přípojek byl udělaný jako plakát a bylo na něj vidět odevšud, jak byl velký.

Střídání směn už skoro skončilo, takže dav začínal řídnout. Jeden muž, oblečený jako sanitář, čekal, až se mu v mikrovlnce ohřeje jídlo.

Nějaká sestra se vybavovala do telefonu na zdi. Jiná se zabývala něčím ve svojí skříňce. Dva muži v pracovních kombinézách seděli u stolu a bavili se o turbomotorech.

Nikdo si jí nevšímal. Prošla místností, jako by to takhle dělala v jedenáct v noci den co den.

Za touto místností prošla nemocnice drastickou změnou. Za jasně osvětlenou, sterilní společnou místností se otevírala chodba, která nabádala ke tlumeným hlasům a tuhému úřednímu chování. Stěny byly obložené, dole dřevem, nad tím papírovými tapetami v pastelových barvách s plastickým vzorem. Nástěnná mosazná svítidla poskytovala tlumené osvětlení. Na podlaze ležel koberec. Barrie se tou chodbou vydala a došla k další chodbě, která ji přetínala.

Doleva nebo doprava? Ne abys vypadala nejistě, tvař se cílevědomě. Enyky-benyky-kliky-bé. Tak jo, doprava!

Chodba, kterou si vybrala, vedla k hlavnímu průčelí. Z chodby vedly dveře do řady kanceláří, nyní neosvětlených, a vyústila do recepce kombinované se salonem, kde stálo malé koncertní křídlo a tropické rostliny a kapradiny v květináčích, rozestavěné mezi ratanovým nábytkem opatřeným polštáři, tvořily zimní zahradu.

Všechno velice elegantní a prosté čehokoliv, co by připomínalo nemocnici.

Vstup do atria byl velmi působivý díky točitému schodišti a prosklené střeše ve výši patnácti metrů nad mramorovou podlahou.

Uprostřed téhle rotundy stál kulatý stůl, na němž bylo obrovité květinové aranžmá. Stvoly gladiol čněly skoro metr a půl vysoko.

Nikdo tam nebyl, až na údržbáře, který klečel u zásuvky ve zdi se šroubovákem v ruce. Obešla stůl, aby si s ním mohla promluvit.

„Možná začnu brát kokain, jen aby se mi dostalo té cti, že bych si tady pobyla.“

„Nemohla by sis to dovolit,“ řekl údržbář a zvedl se. „V přízemí není nic, jenom kanceláře a zasedačky.“

„Kartotéka?“

„Ta nepochybně taky. Ale složky jsou určitě zamčené a já si nevzal nářadí, abych to odemkl. Kromě toho by to zabralo moc času.“

„Tak co navrhuješ?“

„Počítačový terminál,“ řekl. „Tam musí být seznam pacientů, který se průběžně aktualizuje.“

„To je dobrý nápad. Támhle tudy a nahoru?“

„Jeď výtahem. Já půjdu po schodech.“

„Sejdeme se v prvním patře.“

Výtah tvořila kovová klec, vybavená spíše esteticky než technicky.

Barrie byla ráda, že zdolal jedno poschodí. Vystoupila dveřmi z tepaného kovu, zahnula doleva a ocitla se tváří v tvář nějaké sestře, kterou šokovalo, že Barrii vidí, stejně jako to šokovalo ji.

„Co v tom výtahu děláte? Je to smrtelná past.“

„Ach, jsem tady nová.“ Barrie se nervózně zasmála, což za daných okolností nemusela až zas tak předstírat. „Příště pojedu jiným. Dolly Madisonová,“ napřáhla ruku. „Jen žádné vtipy ohledně mého jména.

Věřte mi, slyšela jsem je všechny.“

„Linda Arnoldová.“

„Těší mě.“

Barrie koutkem oka zahlédla Graye, jak došel nahoru na schody.

Využil mírného rozruchu, který vyvolala, a vklouzl za psací stůl hlavní sestry. Nikdo jiný v dohledu nebyl.

„Kdy jste tady začala pracovat?“ chtěla vědět sestra.

„Tohle je moje první noční. Přidělili mě k doktorovi Hadleymu.“

Vybavila si to jméno z rozpisu telefonních linek, který viděla dole.

„Myslela jsem, že má půlroční studijní volno.“

„Ano, to má.“

„Chtěla jste říct k doktorce Hadleyové.“

„Ano, tak.“ Barrie položila Lindě Arnoldové ruku na paži a přiklonila se k ní. „Mezi námi, nejde to tak, jak si paní doktorka naplánovala. Očekává se, že bude pracovat na knize, ale pochybuju, že ji někdy dá dohromady.“

„Opravdu? To mě překvapuje. Tolik jí toho vychází.“

„Pravda, pravda,“ řekla Barrie a přála si, aby se na doktorku Hadleyovou, ať už je to kdo chce, snesla tvůrčí neschopnost. „Ale tentokrát s tím zápasí.“

„To mě mrzí. Tolik toho může sdělit a je to tak nadaná lékařka.“

„Je moc milá, viďte,“ rozplývala se Barrie. Viděla Graye, jak se hrbí nad stolem. Našel ten počítačový terminál?

„Copak to máte?“ Sestra ukázala na Barriinu těžkou kabelu, kterou měla přes rameno.

„Podkladové materiály, které shromažďuji pro doktorku Hadleyovou.“

„Tohle všechno?“

„Hmm, ano, a víte, já neudělám krok bez svých nápojů na hubnutí.

Nevyjdu z domu, abych s sebou pro všechny případy neměla aspoň dvě plechovky. A vždycky si s sebou beru ještě jedny boty. Pořád se mi dělají puchýře. Časopisy. Však víte, různé věci. Manžel si ze mě dělá legraci, co všechno s sebou pořád tahám.“

„Nepřidělili vám dole skříňku?“

„Jo, ale takové to tentononc…“ Pantomimicky naznačila zápolení s číselným zámkem. „Nepodařilo se mi to nastavit. Než si na to zvyknu, radši budu tohle tahat s sebou.“

Linda Arnoldová naklonila hlavu ke straně. „Připadáte mi povědomá, ale nemůžu si uvědomit, kde jsem vás viděla.“

Pamatuje si mě z televize!

„Kde jste pracovala předtím, než jste se stala asistentkou doktorky Hadleyové?“

„Na spoustě míst. Mě to vždycky po nějakém čase začne nudit a musím někam jinam, však víte.“ Za sestřinými zády jí Gray zdviženými palci naznačil, že to našel. „Jestli mě omluvíte, tak já se tady teď trochu zorientuju.“

„Mám vám pomoct?“

„Ne, ne, bude lepší, když se to naučím sama.“ Zasmála se. „Už vím, že nemám jezdit tím starým rozvrzaným výtahem.“

„Promiňte?“

Gray k nim přistoupil a poklepal Lindu Arnoldovou na rameno.

Otočila se k němu. „To vy jste volala, že je potřeba vyměnit žárovku?“

„Ne. To jsem nebyla já.“

„Tak to musí být ve druhém patře. Myslel jsem, že říkala v prvním.

Promiňte.“ Nadzvedl čapku na pozdrav a zamířil zpátky ke schodišti.

Když se sestra Linda Arnoldová otočila, nebyla Barrie v dohledu.

„Nejsou tam.“

Hlášení podal jeden ze zarputilých poskoků, ten, který tak zlovolně ukončil krátký Dollyin život. Trvalo jim půldruhé hodiny, než ten motel ,našli‘.

„Tady je to,“ řekl Daily a pracně sípal. „Určitě. Washington Inn.

Pokoj dvacet dva.“

„Je tam nějakej řidič náklaďáku a řádně se našňupnul, že jsem ho vzbudil,“ řekl agent a zle se zamračil na Dailyho.

„To nechápu.“ Daily bezradně těkal pohledem z jednoho na druhého. „Říkala, že se má dnes večer setkat s Bondurantem tady.“

„Vysadil jste ji v parkovacím domě, že jo?“

„Jak to víte?“

„Kam šla?“

„Sem! Tak mi to aspoň říkala. Přisámbůh. Měl jsem jen tak jezdit s tou pannou, abych od ní odvedl pozornost.“

„To jsou nesmysly,“ zavrčel jeden. „Vodil nás po celou dobu za nos.“

Aby ta komedie byla přesvědčivější, začal Daily žadonit: „Neubližujte mi, prosím vás. Musel jsem to udělat. Mám z něho strašnej strach.“

„Z koho?“

„Z Bonduranta. Řekl, že jestli to zvorám, že mě zabije. A taky to udělá. Koukli jste se mu někdy do očí? Jde z nich strach. Ten chlap se narodil jako zabiják. Jestli se dozví, že jsem vás sem přivedl, tak mě zabije.“

„Nechte toho!“ osopil se na něho velitel.

„Zavezte mě, prosím, domů,“ žadonil Daily. „Jestli nejsou tady, tak nevím, kde jsou. Bondurant mi asi lhal. Možná zalhal i Barrii. Mohl na ni nastražit past. Pomysleli jste na to? Ale co já vím? Jsem jenom starej člověk. Nevím nic.“

„Lže,“ prohlásil jeden agent.

„Lže, to je fakt,“ přitakal velitel. „Jedeme.“

Ve voze velitel zavolal z mobilu. „Welsh o tom motelu lhal. Nebyli tam.“ Chvíli poslouchal, pak řekl: „Ano, pane. Určitě z něho dostanete víc, než se podařilo nám.“

To se Dailymu ani trochu nezamlouvalo. A ještě méně se mu líbilo, co ukazovala měrka na jeho kyslíkové bombě. „Už nemám moc kyslíku,“ řekl, jakmile muž dotelefonoval.

„To není můj problém.“

Ti druzí dva se ani neobtěžovali něco podotknout. Z podlahy vozu na něho zírala širokýma mrtvýma očima Dolly.

Byla to dlouhá cesta zpátky do města. Jak se ukázalo, měli namířeno do neškodně vyhlížející kancelářské budovy. Když Dailyho eskortovali k nouzovému východu v zadním traktu budovy, zvedl pohled k obloze. Žádné hvězdy neviděl, jak jinak, v té záři městských světel. Ale měsíc byl hezký.

Bylo to pěkné.

Vyjeli výtahem do šestého patra. Klapot jejich podpatků se rozléhal prázdnou chodbou, když kráčeli s Dailym ke dveřím na konci.

Kolečko na vozíku s kyslíkovou bombou skřípalo. Ani se nedostal k tomu, aby ten krám namazal.

Jeden z mužů pokročil dopředu a zaklepal. Nějaký hlas mu přikázal, ať vejde. Otevřel dveře a poodstoupil. Když Daily překračoval práh, prchavě mu blesklo hlavou, jakým způsobem ho asi budou mučit a jakou podobu bude mít jeho smrt.

Jeho zlověstného hostitele osvětlovala zezadu jediná lampa, ale Daily ho poznal podle siluety. „Pane Welshi,“ pravil hlasem, který zněl téměř přátelsky. „Dnes večer jste měl velice napilno. Nedošel vám už málem kyslík?“

A doprdele, pomyslel si Daily.

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ PRVÁ

Prasklá vodovodní trubka ve skladišti v druhém patře vyvolala kýžený efekt. Ošetřovatelky a veškerý pomocný personál se shlukli co nejblíže té zaplavené místnosti. Kolik se tam sběhlo zaměstnanců, tolik bylo návrhů, co by se s tím mělo dělat. Nějaká ošetřovatelka řekla, že před pár minutami, než to prasklo, viděla ve skladišti pracovat údržbáře. Ten ale nebyl nikde k nalezení, aby s tím něco udělal a pomohl uklidit.

Barrie nevěděla, co má Gray v plánu, když ji zanechal na schodišti a řekl jí, aby na něho počkala, a tvářila se ,zaměstnaně‘, kdyby někdo šel kolem. Když se za pár minut vrátil, jeho kombinéza a čapka byly pryč a znovu byl v obleku s vázankou. Záhadně prasklá vodovodní trubka.

Nebylo těžké se domyslet, co předtím dělal.

„Pojď.“ Víc neřekl. Následovala ho dveřmi do druhého patra.

Kvůli tomu rozruchu v jižním křídle si jich nikdo nevšiml, když spěchali do severního křídla. Když ale zabočili za roh, uviděli přede dveřmi pokoje 300 dva agenty tajné služby.

Teď nás zastřelí, pomyslela si Barrie.

Gray ale zachoval klid. „Dobrý večer, pánové,“ řekl řízně a kráčel přímo k nim.

Okamžitě ho poznali. „Pane Bondurante?“

„Jak se vede?“ Gray se na něho vážně pousmál.

„Myslel jsem, že jste odešel na odpočinek. Kdy jste –“

„Rád vám to všechno vypovím později. Teď musíme okamžitě přemístit paní Merrittovou. V druhém křídle došlo k menší nehodě.

Myslím, že to nebude nic vážného. Tohle je čistě preventivní opatření.

Prezident nechce nic riskovat.“

Pozvedl ruku, jako by žádal ticho, a přitiskl prsty na sluchadlo, které měl v uchu. „Dole jsou připravení,“ řekl. „Sestro?“ Pobídl Barrii ke dveřím pokoje.

„Ano, pane.“ Proklouzla svižně kolem těch dvou agentů ke dveřím.

„Promiňte, pane, ale nikdo kromě doktora Allana –“

Hrana Bondurantovy ruky dopadla na mužův hrtan. Další rychlý úder a sesul se. Druhý muž se otočil, aby zadržel Barrii. Gray ho složil ranou zezadu do krku. Barrie podržela dveře otevřené a Gray je zatáhl do pokoje.

Netrvalo to víc než pár vteřin. Gray bleskurychle vyměnil svoje falešné sluchadlo za sluchadlo agenta tajné služby.

Chvíli poslouchal, pak se sklonil a promluvil do maličkého mikrofonu, který měl agent připevněný zespoda na klopě. „Nějaký rozruch v druhém křídle, nic víc.“ Odmlčel se, aby si mohl odkašlat.

„Prasklá vodovodní trubka.“

Znovu poslouchal.

„Ne, všechno máme pod kontrolou.“

Vypnul vysílačku. „Na střeše je další agent,“ řekl Barrii.

„Nevšimne si, že se mu ozval jiný hlas?“

„Doufám, že ne.“

Gray rychle sebral jednomu agentovi vysílačku s přijímačkou, aby věděl, co podniká agent na střeše a kterýkoliv další, který by mohl v areálu být. Potom agentům přelepil ústa páskou a svázal je jako krocany. Páskou jim spoutal ruce za zády i nohy. Prozatím byli z oběhu. Jak dlouho ale potrvá, než si někdo všimne, že nejsou na svém místě, a přijde to zkontrolovat?

Barrie neměla čas se tím zabývat. Gray už přešel přes zšeřelý pokoj k Vanesse, ležící nehybně na nemocničním lůžku. Její křehká postava nebyla pod pokrývkami skoro znát.

Barrie přistoupila k posteli z druhé strany. „Paní Merrittová?“

„Vanesso? Slyšíte nás?“ řekl Gray mnohem důrazněji, uchopil ji za rameno a zatřásl s ní. „Vanesso?“

Otevřela oči. Když uviděla Graye, zajíkla se. „Přišel jsi?“

„Dostanu vás odtud.“

„Gray.“ Když znovu zavřela oči, maličko se usmívala, ujištěná, že teď bude v bezpečí. Byla tak utlumená, že sebou ani netrhla, když jí strhl pásku z paže a vytáhl jehlu kapačky. Barrie se nemusela dívat moc zblízka, aby viděla, že je na tom Vanessa moc špatně. Oční důlky vypadaly v její lebce jako dva tmavé krátery. Rty měla bezbarvé. Gray pod ni vsunul ruce, vzal ji pod koleny a kolem ramen a zvedl ji z postele. V jeho náruči vypadala jako dítě.

„Barrie,“ nařídil, „vezmi pistoli.“

Položil pistoli na postel, když zvedal Vanessu. Barrie upřela pohled na zbraň. Neměla nejmenší chuť se jí dotknout. Díky dlouhému tlumiči připevněnému na hlavni vypadala ještě hrozivěji. Ale Gray se tvářil mnohem hrozivěji a nebezpečněji, takže udělala, co jí nařídil.

Zbraň jí v ruce připadala těžká a nepříjemná.

„Pozor s tím,“ řekl. „Je připravená ke střelbě. Služební výtah je na konci chodby. Sjedeme s ním do přízemí.“ Pohlédl na dva agenty v bezvědomí. „Jestli jste ti řádní, tak se omlouvám,“ zamumlal. „Jestli jste Spencovi lidi, vem vás čert.“

Vykročili ke dveřím a Barrie se zeptala: „Co bezpečnostní kamery?“

„Žádné jsem neviděl, ty jo?“

Zavrtěla hlavou. „Co když se nás někdo pokusí zastavit?“

„Zastřel ho,“ řekl věcně. Pokývl na ni. „Zkontroluj chodbu.“

Otevřela dveře a rozhlédla se. Chodba byla prázdná, i když za rohem se ozýval smích a hovor, jak se tam lidi bavili o vytopeném skladišti. Nepřítomnosti agentů tajné služby si zřejmě nikdo ještě nevšiml.

„Nikde nikdo,“ řekla Bondurantovi.

„Přivolej výtah.“

Vyšla na chodbu a stiskla knoflík na zdi. Osvětlená čísla na panelu ukazovala, že je výtah v přízemí. Určitě jí to nikdy nepřipadalo delší, než vyjel do druhého patra. Neustále hlídala roh chodby, ale nikdo se neobjevil.

Konečně výtah přijel. Vstoupila do něho a stiskla knoflík, aby dveře zůstaly otevřené. Gray přenesl Vanessu přes chodbu dvěma dlouhými kroky. Stiskla další knoflík, aby se dveře zavřely.

Několik nekonečných okamžiků se nedělo nic.

Konečně se dveře zavřely a výtah začal klesat.

Barrie upírala pohled na štěrbinu, kde k sobě obě půlky dveří přiléhaly. Až dojedou do přízemí a dveře se otevřou a někdo tam bude stát a dožadovat se vysvětlení, co tam provádějí, měla by ho zastřelit?

Byla vděčná, že nebude její rozhodnost vystavena zkoušce. Když dojeli do přízemí, u výtahu nikdo nečekal. Vyšla z výtahu a zkontrolovala chodbu. „Ve společné místnosti je spousta lidí,“ sdělila Grayovi. Ozýval se odtamtud hovor. „Musí být čas na přestávku.“

„Jdi jinudy,“ řekl. „Tohle nemůže být jediný východ. Dostaneme se ven jinými dveřmi a obejdeme to.“

„V zimní zahradě jsem si všimla francouzského okna.“

Proplétali se chodbami v přízemí. Francouzské okno bylo zamčené na zástrčku zevnitř. Zaváhala. „Mohlo by být zabezpečené poplašným zařízením.“

„Riskneme to.“

Odsunula zástrčku a otevřela francouzské okno. Následný skřek rval uši. Otočila se ve směru, odkud se ozval, a stiskla spoušť.

Tropický pták ve vysoké bílé kleci začal hrozně vyvádět, i když její výstřel poranil pouze kapradinu. Pták měl rozčepýřenou chocholku, pestrá křídla roztažená, mlátil jimi a vyrážel skřeky. „Kruci!“ řekla.

Vyběhli z budovy jako o život, i když personál byl zřejmě na ty ptačí záchvaty zvyklý, protože je nikdo nepronásledoval. Drželi se ve stínu a obcházeli pěstěný trávník, až se dostali na parkoviště.

„Počkej,“ zarazil ji Gray.

Zastavila se a otočila. Pracně oddechovala. Jemu nedělalo dýchání nejmenší potíže. Naslouchal hlasu ve sluchadlu. „Něco se děje na parkovišti pro zaměstnance?“ zeptal se do vysílačky.

Další agent tajné služby! Barrie na něho skoro zapomněla.

Automaticky stočila pohled na střechu, ale neviděla nikoho. Gray jí bradou naznačil, aby šla dál. Otočila se a znovu se rozběhla. Gray běžel těsně za ní, ale slyšela ho, jak s předstíraným údivem říká: „Ne, nic ji nevyrušilo.“ Pak zařval: „Sakra, jde po nás, Barrie!“

Zbytek cesty k vozu uběhla jak o závod. Otevřela zadní dveře kempinkového vozu, vlezla dovnitř a pomáhala Grayovi, který nastoupil a položil Vanessu na čalouněnou lavici při stěně.

„Drž se!“ Vyskočil ven a přirazil dveře. Vůz ve chvilce nastartoval a rozjel se. Za pár vteřin se poklidnou krajinou kolem Tábor Housu rozječelo poplašné zařízení.

„Výtečný koláč, Amando. Děkuju.“

David se na ni usmál, když uchopila jeho prázdný dezertní talířek a postavila jej na podnos. „Díky, Davide. Jsem ráda, že vám chutnal.

Dal byste si ještě?“

„Ne, díky.“ Popleskal si opasek. „Každá kalorie se počítá.“

Bez úsměvu se zeptala, jestli by si dal ještě trochu kávy. Přitakal a bedlivě ji pozoroval, když mu dolévala šálek. Pak se omluvila, uchopila podnos a zanechala ho s Georgem v jejich útulném obývacím pokoji.

„Amanda mě neměla nikdy moc v lásce, viď?“

„Chceš do toho trochu něčeho?“ George stál u skříňky s likéry a lil si do kávy štědrou dávku whisky.

„Děkuju, ne.“

Prezident se pozval na večer. Georgovi dva chlapci z toho byli úplně pryč, jak se dalo předpokládat. Prezident Merritt je požádal, aby mu ukázali svoje domácí úkoly, a každému napsal pár slov, aby se mohli příští den pochlubit spolužákům.

Potom, co je Amanda odvedla spát, nabídla jemu a Georgovi koláč a kávu a naservírovala jim to v obývacím pokoji. Její chování nemělo daleko k nepřátelství, ale David byl na její odtažité způsoby zvyklý a ignoroval to, tak jako už dlouhá léta, a litoval George, že je ženatý s takovým rampouchem.

George se se svojí vylepšenou kávou vrátil na pohovku. David si všiml, že se mu třesou ruce tak, že jemný porcelán chrastil. „Proč ta nervozita, Georgi? Kdybych tě dobře neznal, řekl bych, že máš špatné svědomí.“

George se zoufalým, tlumeným hlasem zeptal: „Proč jsi k nám dnes večer přišel?“

„Nejsem v domově jednoho ze svých nejbližších a nejdražších přátel vítaný?“

„To jsem tím nechtěl říct.“

„Dobrá. To rád slyším.“ David si zvolna zamíchal kávu. „Když jsme spolu sami, přejdu k věci.“

„Což je…?“

„Rád bych si poslechl tvůj názor na zákon o zdravotní péči, který předložil Kongres. Cením si tvého hlediska jako lékaře.“

To George úplně vyvedlo z míry. Vykoktal: „Já… já znám jenom hlavní body.“

„To by ti mělo jako základ stačit. Co si o tom myslíš?“

Když zazvonil telefon, George prakticky vyskočil z pohovky, aby ho vzal. „Haló. U telefonu doktor Allan.“ Chvíli poslouchal. „Ano, je tady.“

Otočil se a podal telefon Davidovi. „Je to naléhavé,“ zašeptal.

„Zapni hlasitý telefon.“ George na něho rozpačitě pohlédl, ale vyhověl mu. „U telefonu prezident,“ ohlásil se David.

Volající mu sdělil, že první dáma byla odvezena z Tábor Housu.

„Co tím chcete říct, odvezena?“

„Násilím, pane prezidente. Unesli ji.“

David se pomalu zvedl. „Cože?“ řekl tvrdě.

Nešťastník, který volal, to zopakoval.

„Kde byla zatracená tajná služba?“ vyštěkl.

„Agenti byli vyřazeni, pane prezidente. Paní Merrittová byla odnesena z pokoje, uložena do vozu a odvezena. Celá operace byla dobře připravena a provedena, pane. Bezpečnostní služba v nemocnici a agenti tajné služby dělali, co bylo v jejich silách, aby únosce zastavili u brány. Nicméně se neodvážili střílet na vůz, aby nezranili první dámu. Vůz nezastavil, přestože byly vypáleny výstražné výstřely. Prorazil závoru a bohužel ujel.“

Ten hlasitý hovor přilákal Amandu z jiné části domu. Davidovi neuniklo, že není tou novinou zas tak překvapená.

„Přihlásil se k tomu už někdo? Nějaká teroristická skupina?“

„Jako podezřelí byli identifikováni Gray Bondurant a Barrie Travisová, pane prezidente.“

Když to David uslyšel, prudce vydechl: „Bože všemohoucí!“

Prohrábl si divoce vlasy. „Copak se Bondurant úplně zbláznil?“

„Drze přistoupil k agentům tajné policie, kteří hlídali pokoj paní Merrittové, a předstíral, že jedná z vašeho pověření, pane.“

„No, tak nejednal!“ rozkřikl se David, uražený tím pomyšlením. „Je třeba s ním jednat jako s kterýmkoliv jiným zločincem. Je to.jasné?“

„Naprosto, pane prezidente. Byla uvědoměna FBI. Místní policie už vůz našla. Stál zaparkovaný na parkovišti kamionů několik mil od nemocnice. Po první dámě a jejích únoscích se slehla zem. Zřejmě přesedli do jiného vozu, pane.“

David se vzpamatoval a mnohem klidněji řekl: „Vracím se ihned do Bílého domu. Budu k zastižení ve voze.“

„Zajisté, pane prezidente.“

Když hovor skončil, otočil se David k Georgovi. „Jak jsi mohl dopustit, aby k tomu došlo?“

„Nebyla to moje vina!“ rozkřikl se George. „Ani jsem tam nebyl.

Muselo selhat zabezpečení.“

„To přinejmenším!“ zařval David. „Připadá mi, že kdykoliv svěřím Vanessu do tvojí péče, stane se něco hrozného.“

Amanda ode dveří řekla: „Jestli je za to někdo zodpovědný, tak jste to vy, Davide.“

„Amando!“ zvolal George.

David měl chuť tu nafoukanou potvoru uškrtit za to, že s ním takhle mluví, ale musel obdivovat odvahu, kterou to chtělo. „Zapomeň na to, Georgi,“ řekl příkře. „Musím se okamžitě vrátit do Bílého domu.

Jedeš se mnou?“

„Ovšem.“

Sešli po přední cestičce, obklopeni agenty tajné služby, které už upozornili na stav pohotovosti. U chodníku čekala limuzína, jeden vůz pojede před ní, jeden za ní a kolonu povedou čtyři policisté na motorkách.

Řítili se ulicemi k Pennsylvania Avenue. David si zkontroloval, že kouřové sklo za řidičem je vytažené, pak se otočil k Georgovi a začal se smát.

„Říkal jsem ti, že to provede. Nepovídal jsem ti, že je Gray dost šlechetný, dost bláznivý, aby zinscenoval dramatickou záchranu?“

George Allan zíral před sebe. „Ano, Davide. To jsi mi říkal.“

„Věděl jsem, že se pokusí ji odtamtud dostat. A když Spencovi lidi hlásili, že ten staroch, ten Welsh, dneska fungoval jako návnada, domyslel jsem si, že se únos rozběhl.“

„Zřejmě jsi měl ve všech ohledech pravdu.“

„Odvedl jsi svůj díl, Georgi?“

„Ano. Těsně předtím, než jsem dnes večer odcházel.“

„A zabere to?“

„Zabere. Zemře na toxickou hladinu lithia.“

To se samozřejmě zjistí až při pitvě, ale ani na doktora ani na prezidenta nepadne podezření, jelikož si právě dávali koláč a kávu, když Vanessa padla do rukou Graye Bonduranta a jeho spolupachatelky Barrie Travisové. Odsoudí je za únos a vraždu.

Jako důvěrný přítel by Gray věděl, že se Vanessina medikace musí velice pečlivě hlídat. Při příliš malé dávce lithia by se její psychické výkyvy nedaly zvládat. Příliš velká dávka by mohla způsobit záchvat, koma nebo smrt, zvláště v kombinaci se sedativy, která dostávala v nemocnici, aby měla zajištěný odpočinek, který potřebovala.

„Budou chtít vědět, kde si Gray obstaral léky,“ poznamenal George.

„U člověka tak vynalézavého, jako je on?“ Tohle David za problém nepovažoval. „Dobrý žalobce nebude mít problém přesvědčit porotu, že je Bondurant dost chytrý, aby ty léky získal a důkazy o tom zničil.“

„Není mi jasný jejich motiv,“ řekl George. „Když podstoupili všechny ty potíže, aby Vanessu zachránili, proč by ji zabíjeli?“

George byl tak tupý, že se někdy David divil, že získal lékařský diplom. Taky měl rozčilující sklony komplikovat jednoduché věci.

„Gray byl Vanessin odmítnutý milenec. O jeho citech k ní věděli všichni. Zpočátku se spokojil s tím, že odešel z Washingtonu a lízal si rány z toho pokoření v ústraní, ale jeho pomstychtivost narůstala.

Nakonec se nedokázal spokojit s ničím menším, než že ji zabil.“

„A Barrie Travisová?“

„Je do Graye zamilovaná. Byla šťastná, že může soupeřku vyřadit.

Po tom incidentu v Shinlinu jsou oba nepřítelem veřejnosti číslo jedna a číslo dvě. Lidé budou připravení uvěřit, že jsou takového ohavného zločinu schopní.“

Prezident si opřel hlavu a usmál se. „Je to skvostný plán, Georgi.

Tak dokonalý. Spence vždycky říkal, že je lepší neničit své nepřátele, ale nechat na nich, aby se zničili sami. Smůla, že tady není, aby to viděl. To by se mu líbilo.“

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ DRUHÁ

Senátor Armbruster čekal na Barrii a Graye na předem dohodnutém místě. Vrtulník už byl nastartovaný.

„Bohudíky, že jste to zvládli,“ řekl, když Gray vystoupil z vozu.

„Jak jí je?“

„Je naživu.“

Senátor vybral lékařský tým, který byl připravený poskytnout jakoukoliv naléhavou léčbu, již by snad Vanessa mohla během letu do Washingtonu potřebovat. Jakmile ji vyzvedli z vozu a položili na nosítka, lékař, který tým vedl, začal udělovat rozkazy těm, kteří mu asistovali.

„Holčičko, co ti to udělali?“ Svíral chladnou ruku svojí dcery v dlani a běžel vedle nosítek k vrtulníku.

Gray zdržel lékaře jen tak dlouho, než zvolal: „Bylo to velice snadné ji odtamtud dostat. Příliš snadné. Už by mohlo být pozdě.“

Lékař přikývl, že rozumí, a nečekal na nic dalšího. Skočil do vrtulníku a v několika vteřinách byli ve vzduchu a zanechali Barrii a Graye na prázdném větrném parkovišti nákupního střediska.

Barrie natočila převoz na video. I když kvalita nebude odpovídat běžným vysílacím standardům, bude to nedocenitelné. Pozorovali vrtulník, jak se vznesl a zamířil k Washingtonu.

„Co jsi tím myslel?“ zeptala se Graye, když uložila videokameru do kabely. „Tím, co jsi říkal doktorovi.“

„Měl jsem pocit, že lidi v Tábor Housu věděli, že přijdeme.“

Ostře na něho pohlédla.

Kapitola čtyřicátá druhá

„Přemýšlej. Až na tu symbolickou obranu na konci jsme beze všeho vešli dovnitř a odešli s první dámou Spojených států.“ Se strnulým, napjatým obličejem se díval za vrtulníkem. „Mohli jsme přijít příliš pozdě, abychom jí zachránili život.“

„Stůjte! FBI!“

Ten rozkaz přišel ze tmy za nimi. Reflexivně se prudce otočili.

Běželi k nim čtyři muži s napřaženými zbraněmi v rukou. Ozářila je přední světla dvou vozů, které se přihnaly na parkoviště a se skřípěním zastavily pár metrů od nich.

„Ruce za hlavu, Bondurante!“

Zřejmě viděl, že je moudré se podrobit. Jeden agent k němu přistoupil, našel pistoli, kterou měl za pasem, a vzal si ji. Jiný agent popadl Barriinu kabelu a popleskal ji po celém těle. „Nejsem ozbrojená.“

„Nic neříkej,“ doporučil jí Gray, když mu nasadili pouta a přeříkávali jeho práva.

Podle jeho příkladu se Barrie poddala zatčení bez zápasu. To, co mohla vypovědět spolu s videozáznamem, jistě ji a Graye očistí, že se při záchraně první dámy nedopustili žádných zločinů. Mluvit o tom ovšem teď by bylo plýtvání dechem. Počká, až senátor Armbruster a sama Vanessa budou moci potvrdit, že prezident zabil svého syna a plánoval smrt své manželky.

Barrii eskortovali k jednomu vozu, Graye k druhému. Agent jí podržel dveře a pomohl jí na zadní sedadlo.

To, co tam uviděla ležet na sedadle, ji naplnilo takovým děsem, že vřískla a snažila se dostat otevřenými dveřmi vozu zase ven. „Grayi!“

Avšak agent jí držel ruku na zádech a vstrčil ji dovnitř.

Okénkem vozu viděla Graye. Uslyšel její výkřik, vycítil její strach a teď zápasil s agenty, kteří se ho snažili nacpat do druhého vozu.

Nemohl se ale bránit, když měl ruce spoutané za zády. Strčili ho na zadní sedadlo a přibouchli dveře. Za skřípotu pneumatik oba vozy odsvištěly.

Barrie vzlykala a upírala pohled na druhého pasažéra na zadním sedadle šedého sedanu, který na ni hleděl nevidoucíma očima, ve tváři prázdný výraz, rozcuchanou paruku nakřivo. Dolly.

George Allan shlížel na své dva spící synky, kterým nad přikrývkou hlavy sotva vykukovaly. Mladší chlapec na spodní palandě byl rošťák, sportovec, děvčata na něho určitě poletí, to už bylo znát teď. Kouzlo jeho osobnosti ho snadno provede životem.

Starší chlapec podědil Amandinu vážnost. Dokonce i ve spánku jako by řešil nějaký problém. Z nich dvou byl on chytřejší, dosahoval lepších výsledků. Intelekt a disciplína mu zaručí úspěch, ať už si vybere jakýkoliv obor. George doufal, že to bude medicína.

Zlehka je oba políbil, potom po špičkách vyšel z jejich pokoje a zavřel za sebou dveře. Dveře jejich ložnice byly dokořán. Amanda nechala kvůli němu rozsvícené noční světlo. Bez ohledu na to, jak ošklivě se pohádali, jak odcizení si připadali, sdíleli spolu noc co noc postel. Bylo to, jako by nechávala svítit světlo, aby dokázal vždycky najít cestu zpátky k ní.

Zadíval se na její spící obličej. Prameny hedvábných vlasů kreslily na jejím polštáři proužky. Dýchala pomalu a klidně. Vypadala líbezně.

Chtěl se jí dotknout, políbit ji, ale neudělal to ze strachu, že ji probudí.

Vycouval z ložnice, odešel po chodbě do své pracovny a tiše zavřel dveře. Zoufale se potřeboval napít, tak si nalil skleničku, odnesl si ji k psacímu stolu a vděčně usedl na židli.

Byla to dlouhá noc. Čekal s Davidem, dokud se nedozvěděli, že Vanessa je s Cletem bezpečně v nemocnici.

George byl velice unavený. Vychutnával si pití, popíjel je po malých doušcích a vnímal, jak se mu teplo rozlévá celým tělem. Jeho opojný účinek brzdilo pomyšlení, které ho pronásledovalo, přesněji, co mu David nařídil, aby udělal, ale on udělal pravý opak.

Dopil pití a odemkl spodní zásuvku psacího stolu. Nebyla to zbraň velkého kalibru, ale když se s ní střelí do patra, odvede práci bezbolestně. Zkontroloval komory bubínku a viděl, že jsou všechny nabité; pak natáhl spoušť a položil zbraň na podložku na psacím stole.

Potom zalovil v náprsní kapse a vytáhl umělohmotnou lahvičku.

Byla bezpečně zapečetěná a lithium bylo stále uvnitř a nekolovalo se smrtícími účinky ve Vanessině těle, jak si David myslel.

Při posledním zúčtování George Davida porazil tím, že zabránil chladnokrevné vraždě. Doufal, že se na to Amanda bude dívat jako na vítězství. Možná tato labutí píseň odporu vyrovná všechna jeho léta slabosti. Mohla by ho za to dokonce i milovat. Alespoň trošku.

Postavil lahvičku na podložku na stole, uchopil zbraň a vsunul si hlaveň do úst.

Během té dlouhé jízdy se snažila vyzvědět od mužů, kteří ji zadrželi, co je s Dailym, ale její křik, prosby, vzlyky a výhrůžky je nepřiměly porušit rozhodné mlčení. Gray také nic nevěděl, stejně jako ona, když dorazili na místo určení, což byla kancelářská budova v centru města. Rychle je nastrkali do výtahu, pak je odvedli do kanceláře na konci chodby v šestém patře.

Protože jim Gray cestou kladl odpor při každém kroku, vstrčili ho dovnitř jako prvního. Jeho rouhavý výkřik ji dobře nepřipravil na to, co tam najde.

Očekávala, že uvidí potlučené, možná zkrvavené Dailyho tělo.

Místo toho zpola ležel, zpola seděl na pohovce a vypadal unaveně.

Byla tak ráda, že ho vidí, že překlopýtala přes spoře osvětlenou místnost a poklekla vedle pohovky. Nevěděla, jestli se má smát nebo plakat. „Jsi v pořádku, Daily?“

„Teď už jo,“ zasípěl. „Když vidím, že vám nic nechybí a nenechali jste se zastřelit.“

„Měli ve voze Dolly. Bála jsem se…“

„Přinesli mi novou kyslíkovou bombu, takže prozatím přežiju. Mě nechme být. Dostali jste paní Merrittovou odtamtud?“

„Dostali. Je teď v dobrých rukou, i když vypadala moc nemocně.

Nejsme si jistí, jestli přežije.“

S pomocí policisty, který jí sundával pouta, se Barrie postavila a otočila se k jejich hostiteli. Naštvaně natáhla ruce před sebe, aby mu ukázala červené otlaky na zápěstí. „Bylo to takhle nutné, Bille?“

Generální prokurátor William Yancey se zatvářil rozpačitě. „Ahoj, Barrie, pane Bondurante.“

Gray vypadal, že nevěří vlastním očím. „Vy dva se znáte?“

„Z vysoké,“ odpověděl Yancey. „Barrie pracovala v rozhlasové stanici v kampusu jako reportérka. Já byl předsedou studentské politické koalice. Když byly volnější dny, chodívala za mnou, jestli bych jí nedal tip na nějakou reportáž.“

„Pořád to ještě dělám. Je to můj zdroj na ministerstvu spravedlnosti.“

„On je tvůj informátor?“

„Nic důvěrného nesděluji,“ vysvětlil Yancey. „Většinou potvrdím nebo popřu informaci, kterou získala jinde. Bráním jí v tom, aby se dostala na scestí, což je někdy pořádně těžké.“ Zamračil se na ni.

„Bylo tohle nutné, Bille?“ zeptala se znovu.

„Museli jsme provést oficiální zatčení. Tebe a Bonduranta hledají za únos.“ Pohlédl na Dailyho. „Pan Welsh se přiznal ke spoluvině.“

„Daily pomáhal, ale nebyl to únos. Vanessu Merrittovou jsme zachránili.“

„Před čím a před kým?“

„Před jejím manželem.“

Yancey vážně pohlédl na Barrii, potom na Graye. „Obával jsem se, že přesně to řekneš.“

„Nezdáš se nějak zvlášť překvapený,“ podotkla.

„Nedávno jsem měl velice zvláštní telefonáty. Volal Armbruster a Merritt. To, že se pan Bondurant znovu objevil ve Washingtonu, zřejmě všechny znervóznilo. Nejdříve na mě naléhali, abych ho zatknul, potom, abych to nedělal. Ukazuje se, že Bondurant se dal dohromady, hádej s kým? S tebou. Mimochodem,“ dodal suše.

„Navykládala jsi mým lidem moc pěkný věci, na pohřbu Howieho Frippa. Představ si, že mi museli převyprávět to o orálním sexu na dálnici.“

„O čem že?“ chtěl vědět Gray.

„To je dlouhá historie,“ zamumlala. Yanceymu řekla: „Musela jsem to takhle udělat. Neměla jsem totiž jistotu, jestli jsou to ti praví…“

„Byli to agenti FBI.“

„Já vím, ale myslela jsem, že by to mohli být…“ Poplašeně pohlédla na Graye, uvažovala, kolik by toho měla odhalit.

Ze svého místa na pohovce se ozval Daily a ušetřil ji tak rozhodování. „Myslela si, že pracují pro Spencera Martina.“

„Spencer Martin,“ opakoval Yancey zamyšleně. „Sledoval vás někdo další. Moji lidé si jich nejednou všimli. Vrtalo nám hlavou, kdo to je.“

„Byl to Spence,“ prohlásil Gray přesvědčeně.

Yancey se k němu otočil. „A to mám dát na vaše slovo?“

„Máte být nejvyšším představitelem práva v zemi. Což znamená jít lumpům po krku.“

„Rovněž to znamená chránit práva těch, které lidé za lumpy označí.

Ať už z jakéhokoliv důvodu.“

Vycítila, jak mezi nimi houstne nepřátelství, a rychle zasáhla: „Jakmile budeš znát všechna fakta, Bille, určitě budeš souhlasit, že Spencer Martin je nebezpečný člověk.“

„Poslouchám. Jaká jsou ta fakta, Barrie? Tvoje jméno padalo ve spojení s první dámou od toho seriálu o syndromu náhlého úmrtí, a první dáma byla záhadně nepřítomná. Tlachy Daltona Neelyho jsou urážkou mojí inteligence. Doktor George Allan mi připadá nekompetentní. Tajná služba je zdvořile němá. Věděli jsme, že máte něco za lubem, když jste provedli tu záměnu v parkovacím domě.

Sebrali jsme toho starýho –“

„Tak hele!“ To se ozval uražený Daily.

„– aby nepřišel k úhoně nebo ho nezabili lidi, o kterých mi tvrdíš, že pracují pro Spencera Martina.“ Rozepnul si sako a založil si ruce v bok. „Chci přesně vědět, co se sakra děje, a chci to vědět do všech podrobností. To proto vás přivedli sem, místo aby vás odvezli rovnou do vězení a obvinili z těžkých zločinů.“

„Vážím si tvojí důvěry, Bille. Ale neměla bych mít, dřív než s tebou budu mluvit, tady právníka?“

„To bys mohla. Jestli chceš jít touhle cestou. Nebo mi můžeš říct všecko na rovinu.“

„Mimo záznam?“

„Mimo záznam.“

Léta ho znala jako poctivého a čestného člověka. Nejednou jí jeho pevný postoj zabránil v dobré reportáži. Měla na něho zlost, že jí neposkytl informaci, pokud to byla záležitost bezpečnosti státu, ale ani ji nikdy nenasměroval špatně. Neměla důvod mu nedůvěřovat.

„No dobrá,“ řekla. „Ale je toho tolik, nevím, kde začít.“

„Začněme Spencerem Martinem.“

„Kolik toho o něm víš? Je to –“

„Opatrně, Barrie.“ Gray pokývl na Yanceyho. „Třebas je to tvůj bývalý spolužák a možná se ukázal jako spolehlivý a poctivý zdroj informací, ale než si mu vyliješ srdce, nezapomínej, kdo ho jmenoval a pro koho pracuje.“

Uražený Yancey odpověděl: „Já se pamatuju, kdo mě jmenoval, pane Bondurante. Pracuji ale pro lid Spojených států a beru svoji práci a povinnosti, jež s ní souvisejí, velice vážně.

Pravda, vděčím za své místo Davidu Merrittovi, ale nejsem imunní k smradu, který se momentálně z Bílého domu táhne. A pokud jde o Spencera Martina, tak o jeho osobní armádě vím. Má informátory a agenty nasazené snad v každém odboru federální vlády a se studem přiznávám, že i v těch, které spadají pod ministerstvo spravedlnosti.

Mnohem nebezpečnější je ovšem vliv, který má na prezidenta. Chci vědět, proč na něho Merritt spoléhá a do jaké míry. Otevřeně řečeno, Bondurante, jsem se o Barrii bál, že tráví tolik času s vámi. To proto jsem jí řekl o vaší nedávné návštěvě v Bílém domě. Usoudil jsem, že jste jeden z Martinových lidí.“

„Tak to jste usoudil špatně.“

„Pravděpodobně. Jste z toho venku kvůli paní Merrittové, myslím.“

Gray přikývl. „Ona je taky ten důvod, proč jsem se nechal dokopat zpátky.“

Generální prokurátor na Graye dlouhou chvíli upřeně hleděl, pak se otočil znovu k Barrii. „Všechno jsi to začala tou reportáží o syndromu náhlého úmrtí, že?“

„Vlastně to začala Vanessa Merrittová tím, že mě pozvala na kávu.

Je to dlouhá historie a tím, že ji budu vyprávět, obviním prezidenta z nepopsatelných zločinů.“

„To proto tě sem přivedli,“ řekl Yancey. „Je mi jedno, jak to bude dlouhé a složité, je mi jedno, kdo je do toho zapletený, chci si to všechno vyposlechnout.“

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ TŘETÍ

„Kruci! Všechno se to začíná hroutit. Barrii a Graye ještě nechytli.

Vanessa je v té zatracené nemocnici. V nemocnici! Měl jsem dostat hroznou zprávu, že zemřela. Místo toho jsem dostal šťastnou zprávu, že je ve Všeobecné.“

„Uklidni se, Davide.“

Otočil se na Spence, oči tvrdé jako diamanty. „Tenhle povýšený tón si nech, Spenci. Jestli půjdu do hajzlu, tak ty půjdeš taky. Na to nezapomínej, až mě budeš krmit těma svýma řečičkama.“

„Já jsem se na tebe nepovyšoval. Dělám si stejné starosti jako ty.

Ale když budem ztrácet hlavu, situace se tím jenom zhorší.“

„Myslím, že horší už by to být nemohlo.“

„Ovšemže mohlo.“

David si zabořil pěst do dlaně druhé ruky. „Jak se tohle mohlo stát?“

„Nevím. Všechno v Tábor Housu běželo podle plánu. Moji chlapi spolkli hrdost a nechali se od Bonduranta uzemnit. Ale jak jsme mohli vědět, že Clete bude mít vrtulník připravený pár mil odtamtud?“

„No, tys to vědět měl. Za to tě platím. A kde kčertu je George?

Vytratil se, a tak musel jít domů. Zavolej mu tam. Zeptej se ho, jestli doktoři v nemocnici dokážou napravit to, co udělal.“

„Volal jsem mu domů několikrát. Mají obsazeno a na pager neodpovídá.“

„Je to Vanessin osobní lékař. Možná ho zavolali do nemocnice,“

řekl David s nadějí v hlasu.

„To je vysoce nepravděpodobné, Davide. Po tomhletom ho k ní Clete nepustí.“

„Proboha, jestli tohle neklapne –“

„Vymyslíme něco jiného,“ řekl Spence nevzrušeně. „Nesmíme zapomenout, že Vanessa se stala hrozbou pro vládu. Ona, ty a já jsme jediní, kdo ví, co se té noci v dětském pokoji stalo. George musí mít podezření, ale nemůže si tím být nijak jist. Tak nebo tak si musíme zajistit Vanessino mlčení. Potom to nikdo nebude vědět.“

„Až na tebe a na mě,“ řekl David a upřel na Spence zamyšlený pohled.

Právě začalo svítat, když přijel prezident Merritt do nemocnice navštívit manželku. Místo obvyklého obleku se rozhodl obléknout neformálně. Vzal si větrovku, protože měl za to, že čím bude neupravenější, tím bude jeho rozčilení přesvědčivější.

Před jeho příjezdem se dostavila tajná policie. V nemocnici panoval těžko zvladatelný zmatek. Média tábořila v plné síle venku a soupeřila o nejnovější zprávy ohledně zdraví první dámy. Prezident vešel do nemocnice přes kuchyň, použil výtah pro zaměstnance a nechal se eskortovat k jejímu pokoji.

Když vešel, stál jeho tchán u její postele.

„Jak je jí, Clete?“ zeptal se znepokojeně.

„Proč se jí nezeptáš sám?“

Zdálo se, že Vanessa spí, když ji ale David uchopil za ruku, otevřela oči. Zářivě se na ni usmál. „Ahoj, miláčku. Bohudíky jsi v pořádku.“

„Ahoj, Davide. To je od tebe moc milé, že jsi přišel,“ řekla ironicky.

„Pane prezidente, tohle je doktor Murphy.“

Roztržitě vzal na vědomí, že mu Clete představuje ošetřujícího lékaře. „Co je s manželkou, pane doktore?“

„Podle mého názoru dostávala nepřiměřeně vysoké dávky lithia, pane prezidente, zvláště když byly kombinované s haldolem a dalšími sedativy.“

„Myslel jsem, že jí neustále dělají krevní testy.“

Lékař pokrčil rameny. „Doktor Leopold mi odfaxoval její kartu z Tábor Housu. Zaznamenané výsledky testů jsou takové, jaké by měly být, ale neodpovídají tomu, co zjistili tady v naší laboratoři.“

„Jak se mohli zaměstnanci Dexe Leopolda dopustit takového omylu?“ Nikdo se neodvážil hádat. Dokonce se na straně pacientčiny postele, kde stál doktor Murphy, rozhostilo trapné ticho.

„Jakou má prognózu?“ zeptal se David rázně.

„Je přiotrávená. Naordinoval jsem infuze, které jí pročistí organismus. To zabere několik dní. Potom upravím dávky jejích léků tak, aby účinkovaly a přitom byly bezpečné. Nemělo by ji to zredukovat na pouhou zombie, tak jako když ji přivezli.“

„Bude ale v pořádku?“

„Ano, pane prezidente.“

„Díky Bohu.“ David ji uchopil za ruku a přitiskl si ji ke rtům, potom se sklonil a zlehka ji políbil. Její rty nebyly o nic teplejší a vnímavější než rty figuríny.

Lékař se omluvil a zanechal ty tři o samotě. Dřív než dostal Clete příležitost, aby zaútočil, David ho předešel: „Za to mi Dex Leopold zaplatí.“

Clete řekl: „Dřív než si s někým začneš vyřizovat účty, navrhuju, abys začal přemýšlet, jak si zachráníš vlastní kůži.“

David předstíral překvapení. „Co tím chceš říct?“

Ozvalo se zaklepání na dveře. Vešel Spencer Martin.

Vanessa se rychle nadechla. Bylo na ní znát mnohem větší rozčilení než doposud. Clete řekl: „I to se podívejme, tak Černý Petr se zase objevil!“

Ta urážka se od Spence zřejmě odrazila. Pohlédl mimo Cleta na Vanessu. „Rád slyším, že je to lepší.“ Pak se obrátil k Davidovi: „Dalton Neely má potíže, aby přesvědčil média, že prognóza paní Merrittové je příznivá. Myslím, že byste k nim měl, pane, osobně promluvit a ujistit národ, že první dáma bude brzy opět fungovat.“

„To je dobrý nápad,“ souhlasil David. „Co kdybys šel se mnou, Clete? Tvoje přítomnost tu dobrou zprávu ještě posílí.“

Clete pohlédl na Vanessu. „Nebude ti to vadit, holčičko, když zůstaneš sama?“

„Už nejsem sama, tati,“ řekla tiše.

„To určitě ne.“ Sklonil se a políbil ji na čelo. Narovnal se a máchl paží ke dveřím. „Až po vás, pane prezidente.“

Cletova samolibost se Davidovi nelíbila. Ani trochu. A ještě méně se mu líbil ryzí odpor, s nímž na něho jeho žena hleděla. Nicméně se s ní rozloučil a slíbil, že se na ni přijde ještě později podívat, a něžně jí políbil ruku, než ji pustil.

Od začátku byl David Merritt praktický prezident, dychtivý udělat dojem na lidi, kteří ho volili. Jeho přátelský postoj lidi vyzýval k tomu, aby přísahali, že ho budou vždy bránit.

Dnešek nebyl výjimkou.

K úděsu tajné služby se improvizovaná tisková konference konala v přízemí nemocnice. Pracovníci médií a nemocniční personál se tísnili u nylonového provazu, který poskytoval chatrnou zábranu.

Utrápený Dalton Neely vděčně udělal místo prezidentovi, z jehož příchodu média přímo šílela. Okamžitě ho začali bombardovat otázkami. Zvedl ruce, aby si zjednal ticho. Když vřava opadla, oznámil, že se senátorem Armbrusterem přicházejí rovnou z pokoje paní Merrittové.

„Právě jsme o ní mluvili, je zcela při smyslech, vede si dobře a má velmi dobrou náladu. Senátor Armbruster a já máme naprostou důvěru v péči, kterou jí poskytuje skvělý lékařský tým, ošetřovatelky a laboranti.“

Clete žasl, že David dokáže za všech okolností vystupovat s takovou sebejistotou. Mohl postávat stranou a obdivovat prezidenta, kterého stvořil téměř bez cizí pomoci. Ale rovněž stvořil monstrum. A jako v klasickém příběhu Mary Shelleyové zůstalo na tvůrci, aby své dílo zničil.

Prezident se vyhnul otázce o doktoru Georgi Allanovi tím, že momentálně není k zastižení. Na otázky ohledně takzvaného únosu paní Merrittové z Tábor Housu odpověděl, že to nebude nijak komentovat, dokud nebude o incidentu podrobně informován.

„Hlášení si protiřečí,“ prohlásil.

Potom je požádal o pochopení, že je tisková konference tak krátká, přehnaně jim poděkoval za jejich zájem a vykročil k východu. Clete odmítl odpovídat na otázky, které na něho vykřikovali, ale požádal Davida, aby ho zavezl domů.

Davida ta žádost zaskočila, ale souhlasil a informoval řidiče, že učiní neplánovanou zastávku, než se vrátí do Bílého domu.

„Jeď jiným vozem,“ nařídil Clete břitce Spencovi, když se pokusil nastoupit k nim do prezidentské limuzíny.

Spence pohlédl na Davida, co má dělat. „Prosím, Spenci,“ řekl David a Clete viděl, že se to Spencovi nelíbí, ale poslechl, aby se neshodil.

„Kdy se vynořil?“ zeptal se Clete, když kolona vyjela z nemocničního parkoviště.

„Když sis vymyslel tu směšnou věc… jak to bylo? ,Delikátní osobní záležitost‘?“

„Něco na ten způsob.“ Clete se uchechtl. „Upřímně řečeno lituju, že Bondurant toho parchanta nezabil, když k tomu měl příležitost.“

„To proto jsi mě požádal, abych tě svezl? Abys mi mohl znovu sdělit svůj nevyžádaný negativní názor na mého poradce?“

„Ne. To, co ti chci říct, je mnohem důležitější než on.“

„Ven s tím, Clete. Trousíš šťavnaté poznámky, že jsem na pokraji záhuby a že jenom ty mě můžeš zachránit.“

„Vlastně nejsi tak daleko od pravdy, Davide. Jsem jediná překážka, která stojí mezi tebou a jámou plnou hoven tak hlubokou, že nedosáhneš na dno.“

David hvízdl. „To opravdu vypadá vážně.“

„Posmíváš se mi? Tak si to vyzkoušíme.“ Clete nasadil svůj nejhrozivější pohled. „Vanessino dítě nebylo tvoje, tak jsi je zabil a nejméně dvakrát ses pokusil zabít ji.“

Ta tvrzení setřela úsměv Davidovi z tváře, jak Clete věděl, že se i stane. „Jestli ti to řekla Vanessa, tak je na tom hůř, než jsme si mysleli, a oba víme, jak to s ní vypadá.“

Clete ovládl hněv, nechtěl Davidovi poskytnout ani tu nejmenší výhodu. „Na tuhle věc nebudu vynakládat příliš času, Davide. Na každé mé obvinění přijdeš s tuctem vylhaných popření, vysvětlení nebo ospravedlnění. Vím, jak postupuješ, protože jsem ten, kdo tě učil. Takže nám to oběma ulehči. Můžu ti zaručit něco, co chceš a potřebuješ.“

„Co je to?“

„Své mlčení. A Vanessino.“

„Výměnou za co?“

„Za hladký rozvod.“

David ani nemrkl. „Začínáš být určitě senilní, Clete.“

„Ujišťuju tě, že ne.“

„Navrhl jsi rychlý, hladký rozvod s Vanessou?“

„Nikoli navrhl. Nařídil, jinak uvidíš!“

David Merritt se znovu začal pohrdavě usmívat. „Jinak uvidím co?“

Clete se natáhl pro svůj kufřík a vyndal zapečetěnou obálku. „Jinak zavolám Billovi Yanceymu a předám mu tohle.“

Podal obálku svému zeti a ten ji otevřel a vytáhl několik barevných fotografií. David je upustil, jako by to byly živé kobry.

„Zvedá se ti z nich žaludek, že jo? Příšerně krvácela. Ale jedno Becky Sturgisová neudělala, nezemřela nešťastnou náhodou.

Nezapotácela se dozadu, když jste se spolu prali, a nepadla na roh stolu, jak jsi mi ten večer tvrdil. Utloukl jsi ji a tyhle fotografie to potvrzují.“

David se z šoku pozoruhodně rychle vzpamatoval. „To je trik, Clete. A tebe nedůstojný. Já na těch fotografiích nejsem. Mohly by to být snímky jakéhokoliv těla. Když už na to přijde, mohl jsi to děvče utlouct k smrti sám.“

„Mohl, ale neudělal jsem to. V té obálce je ještě něco.“ David s ní zatřepal a do klína mu vypadla kazeta do magnetofonu. „Zabil jsi ji, Davide. Přiznal ses k tomu při své ubrečené zpovědi. Vzpomínáš si?

Pokud ne, všechno máš tady.“

Clete tiše dodal: „Nahrávám si všechno, Davide. Později vymažu, co není podstatné, a ponechávám si všechno, co by se mohlo někdy hodit. Když jsem uviděl, co jsi udělal té chudince bezbranné holce a jejímu dítěti, rozhodl jsem se, že tuhle nahrávku si ponechám.“

Jaké to potěšení vidět, jak Davidovi vyrážejí na čele kapky potu.

„Nikdy to nepoužiješ, Clete,“ řekl, „protože v tom jseš namočenej stejně jako já.“

„Nerad bych,“ připustil. „Moje politické působení by skončilo ostudou. Místo toho bych tě mnohem raději ponechal ďáblu a dožil zbytek svých dnů jako vážený státník se svojí dcerou po boku. Ten ošklivý incident z tvé minulosti,“ řekl a ukázal na fotografie, „může zmizet, když necháš Vanessu odejít bez dohadování a zbytečného vysvětlování před zástupci médií.“

„Jak navrhuješ, abych to udělal?“

Clete pokrčil rameny. „Panují mezi vámi nesmiřitelné rozpory.

Smrt dítěte znamenala pro manželství zátěž. Miliony párů v Americe se vcítí do vaší situace. Poctivost, s jakou přistoupíš k rozvodu, by ti dokonce mohla získat pár hlasů navíc.“

David zaťal zuby. „Myslíš si, že jsem idiot? Rozvod před volbami by znamenal politickou sebevraždu. Strana by mě pravděpodobně nedala ani na volební listinu.“

„To nemůžeš vědět. Rozvod není zločin. Dvojnásobná vražda ovšem ano, a neexistuje žádné promlčení.“ Dopřál svému zeti čas, aby popřemýšlel o tom, jaké ošklivé následky by mělo, kdyby vyšel případ Becky Sturgisové najevo. Po chvíli řekl: „Nabízím ti velkorysou dohodu, Davide. Dokonce i kdybych na tom neměl nezadatelný zájem, poradil bych ti, abys ji přijal.“

„Ty fotky vůbec nic nedokazují, a ta páska taky ne.“

„Nesejde na tom, jestli něco dokazují,“ řekl Clete mírně. „Už pouhý náznak skandálu takového rozměru by vyloučil tvoje šance na druhé volební období. Ve skutečnosti by se z tebe stal pária. Bez ohledu na to, co by ses snažil dělat, by tě tohle pronásledovalo do konce života.“

David vypadal, že už už vybuchne, ale Clete věděl, že tohle první kolo vyhrál. Vyhraje spoustu dalších kol, než David skončí na žíněnce a bude prosit o smilování. Tohle byl velký skandál, ale v zásobě měl ještě další. A bylo jich dost. Jeden po druhém bude vytahovat a ukazovat. Bylo jich dost, aby vydržely na léta, dost, aby vydržely ještě dlouho potom, co bude Clete Armbruster hnít v hrobě. Ale zemře šťastný, protože bude vědět, že David Merritt nepozná minutku klidu.

Prozatím byl ovšem Clete spokojený. Na jedno dopoledne to stačilo.

„Ty kopie si můžeš ponechat, Davide. Mám jiné. Jen tak mimochodem, pro případ, že by tě napadlo poslat na mě Spence nebo některého z jeho hrdlořezů, můj advokát má rovněž kopie těch snímků a pásku. Má instrukce předat je médiím v případě, že bych zemřel jinak než přirozenou cestou.“

Řidič zastavil s limuzínou u chodníku před senátorovým domem.

„Počkej,“ řekl David a popadl ho za paži. „Zaručuješ mi svoje mlčení, ale co Barrie Travisová a Gray Bondurant? Netáhneš s nima za jeden provaz?“

Clete se při tom pomyšlení naježil. „S tou hloupou reportérkou a chlapem, co mi svedl dceru? To sotva. Ty přenechej mně.“ Popleskal Davida na koleno. „Popřemýšlej o všem, co jsem ti řekl, a ozvi se mi.

Jsem si jist, že dojdeš ke stejnému závěru.“

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ ČTVRTÁ

Generální prokurátor stál u okna, tiskl si pěsti na kříž a protahoval se. Barrie by bývala moc ráda věděla, co si myslí. Uvěřil jí? Během jejího vyprávění ji příležitostně přerušil a požádal ji, aby nějakou jednotlivost objasnila, ale když domluvila, zvedl se, začal přecházet po místnosti a nijak nedal najevo, jestli si myslí, že mu řekla pravdu.

Gray od nich poodstoupil a sledoval televizi, kde vysílali hlavní zprávu dne. V duchu klel, když prezident činil v nemocnici krátké prohlášení k médiím, ale když nějaký lékař znovu zopakoval, že se první dáma plně uzdraví, nedokázal skrýt hlubokou úlevu.

Barrii se přirozeně také ulevilo. Ale nebylo by to ani lidské, kdyby nepocítila žárlivost.

Někdy během Barriina monologu Daily usnul. Byla ráda, že dokáže odpočívat. Vypadal úplně vyřízený.

„Není mi jasné,“ řekl generální prokurátor a otočil se do místnosti, „proč ho paní Merrittová sama neudala.“

Barrie bez přemýšlení odpověděla: „Ze strachu. Bála se ho, Bille. V

ten den, kdy jsme se sešly na kávu, div nevyletěla z kůže. Nemyslím, že by se všechen její neklid dal připsat maniodepresivním stavům.

Tehdy myslím poprvé pojala podezření, že jsou její dny sečteny a že on něco zkusí. To, že si se mnou sjednala schůzku, byl první kouřový signál, který vyslala.“

Yancey pohlédl na Graye. „A co George Allan?“

„To je Davidova loutka. Nemá dost odvahy, aby byl něco jiného.

David ho má v hrsti. Tolik paní Allanová před námi přiznala.“

„To je pravda, Bille,“ řekla Barrie. „Ona určitě tvůj případ podpoří.“

„Případ?“ zopakoval a pohrdavě si odfrkl. „Nemám žádný případ.

Nemám nic než slovo dvou uprchlíků, které hledají za únos.“

„Ale věříš nám,“ řekla. „Vím, že ano, jinak bys nás sem nenechal přivézt.“ Připojila se k němu u okna. „Je tak těžké uvěřit, že hlava vlády je schopná vraždy? Podívej se támhle.“ Ve slunci časného rána viděli špičku Washingtonova monumentu.

„Památníky prezidentům. Někteří byli ničemové, jiní dobří a čestní muži. Vysocí, malí, válečníci, státníci. Ale jejich jediným společným jmenovatelem kromě funkce bylo to, že byli lidé. Dějiny je vyzdvihly, udělaly z nich nadlidi, v některých případech polobohy, ale to oni nebyli.

Byli to smrtelníci s charakterovými vadami. Smáli se, plakali, zešíleli, dostali zácpu. Nebyli imunní před pýchou ani bolestí ani žalem ani…“ pohlédla na Graye, „…žárlivostí. David Merritt věděl, že ho jeho žena podvedla. Nosila dítě jiného muže. To nedokázal tolerovat. Tak s tím něco udělal.“

Udělal to už předtím.

To pomyšlení na ni tak dolehlo, až se otřásla. Ta slova jí zazněla v mysli tak jasně, že jí připadalo, že je někdo vyslovil. „Cože?“

Yancey na ni pohlédl. „Já nic neříkal.“

„Říkala jsi, že –“ ozval se Gray.

„Počkej.“ Zvedla ruku a zjednala si ticho.

To odhalení na ni dolehlo s téměř prorockou tíží a jeho síla ji srazila na kolena. Doslova. Klesla na podlahu.

„Barrie!“ Gray odstrčil Yanceyho a poklekl před ní. Uchopil ji za ramena a ustaraně se jí zadíval do očí. „Barrie, co se děje?“ Jeho hlas jako by k ní přicházel z velké dálky, že ho přes hukot v hlavě sotva slyšela.

Udělal to už předtím.

Kde ta slova slyšela? Nebo je četla? Proč jí teď vyskočila v hlavě?

Proč jí připadají životně důležitá?

Potom si v jediném jasnozřivém okamžiku vzpomněla, kde je četla, a znala odpovědi na ty otázky, a za krkem ji začalo svrbět.

„Není ti nic, Barrie?“ Yancey přidřepl vedle Graye a bylo na něm znát, jakou si o ni dělá starost.

„Řekni něco, krucinál!“ naléhal na ni Gray.

„Co se děje?“ Daily se posadil a podrbal se na rozcuchané hlavě.

„Co je? Co je s ní?“

Daily. Bůh mu žehnej, copak jí tisíckrát neříkal, že dobrý reportér musí jít do hloubky, že se vždycky najde ještě další vrstva, kterou je zapotřebí odkrýt, že by člověk neměl nic pominout, jakkoliv je to zdánlivě nedůležité a bezcenné?

Ta nejlepší vodítka, ta, která dodávají příběhu šťávu a která povyšují nevalnou reportáž na takovou, která otřese světem, patřila k těm, jež lze nalézt na těch nejneuvěřitelnějších místech, na místech, kde by vás je nikdy nenapadlo hledat.

Bylo to tam po celou dobu. Po celou dobu! Mezi útržky papíru a poznámkami, které vyndala ze svého psacího stolu ve WVUE. To vodítko si prověřila, ale jenom povrchně. Nešla do hloubky.

Napomenula se, ať nepropadá přílišnému nadšení. Mohla by se mýlit. Pořád ještě by se mohlo ukázat, že je to slepá ulička, ale vnitřní instinkt jí napovídal něco jiného. V každém případě to musí zjistit.

Odstrčila oba muže stranou a zvedla se. „Musím jít.“

„Kam?“

„To… to bych si radši nechala pro sebe. Aspoň dokud nebudu vědět víc.“

„Chceš odejít, ale nevíš kam?“

„Samozřejmě že vím kam,“ řekla netrpělivě. „Nevím, co tam objevím, až tam budu. Možná nic. Možná něco ano. Ale musím jít.“

Bill Yancey řekl: „Nemůžu tě jen tak nechat odejít, Barrie –“

„Prosím, Bille. Pošli někoho se mnou. Policistu. Klidně ať mi nasadí pouta, je mi to jedno. Jenom mě to nech, prosím tě, udělat. Celá ta věc by se tím mohla odhalit.“

„Čím?“

„To právě nemůžu říct.“

„Proč mi to nemůžeš říct?“

„Protože nechci vypadat jako blázen, kdybych se zmýlila!“

rozkřikla se.

Po jejím výkřiku se rozhostilo dlouhé ticho. Pak se ozvalo: „Pusťte ji.“ ,

To promluvil Gray, a když se k němu Barrie překvapeně otočila, ulpíval na ní pohledem a jeho oči jí sdělovaly spoustu věcí, kromě jiného to, že jí absolutně věří.

V tom okamžiku si uvědomila, že ho miluje. Ach jo. Neskonale ho miluje.

„Pusťte ji,“ zopakoval a stále jí přitom hleděl do očí. „Ví, co dělá.“

„Porazila byste mě peříčkem, když jste se ukázala s doporučujícím dopisem od generálního prokurátora.“

Zástupce ředitele Foote Graham byl odzbrojující podobně jako jeho jméno. Popíral neurvalý typ bachaře stereotypně líčený ve filmech z vězeňského prostředí. Měl mírné způsoby, byl štíhlý jako rákos a nosil brýle s kovovou obroučkou. Byl natolik citlivý, že se nijak nepodivil, že má Barrie na sobě špinavou uniformu zdravotní sestry. Neměla čas se převléknout.

Barrie mu poděkovala, že ji přijal bez předchozí domluvy. „Odjela jsem z Washingtonu tak narychlo, že jsem neměla čas vás o svém příjezdu uvědomit.“

Bill Yancey jí dal zelenou. Potom co souhlasil s její cestou do Mississippi, dal jí k dispozici soukromé letadlo. Na letišti v Jacksonu na ni čekal vůz s doprovodem, aby ji odvezl do vězení v Pearlu. Foote.

Graham měl ze svého hosta s takovými konexemi nahnáno a ochotně souhlasil, že bude všemožně nápomocen.

„Váš rozhovor s Charlene Waltersovou bude asi nanejvýš naléhavý?“ podotkl.

„Bohužel, pane Grahame. Je to důvěrné.“

„Nejde mi to do hlavy,“ řekl a konsternované vrtěl hlavou. „Jestli ale vy a generální prokurátor tvrdíte, že je to věc národní bezpečnosti, kdo jsem já, abych to zpochybňoval?“

Provedl ji dveřmi, které jim otevřela uniformovaná strážná. „Čeká na vás,“ řekla strážná. „A je podrážděná jako sršeň, že jsme ji vyrušili, když má volno.“

Vězeňkyně pila z plechovky pepsi a opravdu se tvářila otráveně, když k ní Foote Graham a Barrie Travisová přistoupili. Charlene Waltersová byla drobná ženička s kostnatou vpadlou hrudí a hubenýma rukama a nohama. Bílé, naondulované vlasy jí vytvářely na malé hlavě kudrnatou aureolu. Těkavá černá očka a rychlé, náhlé pohyby připomínaly Barrii vrabce.

Přejela Barrii pohledem od hlavy k patě a pohrdavě si odfrkla. „To vám to ale trvalo.“

Barrie napřáhla pravou ruku. „Ráda vás poznávám, paní Waltersová.“

Bláznivá Charlene si s ní stiskla ruku, potom blahosklonně oslovila Grahama. „Budeme projednávat soukromý věci. Nevadí vám to?“

I když zpochybnila jeho autoritu, Foote Graham se usmál. „Jistěže ne. Půjdu si po svých.“

Připojil se ke strážné, která stála v diskrétní vzdálenosti. Barrie a Charlene se posadily naproti sobě k malému stolku. „Vyrozuměla jsem, že jsem vás vyrušila při vašem volnu. Omlouvám se.“

„Máte nějaké cigarety?“

Barrie zahrabala v kabele a vytáhla stejný balíček, který nabídla před pár týdny Vanesse Merrittové. Charlene vyklepala cigaretu z balíčku a vsunula si ji mezi tenké rty. Barrie jí připálila a zeptala se jí, jestli nebude mít námitky, když si jejich rozhovor nahraje.

„Když mi tady necháte cigarety, tak ne.“

Barrie se usmála a přitakala. Zkontrolovala si kazetový magnetofon a začala. „Zanechala jste mi v hlasové schránce ve WVUE několik zvláštních vzkazů.“

„Myslela jste si, že jsem praštěná.“

„No, já…“

„Jinak byste mi zavolala zpátky.“

Charlene bude náročný partner k tanci, který nebude tolerovat žádný chybný krok. Barrie zkusila jiný přístup. „Máte naprostou pravdu, paní Waltersová. Myslela jsem si, že to nemáte v hlavě v pořádku. Popravdě řečeno si pořád myslím, že by to tak mohlo být.“

Charlene se předklonila a šelmovsky zamrkala. „Zařídila jsem to, aby si všichni mysleli, že jsem bláznivá. Krátce potom, co jsem se sem dostala, jsem našla víru, ale až to, že mi přeskočilo, dělalo zázraky.

Bláznivejm lidem může projít skoro všecko. To byste se divila.“

Charlene Waltersová byla jaksepatří praštěná. Střelená až běda.

„Když jste mi poprvé volala,“ řekla Barrie, „zanechala jste mi vzkaz ‚udělal to už předtím‘. O kom jste mluvila?“

„O kom byste myslela, vy hloupá? O prezidentovi samozřejmě. O

Davidovi Malcombovi Merrittovi.“ Bodla do desky stolu zlomeným zažloutlým nehtem. „Zabil toho chlapečka, toho malého Roberta Rushtona tak jistě, jako že tu sedím.“

„Proč si to myslíte?“

„Jste natvrdlá nebo co? Sedíte si na uších? Jak jsem vám už říkala, udělal to už předtím. Zabil jiné dítě. To už je kolik let.“

Tuhle informaci si Barrie přijela do Mississippi vyslechnout.

„Bohužel se budete muset vyjádřit podrobněji.“

Charlene vyfoukla sloupec kouře. „David Merritt pracoval pro senátora Armbrustera. Byl někdo a vypadal dobře. Ženských měl na každým prstě deset. Jednu zbouchnul. Jmenovala se Becky Sturgisová. Narodilo se jí dítě, když byl Merritt ve Washingtonu.

Když přijel, vytasila se s děckem. Představa, že by měl bejt táta a manžel, mu nešla pod nos. Ale Becky se rozhodla, že si ho veme, a nepřestávala na něho tlačit.

Tak jednou v noci, když bylo jejímu děcku sotva pár tejdnů, přišel k ní do přívěsu, kde bydlela, aby si to s ní vyříkal. Strašlivě se chytli.

Dítě vřískalo. Udusil ho.

Možná ho nechtěl zabít. Možná jenom chtěl, aby přestalo brečet.

Ale protože ho zabil, asi si myslel, že by neměl zanechat žádné svědky. Ztloukl Becky Sturgisovou, až o sobě nevěděla.“

Charlene si odfrkla, aby si uvolnila nos, a otáčela přitom cigaretou jako miniaturní hůlkou. „Pro takový násilí na ženskejch není žádná omluva. Vůbec žádná. I kdybych nebyla odsouzená za těžkej zločin, tak bych mu kvůli tomu hlas nedala.“

Bylo toho příliš mnoho najednou, aby to naráz vstřebala, a tak začala Barrie přemýšlet o tom, jak je život pozoruhodný. Dějiny země by mohla docela dobře změnit tahle sedmdesátnice, co vypadá jako ptáček a odpykává si doživotní trest za ozbrojenou loupež a vraždu.

Ale kdo by tomu kdy uvěřil? Uvěřila tomu ona sama? Charlenina důvěryhodnost byla tenká jako rýžový papír. Mohla si to všechno vymyslet, aby jí utekl čas. Smrt Roberta Rushtona Merritta probudila její zájem. Barriin seriál o syndromu náhlého úmrtí rozdmýchal plameny její představivosti. Našla si naivku, která ji bude poslouchat, která vážila celou tu cestu do Mississippi, aby s ní promluvila.

Vymyslet si tenhle příběh by mohla být nejlepší zábava, jakou za dlouhá léta zažila.

Nebo by to mohla být pravda.

Ať tak nebo tak, Barrie se rozhodla, že bude postupovat opatrně.

Kdyby to zvorala, tak by na její neschopnost doplatila nejenom její budoucnost, ale i budoucnost národa.

„Všechno to zní velice…“

„Nepravděpodobně,“ dopověděla Charlene, když Barrie zaváhala.

„Nemusíte mi věřit. Zeptejte se starýho Cleta Armbrustera.“

„Senátora?“

Charlene znechuceně sešklebila seschlý obličej. „Je to ten největší všivák mezi politiky, co kdy šlapal pevnou zem, a to je už co říct.“

„On o Becky Sturgisové ví?“

„Jestli ví? Kdo si, děvenko, myslíte, že ten problém zametl pod koberec?“ zvolala Charlene. „Merritt za ním hned v tu samou noc šel.

Senátor se o to postaral.“

„Senátor Armbruster je mocný člověk, ale ani on by nemohl nechat zmizet dvě těla,“ namítla Barrie. „Copak neproběhlo policejní vyšetřování?“

„Jestli tomu chcete tak říkat,“ prohlásila Charlene a pohrdavě máchla cigaretou tak přibližně k popelníku. „Armbruster měl plný kapsy městskejch a státních úředníků. Požádal o službičku, nic víc.

Becky a její malej neznamenali pro ty správný mládence vod soudu nic.“

Barrie nevěřícně zavrtěla hlavou. „Armbruster do toho nemohl být zapletený. Nedovolil by Vanesse, aby si Davida Merritta vzala, kdyby věděl, že je schopný –“

„Na který planetě to žijete? Samozřejmě že by jí to dovolil. Chtěl, aby se jeho dcera stala první dámou!“ Odchrchlala si a odplivla na podlahu. „Zkurvysyni. Do jednoho. Myslejí si, že můžou dělat všechno, co se jim zlíbí, a že jim to projde. Lidi jako já a můj starej, my jsme za svoje zločiny zaplatit museli. Ale lidi jako Merritt a Armbruster, ty ne.“

„Bohužel máte pravdu,“ připustila Barrie. „Pokud je všechno, co jste mi řekla, pravda, stalo se to kdy? Před dvaceti lety? Jestliže Armbruster úspěšně ututlal dvojnásobnou vraždu, musel stejně dobře za sebou zamést stopy. Neexistuje způsob, jak dokázat, že se to vůbec stalo.“

Charlene pleskla do stolu a polekala Barrii tak, že nadskočila. „Vy jste ta nejhloupější holka, kterou dobrý Bůh vůbec kdy stvořil.

Myslíte, že bych vyhazovala peníze, abych vám volala do Washingtonu a nasazovala svůj vrásčitej krk, kdybych neměla důkaz?“

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ PÁTÁ

„Je to lepší, než si zasloužíte.“ Bill Yancey se naklonil nad stůl a položil dlaně naplocho na jeho hladkou desku. „Poskytněte nám důkazy, že prezident zadusil Vanessino dítě a pokusil se ji zabít, a bude vám udělena imunita, nebudete trestně stíhán.“

Spencer Martin zachovával mlčení. Během výslechu zůstal obdivuhodně klidný, hleděl přímo před sebe, nepřístupný jako socha, jakoby odtržený od okolností, v nichž se nacházel.

V kanceláři byl teď nepořádek, povalovaly se tam zbytky po několika donesených jídlech a prázdné kelímky od kávy. Napětí, které se tam nahromadilo během dlouhé noci a následujícího dne, se dalo skoro krájet. Přese všechny Dailyho protesty ho odvezli do hotelu.

Doprovodili ho dva agenti FBI a měli nařízeno s ním zůstat a dohlížet na všechny jeho potřeby, dokud nebude rozhodnuto jinak. William Yancey a Gray Bondurant strávili v téhle kanceláři celý den a neklidně čekali, až se jim Barrie ozve.

Když jim konečně z vězení v Mississippi zavolala a převyprávěla jim, o čem s Charlene Waltersovou mluvily, řekl Yancey: „Nemůžeme pokračovat bez pomoci zevnitř, a na to se nehodí nikdo víc než Spencer Martin.“ Nařídil, aby Spence přivedli k výslechu.

Spence se dostavil v klidu, ale zatím nezačal spolupracovat.

Grayovi, který byl proti tomu, aby dostal Spence imunitu, dávala Spencova tvrdohlavost za pravdu. Upozorňoval generálního prokurátora, že spíš vymámí výpověď z tuřínu, a měl pravdu.

„Já vám říkal, že to bude cvičení v marnosti,“ pravil teď. „To proto odmítl vaši nabídku, aby si zavolal advokáta.

Věděl, že neřekne ani slovo. To byste ho dřív mohl umučit k smrti, než by prásknul Davida Merritta.“

Yancey ale ještě nebyl připravený to vzdát. „Pane Martine, několik vašich bývalých agentů je ochotno svědčit proti vám, jen aby se vyhnuli trestnímu řízení. Jste zapleten do několika vážných zločinů, za něž vám hrozí dlouhá léta ve vězení.“

Nic.

„Howard Fripp? To jméno vám nic neříká? To by mělo. Jste podezřelý v případu jeho vraždy.“

Spencer ani nemrkl.

„Neřekne vám ani slovo,“ podotkl Gray. „Dokonce vám ani neřekne, že jsem ho postřelil a zamknul ve sklepě na řepu. Kdyby ano, musel by vysvětlovat, co tam dělal. Ztrácíte čas.“

Yancey si přejel dlaní přes plešatějící hlavu. „No dobrá, pane Martine. Tato nabídka platí pouze příštích třicet vteřin. Pokud ji odmítnete, budete podroben kongresovému vyšetřování, jaké nemá v americké historii obdoby.“

„Kdybyste měl důkaz, že jsem se něčeho dopustil, byl bych zavřen.

Už to na mě s nátlakem nezkoušejte, Bille. Ani vy ani já to nemáme zapotřebí.“

Yancey zavrčel nadávku.

Spence se na něho samolibě usmál a zamířil ke dveřím.

„Nevadilo by vám, Yancey, kdybych si s ním promluvil mezi čtyřma očima?“

Bylo zřejmé, že Yanceymu ten nápad nejde pod nos, ale souhlasil.

Gray vyšel za Spencem na chodbu.

Jakmile za nimi zaklaply dveře, Spencova nonšalance vzala zasvé.

Popadl Graye za krk a přirazil ho na zeď. Obličej měl sešklebený a naběhlý vzteky. „S chutí bych tě zabil za to, žes mě strčil do toho zasranýho sklepa.“

Gray odrazil Spencovy ruce a odstrčil ho. „Ale nezabiješ mě.

Protože by to bylo pitomé a nikdo ti nikdy nemohl předhodit, že bys byl pitomec, Spenci. Až doteď.“

V očích se mu objevil zájem. Byl to jen záblesk a brzy jej vystřídal jeho charakteristický cynismus. „A co ty jseš zač, dobrej polda?“

Gray pokrčil rameny. „Říkám ti svůj názor. Měl jsi Yanceyho návrh přijmout.“

„Opravdu si myslíš, že by on nebo někdo jiný dokázal svrhnout Davidovu vládu?“ Spence se zachechtal. „To se nikdy nestane, Grayi.

A vy všichni z toho vyjdete jako idioti, že jste se o to pokusili. Přidal ses na tu špatnou stranu, kamaráde. Byli jsme úzkostlivě opatrní.

David je neprůstřelný. A ty to vis.“

„Jestli jeho vláda padne nebo ne, je pro tebe nedůležité, Spenci. Ty se to nedovíš, protože to už budeš dávno mrtvý.“ Spencův samolibý úsměv ztratil něco na své drzosti. „Začíná ti to docházet, Spenci? Jel jsi v Davidových plánech ohledně Vanessy, pravděpodobně i dítěte.

Takže dokud jseš naživu, není jeho vláda tak úplně neprůstřelná.

Jakmile ho to napadne, je s tebou konec.

David si najde jiného Raye Garretta. Vzpomínáš si na něho? Ten milý mladý mariňák, který mě měl zavraždit, když jsem se stal přítěží pro Oválnou pracovnu. Velká smůla, že jsi tak sebejistý a nevidíš, v jak nebezpečné situaci jsi. Dohoda s Yanceym by ti poskytla jakous takous ochranu.“

„Jdi se vycpat.“

„Výborně, Spenci. To je řeč každého hloupého trouby, který nemá, s čím by vyrukoval na svoji obranu.“ Gray otevřel dveře kanceláře a přes rameno řekl: „Hlídej si záda, kamaráde.“

Barrie se vrátila do Washingtonu během odpoledne následujícího dne. Za její nepřítomnosti se stala spousta věcí. Na první straně Postu byla zpráva o pokusu o sebevraždu doktora George Allana. Byl v komatu, jeho žena neopouštěla jeho nemocniční pokoj.

„Jak to dokázali udržet po dva dny pod pokličkou?“ chtěla vědět Barrie.

„Z úcty k rodině,“ řekl Gray. „Takhle to aspoň tvrdil Neely.“

Byli hosty federální vlády v pohodlném hotelovém apartmá. Přede dveřmi hlídkovala policie. Ve vedlejším pokoji seděl u telefonu Bill Yancey. Každou chvíli zaslechli útržky jeho náročných hovorů.

„Chudák Amanda. Muselo to pro ni být strašné, takhle ho najít.“

„Vzbudil ji výstřel. Spěchala do jeho pracovny. Kdyby ne, byl by umřel za psacím stolem.“

„Kvůli ní doufám, že to přežije, a pokud to přežije, že nebude jenom vegetovat.“

„Ať už tak nebo tak, je to pro ni a pro děti těžké,“ řekl Gray. „Co si ten pacholek myslel?“

„Myslím, že byl zoufalý a nevěděl, co jiného by měl dělat.“

„Vždycky existuje ještě jiná možnost, proboha,“ namítl rozhněvaně.

„Yancey by mu pravděpodobně nabídl dohodu, aby se stal svědkem obžaloby.“

„Jestli to přežije,“ řekla, „tak to Bill určitě udělá.“

Neuniklo jí, jak se Gray tváří, a vzpomněla si, že přišel o oba rodiče, když mu bylo jen o málo víc než synům doktora Allana. Také byl unavený, strhaný, neoholený a podrážděný. Všichni byli vyplivnutí.

Bylo to náročných osmačtyřicet hodin.

A nerýsoval se žádný oddech.

Alespoň že Dailymu nic nehrozilo a klidně odpočíval. Bydlel docela luxusně v jiném apartmá hotelu. Když se u něho zastavila, reptal, že mu nedovolili jít domů, ale užíval si kabelové televize, pokojové služby a společnosti dvou mladých agentů FBI, které mu přidělili, aby ho hlídali. Stali se nedobrovolnými posluchači jeho nekonečných historek z let, kdy pracoval jako reportér.

Barrie sklopila pohled na výtisk Postu na konferenčním stolku a stočila řeč na další článek na první straně. „Neurazil by se Spence, že o něm psali tak málo?“

„Mnohem pravděpodobněji by mu to zalichotilo,“ řekl Gray.

„Pěstoval si záhadnou osobnost. Čím méně o něm kdo věděl, tím víc se mu to zamlouvalo.“

„Nemůžu tomu uvěřit.“ Barrie přeletěla pohledem krátký článek.

„Pokusil jsem se ho varovat, ale neposlouchal. Byla to jenom otázka času, než ho David zlikviduje. Překvapuje mě jedině to, jak rychle udeřil.“

„Opravdu si myslíš, že to přepadení zařídil Merritt?“

„Přepadení, to mě podrž!“ Gray na ni vrhl rezervovaný pohled.

„Spence oddělali před jeho bytem dva chlapi, co div neměli na čele vytetováno federálové. Co by to muselo být za přepadávače, aby si vybrali za oběť člověka, kolem kterého je takový cirkus? Spence byl vždycky ozbrojený. Kromě nože u sebe vždycky nosil v pouzdře na kotníku pistoli. Ať ho přepadl kdokoliv, musel to vědět. Věděli přesně, jak ho mají odzbrojit.“

Po tom, co se Barrie dozvěděla v Mississippi, o Merrittově krutosti nepochybovala. Bez rozpaků by nechal svého nejvěrnějšího přítele zabít. Roztřásla se strachem a objala se pažemi. „Nás má taky na seznamu, viď?“

„To nepochybně.“

„Co si potom myslí o tomhle?“

Ukázala na třetí velký článek na první straně, který se týkal jí a Graye. Vanessa Merrittová vypověděla do záznamu, že přemluvila své přátele, Barrii Travisovou a Graye Bonduranta, aby ji odvezli z Tábor Housu. Vše provedli s největším utajením kvůli nemocničnímu řádu, který striktně zakazuje návštěvy. Nejasnosti, které vyústily v podezření Barrie a Graye z únosu, jsou směšné, prohlásila na nemocničním lůžku. Travisová a Bondurant ji rovnou předali jejímu otci, který na ni čekal s vrtulníkem. Je snad tohle únos?

„Jsem si jist, že to sepsal Clete a David z toho nemá vůbec radost,“

podotkl Gray k Vanessinu prohlášení. „Jemu by se hodilo do krámu, kdyby nás zastřelili jako uprchlíky. Teď ale nemá na vybranou a musí podpořit to, jak líčí tu událost jeho žena. Cletovo a Vanessino tvrzení nikdo nezpochybní.“

„Kdybych já byla široká veřejnost, nevěřila bych ničemu dobrému, co o nás říkají. Ne po tom incidentu v Shinlinu.“

Gray pokrčil rameny. „Dali jsme si všichni pusu a usmířili jsme se.“

Tak se to také jevilo, zvláště když vešel generální prokurátor a informoval je o nejnovějším vývoji. „Senátor Armbruster tě chce vidět.“

„Mě?“ zvolala.

„Kvůli čemu?“ zeptal se Gray podezíravě.

„Chce ti poskytnout exkluzivní rozhovor. Říká, že tolik ti dluží.“

„Exkluzivní rozhovor o čem?“ zeptala se Barrie. „Co by to mohlo být?“

„Vůbec se nevzrušuj,“ řekl Gray. „Nikam nejdeš.“

„To bych se na to podívala, že ne! Nenechám si utéct exkluzivní rozhovor.“

„Jeden už jsi získala.“

„Což neznamená, že nemůžu mít další.“

Gray se obrátil k Yanceymu. „Od té doby, co se Barrie vrátila, jste jenom telefonoval a my tady seděli a točili palci. Proč něco nepodnikneme? S tím, co máte, to teď můžeme skoncovat. Nakráčejte do Oválné pracovny, nasaďte tomu ničemovi pouta, přečtěte mu, jaká má práva, a skoncujte to.“

„To není tak jednoduché. Mluvíme o prezidentovi Spojených států.“

„Já vím, o kom mluvíme!“ zařval Gray. „A je to vrah!“

„Uklidněte se,“ zařval stejně tak Yancey. Potom mnohem uměřenějším tónem dodal: „Všichni chápeme, že si přejete pomstít paní Merrittovou a její dítě. Pokud prezident nese vinu za zločiny, jež se mu připisují, a všechny důkazy na to ukazují,“ dodal, když postřehl, že chce Gray něco namítnout, „pak musíme postupovat velice opatrně.

Uděláme jedinou chybu a je z toho venku. Zatímco čekáme na výsledky z laboratoře, nevidím důvod, proč by Barrie nemohla s Armbrusterem promluvit.“

„Já vám ten důvod povím,“ naštval se Gray. „Je to stejný zločinec jako David. Slyšel jste, co říkala ta Waltersová. Seznam obvinění vůči Cletovi je dlouhý jako moje ruka. Barrie by mohla vlézt do pasti a mohla by přijít o život.“

Generální prokurátor zavrtěl hlavou. „Armbruster řekl, že paní Merrittovou dnes odpoledne pustí z nemocnice. Bude tam také, takže nemohl mít v plánu nějaké násilí.“ Yancey se obrátil k Barrii: „Soudím, že do toho jdeš.“

„To rozhodně.“

„Kde a kdy?“ vyštěkl Gray.

„U senátora doma. V osm hodin.“

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ ŠESTÁ

Přesně v osm zazvonila Barrie u dveří. Otevřel jí agent tajné služby, který ji zdvořile požádal, aby mu ukázala kabelu. Prohledali ji, vrátil jí ji a přejel Barrii přenosným detektorem.

Senátor Armbruster jí vyšel v ústrety. Stiskl jí dlaň v obou rukou a přehnaně zahlaholil: „Doufám, že dnes večer můžeme hodit všechna naše nedorozumění za hlavu, slečno Travisová. Už jsem hovořil s vaším bývalým zaměstnavatelem ve WVUA. Udělá mi osobní laskavost a přijme vás zpátky. Můžete se vrátit na svoje místo.“

„Děkuji, pane senátore, ale už si víc nepřeji být zaměstnaná ve WVUE, zvláště ne z dobročinnosti.“

Velkoryse se usmál. „Upřímně řečeno vám to nemám za zlé. Po dnešním večeru budete moci prodat svůj materiál tomu, kdo nabídne nejvíc.“

„Jsem zvědavá, jaké povahy bude exkluzivní rozhovor, který jste mi nabídl.“

„Potom vás nebudu už déle napínat.“

Zavedl ji do krásného, vkusně zařízeného salonu. V mramorovém krbu vesele praskal oheň. Na pohovce spočívala Vanessa v nadýchaném županu a vypadala jako hrdinka z viktoriánského románu. Stále ještě byla napojená na intravenózní výživu.

Před krbem stál prezident Spojených států a opíral se paží o krbovou římsu.

Nikdo se nezmínil, že tam bude. Před domem nečekala žádná kolona vozů nebo doprovod. Jediní agenti tajné služby byli ti dva, kteří stáli u vchodu, když přišla, a předpokládala, že hlídají Vanessu.

Snažila se zamaskovat nervozitu.

„Zdravím vás, slečno Travisová.“

Odlepila jazyk od patra a řekla: „Dobrý večer, pane prezidente.“

Sotva slyšela vlastní slova, jak jí bušilo srdce.

„Dobrý večer, Barrie.“

Barrie pohlédla na Vanessu. „Paní Merrittová.“

Usmála se. „Myslím, že po tom, co jsme spolu zažily, byste mi měla říkat Vanesso.“

„Děkuji.“ Posadila se na židli, na kterou jí senátor pokynul, a tváří v tvář jim třem si připadala jako svědek na místě pro svědky nebo odsouzenec, který stojí před popravčí četou.

„Daří se vám zřejmě mnohem lépe, než když jsem vás viděla naposledy,“ oslovila Vanessu.

„Daří se mi opravdu lépe. Jak se má Gray?“

Barrie vrhla pohled na Merritta, ale tvářil se pořád stejně.

„Šokovalo ho to, co se stalo včera v noci Spencerovi Martinovi.“

„To nás všechny,“ řekl Armbruster s neupřímným smutkem.

„Gray vás nechává pozdravovat,“ řekla Barrie Vanesse.

„Ani vám dvěma nemůžu dost poděkovat, že jste mě dostali z Tábor Housu. V Georgově péči bych tam bývala umřela.“

Barrie měla pocit, jako by si klouby rukou bušila do spánku. Kde se to ocitla? V říši divů? Je snad Alenka a dostala se právě zrcadlem do výjevu v jiném světě? Od chvíle, kdy překročila práh senátora Armbrustera, bylo všechno jinak, než očekávala. Jejich rozhovor dával sice smysl, ale bylo to plácání: Vanessa si jistě nemyslela, že George Allan jednal o vlastní vůli a vymyslel si, že ji zabije.

Barrie neviděla jinou možnost, než v tomhle bizarním hovoru pokračovat a počkat, kam povede. „Děkuji, že jste objasnila tu věc s únosem.“

„Bylo to nedorozumění, které bylo třeba vyjasnit.“

Tím to pro Vanessu jednoduše skončilo, pustila to z hlavy. Senátor přerušil trapné ticho a nabídl Barrii něco k pití. „Co si dáte?“

„Nic, děkuji. Ráda bych přešla k věci. Proč jste mě sem pozvali?“

„My všichni tři jsme měli pocit, že vám to dlužíme, slečno Travisová.“ Senátor byl zřejmě při tomhle vyjednávání mluvčí.

Merritt ji pouze pozdravil a dál už neřekl ani slovo, ale neustále si nepříjemně uvědomovala jeho zlý pohled. „Jak už jsem říkal předtím,“

navázal Armbruster, „chceme tohle nešťastné nedorozumění vyjasnit a zapomenout na ně. Na obou stranách bylo dost zlé vůle a my vám nabízíme olivovou ratolest ve formě exkluzivního materiálu.“

„Jakého materiálu?“

Armbruster upřel oči na Davida, který vrhl pohled na Vanessu a pak na Barrii. „S Vanessou se budeme rozvádět.“

Barrii to tak ohromilo, že ze sebe nevypravila slovo, ale ani nemusela. Prezident pokračoval: „Zítra v poledne vystoupí Dalton Neely před zástupci médií, ačkoliv o tom ještě neví. Přečte tenhle můj dopis americkému lidu. Dávám vám předem kopii.“ Vytáhl z náprsní kapsy saka obálku a podal ji Barrii.

„Mohla bych si to přečíst teď?“

Přikývl. Otevřela obálku a vytáhla dva listy kancelářského papíru s prezidentskou pečetí. Po nasládlém oslovení a úvodu dospěla k jádru dopisu a počala číst nahlas:

„‚Smrt našeho syna na mne a paní Merrittovou nesmírně dolehla a vybrala si daň. Náročnost mého úřadu rovněž přispěla k jejímu zármutku. Ani jeden neklademe tomu druhému za vinu, že se naše manželství rozpadlo. Přijímáme každý za danou situaci svůj díl viny, přestože větší díl zodpovědnosti padá na moji hlavu. Bezpočtukrát jsem dal přednost výkonu své funkce před tím, abych byl pozorným manželem.

Vanessa je nepředstavitelně nesobecký člověk. Žádná jiná by toho tolik a po tak dlouhou dobu nevydržela. K Vanesse Armbruster Merrittové necítím nic než hluboký obdiv a náklonnost‘ –“

Barrie se odmlčela a zvedla hlavu. Mohla docela dobře koukat na tři oficiální portréty. Rysy jejich obličejů ztuhly do věčné vlídnosti.

Vrátila se k dopisu. „‚S Vanessou si uvědomujeme, že vás, americký lid, tenhle zvrat událostí stejně rozesmutní a zklame jako nás, nikdo ale není imunní před tímto těžkým rozhodováním, jež zažily miliony rodin na světě. Pouze vás žádáme, abyste nás nesoudili tvrdě a ocenili otevřenost a poctivost, s nimiž tuto situaci řešíme.

Podle příkladu svého tchána, senátora Armbrustera, jsem se s Vanessou věnoval službě veřejnosti. Máme v úmyslu v tom pokračovat v takovém rozsahu, v jakém nám to dovolíte. Za sebe mohu říct, že víc než kdy jindy za období svého prezidentství potřebuji vaši podporu. Děkuji vám.‘“

Podpis: David Malcomb Merritt, prezident Spojených států. Barrie dopis složila a vsunula jej zpátky do úřední obálky. „Je to velice výmluvné, pane prezidente,“ podotkla. Po krátké odmlce dodala: „A velice falešné.“

„Co prosím?“

Barrie se zhluboka nadechla a v duchu skočila z vysokého prkna.

„Vy nejste zarmoucený kvůli rozvodu. Ulevilo se vám. Jsem si totiž jistá, že je to součást dohody, že je to tak? Dohody, s níž přišel pan senátor a Vanessa.“

„To je nehoráznost,“ rozkřikl se Armbruster. „Překračujete všechny meze, mladá dámo. Dnes večer jsme vás sem pozvali –“

„V naději, že si koupíte moje mlčení za exkluzivní reportáž o rozvodu prvního páru v zemi. Je mi líto, pane senátore, z toho obchodu nebude nic. S žádnou dohodou nepočítejte, pane prezidente.“ Zvedla se a přistoupila k pohovce, na níž spočívala Vanessa. „Jak jste mohla na něco takového přistoupit,“ řekla a pleskla jí obálku do ruky, „když vám zabil dítě?“

„Volám tajnou službu.“

„Ne, Clete,“ přikázal David a zarazil tchána u dveří salónu.

„Vyjasníme si to. Slečna Travisová na mě už týdny hází bláto, a to nepochybně pod vlivem Graye Bonduranta. Je načase, aby si vyposlechla moji verzi.“ Otočil se k ní a prohlásil: „Já jsem Roberta Rushtona Merritta nezabil. Netuším, jak jste k tomu směšnému a nactiutrhačnému názoru dospěla, ale jste na omylu.“

„Vanessa mi naznačila, že jste to udělal. Po událostech posledních dní jí věřím.“

„Mylně jste si vydedukovala něco z toho, co řekla v době, kdy byla v takové depresi, že vůbec nedokázala rozumně uvažovat.“

Barrie poklekla, aby se dostala do úrovně Vanessiných očí. „Když jste mě poprvé kontaktovala, měla jste depresi, nebo jste se bála?

Udusil dítě, když jste byla v místnosti, nebo jste ho našla stát nad tělem s polštářem v ruce?“

„Dítě zemřelo na syndrom náhlého úmrtí kojenců.“

Prezidenta ignorovala a popadla Vanessinu ruku. „Dovolíte, aby mu prošlo, že zavraždil vaše dítě a pokusil se zavraždit vás?“

„Varuju vás, slečno Travisová, ještě slovo a –“

„K téhle dohodě vás přemluvil váš otec, že je to tak? Nebyl to on, kdo navrhl, abyste zachovala mlčení výměnou za klidný rozvod? Víte, proč na vás naléhal, abyste na to přistoupila?“

„Protože ví, že mám strach,“ řekla Vanessa malátně. „Chci z manželství s Davidem ven.“

„Buď zticha, Vanesso!“ zařval David. „Neříkej jí nic, krucinál!“

Barrie na ni naléhala. „Proč si myslíte, že prezident s rozvodem souhlasil, když to může poškodit jeho šance na znovuzvolení? Jaký důvod by byl dostatečně pádný, aby na rozvod přistoupil?“

Vanessa se tvářila úzkostně, ale velké modré oči upírala na Barrii.

„Já… já nevím.“

„Protože váš otec vašemu manželovi vyhrožoval, že prozradí hrozné tajemství, když odmítne.“

„Naposledy vás varuju –“

„Davide, nechej mě zavolat tajnou službu,“ úpěnlivě prosil Clete.

Barrie je oba přehlušila: „Váš otec ví, kde je tělo pohřbené, Vanesso. V tuhle chvíli to není jenom slovní obrat. Pohřbené tělo opravdu existuje. Tělo jiného dítěte, které se narodilo před léty ženě jménem Becky Sturgisová. I tohle dítě bylo nechtěné, tak ho váš manžel zabil. A váš otec mu pomohl to ututlat.“

Vanessa pohlédla na otce. „Tati? Je to pravda?“

„Samozřejmě že ne! Ta žena je šílená. Nemůžeš věřit jedinému slovu, které vypustí z úst.“

„Z tohohle se nevykroutíte, pánové,“ řekla Barrie. „Nepomůže, když mě umlčíte. Ví o tom příliš mnoho lidí. Je po všem.“

„To sotva!“

Na prezidentův rozzuřený výkřik otevřeli agenti tajné služby dveře.

„Pane prezidente?“

Merritt netrpělivě mávl, ať si jdou po svých. „Ven!“ zaječel. „Tohle je soukromá věc.“

„Kdo za vás udělá špinavou práci tentokrát, pane prezidente?“

zeptala se Barrie. „Doktor Allan se pokusil zabít kvůli své účasti na vaší zradě.“

„Pokusil se zabít kvůli vlastní neschopnosti. Je to taková Barrie Travisová v medicíně, úplný břídil. Dokonce si ani nedokázal pořádně vystřelit mozek z hlavy.“

„A co Spence Martin?“ řekla. „Včera v noci jste ho nechal zabít, protože toho příliš věděl. Byl v místnosti, když jste to dítě udusil?“

„Ty jsi nechal Spence zabít?“ vykřikla Vanessa.

David na ni vrhl nenávistný pohled, pak řekl Barrii: „Já jsem to dítě nezabil. Kolikrát vám to mám říkat? Kdyby tady Spence byl, řekl by vám totéž. Já ho nezabil! To ona!“ zařval a bodl prstem k Vanesse.

Vanessa uraženě a překvapeně vykřikla.

„Vanessa svoje dítě nezabila o nic víc, než zabila svého synka Becky Sturgisová. Toho jste uškrtil vy.“

„Ach bože, bože!“ zakvílela Vanessa.

„Je to pravda,“ řekla jí Barrie. „Potom tu mladou ženu nemilosrdně zbil. Alespoň jedno poučení si z té zkušenosti vzal. Naučil se používat jemnější taktiku.“

Vanessa se otočila znovu k otci. „Je to pravda, tati? Věděl jsi o tom?“

Senátor vypadal ochable jako píchlá duše, pozpátku odcouval ke křeslu a klesl do něho. Jeho postoj svědčil o vině, která mu spočívala na ramenou po dvacet let.

Vanessa vykřikla jakoby ve velkých mukách. „Je to pravda. Ach bože! Proč jsi mi dovolil, abych si ho vzala? Proč jsi mě přemlouval, abych s ním měla dítě?“ Rozvzlykala se. „Tolik jsem dítě chtěla.“

Pohlédla na manžela, jako by před sebou měla ztělesnění zla. „Jak jsi ho mohl zabít? Byl tak bezmocný, tak sladký.“

Merritt se drsně zachechtal. „Ty jsi taková sentimentální husa, Vanesso. A tak falešná. Dítě tě přivádělo k nepříčetnosti. Nedokázala jsi snést jeho pláč. Nebyla jsi schopná se o ně starat. Tak jako nejsi schopná ničeho. Neměla jsi to dítě ráda. To, co do tebe Gray vystříknul a co si teď tak směšně romantizuješ, nebylo nic víc než sliz.

Mělo se to vypláchnout. To by nám oběma ušetřilo spoustu potíží.“

Ošklivost prezidentových slov Barrii omráčila. Senátor byl v takovém šoku, že se nezmohl na slovo.

Ne tak Vanessa. S planoucíma očima vyskočila. Slabostí se zapotácela, ale chytila se opěradla pohovky, aby neupadla. „Ty parchante, to nebyl Gray! Byl to Spence!“

„Spence!“ zvolal Merritt.

Spence! Barrie měla v hlavě zmatek.

Vanessa si zřejmě neuvědomovala, že má do ruky zavedenou výživu, vykročila k manželovi a táhla stojan za sebou. „Ano, Spence!

Spence!“ Prakticky mu to slovo plivla do tváře. „Myslel sis, že byl Gray můj milenec, protože sis to chtěl myslet. Že by muž s neochvějným smyslem pro povinnost a pro to, co je správné a co špatné, spal s manželkou nejlepšího přítele!“ Zasmála se, aby ho popíchla.

„Buď reálný, Davide. Gray byl ke mně jenom milý, protože věděl o tvých jiných ženských. Vůbec tě nenapadlo, že je to Spence, kdo šoustá s tvojí ženou,“ pokračovala s nezměněnou škodolibou radostí, spokojená, že může zničit jeho představy o muži, jemuž tolik důvěřoval.

„Opravdu se mnou souložil. A já to po něm chtěla. Ale v jednom mě vypekl, nebyl o nic lepší než ty. Byl to studený parchant bez srdce, stejně jako ty. Byl doopravdy rád, že to dítě umřelo.“ Hlas se jí zlomil.

„Spence o něho nestál, a to mi zlomilo srdce. Alespoň ale můj syn nebyl tvůj. Alespoň jsem neměla dítě s tebou.“

Merritt jí vrazil facku.

To Armbrustera vymrštilo z křesla. Vrhl se na svého chráněnce a řval přitom jako raněný lev. Merritt ho s nepatrnou námahou odstrčil.

„Jseš směšnej, Clete.“ David se zasmál. „Nemáš žádnou sílu, obrazně ani doslovně. Jseš eunuch. Nemáš dost kuráže, abys mě přinutil k jakémukoliv rozhodnutí.“

Potom pohlédl na svoji ženu a řekl: „Ohledně rozvodu jsem se rozmyslel jinak, Vanesso. Ne že bych na něj nepřistoupil, ale důvod bude jiný. Je načase, aby se veřejnost dozvěděla, jaká jsi ve skutečnosti děvka.“

„A pokud jde o vás,“ řekl Barrii, „jestli víte, co vám svědčí, tak vypadnete.“

Přistoupil ke dveřím a prudce je otevřel.

Na druhé straně dveří stál Gray Bondurant spolu s generálním prokurátorem Yanceym a falangou federálních agentů.

„Pane prezidente, máte právo nevypovídat.“

„Co tady sakra děláte, Bille?“

Gray se protáhl kolem Yanceye a Merritta a sklonil se nad oběma ženami. „Jste v pořádku?“

Barrie si tiskla plačící Vanessu na hruď. Přikývla. „Je v pořádku.“

„Co ty?“

„Dobrý. Trochu v šoku. Vypadalo to, že mě zamorduje holýma rukama.“

„To bych ho nejdřív snad zabil,“ prohlásil Gray. Dlouze jí pohlédl do očí, pak se otočil a věnoval se bezprostřední povinnosti, zatýkání prezidenta a senátora Armbrustera.

Merritt se nechoval důstojně a klidně. Ve skutečnosti řval jako pominutý. Nadával Yanceymu, ale tomu se muselo přiznat, že zachoval klid, přitom když četl prezidentovi jeho práva.

Potom začal Merritt vykřikovat, že to Vanessa, a ne on zabila jejich syna, a že všechno, co potom udělal, udělal proto, aby ji chránil. „Ona ho udusila. Ne já. Je šílená!“

„Varuji vás, abyste nic víc už neříkal, pane prezidente,“ řekl Yancey. „Máte na svědomí jiný zločin v Mississippi.“

„Nevím, o čem to mluvíte. Clete! Clete, řekni jim, jak je Vanessa nemocná.“

Armbruster otevřel ústa, ale rty měl ochablé. Sanice ho neposlouchala, když se marně pokusil zformulovat slova.

„Senátor Armbruster dostane příležitost vypovídat,“ řekl Yancey Merrittovi. „Jeho svědectví pro nás bude stejně cenné jako výpověď očitého svědka.“

„V dětském pokoji nebyl nikdo kromě mě, Vanessy a Spence.

Spence je mrtvý a ona lže.“

„Nemluvím o smrti Roberta Rushtona Merritta,“ vysvětlil Yancey.

„Máme očitého svědka té vraždy v Mississippi.“

Konečně jako by slova generálního prokurátora pronikla rudou clonou Merrittova hněvu. Poprvé jako by pochopil pochmurnou skutečnost své situace. Dlouze se mračil na Yanceye, potom se otočil ke Cletovi.

Clete rovněž neúhybně hleděl na muže, jehož stvořil a nyní zničil, ale za velkých osobních obětí.

Merritt přivřel oči do záludných štěrbin. „Ty práskaný parchante,“

zasyčel. „Co jsi to udělal?“

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ SEDMÁ

„Když jsem se probrala z bezvědomí, byl tam senátor Armbruster.“

V jinak tichém televizním studiu se rozléhal mírný, pomalý hlas Becky Sturgisové. Kamery ji zabíraly. Přítomní byli stejně zaujatí jejím příběhem jako miliony lidí, které sledovaly televizi na celém světě. Upírala pohled na ruce, které pevně svírala v klíně.

„Vzpomínám si, že když jsem přicházela k sobě, doufala jsem, že se probouzím z hrozného snu, ale byla to skutečnost. Moje dítě bylo mrtvé. Jeho tělíčko leželo stále ještě na podlaze, kam je David pohodil. Všude byla spousta krve. Asi to byla moje krev. David mě hrozně zbil.“

„David Merritt, prezident?“

„Ano, madam. Jenom tehdy ještě nebyl prezidentem.“

Na hlavě měla šátek, aby zakryla promáčklinu na spánku, kde jí hrubě sešili kůži přes rozbitou lebku. Za to zohyzdění se velice styděla. Když se s ní Barrie poprvé setkala, měla na sobě vězeňskou kombinézu.

Dnes večer si oblékla prosté šaty. Kromě šátku se ničím neozdobila.

„Potom co mě prvně uhodil, si už nic nepamatuju, dokud jsem se neprobrala a senátor Armbruster klečel vedle mě a ohmatával mi pulz na krku. Vyděsil se, že jsem naživu, protože mu David řekl, že jsem mrtvá.“

„Rovněž řekl senátorovi Armbrusterovi, že jste dítě zabila vy.“

„Neudělala jsem to!“ vyhrkla prudce. „To David. A já řekla senátorovi pravdu. Byl hrozně laskavý. Říkal, ať si nedělám starosti, že se o to postará.“

„Co udělal?“

„Zavolal doktora, který přišel do přívěsu, zašil mi kůži na hlavě a dal mi injekci proti bolestem.“

„Neodvezli vás do nemocnice?“

„Ne, madam.“

„Zavolal někdo policii?“

„Senátor Armbruster zavolal šerifovu kancelář. Když přijeli…“

Rozplakala se. Barrie nenaléhala. Poskytla ženě čas, aby se vzpamatovala a mohla pokračovat. „Senátor Armbruster jim lhal. Řekl jim, že jsem zabila svoje dítě. Řekl jim, aby mě zatkli. Vzali mě do města a začali mě vyslýchat. Chtěli, abych podepsala doznání, kde stálo, že jsem se dopustila zabití. Odmítla jsem. Prozatím.“

„A potom jste to podepsala.“

„Ano, madam. Jenom tak mě nechali na pokoji. Hlava mě tolik bolela. Několikrát jsem zvracela. Byla jsem na tom zle. Tak jsem podepsala papír, kde stálo, že jsem zabila svoje dítě. Ale neudělala jsem to. Zabil ho David Merritt, a odešel a myslel si, že zabil i mě.“

Becky Sturgisová vylíčila, jaké nespravedlnosti se na ní senátor Armbruster dopustil, a stačilo, aby ji Barrie jen maličko usměrňovala.

Senátor využil svých výhod politika. Během několika málo dní ji soudce odsoudil k životu ve vězení. Převezli ji z okresního vězení do státní věznice a tam zůstala po celou dobu, dokud se o ní přede dvěma dny Barrie nedozvěděla od Charlene Waltersové. Generální prokurátor Yancey intervenoval u mississippských úřadů, aby ji přivezli do Washingtonu.

Barrie se zeptala: „Myslíte si, že senátor Armbruster uvěřil Davidovi Merrittovi, a ne vám? Byl podle vašeho názoru senátor skutečně přesvědčen, že tím, že vás nechává vsadit do vězení, činí spravedlnosti zadost?“

„Nevím,“ odpověděla Becky Sturgisová upřímně. „Domnívám se, že mě podrazil proto, aby se David nedostal do potíží.“

„Uvědomujete si, že byl David Merritt po celá ta léta přesvědčený, že jste mrtvá?“

„Až do včerejška jsem to nevěděla. Myslím, že ho senátor taky podrazil.“

Aby ochránila svoji objektivitu, zdržela se Barrie toho, aby vyslovila, co se nabízelo: senátor Armbruster držel Becky Sturgisovou v záloze, kdyby ji někdy potřeboval použít jako páku proti svému zeti.

Barrie ji ovšem objevila dřív, než se senátor dostal do tak zoufalé situace, že by ji potřeboval.

„Po celou dobu jste byla ve vězení, slečno Sturgisová?“

„Ano, madam. Dvakrát mi zamítli žádost o propuštění na podmínku.“

„Proč? Podle záznamů jste byla příkladný vězeň.“

„Nevím proč, madam. Komise mi to zamítla.“

Barrie nechala rozklenout ticho, aby diváci sami dospěli k dalšímu jasnému závěru: Armbruster dohlédl na to, aby se Becky Sturgisová nikdy nedostala na podmínku ven.

„Před pár lety jste byla v cele se ženou jménem Charlene Waltersová. Vyprávěla jste jí, co se vám stalo.“

Becky Sturgisová přikývla. „To bylo po tom, co se stal David prezidentem. Nejdřív mi Charlene nevěřila, myslela si, že si vymýšlím. Když ale v dětském pokoji Bílého domu umřelo jeho dítě, začala si myslet, že jsem jí možná říkala pravdu. Zvláště potom, když uviděla vaši reportáž o syndromu náhlého úmrtí. Tím pádem si Charlene začala myslet, že je Robert Rushton Merritt možná jedním z těch dětí, které zavraždili tak, aby to vypadalo na syndrom náhlého úmrtí.“

„Slečno Sturgisová, teď vám položím nejtěžší otázku dnešního večera. Všichni by určitě rádi věděli, proč jste se neozvala. Proč jste za celá ta léta, co jste byla ve vězení, někoho neupozornila, že vás falešně obvinili a potom přinutili učinit falešné přiznání?“

Pokrčila rameny, jako by se naprosto smiřovala s bezvýznamností svého života. „Nikdo o tom nepřemýšlel, když jsem zmizela. Nikdo mě ani nepřišel hledat. Nebydlela jsem v tom městě dlouho. Asi si lidi mysleli, že jsem odešla stejně, jako jsem přišla. Nemám rodinu. Komu jsem to měla říct?“

„Neměla jste právníka?“

„Měla, madam. Nějakého mi přidělili ten večer v šerifově kanceláři, ale pořád mi říkal, že mi bude líp, když podepíšu přiznání. Říkal, že by mohli přehodnotit obvinění na vraždu, když se nepřiznám k zabití.

Když mě budou soudit za vraždu, že bych mohla prohrát a dostat trest smrti.

A kromě toho jsem byla dlouho nemocná. Měla jsem bolesti hlavy, že jsem bývala kolik dní ve vězeňské nemocnici. Někdy jsem ztrácela vědomí a měla jsem výpadky paměti. Několik let trvalo, než se to srovnalo.

Tehdy jsem začala psát dopisy právníkovi, ale odpověděl mi jen párkrát. Pak přestal odepisovat úplně. Snažila jsem se ho zastihnout telefonicky, ale vždycky mi řekli, že tam není, a nikdy se mi sám neozval. Jednoho dne za mnou přišel ten druhý právník, někde mám napsané jeho jméno, přišel mě navštívit do vězení a říkal, že můj právník umřel a že už je víc nemám obtěžovat. Že jestli to neudělám, Armbruster si to se mnou vyřídí, říkal. V té době byl David už v Kongresu. Neviděla jsem, co by to mělo za smysl v tom pokračovat.

Kdo by uvěřil mně, a ne Davidovi Merrittovi a Cletovi Armbrusterovi?“

„To je dobrá otázka, slečno Sturgisová. Proč bychom vám měli věřit? Jaký máte důkaz, že Merritt vaše dítě zabil, vás zbil a nechal vás, abyste umřela?“

„Žádný. Ale můžu dokázat, že byl otcem mého dítěte,“ řekla pyšně.

„V den, kdy bylo moje dítě zabito, jsem mu ustřihla pramínek vlasů a ostříhala jsem mu nehty. Celá ta léta jsem je uchovávala v papírové krabičce. Teď je má pan Yancey. Říkal, že udělají testy a podle nich se uvidí, jestli David je, nebo není otec. Nechtěla jsem mu je vydat, protože je to všechno, co mi po mém dítěti zbylo. Ale pan Yancey slíbil, že mi je vrátí, jen co je v laboratoři nebudou potřebovat. Lidi by si mohli myslet, že lžu, ale moje dítě jim řekne pravdu.“

Barrie nemohla připadnout na mnohem přiléhavější závěr rozhovoru. „Děkuji vám, slečno Sturgisová.“

Otočila se do kamery ve studiu, která se přiblížila, aby zabrala její detail. „Podle generálního prokurátora předběžné testy DNA naznačují, že je David Merritt otcem syna Becky Sturgisové. To by mělo být důležité pro přezkoumání jejího zatčení a doznání. Úřední místa naznačují, že se jí dostane dlouho odkládaného obnoveného soudního řízení. Ještě není stanoveno, zda bude David Merritt souzen za vraždu, jelikož už byl spolu se senátorem Armbrusterem obviněn z bránění spravedlnosti.

Senátor Armbruster byl umístěn do domácího vězení. Dnes odpoledne oficiálně rezignoval na své křeslo v senátu. Prezident Pietsch složil přísahu poté, co Kongres obvinil Davida Merritta a požadoval jeho rezignaci.

Bývalý prezident je rovněž ve vazbě v Blair House, dokud nebude mít generální prokurátor Yancey možnost zorganizovat dvě podrobná vyšetřování, jedno týkající se zločinů v Mississippi, druhé smrti Roberta Rushtona Merritta.

Je příliš brzy na to, abychom se domýšleli, jak tato neuvěřitelná záležitost dopadne. Během historie naší země i jiní prezidenti přestáli různé skandály, ale žádný takového rozměru.

Ať už budou Davidovi Merrittovi údajné zločiny prokázány, nebo ne, z místa činu v Mississippi utekl, aby se vyhnul výpovědi a možnému trestnímu stíhání. To samo o sobě je federální zločin a dostatečný důvod k tomu, aby jeho působení ve funkci prezidenta Spojených států skončilo.

Hovořila Barrie Travisová. Dobrou noc.“

„Ahoj, můžu dál?“ Barrie poodstoupila a zavedla Graye do hotelového apartmá, kde dočasně bydlela.

„Děkuju. Je mi ctí, že jsem s tebou v jedné místnosti. Jseš důležitá osoba.“

„Moje sláva neudělala dojem na pokojovou službu. Trvá jim to věčnost, než mi přinesou sendvič.“ Pohlédla na hodiny. „Čtyřicet minut. Zatím umírám hlady.“

„Co je s těmi světly?“

„Nic, takhle je to mnohem víc uklidňující.“ Apartmá tonulo ve tmě, až na jednu tlumenou lampu u okna. Závěsy byly rozhrnuté a ukazovaly krásu hlavního města v noci.

Barrie si právě dopřála dlouhou, horkou sprchu a teď se od krku až po paty halila do bílého froté županu, pozornosti hotelu. Vlasy měla pořád ještě mokré, zastrčené za ušima.

„Viděl jsem tvé interview,“ prohodil jakoby nic.

Vyčkávavě se na něho zadívala a zadržela dech.

„Bylo to dobré, Barrie.“

Zatímco se pod jeho pochvalným úsměvem rozehřívala, zlehčovala svůj úspěch. „Nic zvláštního jsem neudělala. Ten příběh se vyprávěl sám.“

„Bez tebe by žádný příběh nebyl.“

„Bez Merritta a Armbrustera by žádný příběh nebyl. Nijak zvlášť mě netěšilo, co musela Becky Sturgisová všem sdělit.“

„Kde je teď?“

„V hotelu. Bill jí přidělil dvojici policistek. Zítra se vrátí do vězení a bude tam muset zůstat, dokud soudce v Mississippi nepřezkoumá její případ.“

„To interview bylo tak dojemné, že se bude veřejnost dožadovat jejího propuštění.“

„Přinejmenším se jí dostane procesu před porotou. Překvapilo by mě, kdyby ji odsoudili. Kdyby ano, pravděpodobně by ji odsoudili k létům, která si už odseděla.“

Na chvilku se zamyslel a pak se zeptal: „Co musela CNN udělat, aby tě získala?“

„Dali mi ze všech nejvyšší nabídku. Co mám říct?“ prohodila a zamrkala. „Dám se koupit.“

„Nesou ti sendvič,“ řekl a šel otevřít. Podepsal účet a položil podnos na konferenční stolek u pohovky.

„Volala Amanda Allanová,“ sdělila mu. „George začíná trochu reagovat, takže jsou lékaři optimističtí. Moc ho miluje a je ochotná mu všecko odpustit, jen když přežije.“

„To bych od ní čekal. Jak se má Daily?“

„Platím mu pobyt v hotelu. Nechci, aby se vracel do toho hrozného domu. Už tak je dost zlé, že umírá. Neměl by umřít tam. Kromě toho si myslím, že by se tam žádný z nás nedokázal vrátit, abychom si nepřipomínali ty poslední hrozné dny, co jsme tam zažili.“

„Kde bude bydlet?“

Uždíbla si kůrku ze sendviče. „Přemýšlím o tom, že koupím dům.

Něco na předměstí. Se zvláštním pokojem, kde by mohl Daily bydlet.

Pojištění za můj bývalý dům je víc než slušné a k tomu plat, který si vyjednávám, a budu si moct dovolit skoro všecko, co chci. Mohla bych si opatřit psa, aby mu dělal společnost, když nebudu doma.

Myslím, že už jsem připravená mít ráda jiného psa, i když mi Cronkita samozřejmě nikdy nemůže nahradit.“

„Řeklas o svém úmyslu Dailymu?“

„Vrčel něco o tom, že není žádný zatracený charitativní případ, ale on přijde k rozumu,“ prohlásila a láskyplně se usmála. Snědla čtvrtinu sendviče a odsunula talíř.

„Myslel jsem, že máš hlad jako vlk.“

„Asi ne.“

„Co se děje, Barrie?“

„Nic,“ řekla neklidně. Pak váhavě dodala: „Já nevím.“

„Jsi přesně tam, kde jsi chtěla být. Na vrcholu své profese a kdejaká televizní stanice se může přetrhnout, aby s tebou uzavřela smlouvu.

Můžeš si určit svoji cenu. Udělala jsi interview století. Myslel jsem, že tě najdu, jak do sebe liješ šampaňské.“

„To jsem si taky myslela,“ řekla posmutněle. „Ale byl bys překvapený, jak je to deprimující, být ten, kdo je zodpovědný za svržení prezidenta.“

„Ty za to zodpovědná nejsi. David si přivodil vlastní pád sám.“

„Máš samozřejmě pravdu. Tady,“ poklepala si na hlavu, „vím, že máš pravdu. Ale možná jsem taková mrzutá kvůli Howiemu. Stal se obětí, a to neměl. Mám pocit, že za to nepřímo můžu.“

„Může za to Spence.“

Zoufale si povzdechla. „Asi to bude něco jako poporodní stav. Po těžkém porodu jsem přivedla na svět dítě, ale ještě si nejsem jistá, že ho mám ráda.“ Odvrátila oči a řekla: „Což mi připomíná, odpoledne mi volala Vanessa.“

Tázavě se na ni zadíval.

„Děkovala mi, že jsem vedla rozhovor s Becky Sturgisovou tak umírněně, když jsem z toho mohla vytěžit víc, aby to byl víc bulvár.“

Odmlčela se a chvíli o tom přemýšlela. „Moje zdrženlivost asi naznačuje, že dozrávám. Hodně jsem vyrostla, osobně i profesionálně.“

„To nepochybně.“

„Kromě toho,“ řekla a setřásla ze sebe sebezpytující tón, „se Vanessa dnes večer stěhuje z Bílého domu, ale nelituje toho, protože ho má spojený s takovými smutnými vzpomínkami.

Příběh Becky Sturgisové jí přirozeně otřásl. Neustále opakovala, že nedokáže pochopit, jak její otec mohl mít prsty v něčem tak hanebném, to říkám já, ne Vanessa. Nejenom že kryl zločin, ale dovolil jí, aby si Davida vzala. Podporoval ji v tom. Cítí se podvedená.“

„Jak to má s Cletem?“

„Tvrdí, že mu nikdy neodpustí.“

„Nezaslouží si nic jiného, ale to ho zabije.“

Barrie přikývla. „Slíbila Billovi Yanceymu, že bude plně spolupracovat, až započne s vyšetřováním smrti Roberta Rushtona Merritta. Když se teď už nemusí bát o život, může říct pravdu. Dítě zabil David, ale byl to Spencův nápad, svést to na syndrom náhlého úmrtí.“

„To se mu podobá. Aby bylo všechno jednoduché, v tom byla Spencova síla.“

„Milovala ho Vanessa?“

„Spence? Ne. Chtěla od něho to, co chtěla od každého muže – pozornost a ochranu. Naschvál nechala Davida, aby ochutnal vlastní medicínu, a udělala to s mužem, jehož loajalitu považoval David za neotřesitelnou. Když se k ní ale Spence otočil zády, nesla odmítnutí těžce.“

„A obrátila se k tobě.“

„Hledala u mě přátelství.“

Barrie se zvedla a neklidně obešla stolek. „Nejsem si jistá, že je to všechno, co chtěla.“

„Nic víc nedostala.“

„Mohls mi to říct.“

„Nebylo co říkat.“

„Ale právě to jsi mi mohl říct.“

„Vanessu jsem nechtěl a nikdy jsem ji neměl. Tak! Spokojená?“

„Ano. Bylo to tak těžké?“

Přitiskl prsty k sobě a přiložil si je na rty a upřeně si ji prohlížel, až se začala pod jeho pohledem vrtět.

„Co je?“ chtěla vědět.

„Myslím, že ve skutečnosti tě rozesmutnilo to, že jsem ti nevyznal nehynoucí lásku.“

Zařvala smíchy, vůbec ne jako dáma. „A tady to máš, zase si lichotíš. To je tvůj zlozvyk, Bondurante.“

„Jsem tady s tebou, Barrie,“ řekl tiše. Pak natáhl ruku, popadl ji za pásek županu a pomalu ji přitáhl k sobě. „Ten dům, co chceš koupit, jak bude velký?“

„Proč?“

„Nabídli mi práci na ministerstvu spravedlnosti. Bude to víceméně práce na volné noze. Vypadá to zajímavě. Budu trávit hodně času ve Washingtonu a budu potřebovat někde bydlet.“

„Aha.“ Srdce se jí uklidnilo. Chuť k jídlu se jí vrátila. Ve skutečnosti hladověla. „A co Rocket, Tramp a Doc?“

„Obstarám si někoho, aby se o ně a o dům staral, když tam nebudu.

Při téhle práci budu mít spoustu volna. Budu jezdit do Wyomingu často.“

„Všechno sis to naplánoval.“

„Docela jo.“

Zatáhl za konce pásku, rozevřel jí župan, zajel pod něj rukama a položil jí dlaně kolem pasu. Spoutával ji pohledem. „Jednou jsi mi říkala, abych se nedíval skrz tebe, jako by na tobě nezáleželo. Záleží na tobě, Barrie. Odhoď všechnu tu pocitovou zátěž, kterou ti rodiče zanechali. Tvůj táta nepodvedl nikoho jiného než sebe. Na tobě hrozně moc záleží.“

Pak ji stáhl k sobě, aby mu seděla rozkročmo na klíně, uchopil ji rukou kolem krku, přitáhl si ji a políbil ji. Zajel jí jazykem do úst, až se celá rozechvěla a vznesla se do oblak.

Špičkami prstů našel její pevné, velice citlivé bradavky. Stiskl je, lehounce pohladil, laskal jí prsy, až začala zápasit s jeho oblečením.

Přijala ho do sebe ve chvíli, kdy jí rty obemkl bradavku. Pohybovala se na něm s neskrývanou žádostivostí. Kde se to naučila? Kde přišla k téhle dovednosti, jak ho uspokojit? Po kterém pohanském předkovi podědila tuhle temnou znalost?

Nic v její zkušenosti se nevyrovnalo tomu, jak její tělo reagovalo na jeho tělo, ani na její potřebu ho potěšit. Pár vteřin předtím, než dospěla k orgasmu, to vycítil. „Budeš zase křičet jako posledně?“

„Jestli to nezarazíš.“

„To ani náhodou,“ zasténal. Popadl ji za boky a držel ji na místě.

Z toho slastného tlaku, který v sobě cítila, zalapala po dechu. „Chci říct… jestli mě nezarazíš… mohla bych křičet.“

Spoutal její ústa dalším polibkem, který vplynul do obapolného vyvrcholení. Zabořil jí obličej mezi prsy. Její tiché, přerývané vzdechy vytvářely ve tmě erotickou kulisu.

Pak se mu sesula na hruď a tulila se k němu. Dlouho ji takhle držel.

Když ji nakonec od sebe odtáhl, odhrnul jí vlhké vlasy z obličeje, přejel jí po lícní kosti špičkou ukazováčku, pohladil jí palcem vlhké rty.

Nikdy neprojevil tolik něžnosti a jí vhrkly slzy do očí. Zašeptala jediné slovo: „Bondurante.“

„Víš,“ řekl, „už jenom samotný tvůj hlas mě dokáže vzrušit. Začíná to být trapné.“

Tiše se zasmála, předklonila se a jemně mu několikrát stiskla zuby kůži na krku. „Takže se vyjádřím přesně, když řeknu, že tě ke mně rozhodně žene chtíč?“

Když neodpověděl, odtáhla se a zadívala se mu do obličeje.

Přimhouřil oči, aby jí naznačil, že se nestrefila.

„Láska?“ nadhodila nejistě.

Jenom na ni hleděl a jeho modré oči jí odpovídaly s charakteristickou intenzitou.

„Opravdu?“ zašeptala.

„Jen se moc nevzrušuj. Nikdy si nevzpomenu na tvoje narozeniny, ani na to, že je Valentýna, na žádné výročí. Nejsem ten typ, co si potrpí na kytky a vyznání.“

Položila mu ruce na tváře. „Budeš podvádět?“

„Ne.“ Tón jeho hlasu nezanechal žádné pochybnosti. „Nikdy.“

„Potom nepotřebuju žádné kytky a vyznání.“

„A co sex?“

„Sex potřebuju.“

Později se k sobě tiskli na boku ve velké posteli. Chladná, hladká pokožka jejího zadku se mu tiskla k teplému podbřišku. Bradou se jí opíral o vršek hlavy. Objímal ji paží s rukou majetnicky položenou na jejím ňadru. Chvílemi jí zlehka přejel palcem přes bradavku. Chvílemi si zvedla jeho ruku ke rtům a políbila místo, kde ještě byly znát slabé otisky zubů, jak ho před několika týdny kousla.

Začala být ospalá. Potom, těsně předtím než usnula, vyslovila jeho jméno.

„Hmm?“

„Víš, co je pěkná ironie?“ Neřekl nic, ale poznala podle jeho nehybnosti, že poslouchá. „Měla jsem tátu moc ráda. Hrozně moc.“

„Já vím,“ zašeptal jí do vlasů.

EPILOG

Na Barriině stole zazvonil telefon. Mrkla na hodiny. Pět minut, než musí na plac. Akorát čas na rychlý hovor. Mohl by to být Gray. Často jí volal těsně před vysíláním, aby jí řekl, ať to rozpálí, ale radši ať rozpálí jeho, až přijde domů.

Při té vyhlídce se usmála a zvedla telefon. „Barrie Travisová.“

„Včera jsem vás viděla v televizi. Obarvila jste si vlasy?“

Charlene Waltersová. „Nechala jsem si na ně dát melír. Líbí se vám to?“

„Ne. Měla byste si to nechat udělat tak, jak jste to měla předtím.“

Barrie se usmála. Charlene byla slavná skoro tak jako ona. Její jméno se v souvislosti s rozpadem Merrittovy vlády objevovalo všude, ve vysílání i v tisku. Považovala se teď za Barriinu kolegyni.

„Jak se máte, Charlene?“

„Mám větry. Cpali nás k obědu fazolema.“

„To mě mrzí. Poslyšte, budu muset běžet.“

„Musíte mít velkou radost, co všechno jste rozjela.“

Od znovuobjevení Becky Sturgisové uplynulo půl roku. Merritt a Armbruster pořád ještě čekali na proces. Žalobci pořád ještě připravovali jejich případy. Obhájci se snažili nějak slepit obhajobu proti zdrcujícím důkazům a svědkům, kteří byli ochotní podat usvědčující svědectví výměnou za imunitu nebo shovívavost.

„Nedělá mi žádnou radost, že se ničí životy,“ řekla Barrie. „I když doufám, že to v budoucnosti poslouží jako odstrašující případ, aby nedocházelo k tak nesvědomitému zneužívání moci.“

„Na to bych nespolíhala, lidi jsou, jaký jsou.“

Barrie pohlédla na hodiny. Tři minuty. Přidržela si sluchátko ramenem a vytáhla ze zásuvky zrcátko a pudřenku. Na nalíčení nebude čas. „Moc ráda jsem si s vámi popovídala, Charlene, ale –“

„Co mě se tejče, přeju si, aby ty lumpy vytáhli ven a pověsili. Za to, co udělali Becky, by neměli přečkat další den.“

„Když budou usvědčeni, právní systém je náležitě potrestá.“

Charlene pohrdavě odfrkla, čímž vyjádřila svůj názor na právní systém. „Aspoň jste něco udělala, když jsem vám řekla o Becky.

Nějakou dobu vám to trvalo, ale nakonec jste se rozkejvala.“

„No, tak já –“

„Né jako vona. Ta nehnula prstem.“

„No, byla ve vězení. Jak říkala, neměla –“

„Né Becky, vy hloupá. Pani Merrittová.“

Barrie odložila zrcátko a znovu uchopila sluchátko do ruky. „Paní Merrittová?“

„Copak to neřikám? Vanessa Armbruster Merrittová.“

Něco jí muselo uniknout. S jedním okem na hodinách a Charlene, která jí klábosí do ucha, musela propást nějakou důležitou spojitost.

„Říkáte, že jste paní Merrittové pověděla o Becky Sturgisové?“

„No jestli!“

„Kdy, Charlene?“

„Co kdy?“

„Kdy jste s ní mluvila, kdy jste jí řekla o Becky Sturgisové a o jejím dítěti?“

„Počkat. To bylo potom, co mi to Becky pověděla, jak jinak.

Muselo to být krátce nato, co se pani Merrittová stala první dámou.“

„Jestli je tohle jedna z vašich povídaček, Charlene –“

„Jste moje kamarádka. Kamarádům nevykládám žádný povídačky.“

Barrii vířily myšlenky v hlavě. „Dovolte, ať se ujistím, že jsem vám dobře rozuměla. Pověděla jste paní Merrittové, první dámě, o Becky Sturgisové, o tom, jak se před léty zapletla s Davidem Merrittem?“

„Všecko jsem jí pověděla. Jako vám. Řekla jsem jí, že David zabil Beckyino dítě a že senátor to kvůli němu všecko ututlal.“

Barrie se opřela loktem o stůl a opřela si čelo do dlaně, aby se s ní přestala točit místnost.

„Psala jsem jí dopis za dopisem,“ pokračovala Charlene.

„Upozorňovala jsem ji, že je vdaná za zabijáka, ale ona mě ignorovala.

Aspoň jsem si myslela, že jo. Potom mi jednoho dne volá sem do vězení. Představila se pod falešným jménem, že jo, ale zanechala číslo, kam jsem jí měla zavolat na účet volaného. Mluvily jsme půl hodiny nebo víc. Naštvaly jsme ženský, co čekaly na telefon, ale řekla jsem jim, ať se jdou bodnout.“

Hodiny na Barrině stole tikaly, ale její srdce je přehlušovalo. Polkla hořkou slinu.

Asistentka produkční strčila hlavu do její kanceláře. „Barrie?

Minuta a půl.“

Barrie to vzala na vědomí. „Charlene, neříkala jste nikomu, že vám první dáma volala?“

„Jasně že říkala!“ zvolala. „Ale myslíte, že mi věřili?“

Ženě, která byla na vysoké milenkou Roberta Redforda a porodila dítě Elvisovi? Kdo by jí uvěřil?

„Takže…“ Barrie nedokázala udržet myšlenku. „Takže…“

„Barrie?“ Znovu se objevila asistentka produkční. „Není ti nic?

Máme minutu.“

„Hned jsem tam.“ Znovu se otočila k Charlene. „Potom, co jste jí řekla o Becky Sturgisové, co říkala?“

„Říkala, že to zůstane jenom mezi námi dvěma a abych jí přestala posílat dopisy, jinak že na mě pošle FBI. Říkala jsem jí, že by sem mohla přijet a s Becky se setkat a poslechnout si všecko od ní, ale ona řekla, že ne, to že by nemohla. Říkala, že se to stalo už dávno a že to pravděpodobně ani není pravda. Hrozně mě rozzlobila. Dávám si takovou práci, abych se s ní spojila, a vona ani nedbá na mý varování.

Ani ne za dva roky je najednou těhotná. Po tom, co jsem jí řekla, i tak měla s tím chlapem dítě. Musí bejt bláznivá.“

Vanessa Armbruster Merrittová byla všechno možné, jen ne bláznivá.

Pomozte mi, Barrie, prosím. Nechápete, co se vám snažím říct?

Co když ji k tomu hnala obyčejná nenávist?

Já Roberta Rushtona nezabil. To ona!

V tomhle říkal David Merritt pravdu.

To ona je šílená.

A řečeno slovy Charlene Waltersové, filozofky z vězení: Bláznivejm lidem může projít skoro všecko. To byste se divila.

Barrie se sotva slyšitelně zeptala: „Ozvala se vám ještě někdy Vanessa Merittová?“

„Jenom jednou. To když zavolala a navrhla, ať zavolám vám.“