Sandra Brown

Mrazivý chlad

Kapitola první

Hrob byl menší a mělčí, než by měl být.

V předpovědi počasí říkali, že bouře bude lámat všechny rekordy.

Hrob byl sotva víc než mělká prohlubenina, vykopaná v nepoddajné půdě, určená pro Millicent Gunnovou – věk osmnáct let, krátké hnědé vlasy, drobná postava, výška sto šedesát dva centimetrů, pohřešovaná týden. Byl dostatečně dlouhý, aby se tam vešla. Hloubka, nebo spíš její nedostatečnost, se dá napravit na jaře, až začne půda rozmrzat. Pokud se do té doby o tělo nepostarají mrchožrouti.

Ben Tierney stočil pohled od nového hrobu k těm ostatním opodál. Jsou čtyři. Rozkládající se zbytky rostlin, jehličí a listí je přirozeně zamaskovaly, přesto se od sebe v tom nerovném terénu odlišovaly, pokud člověk věděl, co má hledat. Přes jeden padl uschlý strom a úplně jej zakryl každému, kromě toho, kdo měl bystrý postřeh.

Jako Tierney.

Ještě naposledy pohlédl do prázdného, mělkého hrobu, pak sebral rýč, který mu ležel u nohou, a poodstoupil. Přitom si všiml tmavých otisků, které zanechávaly jeho boty v bílém koberci mokrého sněhu.

Pokud se meteorologové nezmýlili, brzy jeho stopy přikryje několik centimetrů zmrzlého sněhu s deštěm. Až půda rozmrzne, otisky pohltí bláto.

Rozhodně tam nezůstal stát a nelámal si s nimi hlavu. Potřeboval se dostat z hory pryč. Ihned.

Zanechal vůz tak dvě stě metrů pod vrcholem hory a toho provizorního hřbitova. Vykročil sice po svahu dolů, ale hustým lesem nevedla žádná cesta. Silná vrstva hrabanky mu skýtala jen omezenou oporu, terén byl nerovný a nebezpečný, o to nebezpečnější, že mu poryvy deště se sněhem znesnadňovaly vidění.

Přestože spěchal, musel obezřetně volit cestu, aby nešlápl špatně.

Meteorologové tuhle bouři předpovídali s několikadenním předstihem. Souběh několika povětrnostních vlivů měl mít za následek jednu z nejhorších zimních bouří poslední doby. Lidé, kteří žili v místech, kde se bouře předpokládala, dostali doporučení, aby učinili nezbytná opatření, udělali si zásoby a rozmysleli si cestování.

Dnes by se na horu odvážil jenom blázen. Nebo člověk, který se musel postarat o něco naléhavého.

Jako Tierney.

Studené mrholení, které začalo časně odpoledne, se změnilo v mrznoucí déšť se sněhem. Když se prodíral lesem, bodala ho plískanice do tváří jako jehličky. Nahrbil ramena a vyhrnul si límec až k uším, které už měl chladem znecitlivělé.

Rychlost větru znatelně vzrostla. Opíral se do stromů a v prudkých poryvech o sebe jejich bezlisté větve tloukly jako paličky.

Vichřice rvala ze stále zelených jehličnanů jehličí a rozfoukávala je do všech stran. Jedno se mu zabodlo do tváře jako šipka z foukačky.

Čtyřicet kilometrů v hodině ze severozápadu, pomyslel si tou částí mozku, jež automaticky registrovala jeho okolí. Tyhle věci – rychlost větru, čas, teplotu, směr – rozpoznával instinktivně, jako by měl v sobě korouhvičku, hodiny, teploměr a kompas, které neustále dodávaly do jeho podvědomí podstatné informace.

Z vrozeného nadání si vypěstoval dovednost, kterou přivedl k dokonalosti tím, že v dospělosti trávil hodně času pod širým nebem.

Nemusel vědomě přemýšlet o neustále se proměňujících podmínkách okolí a často spoléhal na svoji schopnost se v případě potřeby okamžitě zorientovat.

Právě teď na ni spoléhal, protože by nebylo nejlepší, kdyby ho přistihli na vrcholu Cleary Peak – po Mount Michell nejvyšší hory v severní Karolíně – s rýčem v ruce, jak utíká od čtyř starých hrobů a jednoho čerstvě vykopaného.

Místní policie zrovna neproslula houževnatým vyšetřováním a úspěšně vyřešenými zločiny. Ve skutečnosti byla policejní stanice místním pro smích. Policejním šéfem byl bývalý detektiv z velkého města, kterého vyšoupli z oddělení, v němž sloužil.

Dutch Burton měl nyní pod sebou bandu neschopných maloměstských policistů – křupánu v nažehlených uniformách s lesklými odznaky – kteří se pořádně zapotili, aby chytili provinilce, jenž psal sprejem sprosťárny na odpadkové kontejnery za benzinovou stanicí Texaco.

Nyní se soustřeďovali na případy pěti pohřešovaných osob.

Navzdory svojí neschopnosti. Nejotevřenější hlavy v Cleary usoudily, že když z malé komunity zmizí během dvou a půl let pět žen, se vší pravděpodobností to nebude pouhá náhoda.

V metropoli by tuto statistiku převálcovala jiná, ještě děsivější.

Avšak zde, v této hornaté, řídce osídlené oblasti, bylo zmizení pěti žen šokující.

Dále panoval všeobecný názor, že se těch pět pohřešovaných žen stalo obětí zločinu, takže policie měla před sebou úkol najít lidské ostatky, ne přímo tyto ženy. Podezření by padlo na muže, který nese lesem rýč.

Jako Tierney.

Doposud proplouval pod radarem zvědavosti policejního šéfa Burtona. Bylo životně důležité, aby to tak zůstalo.

Do rytmu svých kroků si přeříkal základní informace o ženách pohřbených v hrobech na vrcholu hory. Carolyn Maddoxová, dvacet šest let, mohutná ňadra, krásné černé vlasy a velké hnědé oči.

Ohlášená, že se pohřešuje, loni v říjnu. Osamělá matka a jediná živitelka diabetického dítěte uklízela pokoje v jednom z ubytovacích zařízení ve městě. Vedla neradostný život, který byl nepřetržitým koloběhem dřiny a vyčerpání.

Carolyn Maddoxová teď měla spoustu klidu a odpočinku. Stejně jako Laureen Elliottová. Svobodná, světlovlasá, s nějakým tím kilem navíc, pracovala jako zdravotní sestra na klinice.

Betsy Calhounová, ovdovělá žena v domácnosti, byla starší než ostatní.

Nejmladší a nejhezčí z nich, Torrie Lambertová, byla nadto první a jediná, která nepocházela z Cleary.

Tierney přidal do kroku, snažil se uniknout jak myšlenkám, které se stále vracely, tak počasí. Led začínal pokrývat větve stromů jako rukávy a usazoval se i na balvanech. Strmá, klikatá silnice do Cleary bude za chvíli nesjízdná a bylo naprosto nezbytné, aby se z téhle hory dostal.

Naštěstí ho jeho vnitřní kompas nezklamal a z lesa se vynořil sotva šest metrů od místa, kde do něho vstoupil. Nepřekvapilo ho, že už má jeho vůz na sobě vrstvu námrazy.

Když k němu docházel, pracně oddechoval a od úst mu v chladném vzduchu stoupaly obláčky dechu. Sestup z hory byl namáhavý, nebo možná mělo jeho těžké oddechování a rozbušené srdce na svědomí rozčilení. Nebo zklamání. Nebo smutek.

Uložil rýč do kufru vozu. Stáhl si latexové rukavice, které měl na rukou, hodil je rovněž do kufru a zaklapl víko. Nastoupil do vozu, přibouchl dveře a byl rád, že se má kde skrýt před rezavým větrem.

Třásl se, dýchal si na ruce a mnul si je, aby se mu rozproudila krev až do konečků prstů. Latexové rukavice byly nezbytné, ale neskýtaly mu žádnou ochranu proti chladu. Z kapsy kabátu vytáhl kožené rukavice lemované kašmírem a natáhl si je.

Otočil klíčkem v zapalování.

Nestalo se nic.

Několikrát sešlápl plynový pedál a zkusil to znovu. Motor ani nezavrčel. Po několika dalších neúspěšných pokusech se opřel na sedadle a zadíval se na přístrojovou desku, jako by očekával, že mu sdělí, co dělá špatně.

Ještě jednou otočil klíčkem v zapalování, ale motor zůstal tichý a nehybný jako ty ženy, tak surově pohřbené docela nedaleko.

„Krucinál!“ Zabušil oběma pěstmi v rukavicích do volantu a zadíval se upřeně přímo před sebe, ačkoliv tam nebylo nic k vidění.

Na předním skle byla souvislá vrstva ledu. „Tierney,“ zamumlal, „jseš v háji.“

Kapitola druhá

„Venku se zvedl vítr a padá sníh s deštěm,“ podotkl Dutch Burton a spustil závěs na okně tak, jak byl předtím. „Měli bychom radši brzy vyrazit.“

„Potřebuju vyprázdnit ještě tady těch pár polic a jsem hotová.“

Lilly vyndala z vestavěné knihovničky nějaké knihy v pevné vazbě a uložila je do krabice.

„Vždycky jsi ráda četla, když jsme tady bývali.“

„Tady jsem mívala čas přečíst si nejnovější bestsellery. Nic mě nerušilo.“

„Jenom asi já,“ řekl. „Pamatuju se, že jsem ti nedal pokoj, dokud jsi knížku neodložila a nevěnovala ses mně.“

Z podlahy, kde seděla, zvedla pohled k Dutchovi a usmála se.

Nerozvíjela však dál jeho něžnou vzpomínku na to, jak v téhle horské skrýši trávili volný čas. Zpočátku sem jezdívali na víkendy a dovolené, aby unikli hektickému životu v Atlantě.

Později tady hledali už jenom únik.

Balila si poslední zbytky osobních věcí, aby si je odnesla, až bude dnes odcházet. Nevrátí se sem. Ani Dutch se nevrátí. Tohle bude poslední napsaná stránka – vlastně epilog – jejich společného života.

Doufala, že se jí podaří, že jejich poslední rozloučení proběhne pokud možno bez sentimentu. Zřejmě byl rozhodnutý, že si vzpomínání neodpustí.

Nehodlala se nechat zatáhnout do vzpomínek, ať už mu mělo vzpomínání na to, co bylo, posloužit k tomu, aby se cítil líp, nebo k tomu, aby ona se cítila hůř. To, co spolu prožili dobrého, bylo tak zastíněné tím špatným, že každá vzpomínka otevírala staré rány.

Stočila řeč znovu na praktické záležitosti. „Udělala jsem kopie všech závěrečných dokladů. Jsou v támhleté obálce, spolu s šekem na tvoji polovinu z prodeje.“

Sklouzl pohledem na obálku z konopného papíru, ale nechal ji ležet na nízkém dubovém stolku, kam ji položila. „To není správné, abych si vzal polovinu.“

„Tohle jsme už probrali, Dutchi.“ Sklopila čtyři chlopně krabice, aby ji mohla zalepit, a přála si, aby mohla stejně snadno uzavřít jejich dohadování.

„Ty jsi za tenhle srub zaplatila,“ namítl.

„Koupili jsme si ho společně.“

„Ale umožnil to tvůj plat. Z mého platu bychom si to nemohli dovolit.“

Pošoupla krabici po podlaze ke dveřím, pak se zvedla a otočila se k němu. „Byli jsme manželé, když jsme to tady koupili, manželé, když jsme to tady společně užívali.“

„Manželé, když jsme se tady milovali.“

„Dutchi –“

„Manželé, když jsi mi servírovala ranní kávu a neměla jsi na sobě nic než úsměv a támhleten přehoz,“ řekl a máchl rukou k pletenému přehozu na opěradle křesla.

„Nedělej to, prosím tě.“

„To je moje replika, Lilly.“ O krok k ní přistoupil. „Nedělej to.“

„Už se stalo. Je to uzavřené už půl roku.“

„Mohla jsi to zrušit.“

„Mohl ses s tím smířit.“

„ Nikdy se s tím nesmířím.“

„To je tvoje volba, Dutchi.“ Odmlčela se, nabrala dech a ztišila hlas. „Vždycky to bude tvoje volba, Dutchi. Odmítáš přijmout změnu. A protože to nedokážeš, tak se nikdy přes nic nepřeneseš.“

„Přes tebe se nechci přenést,“ namítl.

„Budeš muset.“

Odvrátila se od něho, přitáhla si prázdnou krabici blíž ke knihovně a začala ji plnit knihami. Nedělala to ovšem už tak pečlivě jako předtím. Teď spěchala, aby už mohla odjet, dřív než bude nucena říct mu mnohem zranitelnější věci, aby ho přesvědčila, že jejich manželství s konečnou platností navždy skončilo.

Několik minut napjatého mlčení rušilo pouze skučení větru v korunách stromů kolem srubu. Větve narážely do okapů čím dál častěji a silněji.

Přála si, aby odjel dřív než ona, aby nebyl u toho, až bude srub opouštět. Mohl by se emocionálně sesypat, když ví, že je to naposledy. Už si podobné scény prožila dřív a nestála o žádnou další.

Jejich loučení nemuselo být trpké a ošklivé, ale Dutch je takové dělal tím, že oživoval staré spory.

Přestože to jasně takhle nezamýšlel, to, že to všechno znovu omílal, jenom zdůraznilo, jak dobře udělala, že manželství ukončila.

„Myslím, že tenhle Louis LÁmour je tvůj.“ Zvedla knihu.

„Chceš ji, nebo ji tady mám nechat novým majitelům?“

„Dostávají všechno ostatní,“ řekl nerudně. „Klidně jim přihoď i ten paperback.“

„Bylo jednodušší prodat srub i se zařízením,“ řekla. „Nábytek se koupil speciálně pro tenhle srub a do jiného domu by se nehodil.

Kromě toho na něj nemáme ani jeden místo, tak co bych si s ním počala? Všechno jsem měla vystěhovat, jenom abych to prodala někomu jinému? A kam bych jej mezitím uložila? Bylo rozumnější zahrnout všechno do prodejní ceny.“

„O to nejde, Lilly.“

Věděla, o co jde. Nechtěl myslet na to, jak tady budou žít cizí lidé a používat jejich věci. Zanechat všechno tak, jak to je, aby si to užíval někdo jiný, mu připadalo jako svatokrádež, jako porušení soukromí a intimity, jež spolu v těchto místnostech sdíleli.

Je mi fuk, že je rozumné prodat všechno, jak to stojí a leží, Lilly.

Na to kašlu! Jak to, že ti nevadí pomyšlení na jiné lidi, jak spí v naší posteli pod našimi přikrývkami?

Takhle zareagoval, když mu řekla, jaké má plány se zařízením.

Její rozhodnutí ho očividně stále popouzelo, ale bylo už pozdě, aby se rozmyslela jinak, i kdyby chtěla. Což nechtěla.

Když byly police knihovny až na osamělou kovbojku prázdné, rozhlédla se, jestli na něco nezapomněla. „Ty konzervy.“ Ukázala na potraviny, které položila na jídelní pult, jenž odděloval kuchyň od obytné části. „Chceš si je vzít?“

Zavrtěl hlavou.

Přidala je do poslední krabice s knihami, která byla poloprázdná.

„Zařídila jsem, aby odpojili elektřinu, dokud se na jaře nenastěhují noví majitelé.“ Nepochybně už to všechno věděl. Mluvila, jen aby vyplnila ticho, které jako by houstlo tím víc, čím víc svých věcí odnášela ze srubu.

„Ještě si vezmu pár posledních drobností z koupelny a pak půjdu.

Všechno vypnu, zamknu, a až budu odjíždět z města, nechám klíč v realitní kanceláři, jak bylo domluveno.“

Podle toho, jak se tvářil, jak stál, bylo vidět, jak se trápí. Přikývl, ale neřekl slovo.

„Nemusíš na mě čekat, Dutchi. Určitě máš ve městě práci.“

„To počká.“

„Když předpovídají náledí a vánici? Pravděpodobně tě budou potřebovat, abys řídil dopravu v supermarketu,“ zavtipkovala. „Víš, jak si každý dělá zásoby na obléhání. Rozlučme se a můžeš vyrazit dolů přede mnou.“

„Počkám na tebe. Odejdeme spolu. Udělej si tam, co potřebuješ,“

máchl rukou k ložnici. „Já ti naložím tyhle krabice do tvého vozu.“

Popadl první krabici a odnesl ji ven. Lilly vešla do vedlejší místnosti. Postel s nočními stolky po obou stranách přiléhala těsně ke stěně pod zkoseným stropem. Jinak tam bylo už jenom houpací křeslo a prádelník. V průčelí byla okna a za stěnou naproti nim malá koupelna a skříň.

Už předtím zatáhla závěsy, takže v místnosti panovalo šero.

Zkontrolovala skříň. Ramínka na tyči vypadala opuštěně. V

zásuvkách prádelníku nic nepřehlédla. Vešla do koupelny a posbírala si toaletní potřeby, které ráno používala, uložila je do plastikového cestovního pouzdra a zatáhla zip. Přesvědčila se, že nic nenechala v lékárničce, a vrátila se do ložnice.

Pouzdro s toaletními potřebami přidala do kufru, který ležel otevřený na posteli, a zavřela ho právě ve chvíli, kdy k ní přistoupil Dutch.

Bez nějakého úvodu řekl: „Kdyby nebylo Amy, tak jsme byli pořád ještě spolu.“

Sklopila pohled a pomalu zavrtěla hlavou. „Dutchi, prosím tě, nechme –“

„Nebýt toho, zůstali bychom spolu navždy.“

„To nemůžeme vědět.“

„Já to vím.“ Sáhl po jejích rukou. V horkém sevření jeho dlaní je měla chladné. „Beru na sebe za všechno plnou odpovědnost. Naše selhání jsem zavinil já. Kdybych si s tím poradil jinak, tak bys mě neopustila. To teď vidím, Lilly. Uznávám, že jsem se dopustil hrozných chyb. Pitomých chyb. To přiznávám. Ale prosím tě, dej mi ještě příležitost. Prosím!“

„Nikdy by to mezi námi nemohlo být takové, jako předtím, Dutchi. Nejsme stejní, jako když jsme se poznali. Copak to nechápeš? To, co se stalo, se nemůže změnit. Ale nás to změnilo.“

Toho se chytil. „Máš pravdu. Lidé se mění. Já jsem se po rozvodu změnil. Odstěhoval jsem se sem. Vzal jsem tuhle práci. To všechno mi prospělo, Lilly. Uvědomuju si, že Cleary má do Atlanty daleko, ale mám tady něco, na čem můžu stavět. Solidní základ. Je to můj domov a místní lidi mě znají a znají všechny mé příbuzné. Mají mě rádi. Respektují mě.“

„To je báječné, Dutchi. Chci, abys tady uspěl. Z celého srdce si to přeju.“

Opravdu chtěla, aby uspěl, a to nejenom kvůli němu, ale i kvůli sobě. Dokud se Dutch neutvrdí v tom, že je dobrý policista, zvláště ve své mysli, tak se od něho nikdy úplně neoprostí. Bude na ní závislý, co se vlastní sebeúcty týká, dokud si nebude jistý ve své práci a sám sebou. Malá komunita v Cleary mu tuhle příležitost poskytovala. Doufala, že to dobře dopadne.

Slova se z něho začala řinout. „Pro moji kariéru, můj život to byl nový začátek. Ale nic to neznamená, když do toho nepatříš ty.“

Než mu v tom stačila zabránit, objal ji a pevně ji k sobě přitiskl.

Naléhavě, přímo do ucha, jí zašeptal: „Řekni, že nám dáš ještě příležitost.“ Pokusil se ji políbit, ale odvrátila hlavu.

„Pusť mě, Dutchi.“

„Vzpomínáš, jak nám spolu bylo dobře? Kdyby ses přestala hlídat, byli bychom zpátky tam, kde jsme začali. Mohli bychom zapomenout na všechno špatné a být znovu takoví, jako jsme bývali.

Nedokázali jsme se držet od sebe dál, pamatuješ?“ Znovu se ji pokusil políbit a tentokrát jí neodbytně přitiskl rty na ústa.

„Přestaň!“ Odstrčila ho.

O krok ustoupil. Jeho oddechování se v místnosti hlasitě rozléhalo. „Pořád mi nedovolíš, abych se tě dotkl.“

Objala se pažemi. „Už nejsi můj manžel.“

„Nikdy mi neodpustíš, viď?“ rozkřikl se vztekle. „Využila jsi toho, co se stalo s Amy, jako záminku, aby ses se mnou mohla rozvést, ale o Amy vůbec nešlo, že ne?“

„Běž, Dutchi. Odejdi, než –“

„Než se přestanu ovládat?“ Jízlivě se zašklíbil.

„Než se znemožníš.“

Čelila jeho zlému, upřenému pohledu a připadalo jí, že to nebere konce. Pak se rychle otočil a vyšel z místnosti. Popadl obálku z nízkého stolku a strhl bundu a klobouk z kolíků u dveří. Nezdržoval se, aby si je oblékl, a práskl za sebou dveřmi tak, až se zatřásly okenní tabulky. Pár vteřin nato slyšela startovat jeho vůz a chřestění štěrku, jak se rozletěl pod jeho mohutnými pneumatikami, když vypálil pryč.

Klesla na kraj postele a zabořila obličej do dlaní. Měla je ledově studené a chvěly se jí. Když teď bylo po všem, uvědomila si, že ji nejenom rozzlobil a odpuzoval, ale že jí naháněl strach.

Tenhle Dutch s výbušnou povahou nebyl ten odzbrojující muž, za něhož se provdala. Přestože tvrdil, že začal znovu, vypadal zoufale.

To zoufalství se proměnilo v nevypočitatelně, strach nahánějící zvraty nálady.

Téměř se styděla za úlevu, která ji zaplavila při pomyšlení, že se s ním už nikdy nemusí vidět. Konečně to skončilo. Dutch Burton zmizel z jejího života.

To střetnutí ji vyčerpalo. Natáhla se na postel a položila si paži přes oči.

Vzbudil ji déšť se sněhem, který bušil do plechové střechy.

Tyhle výměny názorů s Dutchem ji vždycky připravily o všechny síly. Nervózní dohadování, které s ním zažívala v posledním týdnu, kdy byla v Cleary, aby dokončila prodej srubu, si muselo vybrat větší daň, než si vůbec uvědomovala. Po tomhle posledním střetu její tělo laskavě na chvíli umlčelo její mysl a dovolilo jí usnout.

Posadila se a masírovala si paže, aby zahnala chlad. V ložnici se udělala taková tma, že ani neviděla na hodinky. Zvedla se, přistoupila k oknu a poodtáhla závěsy. Dovnitř proniklo jen málo světla, ale stačilo to, aby uviděla, kolik je hodin.

Překvapilo ji to. Spala hluboce a nic se jí nezdálo, ale ve skutečnosti ne tak dlouho. Čekala, že bude mnohem víc hodin, když je taková tma. Nízké mraky, které seděly na vrcholku hory, způsobily, že se předčasně, přízračně setmělo.

Zem nyní pokrývala vrstvička mokrého sněhu. Nepřestával padat a mísil se s mrznoucím deštěm. Vytvářel ledové krystalky, jak tomu říkají meteorologové, drobné jehličky, které jsou hroznější než jejich krajkové příbuzné. Větve stromů už byly obalené vrstvou ledu, která se znatelně zvětšovala. Do okenních tabulek se opíral silný vítr.

Byla to lehkomyslnost, takhle usnout. Ta chyba ji bude stát trýznivou cestu po horské silnici. Dokonce i potom, co se dostane do Cleary, počasí pravděpodobně zasáhne do její dlouhé cesty zpátky do Atlanty. Když tady vyřídila, co měla, nemohla se dočkat, aby už byla zpátky doma, vrátila se k zaběhanému pořádku a pokračovala ve svém životě. V práci na ni bude čekat spousta papírování, e-mailů a projektů, které budou vyžadovat její okamžitou pozornost. Z návratu ale neměla obavy, těšila se, jak se pustí do úkolů, které na ni čekaly.

Kromě toho, že se jí stýskalo po práci, byla připravená Dutchovo rodné město opustit. Měla moc ráda Cleary a krásnou, hornatou krajinu, v níž leželo. Místní lidé ale znali Dutche a jeho rodinu po celé generace. Dokud byla jeho žena, všude ji vlídně vítali a přijímali. Když se s ním rozvedla, lidé z městečka k ní znatelně ochladli.

Když uvážila, jak nepřátelsky se choval, když odcházel ze srubu, už dávno měla jeho teritorium opustit.

Spěšně odnesla kufr do přední místnosti a postavila jej ke dveřím.

Potom ještě naposledy srub prošla a zkontrolovala, jestli je všechno vypnuté a jestli nepřehlédli nic, co by patřilo jí nebo Dutchovi.

Ubezpečená, že je všechno v pořádku, si navlékla kabát a rukavice a otevřela hlavní dveře. Vítr se do ní opřel silou, která jí vyrazila dech. Jen co vyšla na verandu, začaly ji ledové jehličky bodat do obličeje. Potřebovala si před nimi chránit oči, ale byla příliš tma, aby si nasadila brýle proti slunci. Přivírala oči, aby se jí do nich nedostaly sněhové krystalky, odnesla kufr k vozu a uložila ho na zadní sedadlo.

Vrátila se do srubu a použila inhalátor. Vdechování studeného vzduchu jí mohlo přivodit astmatický záchvat. Inhalátor tomu pomůže zabránit. Potom už se nezdržovala, aby se nostalgicky ještě jednou rozhlédla, ale zavřela dveře a zamkla je.

Ve voze byla zima jako v lednici. Nastartovala, ale musela počkat, až se zahřeje odmrazovač; přední sklo bylo celé pokryté ledem. Přitáhla si kabát víc k tělu, zabořila ústa a nos do límce a soustředila se na pravidelné dýchání. Zuby jí cvakaly a nedokázala zvládnout třas.

Konečně se vzduch z odmrazovače natolik zahřál, že rozpustil led na předním skle v břečku, kterou stěrače dokázaly odhrnout.

Nedokázaly se ale vypořádat s neustále namrzajícím deštěm.

Viditelnost měla značně omezenou, ale nijak se to nezlepší, dokud se nedostane do nižších poloh. Neměla na vybranou, než se pustit po klikatící se Mountain Laurel Road.

Znala ji dobře, ale nikdy po ní nejela, když byla zledovatělá.

Naklonila se nad volant, vyhlížela namrzlým předním sklem a snažila se dohlédnout za znáček na předku kapoty. V serpentinách se držela těsně u pravého kraje při skalnatém náspu, protože věděla, že na druhé straně jsou prudké srázy. Přistihla se, jak v ostrých zatáčkách zadržuje dech.

Špičky prstů v rukavicích měla tak prochladlé, že je necítila, ale dlaně se jí potily, jak svírala volant. Napětím ji svaly na ramenou a na krku pálily. Rozčilením oddychovala čím dál nepravidelněji.

Přejela rukávem kabátu přes přední sklo v naději, že uvidí líp, ale dosáhla jenom toho, že zřetelněji uviděla závratné víření deště se sněhem.

A vtom nějaký člověk seskočil ze zalesněného náspu na silnici jí přímo do cesty.

Reflexivně dupla na brzdu. Příliš pozdě si uvědomila, že prudké brzdění je na zledovatělé silnici to nejhorší. Vůz dostal smyk.

Postava v jejích předních světlech odskočila, snažila se dostat vozu z cesty. Vůz kolem toho člověka proklouzl se zablokovanými koly a zadek se mu nezvladatelně smýkal ze strany na stranu. Pocítila náraz na zadním nárazníku. Sevřel se jí žaludek, uvědomila si, že toho člověka srazila.

Tohle ošklivé pomyšlení bylo to poslední, co se jí mihlo hlavou, než vůz vrazil do stromu.

Kapitola třetí

Airbag se nafoukl, pleskl ji do obličeje a vypustil do vzduchu dusivý oblak pudru, který zaplavil vnitřek vozu. Instinktivně zadržela dech, aby jej nevdechla. Bezpečnostní pás se jí pevně napjal přes hruď. V zasunutém koutku mysli ji prudkost toho nárazu udivila.

Byla to relativně mírná kolize, ale zůstala po ní v šoku. V duchu prošla všemožné tělesné partie a shledala, že ji nic nebolí, byla jenom otřesená. Ale člověk, do něhož narazila… „Panebože!“

Odstrčila stranou vypuštěný airbag, rozepnula si bezpečnostní pás a otevřela dveře. Když se vyškrábala ven, podjely jí nohy a sletěla dopředu. Dlaněmi a pravým kolenem tvrdě dopadla na zledovatělou silnici. Příšerně to bolelo.

Přidržovala se boku vozu, aby neupadla, a kulhala dozadu. Rukou si chránila oči před větrem a vtom uviděla nehybnou postavu ležící na zádech, hlavu a trup měla na úzké krajnici, nohy natažené do silnice. Podle velikosti turistických bot poznala, že oběť je muž.

Vykročila k němu, jako by bruslila po hladkém dláždění, a přidřepla vedle něho. Námořnickou pletenou čepici měl staženou přes uši a do čela. Oči měl zavřené. Nepostřehla, že by se mu zvedala hruď, což by naznačovalo, že dýchá. Vstrčila ruku pod vlněnou šálu, kterou měl kolem krku, pod límec jeho bundy, pod svetr s rolákem a hledala pulz.

Když jej nahmatala, zašeptala: „Bohudíky, bohudíky.“

Pak si ale všimla zvětšující se tmavé skvrny na skále pod jeho hlavou. Už mu chtěla zvednout hlavu a hledat, kde krvácí, když si vzpomněla, že by se s člověkem se zraněnou hlavou nemělo hýbat.

Že to je striktní pravidlo první pomoci. Mohl by mít poraněnou páteř a pohyb by mu to mohl zhoršit, nebo ho dokonce usmrtit.

Neměla možnost nějak určit, nakolik má poraněnou hlavu. A to se jednalo o viditelné poranění. Jaká poranění mohl utrpět, která ona není schopná vidět? Vnitřní krvácení, žebro mu mohlo protrhnout plíce, může mít prasklý nějaký orgán, zlomené kosti. A nelíbilo se jí, v jak podivném úhlu ležel, jako by měl záda prohnutá.

Musí sehnat pomoc. Okamžitě. Postavila se a otočila k vozu.

Mohla by zavolat na 911 z mobilu. Signál není na horách vždycky spolehlivý, ale možná – Zarazilo ji jeho zasténání. Tak rychle se otočila, že jí málem podjely nohy. Znovu vedle něho poklekla. Řasy mu zamžikaly, upřel na ni oči. Jenom jednou viděla předtím takovéhle oči. „Tierney?“

Otevřel ústa, chtěl něco říct, ale pak se zatvářil, jako by měl co nevidět začít zvracet. Pevně stiskl rty a několikrát polkl, až to nutkání zvládl. Znovu zavřel oči, po chvíli je znovu otevřel. „Vůz mě srazil?“

Přikývla. „Asi zadním nárazníkem. Máš bolesti?“

Chvíli to zkoumal, pak řekl: „Bolí mě všechno.“

„Krvácíš vzadu na hlavě. Nedokážu odhadnout, jak je to zlé. Padl jsi na kámen a mám strach s tebou pohnout.“

Zuby se mu rozcvakaly. Buď mu byla zima, nebo se dostavil šok.

Ani jedno nebylo dobré.

„Mám ve voze deku. Hned jsem zpátky.“

Narovnala se, sklonila hlavu proti větru a namáhavě se sunula zpátky k vozu. Přitom přemýšlela, co ho to napadlo, takhle se vyřítit z lesa přímo doprostřed silnice. Co tam především pěšky dělal, za zimní bouře?

Knoflíkem na palubní desce se kufr otevřít nepodařilo, možná proto, že se poškodil elektronický systém. Vytáhla klíček ze zapalování a pustila se dozadu k vozu. Zámek byl pokrytý ledem, přesně, jak se obávala.

Dotápala ke kraji silnice, zvedla největší kámen, který dokázala udržet, a postupně jím začala led otloukat. Lidé v naléhavé situaci, jako byla tato, by měli zažívat nával adrenalinu, který by jim propůjčil nadlidskou sílu. Nic takového nepociťovala. Když otloukla tolik ledu, aby mohla zvednout víko kufru, cítila se vyčerpaná a pracně oddychovala.

Odsunula krabice a našla přikrývku v umělohmotném obalu na zip. S Dutchem si ji brávali na fotbalové zápasy. Sloužila k tomu, aby zahnala podzimní chlad, ne k tomu, aby s ní člověk přežil blizard, ale řekla si, že je to lepší než nic.

Vrátila se k ležícímu muži. Ležel nehybně, jako by byl mrtvý. V

panice pronikavě vyhrkla: „Tierney?“ Otevřel oči. „Ještě žiju.“

„Nedařilo se mi otevřít kufr. Omlouvám se, že mi to trvalo tak dlouho.“ Přehodila přes něho přikrývku. „Tohle bohužel moc nepomůže. Zkusím –“

„Omluvy vynecháme. Máš mobil?“

Ze dne, kdy se poznali, si zapamatovala, že je to iniciativní muž.

No dobře. Teď nebyla ta pravá chvíle, aby si hrála na feministku.

Vylovila svůj mobil z kapsy kabátu. Byl zapnutý, displej svítil.

Natočila jej k němu, aby si mohl přečíst, co na něm stojí. „Není signál.“

„Toho jsem se obával.“ Pokusil se otočit hlavu, trhl sebou a zalapal po dechu, potom zaťal zuby, aby mu necvakaly. Po chvilce se zeptal: „Auto je pojízdné?“

Zavrtěla hlavou. O autech toho věděla minimum, když ale kapota vypadá jako zmačkaná plechovka od limonády, dalo se rozumně usuzovat, že vůz nepojede.

„No, tady zůstat nemůžeme.“ Pokusil se posadit, ale přitiskla mu ruku na rameno.

„Mohl bys mít něco zlomeného, poškozenou páteř. Neměl by ses, myslím, hýbat.“

„Je to riskantní, to jo. Ale buď to risknu, nebo tady zmrznu. Bude to hop nebo trop. Pomoz mi.“

Natáhl pravou ruku a ona ji pevně uchopila. Pracně se posadil, ale nedokázal se postavit. Zlomil se v pase a ztěžka na ni dopadl. Opřela si ho o rameno a tak ho držela a pře hodila mu pokrývku přes ramena. Potom se do něho opřela, až se posadil rovně. Hlavu měl sklopenou na prsa. Zpod přiléhavé pletené čepice mu vytekl pramínek čerstvé krve, stekl mu vepředu kolem ucha na bradu.

„Tierney?“ Zlehka ho popleskala po tváři. „Tierney!“

Zvedl hlavu, ale oči neotevřel. „Asi jsem omdlel. Dej mi minutku. Strašně se mi točí hlava.“

Zhluboka dýchal, nadechoval se nosem, vydechoval ústy. Po dlouhé chvíli otevřel oči a přikývl. „Už je to lepší. Myslíš, že se nám společnými silami podaří, abych se postavil?“

„Dopřej si, kolik jen času potřebuješ.“

„Čas je přesně to, co nemáme. Chyť mě zezadu v podpaží.“

Opatrně ho pustila, a když měla jistotu, že zůstane sedět rovně, přesunula se za něho.

„Aha, batoh.“

„Jo. Co jako?“

„Divně jsi ležel. Myslela jsem, že máš poraněnou páteř.“

„Dopadl jsem na batoh. Pravděpodobně mě to uchránilo od vážné zlomeniny lebky.“

Stáhla mu popruhy batohu z ramenou, aby ho mohla lépe podepřít. „Jsem připravená, jestli ty taky.“

„Myslím, že dokážu vstát,“ řekl. „Ty mě chytni v případě, že bych začal padat dozadu, ano?“

„Ano.“

Zapřel si ruce v bok a zvedl se. Nečekala jenom, jestli nezačne padat. Snažila se stejně jako on, pomáhala mu, dokud se nepostavil, a pak ho podpírala, dokud neřekl: „Děkuji. Myslím, že jsem v pořádku.“

Sáhl pod bundu a vytáhl mobil, který měl zřejmě připevněný k opasku. Pohlédl na něj a zamračil se. Ze rtů mu odečetla nadávku.

Ani jeho mobil neměl signál. Máchl rukou k nabouranému autu.

„Máš ve voze něco, co bychom měli vzít s sebou do tvého srubu?“

Překvapeně na něho pohlédla. „Ty o mém srubu víš?“

Scott Hamer ve vypětí zaťal zuby.

„Už jseš skoro tam, synu. Do toho! Dokážeš to. Ještě kousek.“

Scottovi se námahou chvěly paže. Žíly mu až groteskně vystupovaly. Pot se z něho jen lil a kapal ze vzpěračské lavice na podložku a tiše pleskal do gumy.

„Už víc nemůžu,“ zasténal.

„Ale jo, můžeš. Chci od tebe sto deset procent.“

Hlas Wese Hamera se rozléhal v tělocvičně střední školy. Kromě nich nebyl v budově nikdo. Všichni ostatní směli už před hodinou odejít domů. Po Scottovi se ale vyžadovalo, aby tam zůstal dlouho po tom, co skončilo vyučování, dlouho po tom, co si ostatní atleti odbyli po škole trénink, jak to stanovil jejich trenér, Scottův otec Wes.

„Chci vidět maximální výkon.“

Scott měl pocit, jako by mu žíly měly co nevidět prasknout.

Zamrkal, aby dostal pot z očí, a několikrát vydechl ústy, až se mu sliny rozstříkly. Bicepsy a tricepsy se mu rozechvěly nepřiměřenou námahou. Hrudník jako by mu měl explodovat.

Ale otec mu nechtěl povolit, dokud nezvedne sto devadesát jedna kilogramů, což bylo víc než dvojnásobek Scottovy váhy. Pro dnešek měl stanovený cíl zopakovat to pětkrát. Jeho otec si uměl stanovovat cíle. A ještě líp jich uměl dosáhnout.

„Přestaň se flákat, Scotte,“ řekl netrpělivě. „Neflákám se.“

„Dýchej. Musíš dostat kyslík do svalů. Dokážeš to.“

Scott se zhluboka nadechl, potom krátkými výdechy vydechl a dožadoval se na svalech svých paží a hrudi nemožného.

„To je ono!“ povzbuzoval ho otec. „Zvedl jsi to o další dva centimetry, možná pět.“

Bože, prosím tě, ať je to pět.

„Ještě to zkus, kvůli mně. Ještě kousek, Scotte.“

Mimoděk se mu vydralo z hrdla tiché zamručení, jak všechnu svoji sílu nasměroval do třesoucích se paží. A po dařilo se mu zvednout činku o další tři centimetry, což stačilo, aby na zlomek vteřiny propnul paže, a pak už otec činku popadl a zahákl ji do držáku.

Scottovi klesly paže k bokům jako bez života. Ramena mu klesla na lavici. Hruď se mu zvedala, jak se snažil popadnout dech. Únavou se třásl po celém těle.

„Dobrá práce. Zítra to zkusíme šestkrát.“ Wes mu podal ručník, otočil se a vykročil ke své kanceláři, kde se právě rozřinčel telefon.

„Osprchuj se. Já to vezmu a pak tady začnu zamykat.“

Scott slyšel otce, jak se ohlásil do telefonu strohým „Hamer“ a pak se odmítavým tónem, jakým vždy mluvil se Scottovou matkou, zeptal: „Co chceš, Doro?“

Scott se posadil a utřel si obličej a hlavu. Byl hotový, úplně vyřízený. Bál se i chůze do šatny. Jenom vyhlídka na horkou sprchu ho dokázala zvednout z lavice.

„To byla máma,“ zavolal na něho Wes otevřenými dveřmi kanceláře.

Byla to tak zakramařená místnost, že se tam odvážili vstoupit jen stateční. Na stole se vršily papíry k vyřízení, což Wes považoval za ztrátu času, a tak to co nejvíc odkládal. Stěny pokrývaly tréninkové rozpisy četných sportovních týmů. Dvouměsíční kalendář byl popsaný jeho hieroglyfy, které přečetl jen on sám.

Na zdi byla připevněná i topografická mapa Cleary a jeho okolí.

Jeho oblíbená místa, kam chodil lovit a chytat ryby, byla označena červeným

zvýrazňovačem.

Na

zarámovaných

fotografiích

fotbalových týmů z posledních tří let stál hlavní trenér Wes Hamer pyšně uprostřed první řady.

„Říkala, že začíná padat déšť se sněhem,“ řekl Scottovi. „Hoď sebou.“

Scott byl tak přivyklý na čpavý pach šatny střední školy, že ho ani nebral na vědomí. Jeho vlastní pach se mísil se zápachem potu dospívajících těl, špinavých ponožek, dresů a suspenzorů. Puch to byl tak všudypřítomný, že zřejmě nasákl i do malty mezi dlaždicemi ve sprchách.

Scott roztočil kohoutky v jedné kóji. Když si svlékl tričko, ohlédl se přes rameno do zrcadla a znechuceně se zamračil, protože mu na zádech vyrazilo akné. Vlezl do sprchy, nastavil záda proudu vody a pak si je důkladně vydrhl, kam si jen dosáhl, antibakteriálním mýdlem.

Právě se umýval v rozkroku, když se objevil otec s ručníkem v ruce. „Pro případ, že sis ho zapomněl vzít.“

„Děkuju.“ Rozpačitě odtáhl ruku z rozkroku a začal se umývat v podpaží.

Wes přehodil ručník přes tyč před kójí a pak ukázal na Scottovy slabiny. „Jseš po tátovi,“ zachechtal se. „V tomhle ohledu se nemáš za co stydět.“

Scott nesnášel, když se otec snažil kamarádsky zavádět řeč na sex. Jako kdyby se Scott nemohl dočkat, až si s ním na tohle téma pokecá. Jako kdyby se mu zamlouvaly narážky a významné pomrkávání.

„Máš toho víc než dost, aby byly všechny tvoje přítelkyně spokojené.“

„Táto!“

„Jenom ať není jedna až moc spokojená,“ řekl Wes a svěsil koutky úst. „Ty budeš pro některou z místních děvčat, která kouká, aby se vyšvihla, výhra. Klidně na chlapa ušijou boudu. To se týká všech ženských, co jsem kdy poznal. Nikdy nevěř, že děvče bere antikoncepci,“ prohlásil Wes a zahrozil ukazováčkem, jako by synovi dával tohle ponaučení poprvé a Scott je běžně neslýchal od puberty.

Scott zavřel kohoutky, sáhl po ručníku a rychle si jej omotal kolem boků. Zamířil ke své skříňce, ale otec ještě neskončil. Položil ruku Scottovi na vlhké rameno a otočil jej. „Máš před sebou léta tvrdé práce, než se dostaneš tam, kam máš namířeno. Nechci, aby se objevila nějaká dívka s tím, že je těhotná, a zničila naše plány.“

„To se nestane.“

„Pojisti se, aby ne.“ Pak ho Wes láskyplně postrčil směrem k jeho skříňce. „Obleč se.“

O pět minut později za nimi Wes zamkl dveře tělocvičny a zabezpečil budovu na noc. „Vsadím se, o co chceš, že zítra odpadne škola,“ poznamenal. Padal sníh, do toho pršelo a déšť okamžitě na všem namrzal. „Dávej pozor, kam šlapeš. Už to začíná klouzat.“

Opatrně kráčeli na školní parkoviště, kde měl Wes vybrané parkovací místo rezervované pro urostlého trenéra střední školy v Cleary, domova Bojovných kuguárů.

Stěrače se potýkaly s deštěm namrzajícím na temperovaném skle.

Scott se ve své bundě třásl a zabořil si pěsti hlouběji do kapes s flanelovou podšívkou. V břiše mu zakručelo. „Doufám, že má maminka hotovou večeři.“

„Můžeš si něco sníst v dragstoru.“

Scott hodil rychlým pohledem po Wesovi.

Wes upíral oči na silnici. „Zastavíme se tam, než pojedeme domů.“

Scott se zabořil ještě víc do sedadla, přitáhl si bundu k tělu a mrzutě zíral předním sklem, když ujížděli po Hlavní. Na většině obchodů visely cedule Zavřeno. Majitelé zavřeli brzy, než se počasí ještě zhorší. Ale vypadalo to, že nikdo nejel rovnou domů. Provoz byl hustý, zvláště kolem obchodu s potravinami, kde měli pořád otevřeno a čile se tam prodávalo.

Tohle všechno Scott registroval, ale pouze mimoděk, dokud otec nezastavil na jedné ze dvou křižovatek na Hlavní. Nepřítomně zíral oknem posetým dešťovými kapkami, když náhodou zaostřil na leták připevněný na sloupu.

POHŘEŠUJE SE!

Pod nápisem tiskacími písmeny byla černobílá fotografie Millicent Gunnové, pod tím její stručný popis, datum jejího zmizení a soupis telefonních čísel, na něž se mělo volat, pokud by někdo věděl, kde se nachází.

Scott zavřel oči a myslel na to, jak Millicent vypadala, když ji viděl naposledy.

Když oči otevřel, byl vůz znovu na cestě a leták už nebylo vidět.

Kapitola čtvrtá

„Určitě máme všechno, co bychom mohli potřebovat? Balenou vodu a trvanlivé potraviny?“

Marilee Rittová se snažila potlačit zlost. „Ano, Williame. Než jsme odešli ze supermarketu, dvakrát jsem si překontrolovala seznam, cos mi dal. Dokonce jsem se stavila v železářství pro rezervní baterie do baterky, protože v supermarketu je už vyprodali.“

Její bratr vyhlédl mimo ni širokými okny dragstoru, na nichž stálo jeho jméno. Na Hlavní se vozy jenom plazily, ne kvůli stavu silnice, která začínala být čím dál nebezpečnější, ale kvůli hustému provozu. Lidé se nemohli dočkat, aby už byli tam, kam měli namířeno, že tam přečkají bouřku.

„Předpovědi říkají, že tahle bouřka by mohla být zlá a trvat i několik dní.“

„Taky poslouchám rádio a televizi, Williame.“

Rychle stočil pohled znovu na sestru. „Nechtěl jsem naznačit, že jsi neschopná. Někdy jsi jenom trochu roztržitá. Nedala by sis šálek kakaa? Na účet podniku.“

Letmo pohlédla na pomalu se sunoucí proud vozidel. „Tak dobře, kdybych teď vyrazila, asi bych se nedostala domů o nic rychleji.

Trochu kakaa si dám ráda.“

Doprovodil ji k pultu s občerstvením v přední části obchodu a pokynul na chromovanou stoličku. „Lindo, Marilee by si dala šálek kakaa.“

„Šlehačku navíc bych prosila,“ řekla Marilee a usmívala se na ženu za pultem.

„Hned jsem u vás, slečno Marilee.“

Linda Wexlerová obsluhovala u pultu s občerstvením dávno předtím, než William Ritt dragstor koupil od přede šleho majitele.

Když podnik převzal, byl natolik chytrý, že si Lindu ponechal. Byla místní a ve městě znala kde koho, věděla, kdo si dává smetanu do kávy a kdo ji pije černou. Každé ráno připravovala čerstvý tuňákovy salát a ani by ji nenapadlo používat mražené hamburgery, které na objednávku připravovala na plotýnce. „To není k víře, ta čína venku,“ poznamenala a nalila mléko do rendlíku, aby je mohla ohřát a připravit kakao. „Pamatuju, jak jsme byli jako děti celí pryč pokaždý, když předpovídali sníh, a přemýšleli jsme, jestli bude příští den škola, nebo ne. Asi budete ráda stejně jako vaši žáci, jestli bude volno.“

Marilee se na ni usmála. „Jestli budeme mít sněhové prázdniny, pravděpodobně toho využiju a oznámkuju písemky.“

Linda nesouhlasně popotáhla. „To je marnění volnýho dne.“

Otevřely se dveře a zvonek nad nimi zacinkal. Marilee se otočila na stoličce, aby viděla, kdo přichází. Dovnitř vběhly dvě dívky, hihňaly se a vytřepávaly si sníh z vlasů. Marilee je měla ve třetím čtvrtletí na gramatiku a americkou literaturu. „Měla byste nosit čepice, děvčata,“ řekla jim.

„Dobrý den, slečno Rittová,“ řekly doslova jednohlasně. „Co děláte v tomhle počasí venku? Neměly byste jít domů?“

„Přišly jsme si vypůjčit nějaké video,“ řekla jedna. „Víte, pro případ, že bysme zítra neměli školu.“

„Doufám, že ještě nějaké nové filmy zbyly,“ podotkla druhá dívka.

„Děkuju, že jste mi to připomněly,“ řekla Marilee. „Možná si taky nějaký film vypůjčím.“

Podivně se po ní podívaly, jako by je vůbec nenapadlo, že by se slečna Marilee Rittová mohla snad skutečně dívat na film. Nebo dělat něco jiného než dávat testy, zadávat témata písemných prací, během přestávek hlídat na chodbách a dávat pozor, jestli někdo nějak moc nevyvádí. Pravděpodobně si nedovedly představit, že má vůbec nějaký život mimo prostory střední školy v Cleary.

A až donedávna by bývaly měly pravdu.

Pocítila, jak jí hoří tváře při vzpomínce na její novou kratochvíli, a rychle stočila hovor jinam.

„Jeďte domů, než silnice namrznou,“ varovala svoje studentky.

„Pojedeme,“ řekla jedna. „Musím být stejně doma před setměním. Kvůli Millicent. Naši mají strach.“

„Naši taky,“ řekla druhá. „Úplně sílej. V jednom kuse musej vědět, kde jsem.“ Protočila oči. „Jako bych se vůbec přiblížila k nějakýmu hnusákovi, aby mě mohl popadnout a unést.“

„Určitě si dělají velké starosti,“ řekla Marilee. „Měli by.“

„Náš táta mi dal pistoli, abych ji měla ve voze,“ řekla jedna z dívek. „Řekl mi, ať klidně zastřelím každého, kdo by si chtěl něco dovolit.“

Marilee zamumlala: „Je to děsivá situace.“ Odhadla, že už se nemůžou dočkat, aby se věnovaly svým věcem, popřála jim, ať si užijí volný den, pokud opravdu bude, a otočila se zpátky k pultu právě ve chvíli, kdy jí Linda servírovala kakao.

„Opatrně, zlato, je to horký.“ Podívala se po děvčatech a prohodila: „Lidem už úplně přeskočilo.“

„Hmm.“ Marilee si opatrně usrkla horkého kakaa. „Nějak nevím, co je znepokojivější. Pět pohřešovaných žen, nebo otcové, kteří své dospívající dcery vyzbrojují pistolemi.“

Všichni v Cleary byli kvůli těm zmizením neklidní. Lidé zamykali dveře, které předtím nechávali odemčené. Ženy všech věkových skupin byly upozorněny, aby si dávaly pozor, když budou venku samy, a aby se vyhýbaly neosvětleným a odlehlým místům.

Dostaly doporučení, aby nevěřily nikomu, koho dobře neznají.

Potom co zmizela Millicent, padl návrh, aby manželé chodili na konci pracovního dne pro svoje ženy a doprovodili je domů.

„No, nemůžu jim to mít za zlý,“ řekla Linda zdušené. „Pamatujte na mý slova, Marilee. To Gunnovic děvče z toho nevyjde živý, pokud už není po smrti.“

Takovéhle úvahy byly pesimistické, ale Marilee měla tendenci s ní souhlasit. „Kdy odcházíte domů, Lindo?“

„Až ten poháněč otroků, váš bratr, řekne, že můžu jít.“

„Možná bych na něho mohla zapůsobit, aby vás pustil dřív.“

„To není pravděpodobný. Celý odpoledne se obchody pěkně hýbou. Lidi počítají, že několik dní potrvá, než si zase budou moct vyrazit ven.“

Dragstor stál na rohu Hlavní a Hemlock Street, co se jen Marilee pamatovala. Když byla malá a jejich rodina se vypravila do města, vždycky se těšila, že se tady zastaví.

William musel mít na to místo také něžné vzpomínky, protože jakmile vystudoval farmaceutickou fakultu, vrátil se do Cleary a začal tady pracovat. Když se jeho zaměstnavatel rozhodl odejít do důchodu, William od něho podnik koupil a okamžitě si vypůjčil z banky peníze, aby jej mohl rozšířit.

Koupil vedlejší prázdnou budovu a přičlenil ji k již existujícímu obchodu, zvětšil Lindin pracovní prostor a přidal boxy, aby se zvětšila kapacita pultu s občerstvením. Rovněž byl dostatečně prozíravý, takže si vyčlenil prostor pro videopůjčovnu. Kromě léčiv a kosmetických přípravků vedl ještě paperbacky a časopisy a měl největší výběr ve městě. Ženy zde nakupovaly kosmetiku a pohlednice, muži tabákové výrobky. Všichni se tady stavovali, aby se dozvěděli místní klepy. Pokud mělo Cleary epicentrum, pak to byl Rittův dragstor.

K předpisům přidával radu, poklony, blahopřání nebo kondolence, podle toho, co situace zákazníků vyžadovala. Přestože Marilee považovala bílý plášť, který v obchodě nosil, za poněkud snobský, jeho zákazníkům to zřejmě nevadilo.

Samozřejmě se našli lidé, kteří spekulovali, proč on a Marilee zůstali sami a dál bydlí spolu. Lidem připadalo takové soužití bratra se sestrou podivné. Nebo ještě horší než podivné. Snažila se nezatěžovat se těmi, kteří měli takové špinavé myšlenky.

Zvonek nade dveřmi znovu zaklinkal. Tentokrát se neotočila, ale zadívala se do zrcadel, jimiž byla obložená stěna za Lindou, a uviděla Wese Hamera, jak vchází se synem Scottem.

Linda na ně zavolala: „Ahoj, Wesi! Scotte, jak se vede?“

Wes jí pozdrav oplatil, ale byla to Marilee, komu se v zrcadle podíval do očí. Přiloudal se k ní, naklonil se jí přes rameno a natáhl vůni kakaa. „Kruci, to to voní. Taky si dám, Lindo. Dneska je den na horké kakao jako dělaný.“

„Ahoj, Wesi! Ahoj, Scotte,“ řekla Marilee.

Scott ji vzal na vědomí zabrumláním „Dobrý den, slečno Rittová.“

Wes se uvelebil na stoličku vedle ní. Když si zasouval nohy pod pult, kolenem se dotkl jejího kolena. „Nevadí, když se k tobě přidám?“

„Vůbec ne.“

„Neměl byste klít, Wesi Hamere,“ prohlásila Linda. „Když jdete příkladem mládeži a tak.“

„Co jsem řekl?“

„Řekl jste ‚kruci‘.“

„Od kdy jste taková úzkostlivá? Pamatuju se, že jste párkrát taky nešla pro ostřejší slovo daleko.“

Odfrkla si, ale zeširoka se usmívala. Wes takhle na ženy působil.

„Dáš si taky kakao, zlato?“ zeptala se Linda Scotta, který stál za otcem, hrbil se v bundě s rukama v kapsách a přešlapoval z nohy na nohu. „Jasně. Děkuju, to bude fajn.“

„Jemu žádnou šlehačku,“ řekl Wes. „U lovců fotbalových talentů by nezískal žádné body, kdyby se mu udělal pupek.“

„Nemyslím, že by mu v dohledný době hrozilo nebezpečí, že by se mu udělalo břicho,“ podotkla Linda. Ale šlehačku vynechala. I takhle působil Wes na lidi.

Otočil se na stoličce k Marilee. „Jak jde Scottovi americká literatura?“

„Velmi dobře. Z testu o Hawthorneovi získal osmdesát dva bodů.“

„Tak osmdesát dva? To není špatné. Není to skvělé, ale není to špatné,“ otočil se na Scotta přes rameno. „Běž si popovídat támhle s těmi mladými dámami. Jsou celé pryč od chvíle, cos přišel. A dej Williamovi na vědomí, že jsi tady.“

Scott se odloudal a vzal si kakao s sebou.

„Holky se na toho kluka lepí,“ řekl Wes a pozoroval Scotta, jak se klátí uličkou do videopůjčovny.

„To se nemůžete divit,“ řekla Linda. „Je to po čertech pěkný kluk.“

„To si zřejmě myslí všechny. V jednom kuse k nám volají, a když to nezvedne on, tak zavěsí. Doru to přivádí k šílenství.“

„Co si myslíš o tom, že je u děvčat tak oblíbený?“ zeptala se Marilee.

Znovu na ni stočil pohled a zamrkal. „Jablko nepadá daleko od stromu.“

Zahleděla se do svého hrnku a nervózně přemýšlela, co by tak měla říct. „I úkoly navíc plní Scott dobře. Jeho psaní se výrazně zlepšilo.“

„Jak by se něco nenaučil, když se mu tak věnuješ?“

Po několika týdnech prvního pololetí za ní Wes zašel, aby Scotta doučovala v sobotu dopoledne a v neděli večer. Nabídl jí za její služby skromný poplatek, který se snažila odmítnout. Trval na svém.

Nakonec Marilee nabízenou sumu přijala a souhlasila, že bude Scottovi pomáhat s učením nejenom proto, že věděla, jak je důležité, aby Scott při přijímacích zkouškách na vysokou dosáhl vysokého počtu bodů, ale i proto, že jen málokdo dokázal říct Wesovi Hamerovi ne a trvat na tom.

„Doufám, že si nemyslíš, že za své peníze nedostáváš dost,“ řekla mu teď.

„Kdybych si to myslel, byla bys první, kdo by se to dověděl, Marilee.“ Zazubil se na ni a v očích mu zajiskřilo.

„Hej, Wesi,“ zavolal na něho William z druhého konce uličky, kde se prodávaly potřeby pro děti. „Mám chvilku volno. Nechceš zajít dozadu?“

Wes ještě pár vteřin hleděl Marilee do očí, pak požádal Lindu, aby mu připsala ta dvě kakaa na účet, a šel se připojit k Williamovi a Scottovi v oddělení léčiv.

„To je zvláštní,“ poznamenala Marilee a nešlo jí na rozum, co mají Hamerové s jejím bratrem za řízení.

Linda ale měla plné ruce práce s objednávkou dalšího zákazníka a neslyšela ji.

Lilly pořád leželo v hlavě, jak Ben Tierney ví, že má na Cleary Peak srub, když se podrážděně zeptal: „Máš snad lepší nápad?“

Opíral se do ní prudký vítr, a tak váhala jen chvíli. „Ne. Měli bychom jít do srubu.“

„Nejdřív zkontrolujeme tvoje auto.“

Bez nehody došli k jejímu vozu, přestože se mu podlamovaly nohy. Posadila se za volant. Odsunul stranou její kufr a nastoupil dozadu, protože pravá polovina palubní desky byla vmáčknutá na místo pro spolujezdce. Jen co přibouchl dveře, sundal si rukavice a opřel si čelo o pěst pravé ruky.

„Chystáš se znovu omdlít?“ zeptala se.

„Ne. Na to nemáme čas.“ Spustil ruku a zadíval se na ni přes opěradlo sedadla. Přejel ji kritickým pohledem. „Jsi nedostatečně oblečená.“

„To mi povídej,“ vypravila ze sebe a zuby jí cvakaly.

„Co máš v tom kufru? Něco užitečného?“

„Nic teplejšího, než co už mám na sobě.“

Zřejmě se chtěl přesvědčit sám, a tak otevřel kufr na sedadle vedle sebe. Prohrabal její oblečení, nedbale odhrnul spodní prádlo, noční košile, ponožky, kalhoty, trička. „Máš nějaké teplé spodní prádlo?“

„Ne.“

Hodil jí vlněný svetr. „Natáhni si ještě tohle, přes to, co už máš na sobě.“

Sundala si kabát pouze na tak dlouho, než si na sebe navlékla svetr.

„Ukaž, jaké máš boty.“

„Já –“

„Boty,“ zopakoval netrpělivě. Povytáhla si nohavici a natáhla nohu tak, aby na ni viděl. Zamračil se. Vzal z kufru několik párů ponožek a hodil jí je. „Strč si je do kapsy. Vezmi si ještě tohle.

Můžeš si to obléknout, až se dostaneme do srubu.“ Podal jí tenký rolák, který si původně koupila pod lyžařskou kombinézu.

Potom ji polekal, protože se natáhl přes sedadlo a uchopil pramen jejích vlasů. „Mokré.“ Rychle vlasy pustil, ale v druhé ruce dál držel hrst spodních kalhotek. „Máš nějakou čepici nebo klobouk?“

„Neměla jsem v plánu se při tomhle pobytu moc zdržovat venku.“

„Musíš mít něco na hlavě.“

Vhodil kalhotky zpátky do kufru a stáhl si deku z ramenou.

„Nakloň se ke mně.“

Klekla si a otočila se k zadnímu sedadlu. Udělal z deky kápi, natáhl jí ji na hlavu a přeložil cípy přes hruď. Zapnul jí kabát a popleskal jej. „Než vystoupíš z vozu, přetáhni si volnou látku přes nos a ústa. Je něco v kufru kromě rezervy?“

Důvěrný způsob, jakým se jí dotýkal, ji zaskočil a zpomalil její myšlení. Rychle se snažila zareagovat na to, na co se jí ptal. „Ach…

já… myslím, že je tam lékárnička, která patří k vozu.“

„Dobrá.“

„A nějaké potraviny, které jsem odvážela ze srubu.“

„Ještě lepší.“ Přejel zběžným pohledem vnitřek vozu. „Je něco v přihrádce? Baterka?“

„Jenom příručka na údržbu vozu.“

„Dobře že tak. Pochybuju, že bychom z ní něco dostali, když je tak zprohýbaná,“ řekl. Setřel si čerstvý pramínek krve, který mu stekl po tváři, a natáhl si rukavice. „Pojďme.“

„Počkej. Moje kabelka. Budu ji potřebovat.“ Rozhlédla se, kde má kabelku, a zjistila, že spadla na podlahu u místa pro spolujezdce, když vůz narazil do stromu. Bylo to obtížné, ale podařilo se jí vstrčit ruku mezi přístrojovou desku a sedadlo a kabelku vyrvat.

„Přehoď si řemínek kolem krku, abys měla volné ruce. Líp se drží rovnováha.“

Zařídila se podle jeho rady a sáhla po klice. Vtom se zarazila a s obavami na něho pohlédla. „Možná bychom měli zůstat tady, dokud si nebudeme moct zavolat pro pomoc.“

„To bychom mohli, ale dnes v noci touhle silnicí nikdo nepojede a pochybuju, že bychom přežili do rána.“

„Potom asi nemáme na vybranou, viď?“

„Vlastně ne.“

Znovu sáhla po klice, ale tentokrát ji zarazil on tím, že jí položil ruku na rameno. „Nechtěl jsem být takový odměřený.“

„Chápu, že si musíme pospíšit.“

„Musíme se dostat pod střechu, než se počasí ještě zhorší.“

Přikývla na souhlas. Na vteřinu dvě si pohlédli do očí, pak sundal ruku z jejího ramene a otevřel zadní dveře. Lilly se k němu přidala vzadu u vozu, kde prohlížel obsah otevřeného kufru vozu. Našel lékárničku a řekl jí, aby si ji dala do kapsy. „Taky pár těch konzerv.

A sušenky.“

Rovněž si nastrkal do spousty kapes svojí bundy konzervy, což ho muselo dost zatížit, zvláště když si vzal batoh, který nechali ležet na silnici.

„Připravená?“ zeptal se a mhouřil oči v namrzající vánici.

„Víc už asi nebudu.“

Bradou jí ukázal, aby šla před ním. Udělali jen pár kroků, když usoudili, že pokoušet se vyjít nahoru po zledovatělé silnici je zbytečné. Udělali jeden krok kupředu a sklouzli tři dozadu. Tierney ji postrčil ke krajnici. Byla úzká a často museli jít za sebou, tisknout se k náspu, vyhýbat se vyčnívajícím kamenům. Nerovný povrch nicméně pracoval v jejich prospěch. Na kamenech a vegetaci pod ledem a mokrým sněhem nacházeli pevnou oporu.

Svah byl strmý a i za pěkného dne s ideálními povětrnostními podmínkami by výstup byl náročný i pro ty fyzicky nejzdatnější.

Většinou kráčeli přímo proti větru, který je nutil, aby skláněli hlavy, a někdy kráčeli naslepo metelicí ledových jehliček, které bodaly jako střepinky skla, když zasáhly obnaženou pokožku jejich obličejů.

Často se zastavovali, aby popadli dech. Jednou Tierney náhle zůstal stát, odvrátil se od ní a začal zvracet, takže si pomyslela, že má otřes mozku. To přinejmenším. Všimla si, že začal odlehčovat levé noze, a napadlo ji, jestli ji nemá zlomenou. Nakonec pro něho byla chůze tak namáhavá, že trvala na tom, aby jí položil ruku kolem ramen a opřel se o ni, ale udělal to jen nerad a proto, že nebylo zbytí.

A s každým krokem se o ni opíral čím dál víc. Vlekli se dál.

Dospěli do stavu naprostého vyčerpání a pokračovali jenom proto, že museli. Vzdálenost, kterou ujela s vozem za tři minuty, jim pěšky trvala skoro hodinu. Ve chvíli, kdy se doplahočili ke schodům na verandu srubu, o sebe zakopávali.

Lilly ho opřela o sloupek verandy, odemkla a pomohla mu dovnitř. Zastavila se, jen aby zavřela dveře a pohodila kabelku na podlahu, pak se zhroutila na pohovku. Tierney si nechal sklouznout batoh ze zad a sesul se na druhou pohovku naproti ní, oddělenou nízkým stolkem. Několik minut zůstali tam, kam dopadli, a jejich dech hlasitě sténal ve tmě. Protože před odchodem vypnula topení, byla v místnosti zima. Ale ve srovnání se zimou venku tam bylo vlídně.

Lilly připadalo, že už nikdy nesebere dost sil, aby se pohnula. Ale nakonec se zavrtěla a posadila se. Natáhla ruku a rozsvítila lampu na stolku mezi pohovkami. „Bohudíky,“ řekla a mrkala v tom náhlém jasu. „Měla jsem strach, že už bude vypnutá elektřina.“

Vyndala konzervy z kapes, položila je na stolek, vylovila mobil a namačkala číslo.

Tierney najednou zostražitěl, vymrštil se do sedu a zeptal se: „Komu to voláš?“

„Dutchovi.“

Kapitola pátá

Lilly správně předpověděla, jaký zavládne ve městě zmatek.

Dutch byl zpátky sotva pár hodin a už toužil po klidu svého horského srubu. Kdysi svého srubu, pomyslel si hořce.

V dopravní špičce nebyl střed Atlanty nikdy tak ucpaný jako dnes večer Hlavní ulice v Cleary. V obou směrech se vozy sunuly nárazník na nárazníku, stuha červených koncových světel na jedné straně, stuha bílých předních světel na druhé. Všichni na jedné straně města byli zřejmě odhodlaní dostat se na druhou a naopak.

Šerifova kancelář se starala o zapadlé kouty okresu a nechala město samotné na Dutchovi a jeho oddělení. Lupiči teď mohli mít zlaté časy, protože nikdo nebyl doma, kde měl být, a každý policista měl plné ruce práce, jak se snažil zvládnout blázinec, který vyvolala blížící se bouře.

Semafor na křižovatce Hlavní s Moultrie Street se znovu porouchal. Kdykoliv jindy by o nic nešlo. Řidiči by se střídali, zdvořile by na sebe na křižovatce mávali a dělali si z té nepříjemnosti legraci. Avšak dnes, kdy nikdo neměl trpělivosti nazbyt, způsobil nefungující semafor chaos a řidiči byli podráždění.

Policisté, kteří v ulicích neřídili dopravu, monitorovali situaci v supermarketu a snažili se zabránit pěstním zápasům kvůli zboží, které zbylo na regálech. Už se strhla ostrá hádka i kvůli poslední krabičce sardinek.

Nepřestával padat drobný déšť se sněhem, a tak hrozilo, že situace bude co nevidět velice ošklivá. Až se povětrnostní systém přesune přes horu a na její východní straně se prožene údolím a přinese s sebou vlhkost, bude situace ještě hůř zvladatelná. Dutch mohl počítat s tím, že dokud bouře neskončí a všechen led a sníh neroztaje, odpočine si jen málo nebo vůbec ne.

Vrhl pohled na hřeben hory a uviděl, že je celý zahalený v mracích. Dostal se dolů právě včas a ulevilo se mu, že jela Lilly hned za ním a teď už je dávno na cestě na jih do Atlanty. Jestli vyjela včas, pravděpodobně bouřce ujede a dorazí domů dřív, než ji dostihne.

Pořád na ni myslel, říkal si, kde asi je, co právě dělá. Byl to zvyk, který žádné zatracené rozhodnutí o rozvodu nemůže změnit.

Vzpomínka na to, jak se na něho dívala, když odcházel ze srubu, ho tížila na prsou jako kovadlina. Měla z něho strach. A mohl si za to sám. Zavdal jí příčinu, aby se ho bála.

„Hej, šéfe!“ zahulákal na něho Wes Hamer z chodníku přímo před Rittovým dragstorem. „Zajeď sem. Jsem daňový poplatník a mám stížnost.“

Dutch vyjel s vozem z proudu vozidel, které se sunuly po Hlavní, a zajel na místo pro handicapované před dragstor. Stáhl okénko a dovnitř se vedral závan mrazivého vzduchu.

Wes k němu vykročil rozhoupaným krokem bývalého hráče fotbalu. Obě kolena a jednu kyčel měl zasažené osteoartritidou, ale s tím se Wes nechlubil. Udělal by skoro všechno, než by se přiznal ke slabosti jakéhokoliv druhu.

„Máš stížnost, trenére?“ odtušil Dutch s kamennou tváří.

„Jseš tady policajt číslo jedna. Nemůžeš vyhnat tyhle debily z ulic?“

„Začal bych s tebou.“

Wes zařval smíchy, ale okamžitě vycítil, že Dutch má mizernou náladu, a naklonil se blíž. „Hele, kamaráde, co ten kyselej ksicht?“

„Naposledy jsem se rozloučil s Lilly. Před pár hodinami. Nahoře ve srubu. Je nadobro pryč, Wesi.“

Wes se otočil. „Scotte, běž zahřát auto. Přijdu hned.“

Scott, který stál pod markýzou před Rittovým obchodem, chytil klíče, které mu Wes hodil, zvedl druhou ruku, zamával Dutchovi na rozloučenou a loudal se po chodníku pryč.

„Ozval se mu už Clemson?“ zajímal se Dutch. „O tom si promluvíme později. Mluvme o tvojí ženě.“

„Bývalé ženě. Bývalé je třeba zdůraznit, v tomhle mě odpoledne nenechala na pochybách.“

„Myslel jsem, že si s ní promluvíš.“

„To jsem udělal.“

„A co?“

„A nic. Dosáhla rozvodu a je spokojená. Nechce se mnou mít nic společného. Je konec.“ Rukou v rukavici si promnul čelo.

„Budeš brečet nebo jak? Proboha, Dutchi, ať se nemusím stydět, že jsi můj nejlepší přítel.“

Dutch se otočil a zabodl do něho pohled. „Jdi do hajzlu!“

S Wesem to ani nehnulo. Pokračoval: „Takhle v jednom kuse fňukat.“ Zavrtěl hlavou nad Dutchovým politováníhodným chováním. „Lilly nepoznala kvalitu, když ji měla. Tak ať jde k čertu.

Vždycky jsem si o ní myslel –“

„Nechci slyšet, jaký máš na ni názor.“

„Myslí si, že její hovno nesmrdí.“

„Řekl jsem, že to nechci poslouchat. Jasný?“

Wes pozvedl obě ruce, jako že se vzdává. „No dobře. Ale je to jiná, než kdyby si mě vážila.“

„Myslí si, že jseš kretén.“

„Ne že bych nemoh spát kvůli tomu, co si o mně paní Lilly Martinová Burtonová myslí.“ S pokřiveným úsměvem položil Dutchovi ruku na rameno. „Bereš ten rozchod až moc těžce. Ztratil jsi manželku, ne svoje mužství. Rozhlídni se okolo,“ máchl rukou.

„Ženské, kam se jen podíváš.“

„Měl jsem ženské,“ odpověděl Dutch. Wes naklonil hlavu. „Jo?

Průběžně, nebo poslední dobou?“

Tak i taky pomyslel si Dutch. Tehdy poprvé si to víc než bohatě ospravedlnil. V práci byl pod neustálým tlakem. Lilly měla plno starostí s budováním své kariéry. Jejich milování začala chybět představivost a překvapivost. Kecy, kecy, kecy.

Lilly sestřelila jeho výmluvy jako hliněné holuby. Přiznal svoji slabinu a slíbil, že už nikdy nebude nevěrný.

Ale po prvním poměru následoval druhý. A pak další a brzy mu došly i nejapné výmluvy. Dnes si uvědomoval, že to nebyl jeho poslední poměr, co znamenalo začátek konce jeho manželství. Byl to ten první Měl vědět, že žena jako Lilly nevěru tolerovat nebude.

Wes na něho vyčkávavě hleděl a čekal na odpověď.

„Nějakou dobu, však víš, po Amy, jsem na tom byl blbě a hledal jsem úlevu všude, kde se mi naskytla, s kteroukoliv ženou, která řekla ano, a byla jich spousta. Žádná z nich ovšem nedokázala nahradit Lilly.“

„Nesmysl. Jenom ses nerozhlížel dost dlouho. Spíš teď s někým pravidelně?“

„Wesi –“

„Dobrý, dobrý, žádné otázky, žádné odpovědi. Ale která by se poslední dobou na tebe podívala dvakrát? Jestli mi to nebudeš mít za zlý, tak vypadáš hnusně.“

„Taky se hnusně cítím.“

„Jasně, je to na tobě vidět. Na obličeji, na tom, jak chodíš. Visí ti zadek, kamaráde. Od pohledu je s tebou sranda jako s opruzeninou.

Takhle se o tebe nebude zajímat ten typ ženský, jakou teď potřebuješ.“

„Jaký typ to je?“

„Úplný opak Lilly. Drž se dál od brunetek s hnědýma očima.“

„Oříškově hnědé. Oči má vlastně zelené s hnědými skvrnkami.“

Posměšným pohledem Wes tuhle podrobnou opravu smetl.

„Obstarej si odbarvenou blondýnu. Malou, žádnou vysokou. S

velkýma prsama a zadkem, kterej můžeš po řádně popadnout.

Žádnou moc chytrou, takovou, co nebude mít na nic vlastní názor, kromě tvýho ptáka, o kterým si bude myslet, že je to hotovej zázrak.“

Wesovi udělalo radost, jak popsal dokonalou ženu. Zubil se na celé kolo.

„Víš, co ti povím?“ pokračoval. „Zastav se později u nás.

Pokoříme flašku whisky a probereme, jaký máš možnosti. Mám na videu nějaký porno, mužem si to pustit. To ti pomůže změnit názor, nebo nejseš člověk. Co ty na to?“

„Neměl bych pít, zapomněls?“

„Při sněhový vánici se to nepočítá.“

„To říká kdo?“

„To říkám já.“

Bylo skoro nemožné odolat Wesovi, když se choval takhle přátelsky, ale Dutch se o to co nejusilovněji pokusil. Zařadil zpátečku. „Dneska v noci budu mít plné ruce práce. A nejenom dneska.“

„Zastav se,“ řekl Wes a zahrozil na něho přísně prstem. „Budu tě čekat.“

Dutch zajel do proudu vozidel a zamířil k přízemní cihlové budově jeden blok od Hlavní, kde sídlila policejní stanice.

Než Dutche s konečnou platností vykopli od policie v Atlantě, navštěvoval dvakrát týdně psychiatra. Ten Dutchovi během jednoho sezení řekl, že je na hranici paranoie. Jak že byl ten starý vtip? Jseš sice paranoidní, ale neznamená to, že nejsou všichni na nohou, aby ti dali do těla.

Začínal si myslet, že dneska mu to kdekdo v celém tom zatraceném světě dává sežrat.

Potvrdilo se mu to, když vešel na policejní stanici a uviděl, jak tam čekají pan a paní Gunnovi. To snad musí mít dneska na zádech namalovaný terč. Lilly, příbuzní Millicent Gunnové, lidi z Cleary, dokonce i počasí se spikli, aby mu z dneška udělali nejhorší den v životě.

Okay. Jeden z nejhorších.

Paní Gunnová, která i za svých nejlepších dnů připomínala kostnatého vrabčáka, vypadala, jako by nespala a nejedla od té doby, co její dcera před týdnem zmizela. Malá hlava jí vykukovala z límce prošívaného kabátu jako želva z krunýře. Když Dutch vešel, pohlédla na něho s neskrývaným zoufalstvím.

Ten pocit mu nebyl cizí. Uměl se do její situace vcítit, a to hodně.

Jenom dnes večer, kdy měl sám se sebou co dělat, nechtěl snášet zoufalství paní Gunnové.

Pan Gunn byl obtloustlý chlapík, jenž vypadal ještě mohutnější v červenočerně kostkovaném vlněném kabátě, který měl Dutch nějak spojený s dřevorubci. Gunn ve skutečnosti opravdu pracoval v lese.

Jeho tesařské ruce, zmozolnatělé desítkami let manuální práce a rozpraskané chladem, vypadaly jako šunky.

Otáčel klobouk ve zjizvených prstech a prázdně hleděl na jeho zašpiněnou hnědou plst. Když do něho manželka šťouchla loktem, zvedl hlavu a sledoval, jak stáčí zapadlé oči na Dutche.

Zvedl se. „Dutchi!“

„Ernie! Paní Gunnová!“ Dutch na ně postupně pokývl. „Venku je to čím dál horší. Měli byste být doma.“

„Jenom jsme se stavili zeptat se, jestli je něco nového.“

Dutch znal důvod, proč si na něho takhle počíhali. Dostal od nich dnes několik telefonických vzkazů, ale neodpověděl jim. Přál si, aby ho býval některý z jeho lidí upozornil, že na něho čekají v práci, aby mohl svůj návrat odkládat, dokud by to nevzdali a neodešli domů.

Ale byl tady a stejně tak oni. Takže si může to setkání docela dobře odbýt.

„Pojďte dál. Promluvíme si u mě v kanceláři. Nabídl vám někdo kávu? Je hustá jako dehet, ale obvykle je horká.“

„Díky, nebudeme,“ promluvil za oba Ernie Gunn.

Jen co se usadili v jeho soukromé kanceláři před psací stůl naproti němu, svraštil lítostivě čelo. „Bohužel nemám nic nového, co bych vám mohl povědět. Musel jsem dnes z pochopitelných důvodů pátrání odvolat,“ řekl a máchl rukou k oknu. „Než se strhla tahle bouřka, odtáhli jsme Millicentin vůz na okresní odtahové parkoviště.

Nashromáždíme veškeré stopy, které v něm dokážeme najít, ale nejsou v něm žádné patrné stopy zápasu.“

„Jako třeba co?“

Dutch se zavrtěl na židli, vrhl pohled na paní Gunnovou a pak jejímu manželovi odpověděl: „Ulámané nehty, chomáče vlasů, krev.“

Paní Gunnové se zakymácela hlava na vychrtlém krku.

„Což je vlastně dobrá zpráva,“ řekl Dutch. „Já a moji lidé se stále snažíme zrekonstruovat ten poslední večer, kdy byla Millicent v práci. Mluvíme s každým, kdo ji viděl v obchodě i mimo něj. Ale dnes odpoledne jsme to museli pozastavit, znovu kvůli bouřce.

Ani zvláštní agent Wise se mi s ničím novým neozval,“ řekl a předešel tak jejich další otázce. „Před pár dny ho odvolali zpátky do Charlottě. Víte, měl tam další případ, který vyžadoval jeho pozornost. Nicméně mi před odjezdem řekl, že stále pracuje na Millicentině zmizení a že si chce na počítačích ve své kanceláři něco prověřit.“

„Neříkal, co?“

Dutch jim neměl chuť přiznávat, že Wise – ve skutečnosti jako všichni tihte parchanti od FBI – byl skoupý na slovo. Zvláště před policisty, které považoval za podřadnější a nekompetentní. Příkladně před takovými, jako byli jeho podřízení.

„Určitě jste Wiseovi umožnili přístup k Millicentinu deníku,“

řekl.

„To ano.“ Pan Gunn se otočil k manželce a stiskl jí ruku, aby ji povzbudil. „Možná pan Wise narazí na něco, co je k ní dovede.“

Dutch po tom skočil. „To je velice reálná možnost. Millicent mohla odejít z vlastní vůle.“ Zvedl ruku, aby zarazil jejich protesty.

„Vím, že je tohle to první, nač jsem se vás ptal, když jste ohlásili, že se pohřešuje. Rovnou jste to odmítli. Ale vyslechněte mě.“

Střídavě na ně pohlédl jako seriózní policista. „Je zcela možné, že Millicent potřebovala být nějaký čas sama. Možná mezi ní a těmi ostatními pohřešovanými ženami není vůbec žádná spojitost.“ Věděl, že taková možnost je vysoce nepravděpodobná, ale musel říct něco, co jim dá naději.

„Ale její vůz,“ řekla paní Gunnová tak tichounce, že ji Dutch sotva slyšel. „Zůstal na parkovišti za obchodem. Jak by mohla odejít bez svého vozu?“

„Možná ji někam odvezl někdo z jejích přátel,“ řekl Dutch.

„Kvůli všeobecné panice, kterou její zmizení způsobilo, se bojí přijít a přiznat to, aby neměl nepříjemnosti spolu s Millicent, že nás takhle vyděsili.“

Pan Gunn se pochybovačně zamračil. „Měli jsme s Millicent problémy, stejný, jako mají s dospívající mládeží všichni rodiče, ale nemyslím, že by něco takovýho provedla, jen aby nás naštvala.“

Paní Gunnová řekla: „Ví, že ji máme rádi, ví, jaké bychom si dělali starosti, kdyby se sebrala a utekla.“ Při posledních slovech jí hlas zakolísal a přitiskla si promočený papírový kapesníček na rty, aby potlačila vzlyk.

Bylo bolestné pozorovat její utrpení. Dutch se soustředil na zápisník, který měl na stole, a dopřál jí chvilku, aby se vzpamatovala.

„Paní Gunnová, jsem si jist, že Millicent v skrytu duše ví, jak moc ji máte rádi,“ řekl laskavě. „Ale je mi jasné, že nebyla zrovna nadšená tou nemocnicí, do které jste ji loni poslali. Dali jste ji tam proti její vůli, že je to tak?“

„Dobrovolně by tam nešla,“ řekl pan Gunn. „Museli jsme to udělat. Jinak by umřela.“

„Rozumím,“ řekl Dutch. „A do jisté míry to Millicent pravděpodobně také chápe. Ale nemohla by být kvůli tomu zatvrzelá?“

U dívky diagnostikovali anorexii a trpěla bulimií. Jejím rodičům se muselo přiznat, že když ji začal její stav ohrožovat na životě, vypůjčili si skoro na všechno, co měli, jen aby ji mohli poslat na léčení do nemocnice v Raleighu a k psychiatrovi.

Strávila tam tři měsíce, než ji prohlásili za vyléčenou a poslali ji domů. Po městě se říkalo, že jen co ji pustili, vrátila se ke svým předchozím zvyklostem, ze strachu, že by ji jakýkoliv přírůstek na váze mohl vyloučit ze skupiny roztleskávaček střední školy. Byla roztleskávačkou od šesté třídy a nechtěla propást maturitní ročník.

„Vedla si dobře,“ řekl její otec. „Zlepšovala se, byla každým dnem zdravější.“ Tvrdě na Dutche pohlédl. „Kromě toho víš stejně dobře jako já, že neutekla. Někdo ji odvedl Na volantu jejího vozu byla přivázaná modrá stuha.“

„O tom správně nemáte mluvit,“ připomněl mu Dutch. Modrá stuha se našla v místech, odkud ženy někdo podle předpokladu unesl, ale tato skutečnost se před médii zatajila. Kvůli té stuze se neznámému únosci začalo přezdívat Modrý.

Mobil na Dutchově opasku začal vibrovat, ale nevzal jej. Musel se tady vypořádat s vážnou situací. Kdyby se něco proslechlo o modré stuze, mohl se vsadit, že by si lidi mysleli, že to vyžvanil někdo z Dutchova oddělení. A možná ano. Samozřejmě že ano.

Nicméně udělá všechno, co bude v jeho silách, aby to udržel v tajnosti, a pokusí se vyhnout odpovědnosti.

„Skoro všichni už o tom vědí, Dutchi,“ namítl pan Gunn.

„Nemůžeme něco takovýho utajit, zvlášť když ten mizera zanechal tu stuhu už pětkrát.“

„Jestli se o tom všeobecně ví, tak je nanejvýš pravděpodobné, že o tom ví i Millicent. Mohla tam tu stuhu uvázat jako vějičku, abychom si všichni mysleli –“

„Nech si takový řeči,“ osopil se na něho Ernie Gunn. „Nebyla by tak krutá, aby nás takhle vyděsila. Nic takovýho. Modrej Millicent dostal. A ty to víš. Měl by ses sebrat a najít ji dřív, než…“ Hlas se mu zlomil. Do očí mu vhrkly slzy.

Paní Gunnová potlačila další vzlyk. Ale byla to ona, kdo promluvil jako první. Zatvářila se ještě zahořkleji. „Protože jste přišel od policie v Atlantě, mysleli jsme si, že toho člověka chytnete dřív, než bude mít příležitost dostat Millicent nebo nějakou jinou dívku.“

„Pracoval jsem v oddělení vražd, ne v oddělení pohřešovaných osob,“ řekl Dutch stroze.

Bylo mu těch lidí upřímně líto. Dělal, co mohl, aby jejich dceru našel, ale pořád ho nedoceňovali. Očekávali od něho zázrak, protože sloužíval jako policista ve velkoměstě.

Momentálně se cítil tak, že mu nešlo do hlavy, proč sakra tuhle práci bral. Když mu ji městská rada – v čele s předsedou Wesem Hamerem – nabídla, měl jim říct, že se stane policejním šéfem, až si chytnou toho masového únosce.

Ale potřeboval zaměstnání. A co bylo důležitější, potřeboval vypadnout z Atlanty, kde ho osobně ponížila Lilly a pracovně policejní oddělení. Jeho rozvod proběhl ve stejném měsíci, kdy ho propustili. Nesporně to spolu souviselo.

Když na tom byl nejhůř, objevil se v Atlantě Wes a učinil mu nabídku. Ohromně vylepšil jeho upadající sebevědomí tvrzením, že jeho rodné město nutně potřebuje rázného policistu s jeho zkušenostmi.

Byly to kecy toho typu, v nichž Wes exceloval. Takhle řečnil v poločase v šatně, aby povzbudil svůj tým. Přestože to Dutch rozpoznal, poslouchalo se to moc pěkně, a ani dost dobře nevěděl, jak to přišlo a zpečetili dohodu stiskem ruky.

Tady ho znali a respektovali. Znal se s místními, znal město a okolí jako málokdo. Přestěhovat se zpátky do Cleary bylo jako nazout si staré vyšlapané boty. Ale jednu hmatatelnou nevýhodu to znamenalo. Spadl rovnou do nepořádku, který po sobě zanechal jeho předchůdce, jenž o řešení zločinu nevěděl nic. Uměl akorát napsat předvolání kvůli překročení parkovací doby.

Hned první den v práci mu spadly do klína čtyři nevyřešené případy pohřešovaných žen. A teď se pohřešovala pátá. Měl omezený rozpočet, minimálně vycvičené a zkušené podřízené a do případu blahosklonně zasahovala FBI, protože to vypadalo na únos, a to je federální zločin. Nyní, dva a půl roku poté, co z oblíbené turistické stezky zmizela první dívka, neměli pořád žádného podezřelého. Dutch za to nemohl, ale měl to na krku a začínalo to vypadat ošklivě.

Neměl náladu na to, aby ho někdo kritizoval. Dokonce ani lidé, kteří si právě procházeli peklem, ne. „Ještě mám seznam Millicentiných známých, s nimiž si musím promluvit,“ řekl. „Slibuju vám, že jakmile se vyčasí, budu ji se všemi členy policejního sboru hledat.“ Zvedl se a naznačil tím, že rozhovor skončil. „Chtěli byste, aby vás někdo odvezl domů hlídkovým vozem? Silnice začínají být zrádné.“

„Ne, děkujeme.“ Pan Gunn pomohl s obdivuhodnou důstojností své ženě vstát ze židle a vykročil s ní k hlavnímu vchodu budovy.

„Snažte se neztrácet naději, i když je to těžké,“ řekl Dutch, když s nimi kráčel krátkou chodbou.

Pan Gunn pouze přikývl, nasadil si klobouk a vyšel s manželkou do skučícího větru.

„Šéfe, máme –“

„Za minutku,“ řekl Dutch a zvedl ruku, aby zarazil policistu, který bral hovory. Všechny linky červeně blikaly. Vytáhl mobil upevněný na opasku a podíval se, kdo mu to volal.

Lilly. A zanechala vzkaz. Rychle namačkal kód, aby se dostal do hlasové schránky.

„Dutchi, nevím, jestli… dostaneš… nebo ne. Já… cestou z hory… nehodu… Ben Tierney… zraněný. Jsme… srubu. Potřebuje lék… ošetření. Jestli… můžeš… pomoc… Co… nejdřív.“

Kapitola šestá

Lilly zanechala v hlasové schránce krátký a věcný vzkaz pro případ, že by se ztratil už beztak slabý signál. Když domluvila, mobil opět oněměl.

„Nevím, kolik toho prošlo,“ řekla Tierneymu. „Snad toho Dutch dostane dost, aby si zbytek domyslel.“ Stáhla si deku z hlavy, ale měla ji shrnutou přes ramena. Vlna byla mokrá a lepil se na ni neroztálý namrzlý sníh. Byla jí zima, byla promočená a cítila se nepříjemně.

Samozřejmě si nemohla stěžovat na nepohodlí. S Tierneym se to nedalo srovnávat. Seděl zpříma, ale kymácel se, jako by se měl každou chvíli skácet. Černou pletenou čepicí prosákla čerstvá krev.

Na obočí a řasách měl namrzlý led a vypadal přízračně. Ukázala na jeho oči. „Máš –“

„Namrzlý led? Ty taky. Za chvilku to odtaje.“

Setřela si ledové krystalky z očí a nosních dírek. „Nikdy jsem nebyla takhle napospas živlům. Nikdy. Nanejvýš mě zaskočil déšť bez deštníku.“

Zvedla se a přešla přes místnost k nástěnnému termostatu.

Nastavila ho a zaslechla uklidňující šumění vzduchu proudícího ventilátorem ve stropě. „Brzy se to tady zahřeje.“ Cestou zpátky k pohovce řekla: „Necítím prsty na nohou ani na rukou.“

Zuby si stáhl rukavici a pokynul jí na pohovku, na níž seděl.

„Posaď se a zuj se.“

Sedla si vedle něho, stáhla si rukavice a pak se vyzula z promáčených bot. „Věděl jsi, že v těchhle botách nebudu mít nohy v suchu.“

„To se dalo celkem bezpečně uhodnout.“

Ponožky měla mokré a stejně tak nohavice kalhot od kolen dolů.

Oblečení si vybrala, aby bylo módní, ne aby ji chránilo proti sněhové vánici.

Popleskal si stehno. „Polož si sem nohu.“

Zaváhala, ale pak mu položila nohu na stehno. Stáhl jí tenkou ponožku. Nepoznávala vlastní nohu. Měla ji bezkrevnou, bílou jako kost. Stiskl jí nohu pevně mezi dlaněmi a začal ji energicky masírovat.

„Bude to bolet,“ upozornil ji.

„Už to bolí.“

„Musí ti tam znovu jít krev.“

„Psal jsi někdy o tom, jak přežít blizard?“

„Podle zkušenosti z první ruky ne. Teď si uvědomuju, jak byl ten článek nafoukaný a neinformovaný. Už je to lepší?“

„Začínají mě pálit prsty.“

„To je dobře. Vrací se ti do nich krev. Vidíš? Už zrůžověly. Dej sem druhou nohu.“

„A co tvoje nohy?“

„Můžou počkat. Mám nepropustné boty.“

Lilly si vyměnila nohy. Stáhl jí ponožku, sevřel jí nohu do dlaní a začal ji masírovat, aby se do ní vrátil cit. Ale ne tak rychle jako předtím. Zlehka jí stiskl jeden prst po druhém. Bříškem palce přejel po křivce jejího chodidla k prstům a zase zpátky k patě.

Pozorovala jeho ruce. I on pozoroval svoje ruce. Ani jeden nepromluvili.

Nakonec podržel její nohu v teplých dlaních a otočil hlavu. Byli u sebe tak blízko, že viděla, jak vlhkou má každou jednotlivou řasu, potom, co mu na nich roztála námraza. „Je to lepší?“ zeptal se.

„Mnohem lepší. Děkuju.“

„Rádo se stalo.“

Neměl se k tomu, aby její nohu pustil, nechal na ní, aby si ji vyprostila z jeho dlaní. Stáhla nohu z jeho stehen. Vytáhla z kapsy kabátu suchý pár ponožek a to jí umožnilo, aby si od něho odsedla, aniž by to působilo rozpačitě.

Koutkem oka ho sledovala, když se sehnul a rozvázal si tkaničky turistických bot. Ale zůstal předkloněný. Opřel si loket o koleno a podepřel si hlavu dlaní.

„Budeš znovu zvracet?“ zeptala se.

„Myslím, že ne. Jenom se mi točí hlava. To přejde.“

„Pravděpodobně máš otřes mozku.“

„Žádné pravděpodobně, určitě.“

„Moc mě to mrzí.“

Omluvný tón jejího hlasu ho přiměl zvednout hlavu. „Proč by tě to mělo mrzet? Nebýt mě, tak sis nenabourala auto.“

„Neviděla jsem dál než na kapotu. Najednou jsi tam byl, přímo přede mnou, a –“

„Byla to moje chyba stejně jako tvoje. Viděl jsem, jak se ze zatáčky blíží přední světla tvého vozu. Nechtěl jsem propást poslední naději, že se do města svezu, tak jsem se naplno rozběhl. Ze svahu jsem se řítil příliš velkou rychlostí. Potom už jsem jenom zjistil, že nejsem u silnice, ale na silnici.“

„To bylo ode mě pitomé, takhle prudce zabrzdit.“

„Reflex,“ řekl a pokrčil rameny, jako že o nic nejde. „Tak nebo tak, nedávej si to za vinu. Možná jsem ti přišel do cesty z nějakého důvodu.“

„Pravděpodobně jsi mi zachránil život. Kdybych byla sama, zůstala bych ve voze a do rána bych zmrzla.“

„Potom je štěstí, že jsem šel kolem.“

„Co jsi tam pěšky dělal?“

Sehnul se a začal si stahovat pravou botu. „Prohlížel jsem si to tam.“

„Dnes?“

„Byl jsem na túře na hřebeni.“

„Když se čekala bouřka?“

„V zimních měsících mají hory úplně jiné kouzlo.“ Zul si druhou botu, odhodil ji a začal si masírovat prsty. „Když jsem byl nachystaný vrátit se do města, nepodařilo se mi nastartovat. Asi se vybila baterie. Než bych se táhl po silnici všemi těmi serpentinami, rozhodl jsem se, že to vezmu zkratkou přes les.“

„Potmě?“

„Když se na to podívám zpátky, tak to nebylo nejchytřejší rozhodnutí. Ale byl bych v pořádku, kdyby se bouřka nepřihnala tak rychle.“

„Taky jsem to špatně odhadla. Usnula jsem a…“ Zmlkla, když si uvědomila, že Tierney rychle mrká, jako by chtěl potlačit závrať.

„Jdou na tebe mdloby?“

„Možná. To zatracené točení hlavy.“

Zvedla se a položila mu ruce na ramena. „Natáhni se, polož si hlavu.“

Ještě kladl odpor. „Zakrvácím ti gauč.“

„Myslím, že na tom sotva záleží, Tierney. Kromě toho to už není můj gauč.“

Povolil a nechal ji, aby se mu opřela o ramena, dokud nepoložil hlavu na polštář.

„Je to lepší?“

„Jo, díky.“

Přistoupila k druhé pohovce, a protože jí bylo zima i přesto, že měla na sobě kabát, zabalila se do pleteného přehozu. Tierney měl sice oči zavřené, ale zeptal se: „Už to není tvůj gauč? Slyšel jsem, že je tohle místo na prodej. Je prodané?“

„Včera jsme to uzavřeli.“

„Kdo to koupil? Někdo z města?“

„Ne, ne, manželé v důchodu z Jacksonville na Floridě. Chtějí tady trávit léto.“

Otevřel oči a rozhlédl se po místnosti. Srub měl veškeré moderní vybavení, ale byl postavený a vyzdobený tak, aby působil rustikálně, aby zapadal do horského prostředí. Nábytek byl masivní a příjemný, navržený spíš, aby skýtal pohodlí, než aby působil svými tvary.

„Koupili si ohromný druhý domov.“

„Ano, to je pravda.“ Přejela místnost pohledem. Odhadovala, jak je dům odolný. „Budem tady v bezpečí, že? Než se bouře přežene, chci říct.“

„Jaký je tady zdroj vody?“

„Z nádrže na náhorní plošině na půl cesty mezi městem a tímhle místem.“

„Doufejme, že potrubí ještě nezamrzlo.“

Zvedla se a obešla jídelní pult, který odděloval hlavní místnost od kuchyně. „Vodu máme,“ oznámila, když voda začala prskat z kohoutku.

„Máš něco, do čeho by se dala natočit?“

„Kuchyňské vybavení bylo zahrnuté do ceny srubu.“

„Začni točit vodu do všech hrnců, co máš. Musíme nashromáždit co nejvíc pitné vody, než trubky zamrznou. Ještě štěstí, žes měla s sebou to jídlo. Nebudeme hladovět.“

Našla pekáč, který používala na Den díkůvzdání, a postavila jej do dřezu pod kohoutek. Vrátila se do obytné části a ukázala na krb.

„Na verandě je naskládané palivové dříví.“

„Jo, ale všiml jsem si, když jsme přišli, že je většinou mokré a polena nejsou rozštípaná.“

„Jsi velice všímavý.“

„Dovedu vzít podrobnosti rychle na vědomí.“

„To jsem postřehla.“

„Kdy?“

„Kdy?“ opakovala.

„Kdy jsi to postřehla? Dnes večer, nebo během toho dne loni v létě?“

„Asi dnes i tehdy. Alespoň podvědomě.“ Vrtalo jí hlavou, jaké podrobnosti týkající se jí rychle postřehly jeho bystré modré oči, a to jak dnes večer, tak loni v červnu.

„Proč jsi mu volala?“ Jeho otevřená otázka jako by nezapadala do souvislostí. Ale docela tak to nebylo. Rychle pohlédl na mobil, který položila na nízký stolek, aby jej měla na dosah, kdyby zazvonil.

Nedal jí čas na odpověď a pokračoval: „Slyšel jsem, že jste se rozvedli.“

„Rozvedli jsme se.“

„Tak proč jsi mu dnes večer volala?“

„Dutch je teď v Cleary policejním šéfem.“

„I to jsem slyšel.“

„Má na starosti naléhavé situace, které způsobila bouřka. Má pravomoc, aby nám pomohl, jestli to půjde.“

Chvíli si to srovnával v hlavě, pak pohlédl ke dveřím. „Dnes v noci se sem nikdo nedostane. Uvědomuješ si to?“

Přikývla. „Dnešní noc si asi musíme vystačit sami.“ Náhle ji přepadla nervozita a zastrčila si ruce hlouběji do kapes. „Ach, lékárnička,“ zvolala. „Skoro jsem na ni zapomněla.“

Vytáhla ji z kapsy. Byla to bílá krabička z umělé hmoty s červeným křížem na víku, taková, jakou by jí starostlivá matka strčila do batůžku, než by odešla na hřiště. Otevřela ji a zkontrolovala obsah.

„Moc tady toho bohužel není. Ale rána na hlavě by se měla aspoň vyčistit tady těmi dezinfekčními polštářky.“ Pochybovačně na něho pohlédla. „Chceš si sundat čepici sám, anebo to necháš na mně? Ať tak nebo tak, Bene Tierney, asi to bude bolet.“

„Lilly?“

„Hmm?“

„Proč jsem najednou Ben Tierney?“

Rozpačitě pokrčila rameny. „Připadá mi to… nevím… nějak vhodnější. Za daných okolností.“

„Okolnosti jsou takové, že jsme tady společně uvízli na neurčitou dobu a jsme na sobě závislí, abychom přežili.“

„Což je poněkud trapné.“

„Proč trapné?“

Zamračila se na něho, že je tak tupý. „Protože až na ten den na řece jsme ty a já cizinci.“

Když se zvedl, viditelně zavrávoral. Ale když k ní pomalu vykročil, stál na nohou dostatečně pevně. „Pokud si myslíš, že jsme cizinci, potom si nepamatuješ den, kdy jsme se poznali, tak, jak si ho pamatuju já.“

O krok ustoupila a zavrtěla hlavou. Buď aby si z ní vyhnala vzpomínky na ten prosluněný den, nebo aby ho zarazila. Nebyla si jistá, jak to je. „Podívej, Tierney –“

„Chválabohu,“ vrhl na ni podmanivý úsměv, který si tak znepokojivě přesně pamatovala, „jsem zase Tierney.“

„Tierney?“ Agent pro zvláštní úkoly Begley, který měl věc na starosti, zopakoval jméno.

„Správně, pane. T-i-e-r-n-e-y. Křestní jméno Ben,“ odpověděl zvláštní agent Charlie Wise.

Všichni v kanceláři FBI v Charlottě říkali Charliemu Wiseovi jeho přezdívkou, Sova. Někdo – ale nikdo už se nepamatoval, kdo přesně – spojil jeho příjmení se sovou. Přezdívka byla zvlášť přiléhavá, neboť nosil brýle s želvovinovou obrubou s velkými, kulatými skly a díky nim se podobal sově.

Begley teď hleděl těmi skly přímo do Wiseových nemrkajících očí svým typickým sžíravým pohledem, kterému jeho podřízení říkali vopruz. Pochopitelně za jeho zády.

Begley byl neochvějně věřící člověk. Vždycky měl po ruce velkou bibli, na níž stálo zlatými písmeny na černé kožené vazbě jeho jméno. Vypadala opotřebovaně, bylo znát, že v ní hodně listuje.

Často z ní citoval.

Jednou ze zásad Begleyho přísného morálního měřítka bylo neužívat sprostá nebo dvojsmyslná slova. Netoleroval to a mužům a ženám, kteří pod ním sloužili, to netrpěl. Sám tyhle výrazy používal, jenom když chtěl zdůraznit svoji věc – což bylo asi tak každých deset vteřin.

Wise byl sebevědomý, schopný a klidný agent. Begleyho urputné pohledy mu nenaháněly strach tolik jako ostatním. Nikdo nevěděl, nakolik dobře mu to jde na střelnici, ale s počítačem si nepopiratelně vedl znamenitě. Ve vyhledávání informací exceloval a v téhle schopnosti neměl sobě rovného. Pokud nedokázal vyšťárat požadované údaje, pak tyto údaje prostě neexistovaly.

Sebejistě čelil tvrdému pohledu svého šéfa. „Už několik dní prošetřuju Bena Tierneyho, pane, a objevilo se pár zajímavých skutečností.“

„Poslouchám.“

Begley mu ukázal na židli naproti svému psacímu stolu, ale protože na svého podřízeného pořád ještě zarputile hleděl, spustil Wise ještě dřív, než se usadil.

„Během posledních dvou let Tierney do té oblasti, zvláště do Cleary, vždy po pár měsících jezdí. Zůstane čtrnáct dní, někdy měsíc, a odjede.“

„Jezdí tam spousta lidí na víkend a na dovolenou,“ podotkl Begley.

„To si uvědomuju, pane.“

„Tak co je na něm tak zvláštního? Kryjí se časově jeho návštěvy v Cleary s těmi případy zmizení?“

„Ano, pane, kryjí. Bydlí asi tak tři čtyři kilometry od středu města. Jsou to soukromé chatičky s kuchyňkou, verandy jsou obrácené k vodopádu a soukromému jezeru.“

Begley přikývl. Znal tenhle typ bydlení, který Wise popsal. V

téhle části státu, kde turistika znamenala pro malé horské komunity hlavní zdroj příjmu, jich byly stovky. Velkým lákadlem byly sportovní aktivity jako rybaření, turistika, kempování a projížďky na kajaku.

„Podle recepčního toho ubytovacího zařízení si pan Tierney vždycky rezervuje tu největší chatičku. Číslo osm. Dvě ložnice a obývací pokoj s krbem. A teď mám něco, co je podle mne významné.

Sám si uklízí. Bez ohledu na to, jak dlouho zůstává, vyzvedne si dvakrát týdně v recepci čisté povlečení a ručníky a odmítne denní úklidovou službu.“

„To je sotva nějaký důkaz, Sovo.“

„Ale je to divné.“

Begley se zvedl od stolu a přistoupil ke stojanu s nástěnkou, který Wise před jejich setkáním přinesl do kanceláře. Na desce byly připínáčky připevněné fotografie těch pěti pohřešovaných žen z Cleary a u nich údaje o každé z nich.

Stálo tam datum narození, čísla řidičského průkazu a sociálního pojištění, datum, kdy žena zmizela, popis, rodinní příslušníci a známí, zájmy a koníčky, příslušnost k náboženským uskupením a církvím, úroveň vzdělání, bankovní účty či jiné zdroje peněz – žádný z nich nebyl vybrán – ,místo, kde byla pohřešovaná naposledy viděna, a všechno ostatní, co by mohlo pomoci určit, kde je, nebo ukázat na neznámou osobu, která ji unesla, jež v tomto případě měla přezdívku Modrý.

„Zapadá tenhle Tierney do profilu masového sexuálního devianta?“

Přestože se neprokázalo, že se pohřešované ženy staly obětí sexuálně motivovaných zločinů, předpokládalo se, že takový byl důvod jejich únosu. „Ano, pane. Je běloch. Víceméně samotář.

Jednou, krátce, ženatý. V současné době rozvedený.“

„Co bývalá manželka?“

„Znovu se vdala.“

„Co víš o jejich manželství a rozvodu?“

„Tohle pro mě zjišťuje Perkins. Pracuje na tom.“

„Pokračujte.“

„Je mu jedenačtyřicet. Má americký cestovní pas a virginský řidičský průkaz. Měří sto osmdesát devět centimetrů, váží osmdesát tři kilo. Alespoň tolik vážil, když si před dvěma lety obnovoval řidičský průkaz. Vlasy hnědé, oči modré. Žádné vousy, tetování ani viditelné jizvy.

Recepční toho ubytovacího zařízení říká, že je zdvořilý a skromný a pokojské dává spropitné, i když mu nechodí uklízet. Má jednu kreditní kartu. Používá ji na placení skoro všeho a jednou za měsíc platí všechno najednou. Žádné dluhy. Žádné nepříjemnosti s finančním úřadem. Jezdí posledním modelem džípu cherokee.

Registrace a pojištění běžné.“

„Vypadá to, že je to solidní, přímo příkladný občan.“

Begley navzdory tomu, co podotkl, věděl, že za vzhledem a chováním se může skrývat zločinecký, psychotický nebo sociopatický mozek. Za své dlouhé kariéry narazil na několik velice zvrácených lidí.

Příkladně na ženu, která šestkrát ovdověla, než někoho napadlo tu prapodivnou shodu okolností prověřit. To, že zabila své manžely, každého jiným, nápaditým způsobem, omlouvala tím, že hrozně ráda zařizuje pohřby. Byla baculatá jako koroptev a hezká jako broskvička. Nikoho by nenapadlo, že by byla schopná ublížit mouše.

Pak tady byl chlápek, který ve svém bydlišti dělal každé Vánoce v nákupním středisku Santa Clause. Byl srdečný a laskavý, všichni, kdo ho znali, ho měli rádi, posazoval si děti na koleno a poslouchal, co by si přály k Vánocům, rozdával jim čokoládové tyčinky, nabádal je, aby nezlobily, a pak si jedno vybral, sexuálně je zneužil, rozřezal tělo a jeho jednotlivé části nastrkal do vánočních punčoch a rozvěsil si je doma na krbovou římsu. Cha, cha, cha.

Begleyho už víc nic nepřekvapovalo. Zvláště ne únosce žen, který je zdvořilý, dává štědré spropitné a včas platí účty.

„A co přátelé?“ zeptal se Begley. „Přišel za ním někdo do té chatičky, co si ji pronajímá?“

„Nikdo. ,Je sám pro sebe´, abych citoval pana Guse Elmera, majitele toho ubytovacího zařízení.“

Begley upřel pohled na Laureen Elliottovou, třetí pohřešovanou.

Měla špatně udělanou trvalou a sladký úsměv. Její auto se našlo u restaurace, kde servírovali maso na rožni, na půl cesty mezi klinikou, kde pracovala jako zdravotní sestra, a jejím domovem. Nevyzvedla si žebírka, která si telefonicky objednala.

„Kde Ben Tireney žije?“

„Vlastní byt ve Virginii, u hranic státu Washington, tam mu chodí pošta,“ odpověděl Wise. „Ale zdržuje se tam jen málo. Hodně cestuje.“

Begley zbystřil. „Víme proč?“

Wise prohrabal hromádku tiskovin, kterou přinesl s sebou, a vytáhl populární časopis pro aktivity pod širým nebem a sporty.

„Strana třicet sedm.“

Begley sáhl po časopisu, nalistoval příslušnou stránku a našel článek o sjíždění řeky Colorado na raftu.

„Je to novinář na volné noze,“ objasnil Wise. „Vypravuje se na dobrodružné cesty, píše o nich a prodává reportáže časopisům zaměřeným na určité záliby. Horolezectví, turistiku, rogalové létání, sportovní potápění, jízdu se psím spřežením. Na co si vzpomenete, to vyzkoušel.“

U článku byla barevná fotografie dvou mužů stojících na kamenitém břehu řeky s vodopády za zády. Jeden z mužů byl vousatý, podsaditý a o hodně menší než sto osmdesát devět centimetrů. Pod fotografií stálo, že je to průvodce výpravy.

Druhý usmívající se rafter odpovídal Tierneyho popisu. Bílé zuby mu v širokém úsměvu svítily v hubeném, opáleném obličeji. Větrem rozevláté vlasy. Lýtka tvrdá jako baseballové míče. Vypracované paže. Michelangelův David ve volných šortkách s kapsami.

Begley se zamračil na Wise. „Děláte si ze mě srandu? Tohle je typ chlapa, na kterýho ženský házej kalhotky.“

„Ted Bundy byl proslulý svůdce žen, pane.“

Begley to vzal na vědomí odfrknutím. „Co ženské?“

„Vztahy?“

„Cokoliv.“

„Jeho sousedi ve Virginii ho skoro neznají, protože je zřídkakdy doma, ale všichni říkají, že u něho nikdy žádnou ženu neviděli.“

„U takového pěkného chlapa, jako je on?“ nechtěl tomu věřit Begley.

Wise pokrčil rameny. „Může být gay, ale nic tomu nenasvědčuje.“

„Mohl by mít nějakou ženskou někde jinde,“ nadhodil Begley.

„Jestli jo, nenašli jsme po ní stopy. Žádný dlouhodobý vztah nemá. Ani krátkodobý, když už na to přijde. Ale jak jsem říkal, hodně cestuje. Možná navazuje vztahy nahodile, jak se mu to hodí, však víte.“

Begley si to nechával projít hlavou. Masoví přepadávači nebo zabijáci žen jen zřídkakdy pěstovali nebo udržovali zdravé, dlouhodobé vztahy. Vlastně pro ně bylo typické, že ženy hluboce nesnášeli. Podle založení byl u těchto násilníků jejich nepřátelsky postoj dobře skrývaný nebo otevřený. V každém případě se zpravidla projevil násilím vůči opačnému pohlaví.

„No dobře,“ řekl Begley. „Vzbudil jste můj zájem, ale doufám, že máte něco lepšího, ne jen tohle.“

Wise se prohrabal dalšími papíry. Našel list, který hledal, a řekl: „Tohle je citace z deníku Millicent Gunnové. ‚Dneska jsem zase viděla B.T. Podruhé během tří dnů. Je bezvadný. Vždycky je ke mně moc fajn.‘ Slovo moc je podtržené.

‚Myslím, že proti mně nic nemá. Udělá si čas na popovídání, i když jsem tlustá.‘ Tenhle zápis je datován tři dny před jejím zmizením. Rodiče neznají nikoho, kdo by měl tyhle iniciály.“

„Tlustá?“

„Slečna Gunnová je ve skutečnosti anorektická a bulimická.“

Begley přikývl. Zprávu z její loňské hospitalizace četl. „Víme, kde B.T. dvakrát během tří dnů viděla?“

„Tohle mě přivedlo k Benovi Tierneymu. Šel jsem zjistit, kdo by mohl být B.T. První logické místo, kde jsem se rozhlížel, byla střední škola. Skončil jsem s prázdnýma rukama. Všichni s iniciálami B.T.

byly dívky.

Druhé logické místo bylo Millicentino pracoviště. Prodává na částečný úvazek v obchodě svého strýce. Kromě železářského zboží a zahrádkářských potřeb prodává…“ Wise se odmlčel a posunul si brýle. „Sportovní potřeby, oblečení a vybavení.“

Begley se otočil zpátky k nástěnce, podrobně si prohlížel snímky pěti zřejmých obětí a zamyšleně se přitom tahal za spodní ret.

Soustředil se na tu první. „Byl v Cleary v době, kdy zmizela z turistické stezky ta Torrie Lambertová?“

„Nevím,“ přiznal Wise. „Doposud nemám záznam, že by tam byl právě v ten den, kdy zmizela. Ale rozhodně byl ve městě krátce poté.

Je to patrné ze zápisu z knihy hostů v tom motelu.“

„Možná po Torrii Lambertové usoudil, že je v té oblasti dobrý výběr, tak se tam vrátil, a od té doby se vrací opakovaně.“

„Přesně moje řeč.“

„Cestuje. Zjišťovali jste, jestli nedošlo k podobným případům zmizení v místech, kde pobýval?“

„I na tom Perkins ještě pracuje.“

„Co VICAP a NCIC?“ Begley se zajímal, jestli se něco našlo v informačních sítích, které široce využívaly policejní a právní instituce.

„Nic.“ Po krátké odmlce Wise pokračoval: „Ale ještě neznáme všechna místa, kde se zdržoval. Ještě musíme prověřit výpisy z jeho kreditní karty, abychom viděli, kam ho jeho cesty v posledních letech zavedly, a porovnat je s nevyřešenými případy v těch oblastech. Je to únavné a stojí to hodně času.“

„Pohyboval se kolem Cleary, když Millicent Gunnová zmizela?“

„Zapsal se v motelu týden předtím, než její rodiče ohlásili, že se pohřešuje.“

„Co si o něm myslí mládenci z našeho oblastního pracoviště?“

„Nemluvil jsem s nimi o tom, pane.“

„Potom se zeptám jinak. Co si myslí o vás, že na tom případu děláte?“

V místě, které bylo u Cleary blíž než Charlottě, bylo detašované pracoviště. Z něho byl Wise přeložen do Charlottě před třinácti měsíci, ale zmizení a předpokládaný únos Torrie Lambertové začal vyšetřovat na původním pracovišti, pod které Cleary spadalo. „Od začátku to byl můj případ, pane. V Charlottě to tak berou a netají se tím, že mi ho rádi nechali. Rád bych to dotáhl do konce, pane.“

Za nastalého ticha uplynulo dvacet vteřin, za nichž Begley upřeně hleděl na fotografie na nástěnce. Najednou se rázně otočil. „Sovo, myslím, že se vyplatí, když si tam uděláme výlet a s panem Tierneym si promluvíme.“

To Wise ohromilo. „Vy a já, pane?“

„Už jsem dlouho nepracoval v terénu.“ Begley se rozhlédl po stěnách své kanceláře, jako by ho najednou svíraly. „Udělá mi to dobře.“

Když se rozhodl, začal okamžitě plánovat, jak budou postupovat.

„Nechci, aby se po Cleary rozkřiklo, že se zaměřujeme na Bena Tierneyho. Jak jste vysvětlil svůj zájem tomu… Jak že se jmenuje majitel toho motelu?“

„Gus Elmer. Řekl jsem mu, že Tierney je nominovaný na humanitární cenu na své alma mater a že se přezkoumávají všechny podrobnosti jeho života.“

„A on na to skočil?“

„Už má jen tři zuby, pane.“

Begley roztržitě přikývl, v myšlenkách už byl jinde. „Nebudeme ani místní policii nic vykládat, jak jen to půjde nejdéle. Nechci je upozornit, a dát jim tak příležitost, aby to zvorali, pro případ, že by byl tenhle chlápek Modrý. Jak se ten pitomec jmenuje?“

„Tierney.“

„Ne tenhle kretén,“ řekl netrpělivě, „ten policejní šéf.“

„Burton. Dutch Burton.“

„Správně. Ví se o něm něco?“

„Původně byl u policie v Atlantě,“ objasnil Wise. „Vynikající detektiv v oddělení vražd. Plno pochval. Bezvadný záznam. Potom mu přeskočilo, začal hrozně pít.“

„Co se stalo?“

„Tuším, že rodinné problémy.“

„Ať už bylo, co bylo, vyrazili ho. Už si vzpomínám.“ Begley si začal sbírat osobní věci včetně mobilu a zarámované fotografie manželky, s kterou byl už třicet let, a jejich tří dětí a své bible. Z

věšáku strhl kabát a navlékl si ho.

„Vezměte to všecko s sebou.“ Ukázal na složky, které měl Wise na klíně. „Přečtu si je cestou, zatímco budete řídit.“

Wise se zvedl a vrhl ostražitý pohled z okna, kde se nad městem snášela tma. „To jako chcete?… Jedeme dnes večer?“

„Odjíždíme hned teď.“

„Ale, pane, předpověď počasí…“

Vysloužil si zatvrzelý a vrcholně pohrdavý pohled.

Nijak zvlášť to s ním nehnulo, ale odkašlal si, než pokračoval: „Předpovídají mimořádně nízké teploty, náledí, sníh a vichřici, zvláště v té části státu. Pojedeme rovnou do toho.“

Begley ukázal na nástěnku. „Chcete si troufnout odhadnout, co se těm holkám stalo? Jakému zvrácenému mučení je ten šílenec vystavil, než je zabil?

Jasně, jasně, nevíme s absolutní jistotou, že jsou mrtvé, protože se ještě nenašla žádná těla. Rád bych si myslel, že je najdeme naživu a v pořádku, ale už se přes třicet let hrabu v podobném svinstvu.

Řekněme si to na rovinu, Sovo. Je dost velká naděje, že objevíme kosti, a to bude všechno, co zbylo po těch ženách, které měly budoucnost, sny a lidi, kteří je měli rádi. Tak jak, dokážete se kouknout na obličeje na těch fotkách a pořád si stěžovat na horší počasí? Hmm?“

„Ne, pane.“

Begley se otočil, a vyrazil ke dveřím a cestou řekl: „To jsem si myslel.“

Tierney si jediným rychlým pohybem stáhl pletenou čepici z hlavy. Lilly stála připravená s ručníkem. To bylo před čtvrthodinou, ale rána na hlavě mu dosud krvácela. Ručník byl už skoro celý nasáklý. „Rány na hlavě vždycky hodně krvácejí,“ řekl, když si začala dělat starosti. „Je tam spousta vlásečnic.“

„Tady je čistý ručník.“ Podala mu ho a zároveň sáhla po tom zakrváceném.

Odmítl jí ho dát. „Nemusíš to brát do ruky. Odnesu ho do koupelny. Předpokládám, že je támhle?“ Ukázal na dveře, které vedly do ložnice.

„Napravo.“

„Umyju si krev z vlasů. Studená voda možná pomůže krvácení zastavit.“ Na nejistých nohou jako opilec kráčel k ložnici a tam se opřel o futro a otočil se. „Dál shromažďuj vodu do všech nádob, které jsou k dispozici. Trubky brzo zamrznou. Potřebujeme pitnou vodu.“

Zmizel v pokoji a rozsvítil tam. Všimla si, že zanechal na futru dveří krvavou šmouhu.

Když řekl ‚Chválabohu, jsem zase Tierney‘, usmál se uvolněným, bezstarostným způsobem, který si pamatovala z minulého léta.

Rozptýlil její rozpačitost, která jí teď připadala pošetilá a nedospělá.

Moc o něm nevěděla, ale nebyl úplný cizinec. Strávila s ním celý den. Povídali si spolu. Spolu se smáli. Od té doby četla jeho články a dozvěděla se, že je vážený autor, který hodně publikuje.

Proč potom reagovala jako husa?

Tedy, tohle je především zvláštní situace. Nehody, jako byla tahle, se stávaly jiným lidem. Člověk se doslechl v médiích o pozoruhodných zkušenostech, jak lidé přežili. Nic podobného se ale nestávalo Lilly Martinové.

Přesto se ocitla tady a štrachala v kuchyni, která jí už nepatřila, a hledala nádoby, aby je naplnila životadárnou vodou pro sebe a muže, jehož sotva zná a s kterým by mohla zůstat trčet na velice omezeném prostoru po několik dnů.

A musela si přiznat, že kdyby Tierney nebyl tak přitažlivý, tak vitální a mužný, pravděpodobně by tak nepanikařila, že je s ním sama. Kdyby spolu loni v létě neprožili ten den na řece, nemuselo by to, že je s ním zavřená na malém prostoru, být tak trapné.

„Voda ještě teče?“

Trochu nadskočila, když těsně za ní promluvil. Otočila se od dřezu, kde plnila další hrnec. Tierney si tiskl ručník vzadu na hlavu.

Vlasy měl mokré. „Jak to vypadá?“

„Bolí to, když na to teče voda, částečně proto, že je voda tak studená. Ale myslím, že to voda skutečně znecitlivěla.“ Odtáhl ručník. Byla na něm čerstvá krev, ale v podstatně menším množství.

„Taky to pomohlo snížit krvácení. Nevadilo by ti, kdyby ses podívala?“

„Právě jsem na tom chtěla trvat.“

Posadil se obráceně na stoličku u jídelního pultu. Položila lékárničku na pult, postavila se za něho a po chvilkovém váhání mu jemně rozhrnula vlasy pod vrškem hlavy.

„Tak co?“ zeptal se.

Rána byla široká, dlouhá a hluboká. Jejím nezkušeným očím to připadalo zlé. Hlasitě vydechla. Krátce se zasmál. „Vypadá to tak ošklivě?“

„Už jsi viděl přezrálý puklý meloun?“

„Joj!“

„Okolo je to hodně oteklé.“

„Jo, cítil jsem to, když jsem si to umýval.“

„Řekla bych, že bys potřeboval přinejmenším tak tucet stehů.“

Měl potřísněný ručník přehozený kolem krku. Uchopila cíp a opatrně poťukala ránu. „Dobrá zpráva je, že už z ní netečně krev. Jenom mokvá.“

V lékárničce byly jenom čtyři dezinfekční polštářky, každý ve zvláštním obalu. Lilly jeden roztrhla a vytáhla čtvereček gázy nasáklý dezinfekčním roztokem. Nebyl o moc větší než slaný krekr.

Nicméně, pokud pach naznačoval, jak silný roztok je, pak to bude štípat. Při pomyšlení, že jej položí na otevřenou ránu, se jí sevřel žaludek.

„Připrav se,“ řekla a nebyla si jistá, jestli to platí Tierneymu nebo jí.

Sevřel opěradlo stoličky a opřel si bradu o hřbety rukou. „Už jsem.“

Když se ale gáza dotkla rozšklebené rány, trhl sebou. Rychle se nadechl, až mu dech zasyčel mezi zuby.

Rozpovídala se v naději, že tak rozptýlí jeho pozornost.

„Překvapuje mě, že nemáš v batohu lékárničku. Takový zkušený tramp, jako jsi ty.“

Když dorazili do srubu, odložil batoh na podlahu a od té doby se ho nedotkl, jenom ho zastrčil pod stolek, aby se jim nepletl do cesty.

„Velká chyba. Příště na to budu myslet.“

„Máš něco v batohu?“ zeptala se.

„Jako co třeba?“

„Něco užitečného.“

„Ne, dnes jsem cestoval nalehko. Vzal jsem si energetickou tyčinku a láhev vody. Obojí jsem spotřeboval.“

„Proč sis ho potom bral z vozu?“

„Promiň?“

„Ten batoh. Když v něm není nic užitečného, proč ses s ním táhl?“

„Bůh chraň, aby sis o mně myslela, že jsem slaboch,“ řekl, „ale už to bude? Příšerně to pálí.“

Jemně ránu pofoukala, odklonila se a prohlédla si ji. „Celé jsem to vydezinfikovala. Vypadá to hrozně.“

„Taky to hrozně bolí.“ Uchopil lékárničku a prohlédl její skrovný obsah. „Budu tě prosit o aspirin.“

„Je tvůj.“

„Děkuju. Nemáš šitíčko? Takovou tu hračičku jako krabička zápalek. Pro naléhavé případy, jako třeba když uletí knoflík.“

Žaludek se jí znovu sevřel. „To po mně, prosím tě, nechtěj.“

„Co?“

„Zašít tu ránu.“

„Neudělala bys to?“

„Nemám šitíčko.“

„To máš štěstí. Nůžky na manikúru máš?“

„Ty mám.“

Mezitím co zapíjel dvě tablety aspirinu, vylovila z kabelky taštičku s make-upem a vyndala maličké nůžky.

„Fajn,“ řekl. „Mimochodem, ten hrnec je plný.“

Vyměnila hrnec pod kohoutkem za džbánek z umělé hmoty. Stáhl obal z leukoplasti. „Nastříháme proužky tady z těch lepivých částí.

Nalepíš je přes tu ránu. Stehy to nejsou, ale třeba to pomůže, aby se zatáhla.“

Prsty se mu nevešly do malých oček nůžek. „Ukaž, já to udělám.“

Vzala mu z ruky leukoplast a nůžky, nastříhala proužky a přelepila jimi ránu, jak jí řekl. „Teď už to skoro nekrvácí,“ řekla, když to dodělala.

„Přilož na to obvaz.“

Co možná nejjemněji přiložila sterilní obvaz z lékárničky na ránu.

„Až to budeme sundávat, tak ti to vytrhá vlasy.“

„Přežiju.“ Potom tlumeně dodal: „Aspoň doufám.“

Kapitola sedmá

Polekalo ji, jak zachmuřeně se zatvářil. „Proč to říkáš?“ zeptala se. „Máš nějaká zranění, o kterých nevím?“

„Možná. Celou levou stranu mám pohmožděnou a rozbolavělou.

Žebra mě bolí, jako by se je někdo snažil rozpáčit pákou, ale myslím, že nemám nic zlomeného.“

„To je dobře, ne?“

„Jo, ale mohl bych mít nějaké vnitřní zranění. Protržená játra, ledvinu, slezinu.“

„Poznal bys, kdybys měl vnitřní krvácení?“

„Člověk by myslel, že jo, ale slyšel jsem, že lidi můžou umřít na vnitřní krvácení dřív, než se na ně přijde. Kdyby se mi břicho začalo nafukovat jako balon, tak to bude bezpečně ukazovat na to, že se naplňuje krví.“

„Cítíš nějaké pnutí, citlivost?“

„Ne.“

Skousla si spodní ret. „Pokud existuje možnost, že krvácíš, měl sis brát aspirin?“

„Hlava mě bolí tak, že to za to riziko stálo.“ Zvedl se ze stoličky, přistoupil ke dřezu a vyndal džbán. „V případě, že budu žít, budeme potřebovat pitnou vodu po blíže neurčenou dobu. Jaké další nádoby ještě máš?“

Společně prohledali srub a začali točit vodu do všeho, kam to šlo.

„Škoda že máš jenom sprchu. Hodila by se nám vana.“

Když naplnili všechny hrnce a rendlíky, a dokonce i kbelík na podlahu, začali přemýšlet o dalších věcech. „Jaký je tady zdroj tepla a elektřiny?“

„Propan. Je tady zapuštěná nádrž.“

„Kdy se naposledy plnila?“

„Minulou zimu. Protože jsem to tady prodávala, neobjednala jsem na podzim, aby ji znovu naplnili. Pokud vím, tak ani Dutch ne.“

„Takže by plyn mohl dojít.“

„Asi ano. Záleží na tom, jak často to tady Dutch používal, když jsem tady nebyla.“

„Jak je to dlouho, cos tady byla?“

„Až do minulého týdne dlouhé měsíce ne.“

„Bylas tady tenhle týden?“

„Ano.“

„A Dutch?“

Najednou se podstata jejich rozhovoru přesunula od toho, kolik zbývá v nádrži plynu, jinam.

„Tohle není vhodná otázka, Tierney.“

„Takže to znamená, že byl.“

„Ve skutečnosti nebyl,“ řekla popuzeně.

Dlouhou chvíli jí upíral pohled do očí, pak se otočil a přistoupil k termostatu na stěně. „Nastavím termostat na nižší teplotu, aby propan vydržel déle. Souhlasíš?“

„Dobře.“

„Až se nádrž vyprázdní, budeme muset spoléhat jenom na krb.

Doufám, že máš víc dřeva, ne jenom to, co je na verandě?“

Vadilo jí, že naznačil, že pořád ještě spí se svým bývalým manželem, ale když takhle tady spolu zůstali trčet, nebyl prostor na nějaký hněv. Nechala to být. „Další dřevo je uskladněné v kůlně,“

odpověděla a máchla rukou přibližným směrem. „Vede k ní cesta přes –“

„Vím, kde to je.“

„Kůlna? Víš, kde je?“ Kůlna byla postavena z větrem a deštěm ošlehaného dřeva a umístěna tak, že nebyla odnikud ze silnice ani ze srubu vidět. Nebo si to alespoň myslela.

„Jak ses dozvěděl o tomhle srubu, Tierney?“

„Loni v létě jsi mi o něm řekla.“

Pamatovala si přesně, co mu řekla, protože od té doby si snad tisíckrát jejich rozhovory přehrávala v mysli. „Řekla jsem ti, že mám srub v tomhle kraji. Neříkala jsem, kde.“

„Ne, to jsi neříkala.“

„Tak jak jsi to dnes večer věděl?“

Dlouze se na ni zadíval, a potom řekl: „Tuhle horu jsem celou prochodil. Jednoho dne jsem na tenhle srub a na tu kůlnu narazil, aniž jsem si uvědomil, že jsem na soukromém pozemku. Asi to bylo nedovolené vniknutí na soukromý pozemek, ale neudělal jsem to záměrně. Uviděl jsem ceduli Na prodej, a protože se mi to tady líbilo, kontaktoval jsem realitní kancelář. Dozvěděl jsem se, že srub patří tobě a tvému manželovi, ale že to kvůli nadcházejícímu rozvodu prodáváte.“ Nadzvedl ruce u boků. „Takhle jsem se dozvěděl, kde tvůj srub leží.“

Upřel na ni pohled, který ji vysloveně varoval, ať se ho dál nevyptává. Pak se zeptal: „Kolik je tedy toho dřeva v kůlně? Tak tři čtyři krychlové metry?“

Přestože byla zvědavá, jak to, že toho o ní tolik ví, neviděla, čeho by dosáhla, kdyby na něho tlačila a vzniklo mezi nimi napětí. „Sotva metr tam bude,“ odpověděla.

„No tak doufejme, že nás zachrání, než budeme muset začít rozbíjet nábytek a pálit ho.“

„Jak dlouho myslíš, že to potrvá? Než nás zachrání, chci říct.“

Posadil se na pohovku, kde teď ležel přes krvavou skvrnu na opěradle ručník, a opřel si o něj hlavu. „Zítra asi ne. Možná pozítří.

Záleží na bouřce a na tom, jak velká bude námraza, to by to pak mohlo trvat déle.“

Vybavila si zimu přede dvěma lety, kdy vánice uzavřela horskou silnici na dlouhé dny. Lidé v odlehlých oblastech zůstali bez elektřiny kvůli spadlému vedení. V některých případech trvalo týdny, než se podařilo dodávky obnovit a lidé mohli žít jako předtím. O

bouři, která teď zuřila venku, předpovídali, že bude mnohem horší a delší než tamta.

Posadila se na protější pohovku a zabalila si nohy do přehozu, byla vděčná, že si Tierney vzpomněl, aby si vzala ponožky navíc. Ty mokré přehodila přes opěradlo stoličky, aby uschly. Nohavice kalhot měla pořád ještě mokré, ale to se dalo vydržet, pokud měla nohy v suchu a poměrně v teple.

„Na kolik jsi nastavil termostat?“ zeptala se.

„Na patnáct stupňů.“

„Hmm.“

„Je mi jasné, že se to tady nijak příjemně nevyhřeje,“ řekl. „Měla by sis vzít ještě ten druhý rolák, bude to další vrstva. Udrží tělesné teplo.“

Přikývla, ale nepohnula se, aby se zvedla. „Kolik myslíš, že je venku?“

„Následkem větru je pod nulou,“ odpověděl bez zaváhání.

„Potom si nebudu stěžovat, že je tady patnáct.“ Pohlédla na krb.

„Oheň by ale byl příjemný.“

„To byl. Ale otevřeně řečeno, si myslím –“

„Ne, ne, máš pravdu, musíme šetřit palivem. To jsem jenom vyslovila přání nahlas. Mám ráda, když v krbu hoří oheň.“

„Já také.“

„Místnost je tím útulnější.“

„Jo.“

Po chvilce se zeptala: „Nemáš hlad?“

„Pořád ještě mám žaludek jako na vodě. Ale jestli máš hlad, nemusíš na mě čekat. Sněz něco.“

„Vlastně ani já nemám hlad.“

„Nemysli si, že musíš u mě sedět,“ řekl. „Dovedu se udržet vzhůru. Jestli jsi unavená nebo ospalá –“

„Vlastně ani ne.“

V žádném případě by nešla spát a riskovala tím, že ho přepadne bezvědomí, a možná i kóma. Potřeboval zůstat vzhůru ještě pár hodin, než bude moct bez nebezpečí usnout. Kromě toho se odpoledne dlouho prospala, takže teď nebyla ospalá. Mluvila, jenom aby vyplnila ticho. Když teď umlkli, ozýval se jenom vítr, větve stromů klepající do okapů a déšť se sněhem, který bušil do střechy.

Bloudili pohledem po místnosti, kde nezůstalo nic než nábytek. Bylo tam toho tak málo, na co se mohli dívat, že se nakonec zadívali na sebe. Když se jejich pohledy do sebe zaklesly, prázdnota místnosti se kolem nich uzavřela a vytvořila napjatou intimitu.

Lilly odvrátila pohled jako první. Všimla si svého mobilu, který ležel na stolku mezi nimi. „Jestli Dutch dostane můj vzkaz, bude hledat způsob, jak se nahoru dostat.“

„Neměl jsem říkat to, co jsem řekl. Že jste vy dva tady spolu byli.“

Mávnutím ruky naznačila, že se nemusí omlouvat. „Jenom bych rád věděl, kolik toho ještě mezi vámi je, Lilly.“

Napadlo ji, aby se s ním dohadovala, jestli mu po tom něco je, ale pak si řekla, že to uzavře jednou provždy. Zřejmě by o tom neustále začínal, dokud by to neudělala. „Dnes večer jsem Dutchovi volala, protože je šéfem policie, ne proto, že by mezi námi přetrvávaly osobní vazby. Naše manželství skončilo, ale nenechal by mě tady zmrznout, stejně jako já bych se k němu neotočila zády v situaci, kdy by šlo o život. Přijde nám na pomoc, pokud to bude vůbec možné.“

„Přižene se zachránit tebe,“ podotkl Tierney. „Pochybuju, že by spěchal na pomoc mně.“

„Proč si to myslíš?“

„Nemá mě rád.“

„Znovu se ptám, proč si to myslíš?“

„Vlastně za tím není nic, co by dělal. Spíš to, co nedělá.

Několikrát jsem na něho narazil. Nikdy nezašel tak daleko, aby se představil.“

„Třeba se to jenom nehodilo.“

„Ne, myslím, že je za tím něco víc.“

„Co jako?“

„Především jsem cizí člověk, jemuž se okamžitě nedůvěřuje, protože mí prapraprapředkové nepocházeli z těchhle hor.“

Usmála se, přesně popsal postoj většiny místních lidí. „Tady lidé drží při sobě.“

Jsem tady host, ale jezdím sem dost často, takže spousta lidí přinejmenším ví, jak se jmenuju, a prohodí pár slov, když mě potká.

Přivítá mě. Takovéhle věci. Když ale zajdu do Rittová dragstoru na ranní kávu, pořád sedím u pultu sám. Nikdy mě nepozvali do toho klubu starých kámošů, který ráno co ráno obsazuje boxy. Dutch Burton, Wes Hamer a pár dalších. Všichni, co tady vyrostli. Je to parta sama pro sebe. Ne že bych chtěl, aby mě mezi sebe přibrali, ale nejsou ani natolik vlídní, aby řekli ahoj.“

„Omlouvám se za ně.“

„To není tak důležité, to mi věř. Ale vrtalo mi hlavou,“ zaváhal.

„Copak?“

„Vrtalo mi hlavou… jestli… jestli se mi vyhýbá proto, že ses mu o mně třeba zmínila.“

Sklopila hlavu. „Ne. Tedy až do včerejška ne.“

Na to nic neřekl, takže po dlouhé chvíli zůstalo na ní, aby vyplnila tíživé ticho. „Překvapilo mě, když jsem tě uviděla ve městě.

Nenapsal jsi už o všem, o čem se tady dá psát?“

„To není důvod, proč se sem vracím, Lilly.“

Byla to nebezpečná, ale vábivá návnada, kterou jí hodil, a nedalo se jí odolat. Zvedla hlavu a zadívala se na něho.

„Prodal jsem článek o našem dni na řece.“

„Já vím. Četla jsem ho.“

„Opravdu?“ Viditelně ho to potěšilo.

Přikývla. „Ten časopis o vodních sportech a ten, co v něm pracuju, mají stejného vydavatele, takže dostávám volné výtisky.

Listovala jsem jedním číslem a uviděla jsem tvoje jméno.“ Ve skutečnosti listovala tímhle časopisem a několika podobnými několik měsíců a leželo jí v hlavě, jestli napsal a uplatnil článek o sjíždění řeky na kajaku.

„Byl to výtečný článek, Tierney.“

„Děkuju.“

„Opravdu. Bylo to vylíčené tak živě! Bylo v tom to vzrušení, které jsme zažili. Také to mělo poutavý titulek. ‚Divoká Francouzka‘.“

Zazubil se. „Myslel jsem, že to zaujme ty, co to neznají. Člověk si musel článek přečíst, aby se dozvěděl, že je to jméno řeky.“

„Byl to pěkný článek.“

„Byl to pěkný den,“ odpověděl tichým, zneklidňujícím hlasem.

Byli dva z dvanácti lidí, kteří se přihlásili na celodenní výlet po řece na kajaku. Setkali se v autobusu, který celou skupinu odvážel několik kilometrů proti proudu řeky, odkud vyjeli na divokou plavbu několika peřejemi třetí a čtvrté obtížnosti.

Protože byli stejně obratní, vyvinulo se mezi nimi přirozené kamarádství, zvláště potom, co zjistili, že jejich zaměstnání jsou „z jednoho pytle“ jak to řekl Tierney. On byl novinář na volné noze, který prodával články různým časopisům, ona redaktorka jednoho časopisu.

Když skupina přirazila ke břehu, aby se naobědvali, oni dva se od ostatních oddělili a posadili se společně na velký balvan, který vyčníval nad řeku.

„Ty jsi šéfredaktorka?“ zvolal, když mu řekla, jaké místo zastává.

„Už skoro tři roky.“

„Udělala jsi na mě dojem. To je výtečný časopis.“

„Ze začátku to byl časopis pro jižanskou ženu. Teď se distribuuje po celé zemi a náklad s každým číslem stoupá.“

Časopis uveřejňoval články o bydlení, módě, jídlu a cestování.

Cílovým čtenářem byla žena, která se věnovala současně vedení domácnosti a svému zaměstnání, chtěla zvládnout obojí a dařilo se jí to. Článek byl třeba o tom, jak změnit přinesené jídlo v kulinářský zážitek pouhým přidáním několika koření, která byla doma, a o tom, jak jídlo podávat na dobrém porcelánu. Nebo třeba o módních trendech obuvi pro nadcházející sezónu.

„Rozhodně ale nevylučujeme z okruhu svých čtenářek maminky, které zůstávají doma,“ vysvětlila, „ale zaměřujeme se na ženu, která chce uspět v zaměstnání, naplánovat dokonalou rodinnou dovolenou a uspořádat báječnou večeři, o které se dozví na poslední chvíli.“

„To vůbec jde?“

„V červencovém čísle zjistíš, jak na to.“

Se smíchem jí připil k jejímu úspěchu lahví s vodou. Slunce teple hřálo a uvolněně si povídali. Bylo jim spolu příjemně. Jakkoliv si před obědem užili na řece spoustu zábavy, nějak se jim nechtělo se zvednout, když průvodce oznámil konec pauzy.

Během odpoledne si povídali, jak jen to bylo možné, i když se museli soustředit na úskalí, která jim kladla řeka. Ale neustále si jeden druhého uvědomovali. Komunikovali pohyby rukou a úsměvy.

Obdivovali vzájemnou dovednost, a to jim umožňovalo, aby si jeden druhého dobromyslně dobírali, když se převrátil. Nabídl jí svůj opalovací krém, když zjistila, že si žádný s sebou nevzala. Ale nabídl ho také dvěma studentkám, které s ním bezostyšně flirtovaly a celý den se snažily upoutat jeho pozornost.

Když se vrátili k místu, kde si ráno nechali vozy, zamířili každý k svému autu. Avšak potom, co uložil svoji vystroj do džípu, přiběhl k ní. „Kde bydlíš?“

„V Cleary. Přes léto tam o víkendu většinou jsem. Mám tam srub.“

„To je fajn.“

„Ano, to je.“

Zastavila u nich s otevřeným džípem ta dvě děvčata. „Tak později ahoj, Tierney,“ řekla ta za volantem. „Hmm, jo, jasně.“

„Pamatuješ si, jak se to tam jmenuje?“ zeptala se druhá z místa pro spolujezdce.

Poklepal si na čelo. „Vtiskl jsem si to do paměti.“

Lilly ignorovaly, ale na něho se spiklenecky zazubily a odsvištěly v oblaku prachu.

Zamával jim na rozloučenou a zavrtěl hlavou. „Holky, co chtějí flámovat a užívat si. Koledují si o malér.“ Potom se obrátil znovu k Lilly a usmál se. „Je to rána pro moji mužskou pýchu, ale musím přiznat, že jsi na posledních peřejích byla lepší než já.“

Napodobila pukrle. „Opravdu děkuji. Od někoho tak trénovaného, jako jsi ty, je to skutečná poklona.“

„To nejmenší, co můžu udělat, je pozvat tě na skleničku a poblahopřát ti. Můžeme se někde setkat?“

Pokývla k oblaku prachu, který za sebou zanechával džíp s děvčaty. „Myslela jsem, že máš plány.“

„To mám,“ řekl. „Mám v plánu se s tebou vidět.“

Úsměv jí znejistěl. Začala horečnatě hledat klíčky od vozu.

„Děkuju, Tierney, ale musím odmítnout.“

„Ach. A co zítra večer?“

„Lituju. Nemůžu.“ Zhluboka se nadechla a pohlédla na něho. „S

manželem máme domluveno, že půjdeme na večeři.“

Jeho úsměv neznejistěl, zmizel. „Jsi vdaná.“ Nevyslovil to jako otázku, ale jako konstatování. Přikývla.

Sklopil pohled na její prsteníček bez prstenu. V jeho výrazu se mísil zmatek a zklamání a mluvil sám za sebe. A pak nevýslovně dlouho na sebe jenom hleděli, neříkali nic, hovořili spolu pouze očima a zapadající slunce, které prosvítalo mezi stromy, házelo na jejich nešťastné obličeje krajkoví stínů.

Nakonec napřáhla pravičku. „Bylo to nádherné, moc ráda jsem tě poznala.“

Stiskl jí ruku. „Já tebe taky.“

„Budu se dívat po tvých článcích,“ řekla a nastoupila do vozu.

„Lilly –“

„Sbohem. Dávej na sebe pozor.“ Rychle přibouchla dveře a odjela dřív, než stačil ještě něco říct.

Od té doby spolu nebyli v kontaktu až do včerejška, kdy ho zahlédla na druhé straně Hlavní ulice v centru Cleary.

Najednou se zastavila na chodníku a Dutch do ní vrazil. „Na co to koukáš?“

Tierney se právě chystal nastoupit do svého džípu cherokee, když náhodou pohlédl jejím směrem. Sklouzl pohledem stranou a znovu k ní stočil oči. Hleděli si do očí a neodvraceli pohled.

„To je Ben Tierney,“ odpověděla nepřítomně na Dutchovu otázku. Nebo možná jen vyslovila nahlas jméno, které jí v posledních osmi měsících tanulo v zákoutí mysli.

Dutch sledoval její pohled přes jízdní pruhy a středový pás mezi nimi. Tierney tam pořád ještě stál, napůl ve voze, napůl venku, a hleděl na ni, jako by čekal na znamení, co udělat.

„Ty toho chlapa znáš?“ zeptal se Dutch.

„Poznala jsem se s ním loni v létě. Vzpomínáš si na ten den, kdy jsem sjížděla v kajaku ‚Francouzku‘? Byl v naší skupině.“

Dutch otevřel dveře do právnické kanceláře, kde měli schůzku, aby podepsali závěrečné dokumenty na prodej srubu. „Jdeme pozdě,“

řekl a zavedl ji dovnitř.

Když o půl hodiny později odcházeli z kanceláře, přistihla se, že se rozhlíží po Hlavní po černém cherokee. Alespoň by se s ním ráda pozdravila, ale po Tierneym nebo jeho vozu nebylo vidu. Ale teď, kdy seděl sotva metr a půl od ní, jí připadalo zatěžko na něho pohlédnout a nevěděla, co by měla říct.

Vycítila, že se na ni dívá, a zvedla k němu oči.

„Po tom dni na řece jsem ti několikrát volal do redakce v Atlantě,“ řekl.

„Tvoje články by se pro moji čtenářskou obec nehodily.“

„Nevolal jsem, abych uplatnil článek.“

Odvrátila hlavu a zadívala se do prázdného krbu. Ráno z něho vymetla popel. V tuhle chvíli jí to připadalo velice dávno. Tiše řekla: „Věděla jsem, proč voláš. Proto jsem nemohla tvoje hovory přijmout.

Ze stejného důvodu jsem se s tebou nemohla setkat na skleničku po našem výletě na řece. Byla jsem vdaná.“

Zvedl se, obešel nízký stolek a přisedl k ní na pohovku. Posadil se blízko a přiměl ji, aby na něho pohlédla. „Teď už nejsi vdaná.“

William Ritt se usmál na sestru, když sklízela jeho prázdný talíř.

„Děkuju, Marilee. To dušené maso bylo výtečné.“

„Jsem ráda, že ti chutnalo.“

„Uvažoval jsem, že bych zavedl na polední menu denní specialitu. Na každý den v týdnu něco jiného. Ve středu sekaná. V

pátek krabí maso v těstíčku. Souhlasila bys, že bys dala Lindě recept na to svoje dušené maso?“

„Je to matčin recept.“

„Aha. No, jí už nebude vadit, když ho prozradíš, že jo.“

Každému jinému by tahle slova připadala drsná, ale Marilee znala důvod, proč William mluví tak necitlivě, a nemohla mu to mít za zlé.

Jejich rodiče už nežili, ale ani jednoho nepostrádali. Jeden z nich byl naprosto lhostejný, druhý nevědomky sobecký. Vychovávat svoje potomky s láskou a obětavostí jim bylo cizí.

Jejich otec byl přísný a málomluvný člověk. Povoláním byl mechanik, den co den vstával ještě za tmy a vydával se dolů z hor do města do autoopravny, kde pracoval. Vracel se domů v čase večeře, kterou metodicky spořádal. Na přímou otázku zamručel nějakou odpověď, ale jinak neměl co říct, pokud něco nekritizoval nebo nevytýkal. Po večeři se vykoupal, odešel do svého pokoje a zavřel za sebou dveře. Svoji rodinu vytěsnil.

Marilee ho nikdy neviděla, že by se z něčeho radoval, kromě své zeleninové zahrady, kterou každé léto opečovával. Byla jeho pýchou a radostí. Bylo jí sedm, když otec přistihl jejího oblíbeného králíčka, jak okusuje zelí. Zakroutil mu krkem rovnou před ní a přinutil matku, aby jim ho upekla k večeři. Marilee připadalo spravedlivé, když ho sklátil srdeční záchvat přitom, když okopával řádek cibule.

Jejich matka byla hypochondr a neustále si na něco stěžovala a o otci za jeho zády říkala, že je neotesaný horák. Čtyřicet let si dávala záležet, aby se každý dozvěděl, že se provdala pod svoji úroveň. Její mizérie byla středobodem jejího života, takže v něm už na nic jiného nezbylo místo.

Když ji zhoršující se zdraví prakticky upoutalo na lůžko, Marilee si vzala ze střední školy v Cleary půlroční neplacené volno, aby se o ni mohla starat. Jednou ráno se ji Marilee pokoušela probudit a zjistila, že matka zemřela ve spánku. Později, když ji pastor utěšoval otřepanými frázemi, myslela Marilee pouze na to, že žena tak zahořklá a sebestředná jako jejich matka si nezasloužila takovou pokojnou smrt. Dvě děti těchto emocionálně plochých lidí se brzy v životě naučily soběstačnosti. Jejich domov byl na odlehlé straně Cleary Peak, daleko od města, daleko od sousedů, kde si děti hrály společně. Jejich rodiče se neuměli mezi lidmi pohybovat, takže se to ani ona ani William nenaučili. Způsoby, jak spolu lidé jednají a jak na sebe reagují, poznali s jistou nemotorností a trapností až ve státní škole.

William byl dobrý student, který se věnoval vědeckému bádání.

Jeho úsilí mu vyneslo skvělá vysvědčení a ocenění za výsledky, jichž dosáhl.

Marilee nacházela to, co jí chybělo ve vlastním životě, na stránkách knih. William byl o několik let starší a naučil se číst jako první. Umluvila ho, aby ji naučil číst, a když jí bylo pět, četla literaturu, která by dala zabrat i některým dospělým.

S výjimkou let, kdy studovali na univerzitě, bydlela s Williamem ve stejném domě. Když jejich matka zemřela, rozhodl, že je načase přestěhovat se do města. Vůbec by ho nenapadlo, že by Marilee mohla mít vlastní plány. Ani ji nenapadlo, aby žila nezávisle na něm.

Vlastně byla nadšená vyhlídkou, že opustí to ošklivé, staré stavení v horách, které vyvolávalo tolik smutných vzpomínek.

Koupili si malý, úhledný domek v tiché ulici. Přeměnila jej v pohodlný domov, plný barev a světla a rostlin v květináčích, což jí v domě jejího dětství chybělo.

Když ale pověsila poslední záclonu a zařídila poslední pokoj, rozhlédla se kolem sebe a uvědomila si, že se změnilo jenom prostředí, v němž žije, jinak nic. Její život nenabral vzrušující, nový směr. Žila v hezčím, pěkněji zařízeném domě, ale zaběhaný způsob života zůstal stejný.

Co se týkalo rodného stavení na horách, prodala by ho nebo nechala zchátrat, až by ho pohltila divočina. Ale William měl jiné plány.

„Kvůli bouřce nebudeš moct nějakou dobu pracovat na domě,“

podotkla nyní, když utírala jídelní stůl vlhkým hadrem a shrnula drobečky chleba na konci stolu do dlaně.

Schovaný za novinami řekl: „To je pravda. Potrvá několik dní, než se někdo dostane po horské silnici. A zadní cesta k našemu domu bude sjízdná ještě později.“

Zadní cesta, o níž mluvil, se vinula po západní straně hory, kde bylo vždycky chladněji, panovalo tam větší šero a jaro se tam probouzelo pozdě. „Byla bych ráda, abys mě tam vzal, až bude silnice sjízdná,“ řekla. „Ráda bych se podívala, co jsi tam udělal.“

„Postupuje to. Doufám, že to dokončím ne letos v létě, ale příští rok.“

Měl představu, že dům zrenovuje a bude ho pronajímat rekreantům. V kraji byl tucet agentur, které se staraly, aby přes léto a na podzim byly domy k pronajmutí neustále obsazené. Většinu prací na domě dělal sám. Někoho najímal, až když to bylo nezbytně nutné.

Věnoval těm opravám prakticky veškerý svůj volný čas. Než by ten dům začal mít pro Marilee nějaké kouzlo, bylo by ho potřeba srovnat se zemí. Ale William byl z té renovace celý nadšený, tak ho podporovala.

„Slyšel jsem, že dům, co bydlel starej Smithson, se loni v létě pronajímal za patnáct set za týden. Věřila bys tomu? A to jim ten dům prakticky padal na hlavu, když začali s opravou. Ten náš bude mnohem lákavější.“

„Co jsi dělal dnes odpoledne s Wesem a Scottem Hamerovými vzadu v obchodě?“

Sklopil roh novin. „Co jsi říkala?“

„Dnes odpoledne, vzadu v obchodě, ty –“

„Tohle jsem slyšel. Co jako myslíš, že jsem s nimi dělal?“

„Nemusíš se hned urážet, Williame. Jenom jsem se ptala, co jste –“

„Neurážím se. Je to jenom podivná otázka, nic víc. S ničím nesouvisí a je zcela nevhodná. Příště se mě zeptáš, jaké léky moji zákazníci berou, přestože víš, že nemůžu takovou osobní informaci sdělovat.“

Popravdě byl všetečný a rád si zklepl a často o svých zákaznících a jejich zdravotních problémech vykládal.

„Bylo to něco osobního, o čem jste s Wesem a Scottem jednali?“

Povzdechl si a odložil noviny, jako by mu zkazila požitek ze čtení. „Osobního, ale ne důvěrného. Wes předtím volal a říkal, že Doru bolí hlava, a ptal se, jaká analgetika bych mu mohl bez předpisu doporučit. Přišel si pro ně.“

Zvedl se od stolu a přistoupil k lince, aby si dolil šálek. Když si dával doušek, pohlédl na ni přes okraj hrnku a zeptal se: „Proč se ptáš? Představovala sis, že tam Wes přišel, jenom aby s tebou flirtoval?“

„Neflirtoval se mnou.“

William po ní jedovatě koukl.

„Neflirtoval,“ trvala na svém. „Jen jsme si povídali.“

„Upřímně řečeno, Marilee, nemůžu uvěřit tomu, že by ti Wesova pozornost lichotila,“ řekl s náznakem soucitu. „Flirtuje s každou, co ji má.“

„Nebuď hrubý.“

„Já že jsem hrubý?“ Smíchy vyprskl kávu. „Tak to jsi ještě nic neslyšela, dokud jsi nebyla u toho, jak Wes mluví o ženách.

Samozřejmě, když nejsou na doslech. Používá vulgarismy, které pravděpodobně ani neznáš, a vytahuje se se svými sexuálními úlovky. Mluví tak, že by sis myslela, že je pořád ještě na střední.

Vychloubá se svými zálety stejně domýšlivě, jako když nosíval po velkém vítězství míč nad hlavou.“

Marilee si uvědomila, že William má výhrady hlavně ze žárlivosti. Moc rád by byl takový chlap jako Wes. Mělo se to tak, že se nezbavil pubertální závisti vůči oblíbenému spolužákovi. Být studentem, který pronáší absolventskou řeč, nemohlo mít zdaleka takovou prestiž jako být kapitánem fotbalového družstva. Rozhodně ne tam, kde bydleli.

Rovněž ovšem věděla, že to, co o Wesovi říkal, je sice možná přehnané, ale v podstatě pravdivé. Byla v učitelském sboru střední školy s Wesem Hamerem. Rázoval chodbami školy, jako by mu to tam patřilo. A zřejmě si myslel, že ano, vzhledem k tomu, že byl hlavním trenérem. Pyšnil se tím a celou důležitostí a privilegii, které to s sebou neslo.

„Vědělas, že svedl vlastní studentky?“

„To jsou jen drby,“ namítla Marilee tiše. „A věřím, že začaly zbožným přáním samotných těch dívek.“

William zavrtěl hlavou, jako by ho její naivita rozesmutňovala.

„Ty vůbec nevíš, jak to na světě chodí, Marilee. Namlouvej si o Wesovi Hamerovi, co chceš, jestli musíš. Ale jako tvůj starší bratr, který dbá na tvoje dobro, ti doporučuju, aby sis našla jiného hrdinu.“

Odešel do obývacího pokoje a vzal si s sebou kávu a noviny. Měl zaběhaný řád, dost podobný tomu, jaký dodržoval jejich otec.

Očekával, že každý večer, když přijde z dragstoru domů, bude mít připravenou večeři. Po večeři četl noviny, zatímco ona poklízela kuchyni a zabývala se dalšími potřebnými domácími pracemi. Když už se mohla usadit v obývacím pokoji, aby oznámkovala domácí úkoly, odcházel do svého pokoje podívat se na televizi a pak šel spát.

Pobývali v jednom domě, ale málokdy v jedné místnosti.

Nikdy se ho nezapomněla zeptat, jaký měl den, ale on se zřídkakdy zeptal, co ona, jako by na její práci nezáleželo.

Po libosti jí vykládal, o čem přemýšlí, co cítí, jaký má na co názor, když se mu ale začala svěřovat ona, mávl nad tím rukou nebo se na to díval svrchu.

Klidně večer odešel, aniž by jí řekl, kdy přijde nebo kam jde.

Když šla někam ona, musela mu říct předem, kam jde a kdy může čekat, že se vrátí.

Potom co zmizela druhá místní žena, začal zvláště bedlivě sledovat, kdy odchází a přichází. Cynicky uvažovala, jestli mu opravdu tolik záleží na její bezpečnosti, nebo jestli se mu zkrátka zamlouvá uplatňovat u ní svoji autoritu.

Vykonávala obyčejné, nudné domácí práce manželky, ale neměla její postavení. Byla stará panna, která pracovala na svého bratra, protože neměla jiného muže, pro něhož by to dělala. Takhle se na ni lidé nepochybně dívali, soucitně potřásali hlavami a říkali si: „Můj ty bože!“

William měl svůj život. Stejně tak ona. Ten jeho.

Až donedávna, kdy se všechno sladce a jedinečně změnilo.

Kapitola osmá

U jídelního stolu v kuchyni Hamerových panovalo tíživé napětí.

Wes zajel nožem do silného, polopropečeného stejku, odkrojil sousto masa, namočil ho do kečupu na talíři a vstrčil si jej do úst. „Řekls mi, že už jsi ty přihlášky poslal,“ poznamenal s plnými ústy. „Dnes večer jsem zašel do tvého pokoje a tam leží, spoustu jich máš poházených na psacím stole. Takže se nejenom vyhýbáš své povinnosti, ale ještě jsi mi lhal. A to ne jednou.“

Scott seděl se sklopenýma očima shrbený na židli. Vidličkou bez zájmu dloubal do šťouchaných brambor. „Připravoval jsem se na pololetní zkoušky, tati. Potom jsme přes Vánoce byli přece týden u dědy. Potom zase začala škola a měl jsem hodně práce.“

Wes spláchl stejk douškem piva. „Hodně práce se vším možným, jenom ne se svojí budoucností.“

„To ne.“

„Wesi!“

Vrhl pohled na manželku. „Nepleť se do toho, Doro. To je mezi Scottem a mnou.“

„Dnes večer začnu ty formuláře vyplňovat.“ Scott odsunul židli a odložil ubrousek vedle talíře.

„Já je začnu dnes večer vyplňovat.“ Wes bodl nožem ke Scottovu talíři. „Dojez večeři.“

„Nemám hlad.“

„Sněz to i tak. Potřebuješ proteiny.“

Scott si znovu prostřel ubrousek na klín, odhodlaně zabodl vidličku do masa a zakrojil do něho.

„O prázdninách jsem ti dovolil, abys jedl, co tě napadne,“ podotkl Wes. „Odteď, než skončí jarní trénink, budu hlídat, co jíš. Už žádné moučníky.“

„Já udělala na dnešek jablkový koláč,“ řekla Dora.

Soucitný pohled, který na Scotta vrhla, Wese namíchnul mnohem víc než pomyšlení na koláč. „Za polovinu potíží, co s ním jsou, můžeš ty, Doro. Zkazila jsi ho. Kdyby bylo po tvém, nešel by ani na vysokou. Nechala by sis ho doma a po zbytek života ho rozmazlovala.“

Mlčky dojedli. Scott seděl s hlavou sklopenou a házel si vidličkou jídlo do úst, dokud nebyl talíř prázdný. Pak požádal, aby mohl odejít.

„Víš, co ti řeknu?“ pravil Wes a velkodušně zamrkal. „Až ti trochu odlehne, tak ti kousek koláče podle mě neuškodí.“

„Děkuju.“ Scott odhodil ubrousek a vydusal z kuchyně. O pár vteřin později slyšeli, jak práskly dveře jeho pokoje a spustila hlasitá hudba.

„Jdu si s ním promluvit.“

Chtěla se zvednout, ale Wes ji popadl za paži. „Nech ho být.“

Přidržel ji na židli. „Jen ať trucuje. Dostane se z toho.“

„Poslední dobou má často špatnou náladu.“

„Který teenager není náladový?“

„Ale donedávna to u Scotta nebylo, není ve své kůži. Něco se stalo.“

S přehnanou zdvořilostí Wes řekl: „Teď bych si dal koláč.“

Stála k němu otočená zády a krájela koláč, který předtím postavila na linku, aby vychladl. „Má tě moc rád, Wesi. Dře, aby ti udělal radost, ale ty ho málokdy za něco pochválíš. Lépe by reagoval na chválu než na výtky.“

Zasténal. „Nemůžeme si aspoň jednou promluvit, abys na mě nevytahovala tyhle nesmysly?“

Naservírovala mu koláč. „Chceš zmrzlinu?“

„Někdy ji snad nechci?“

Přinesla krabičku ke stolu a lžicí mu navršila kopeček na koláč, pak vrátila zmrzlinu zpátky do mrazáku a začala sbírat nádobí.

„Chystáš se odvézt Scotta pryč. Tohle chceš?“

„Chci si v klidu sníst dezert.“

Když se k němu otočila, překvapilo ho, že uviděl záblesk té někdejší Dory, studentky, kterou prvně viděl, jak sebevědomě kráčí přes kampus v tenisové sukni, raketu v pouzdře přehozenou přes rameno, tričko propocené po zápasu, který hladce vyhrála, jak se později dověděl.

To odpoledne jí oči jiskřily zlostí, protože ho nachytala, jak odhodil obal od bonbonu na pečlivě udržovaný trávník před sportovní ubytovnou, kde se na široké verandě s několika kamarády povaloval.

„Tupče neotesaná!“ Řekla to, jako by se vyčůral do fontánky na pití nebo tak něco. Pak přistoupila k obalu, sebrala ho a odnesla do nejbližšího odpadkového koše. Pak pokračovala v chůzi a ani se neohlédla.

Jeho kamarádi, včetně Dutche Burtona, hvízdali a pokřikovali oplzlé poznámky a návrhy, když se sehnula, aby obal zvedla. Ale Wes se za ní zamyšleně díval. Líbily se mu její svůdné prsy a pevný zadek, to ano. Rozpálil se. Zdrtil ho ale její přezíravý postoj.

Když vešel do místnosti, většina spolužaček byla u vytržení.

Děvčata si dělala zářezy na sloupky postelí stejně jako kluci, a spát s atletickou hvězdou se cenilo vysoko. V té době byli s Dutchem jedničky fotbalového týmu. On rozehrával. Dutch přihrával a chytal.

Děvčata jim nic neodepřela a obvykle dostali víc, než žádali. Neměli potíže s nějakou se vyspat nebo si to nechat udělat jinak, tak snadné to bylo, že to ztratilo svoje kouzlo. Tahle dívka se mu zalíbila, protože se mu drze postavila.

Leželo mu v hlavě, kam se poděla její jiskra. Od té doby, co se vzali, z ní elán vyprchal. I když teď v jejím výrazu nějaké stopy někdejší vzpurnosti byly.

„To je pro tebe jablkový koláč důležitější než tvůj syn?“

„Proboha, Doro, jenom jsem tím myslel –“

„Jednoho krásného dne to přeženeš. Odejde od nás a víckrát ho neuvidíme.“

„Víš, v čem je tvůj problém?“ nasupil se. „Nemáš dost co dělat, v tom to je. Jak je den dlouhý, koukáš v televizi na ty talk show, kde se navážejí do mužských, a potom každou vadu, kterou probírají, aplikuješ na mně. Potom si představuješ všechny ty šílenosti, které se naší rodině nestanou. Můj táta ke mně byl tvrdý a dopadl jsem dobře.“

„Měls ho rád?“

„Koho?“

„Svého tátu.“

Nacpal si velké sousto koláče do úst a pak teprve odpověděl.

„Respektoval jsem ho.“

„Bál ses ho. Tak je to. Byl jsi z toho zlého starocha posraný strachy.“

Wes odhodil lžíci a prudce se zvedl, až židle hlasitě zaskřípěla po podlaze. Dlouze, napjatě na sebe hleděli přes stůl. Pak se usmál.

„Panejo, Doro, to miluju, když mluvíš sprostě.“

Otočila se k němu zády a roztočila kohoutky dřezu.

Stoupl si za ni, natáhl ruku a zavřel je. „Nádobí může počkat.“

Položil jí ruce na boky a přitáhl ji k sobě. „Rozparádila jsi mě, a to počkat nemůže.“

„Jdi si s tím někam jinam, Wesi.“

Pohrdavě se uchechtl a spustil ruce. „To udělám.“

„Já vím.“ Znovu roztočila kohoutky.

Dutch několikrát zaklepal na Hamerovy zadní dveře. Oknem viděl do kuchyně, kde se svítilo, ale nikdo tam nebyl.

Netrpělivostí a z chladu zadupal, ještě jednou zaklepal, pak si otevřel a zahulákal: „Wesi, to jsem já, Dutch.“

Vešel dovnitř a spolu s ním závan mrazivého větru. Zavřel dveře, přešel přes kuchyň a nakoukl do obývacího pokoje. „Wesi?“ zařval a doufal, že ho bude slyšet přes basové dunění rockové hudby, která se linula odněkud ze zadní části domu, pravděpodobně ze Scottova pokoje.

Za ním se otevřely dveře z kuchyně do garáže. Otočil se právě ve chvíli, kdy jimi vešel Wes. Uviděl Dutche stát v kuchyni a zasmál se.

„Takže jsi přece přišel. Říkal jsem si, že přijdeš, až budeš mít čas popřemýšlet o tom videu. Právě jsem dával Doře do ostřikovače nemrznoucí směs. Když je taková zima –“ Najednou mu úsměv pohasl. „Děje se něco?“

„Lilly měla nehodu.“

„Proboha! Je zraněná?“

„Myslím, že ne. Nejsem si jist.“

Wes sevřel Dutchovi paži, zavedl ho do obývacího pokoje a přiměl ho, aby se posadil na pohovku. Dutch si sundal klobouk a rukavice. Po jeho botách zůstávala na koberci břečka z bláta a ledu, ale ani jeden si toho nevšimli. Wes nalil do sklenice panáka whisky a přinesl mu ho.

„Hoď to do sebe a řekni mi, co se stalo.“

Dutch do sebe obrátil sklenici, zašklebil se a pak se zhluboka nadechl. „Nechala mi vzkaz v mobilu. Právě jsem mluvil s Gunnovými a nevzal jsem hovor. Zatraceně! V každém případě měla cestou z hory nějakou nehodu. Člověče, když jsem odjížděl ze srubu, myslel jsem, že jede hned za mnou. Neměl jsem vůbec odjíždět jako první. Silnice už začínala namrzat. Asi dostala smyk, nebo tak, já nevím. Ať už je to, jak chce, říkala, že se dostala zpátky do srubu a že Ben Tierney –“

„Tierney? Ten –?“ napodobil psaní na stroji. „Jo, tenhle chlápek.

Ten novinář, nebo co vlastně je. Lilly říkala, že je zraněný.“

„Myslíš, že se srazili?“

„Říkala jenom, teda, co jsem vyrozuměl, protože signál nestál za nic, že jsou ve srubu, Tierney že je zraněný a abych poslal pomoc.“

„Co se stalo?“ Objevila se Dora v županu až ke krku, který měla pevně zavázaný kolem pasu. To, jak se tvářila, vždycky Dutchovi připomnělo provazochodkyni, která si právě uvědomila, že udělala chybný krok.

Wes ji stručně seznámil se situací. Vyjádřila obavy a pak se zeptala: „Říkala Lilly, jak vážně je pan Tierney zraněný?“

Dutch zavrtěl hlavou. Natáhl prázdnou sklenici k Wesovi a ten mu dolil. Tentokrát se Dutch napil opatrněji. „Nevím, jestli má jenom škrábnutí nebo jestli je v kritickém stavu a má smrt na jazyku.

Upřímně řečeno je mi to fuk. Mám starost o Lilly. Musím se tam dostat. Dnes v noci.“

„Dnes v noci?“ opakovala Dora.

Wes vyhlédl oknem obývacího pokoje. „Pořád ještě sněží, Dutchi. Hustěji než předtím.“

„To mi nemusíš říkat. Jel jsem v tom.“ Venku ležela na všem námraza. Nic nenaznačovalo, že by chumelenice měla polevit, a teplota stále klesala.

„Jak se tam chceš dostat, Dutchi? Po silnici k sobě do srubu nevyjedeš. Ani vůz s náhonem na všechna čtyři kola ti nebude na souvislém ledu k ničemu.“

„Já vím,“ řekl zlostně a mrzutě. „Už jsem to zkoušel.“

„Zbláznil ses?“

„Jo, zbláznil. Na chvíli. Když jsem uslyšel v telefonu ten vzkaz, zareagoval jsem bez přemýšlení. Skočil jsem do vozu a vyrazil po silnici. Ale…“ Vypil druhou sklenici. „Dostal jsem smyk a málem jsem to neustál.“

„Přinesu kávu.“ Dora se stáhla do kuchyně.

„Mohl ses zabít,“ neodpustil si Wes. „Provést takovéhle zatracené bláznovství!“

Dutch se zvedl z pohovky a začal přecházet po místnosti. „Co teda mám jako dělat, Wesi? Sedět na zadku, točit palci a čekat, až budou silnice čisté? To by mohlo trvat několik dní. Nemůžu jenom čekat. Co když je Lilly taky zraněná? To by se jí podobalo, že by mi to neřekla.“

„Chápu, že si děláš starosti. Ale je to jiná, už za ni nezodpovídáš.“

Dutch se k němu prudce otočil s rukama zaťatýma v pěst a moc nechybělo, aby svého přítele praštil. I když Wes říkal pravdu, nechtěl ji slyšet. A zvláště ji nechtěl slyšet od Wese. Od Wese, který byl v každém ohledu lepší. Za celý svůj život nezažil Wes den porážky, chvíli, kdy by pochyboval sám o sobě. Wes měl všechno pevně v rukou.

„Jsem policejní šéf. Proto za Lilly zodpovídám, když už z žádného jiného důvodu.“

Wes pozvedl ruku. „Dobrá, dobrá, uklidni se. Tím, že se na mě naštveš, se nic nevyřeší.“

Dutch přijal šálek kávy, kterou Dora přinesla na podnosu. Dal si pár doušků, jež po dvou skleničkách čisté whisky potřeboval. Černá tekutina na něho zapůsobila jako balzám. Vůně, chuť i teplo mu prostoupily břichem a příjemně mu rozproudily krev, takže si uvědomil, jak moc mu chybí, že si ji každou hodinu nedává.

Řekl: „Cal Hawkins je pořád jediný, kdo jezdí se sypačem, že jo?“

„Město s ním loni obnovilo smlouvu,“ odpověděl Wes. „Ale jenom proto, že tomu neschopnému ničemovi ten sypač patří.“

„Poslal jsem dva muže, aby ho našli. Osobně jsem zašel za ním domů. Je tam zamčeno a tma. Nikdo u něho nebere telefon. Pokud není venku a nesype silnice, kde ksakru vězí?“

„Hádal bych, že v hospodě,“ odtušil Wes. „To proto má tak rád svoji práci. Musí pracovat jenom pár dní v roce. Po zbytek času se může opíjet do němoty.“

„Hospody jsem už prolezl.“

„Ty, kde nalévají zdaněný alkohol z lahví s vinětou?“ Wes posměšně nadzvedl obočí. „Tak v těch Cala nenajdeš.“ Zašel si do skříně pro bundu, klobouk a rukavice. „Budeš řídit. Já tě povedu.“

„Děkuju za kafe, Doro,“ řekl Dutch, když ji míjel.

„Jeďte opatrně.“

„Nečekej na mě.“ Nic víc jí Wes neřekl.

Když vyšli do nejhorší zimní bouře poslední doby, bouchl Wes Dutche mezi lopatky. „Žádný strachy, kamaráde. Tak nebo tak, dámu tvého srdce zachráníme.“

Okna Scottova pokoje vedla dozadu. Pozoroval otce a Dutche Burtona, jak prakticky dobruslili k černému vozu s majáčkem na střeše a znakem na dveřích. Dutch nechal motor běžet, zatímco byl v domě. Výfukové plyny vytvářely za vozem tančícího bílého ducha.

Když vyjížděli z příjezdové cesty, kola se protáčela, jak hledala oporu.

Scott pořád ještě hleděl za zmenšujícími se koncovými světly, když matka zaklepala na dveře jeho pokoje. „Scotte?“

„Pojď dál.“ Ztlumil zvuk na věži.

„Chtěl bys teď ten koláč?“

„Mohl bych si ho nechat na snídani? Snědl jsem hodně toho masa. Viděl jsem, že táta odjíždí s panem Burtonem.“

Vypověděla mu, co se stalo. „Lilly asi nevyjela včas a počasí ji zaskočilo. Ona aspoň měla dobrý důvod, proč byla tam nahoře. Ale za nic na světě si nedovedu představit, co dělal dnes na hřebeni pan Tierney.“

„Je to tramp a cestovatel.“

„Ale co ho to napadlo, vydat se na túru, když se blížila bouře?“

Scottovi to také leželo v hlavě. Byl také zkušený tramp a četl Tierneyho články o místních stezkách. Vyrostl při prozkoumávání horských lesů a při kempování, nejdřív se skauty, potom sám.

Přestože se rád toulal po Cleary Peak, který představoval zrádný terén i za dobrého počasí, rozhodně by tam nechtěl být dnes odpoledne, kdy se počasí tak zhoršilo.

„I kdyby Cala Hawkinse našli, dnes v noci podle mě nikdo po Laurel Road nahoru nevyjede.“

„Taky si to myslím, ale neposlouchali by mě. Pokud je někdo paličatější než tvůj otec, pak je to Dutch Burton. Nechceš něco přinést? Třeba horké kakao?“

„Ne, mami, děkuju. Budu chvíli vyplňovat ty formuláře, jak jsem to tátovi slíbil. Potom zalehnu.“

„Tak ano. Dobrou noc. Dobře se vyspi.“

„Nezapomeň zamknout a nastavit alarm, než půjdeš spát,“

připomněl jí, když odcházela.

Usmála se na něho. „Nezapomenu. Wes mi dost často připomíná, abych zamykala dveře a zajišťovala okna, zvláště co zmizela Millicent. Ale nebojím se, že by se sem někdo vloupal.“

Proč bys měla? Pomyslel si. V nočním stolku vedle postele měla nabitou zbraň. Neměl o ní vědět, ale věděl. Přišel na to, když byl v šesté třídě a vplížil se do ložnice rodičů, kde hledal kondomy, aby udělal dojem na svoje kamarády. Mnohem víc užasl nad revolverem v zásuvce než nad tubou antikoncepčního lubrikantu.

„Nevypadá to, že by Millicent a ty ostatní někdo odvedl násilím,“

navázala. „Ať už to provedl kdokoliv, je to člověk, kterého ty ženy znají, přinejmenším od vidění, a považují ho za neškodného. Vypadá to, že s ním odešly dobrovolně.“

„No i tak buď opatrná, mami.“

Poslala mu vzdušný polibek. „Slibuju, že budu.“

Jen co za sebou zavřela dveře, Scott znovu pustil hudbu nahlas a nastavil časovač, aby se za dvacet minut sama vypnula. Potom se oblékl na svůj tajný výlet.

Okno jeho pokoje se neslyšně otevřelo, neboť průběžně všechny posuvné části promazával. V mžiku byl venku a zase za sebou okno zavřel. Nechtěl, aby matka ucítila studený průvan a přišla se podívat, kudy táhne.

Ledový vzduch ho štípal do očí a z nosu mu začalo téct. Stáhl hlavu mezi ramena, aby se chránil proti poryvům mokrého sněhu, a zabořil ruce v rukavicích do kapes bundy. Pěšky vyrazil a držel se míst, kam nedopadalo světlo.

Někdy, zvláště potom, co mu táta předhazoval, že se ulejvá, když div nevypustil duši, aby splnil to, co po něm chtěl, prostě potřeboval vypadnout z domu.

Samozřejmě nic, co kdy udělal, jeho tátovi nestačilo. Žádná modrá stuha nebyla dost modrá, žádná stříbrná trofej nebyla dost dobrá pro kluka Wese Hamera. Kdyby získal zlatou olympijskou medaili, jeho otec by chtěl vědět, proč nevyhrál dvě.

Uviděl, jak se blíží přední světla, a ze strachu, že by to mohlo být bronco Dutche Burtona, se vrhl za keř a čekal, až auto přejede. Vůz jel sotva rychleji než patnáct kilometrů v hodině a Scottovi, kterému chladem tuhly nohy, připadalo, že to trvá hotovou věčnost, než k němu dojede.

Ale nemusel být tak opatrný. Nebylo to bronco, co se proplazilo kolem. Znovu vykročil, límec si zvedl až k tvářím a čepici stáhl do čela, takže by ho nikdo, kdo by náhodou pozoroval bouřku předním oknem, nepoznal.

Lidé v tomhle městě si nenechali nic pro sebe. Kdyby ho někdo dnes v noci zahlédl venku a zmínil se o tom před jeho tátou, to by měl průšvih. Co kdyby uklouzl a nějak se poranil? To by měl táta řečí. Ale nejdřív by ho nejspíš přizabil.

Zabraný do těchto myšlenek – nebo možná proto, že se tolik obával, že si něco udělá – uklouzl na zledovatělém chodníku. Nohy mu vyletěly do vzduchu a dopadl tvrdě přímo na zadek. Měl pocit, jako by se mu kostrč zarazila až do lebky. Při pádu se kousl do jazyka, jak mu scvakly zuby.

Dopřál si dlouhou chvíli, aby se z toho pádu vzpamatoval, a pak teprve se pokusil vstát. Po několika poněkud komických pokusech postavit se na kluzkém povrchu na nohy se mu to podařilo. Odpajdal k laťkovému plotu a opřel se o něj.

„Kruci,“ zašeptal roztřeseně, když si představil, jak by jeho táta vyváděl, kdyby přikulhal domů s roztříštěným kotníkem nebo zlomenou holení.

Podívej, bylo to takhle, tati. Vyplížil jsem se z domu. Když jsem se procházel po městě, upadl jsem na ledu. Měl bys slyšet, jak to luplo, když kost praskla. Povzdech. Asi nakonec nebudu hrát za alabamskou univerzitu. Budou muset vyhrát fotbalový šampionát beze mě.

Když kráčel po chodníku a držel se přitom u plotu, otřásl se při pomyšlení, jaký ničivý dopad na jeho život by takováhle chyba měla.

Platil by za to do dne, než by ho pohřbili, a to by se ještě jeho táta naklonil nad rakev a řekl: Co tě to sakra napadlo, Scotte? Wesovo řečnění a běsnění by nebralo konce. Skončily by jenom jeho grandiózní plány se Scottem.

Vrhl přes rameno pohled na náledí, které způsobilo, že upadl.

Bylo to o fous. Měl z pekla štěstí, že si nesrazil vaz. Nebo to byla smůla?

Ta myšlenka mu bez varování vyskočila z podvědomí, takže najednou zůstal stát jako přibity. Kde se vzal takový buřičský nápad?

Bylo to takové pomyšlení, při kterém jako by do člověka uhodil hrom. V poslední době se dopustil některých věcí, které by morální kodex nebo kterékoliv náboženství na této zemi považovaly za zavrženíhodné. Ale až doteď se vlastně neobával věčného zatracení.

To až když mu na zlomek sekundy bleskla hlavou tahle zrádná myšlenka. Ale copak lze někoho odsoudit jenom za to, co si myslí?

A kdo se to dozví?

Po chvíli Scott pokračoval v cestě.

Nesmírně opatrně.

Kapitola devátá

Jen co jí Tierney připomněl, že už není vdaná, odhodila Lilly přehoz a zvedla se z pohovky. Očekávala, že se pokusí přidržet ji vedle sebe, ale zranění mu znemožnila rychlejší pohyb. Dokázal se pouze nejisté postavit. „Lilly –“

„Ne, poslouchej, Tierney.“ Přestože se jí nedotkl, natáhla ruku, aby mu zabránila se o to pokusit. „Naše současná situace je dost znepokojující i bez toho –“

„Znepokojující? Jsi znepokojená? Necítíš se se mnou v bezpečí?“

„V bezpečí? Ale ano, cítím. Říkala jsem něco o bezpečí? To jenom…“

„Co?“ Tázavě nadzvedl obočí a nechal tu otázku viset ve vzduchu.

„Začínáme být osobní. Po dobu, co tady zůstaneme, bychom se tomu měli vyhnout. Vynecháme všechno osobní a soustředíme se na praktické věci.“ Tvářil se, že se s ní začne každou chvíli přít, ale dodala ‚prosímćož tón jejího hlasu zmírnilo.

Nerad souhlasil. „Tak dobrá, budeme praktičtí. Jsi ochotná něco podniknout?“

„Jako třeba co?“

„Loveckou výpravu.“

Navrhl, aby prohledali místnosti, jestli něco nepřehlédla, když předtím vyklízela srub. Řekl, že začne v kuchyni, otočil se a belhal se tam.

„Tierney?“

Otočil se k ní. „Setkal ses s nimi později?“ zeptala se ho dřív, než stačila ztratit odvahu nebo si to vymluvit. Nechápavě svraštil čelo. „S

kým?“

„S těmi dvěma studentkami. Těmi v džípu, jak si kole dovály o malér. Dal ses s nimi dohromady potom, co jsem odmítla tvoje pozvání na skleničku?“

Dlouze, rozvážně se na ni zadíval, pak se otočil a pokračoval ke kuchyni. „Podívej se, jestli něco nenajdeš v ložnici a v koupelně.“

Ložnice vydala jenom tři špendlíky, které našla zapadlé v puklině v zásuvce prádelníku. Ukázala je Tierneymu. „To je všechno, kromě dvou mrtvých švábů pod postelí. Ty jsem tam nechala.“

„Možná se nám budou hodit kvůli proteinům,“ řekl a napůl to myslel vážně. Vytasil se se dvěma svíčkami, které byly vybledlé a pokřivené, ale budou se hodit, až přestane jít elektřina. „Byly zastrčené vzadu v zásuvce stolku.“

Ztěžka se opíral o jídelní pult, ruku pevně opřenou o jeho žulový povrch. Oči měl zavřené.

„Měl by sis lehnout,“ řekla.

„Ne, je mi dobře,“ odpověděl roztržitě a otevřel oči. „Každou chvíli se tady složíš.“

„Jenom se mi zase zatočila hlava.“ Přestal se opírat o jídelní pult, přistoupil k oknu u předních dveří a odhrnul závěs. „Tak jsem o tom přemýšlel…“

Čekala, až jí poví, o čem přemýšlel, ale už měla neblahé tušení.

„Jestli po téhle plískanici a namrzajícím dešti začne hustě sněžit, což je v téhle výšce pravděpodobné, budeme v mnohem nebezpečnější situaci. Mám obavy, že se plynová nádrž vyprázdní, což znamená, že budeme potřebovat palivo.“ Otočil se zpátky do místnosti. „Měl bych zajít do kůlny a přitáhnout co nejvíc palivového dříví, dokud je to venku o chlup lepší, než to bude.“

Pohlédla mu přes rameno k oknu a pak stočila pohled znovu na něho. „Nemůžeš tam jít! Sotva se postavíš, abys neztratil rovnováhu.

Máš otřes mozku.“

„Což bude jedno, jestli zmrzneme.“

„Zapomeň na to. Nemůžeš tam jít. Nepustím tě.“

Musel se usmát, že je tak odhodlaná. „Neptám se tě, jestli mi to dovolíš, Lilly.“

„Půjdu já.“ Už když to říkala, nahánělo jí pomyšlení, že bude muset opustit bezpečí a relativní teplo srubu, hrůzu.

Přejel ji pohledem. „Nedokázala bys unést tolik dřeva, aby nám to nějak zvlášť pomohlo. Možná toho nepřitáhnu moc, ale bude to víc, než bys dokázala zvládnout ty. Kromě toho máš mokré boty.

Mohly by se ti udělat omrzliny. Musím jít já.“

Dohadovali se kvůli tomu dalších pět minut, ale po celou dobu se bez ohledu na její námitky připravoval k odchodu. „Je v té kůlně něco, co by se mi hodilo? Třeba sáňky? Něco, nač bych mohl dřevo naložit a odtáhnout ho?“

Přemýšlela, co v kůlně je, a zavrtěla hlavou. „Bohužel jsme s Dutchem odstěhovali všechno kromě pár kousků základního nářadí.

Až vejdeš dovnitř, tak napravo je velká dřevěná bedna, kterou jsme používali na nářadí. Možná v ní najdeš něco užitečného. Vím, že je tam sekyra. Větší než sekyrka na verandě. Říkals, že je potřeba polena rozštípat, tak jestli uneseš ještě sekeru, měl bys ji vzít taky.“

„Když sejdu po schodech verandy, tak zahnu tímhle směrem, je to tak?“ Ukázal přibližně.

„Ano, je.“

„Je na cestě něco, nač bych si měl dávat pozor? Pařez, díra, balvan?“

Pokoušela se představit si na stezce nějaké případné překážky.

„Myslím, že ne. Je to poměrně rovná cesta. Ale jakmile přejdeš přes mýtinu do lesa…“

„Jo,“ řekl nevesele, „bude to horší.“

„Neuvidíš na cestu. Jak to chceš udělat?“

Vytáhl z kapsy bundy maličkou baterku.

Nevypadala zrovna spolehlivě. „Co když se vybije baterie? Mohl by ses ztratit.“

„Pokud jde o orientaci, mám šestý smysl. Jestli uvidím natolik, abych se tam dostal, dokážu najít cestu zpátky. Ale jestli tady přestane jít elektřina, když tu nebudu – čekám to každou chvíli – na vedení je námraza…“ Přikývla. „Jestli teda přestane jít elektřina, zapal jednu tu svíčku a dej ji do okna.“

„Nemám zápalky.“

Vyndal z jiné kapsy bundy krabičku zápalek a podal jí ji. „Dej si svíčku a zápalky na jedno místo, abys věděla, kde jsou, až je budeš potřebovat.“

Najednou na ni dolehlo, jak je šílené to, k čemu se Tierney chystá. „Prosím tě, rozmysli si to ještě. Můžeme rozštípat nábytek a spálit ho. Police z knihovny, stoleček, dvířka od skříněk. A plyn může vydržet déle, než si myslíme.“

„Nebudu to riskovat. Kromě toho nemá smysl ničit srub, dokud nebude vyhnutí. Nic se mi nestane. Už jsem zvládl horší terén.“

„Za sněhové vánice?“

Nic na to neodpověděl a sáhl po čepici. Když ji zvedl, znechuceně se zašklebil. „Je úplně slepená zaschlou krví. Nevadilo by ti, kdybych si půjčil tu tvoji přikrývku?“

Pomohla mu udělat z přikrývky kapuci, tak, jak to předtím udělal on pro ni, a byl připravený vyrazit. Ještě naposledy se pokusila mu to rozmluvit. „Lidé s otřesem mozku se nemají přepínat,“ řekla. „Mohl bys upadnout do bezvědomí. Tvůj šestý smysl pro orientaci by tě mohl zklamat a mohl bys sejít z cesty a buď se dostat k útesu, nebo zabloudit a zmrznout.“

„My, kteří jdeme na smrt…“ Zasalutoval jí.

„To není k smíchu.“

„Kéž by bylo.“ Přetáhl si šálu přes ústa a nos a sáhl po klice. S

rukou na klice ovšem zaváhal, otočil se a stáhl si šálu z nosu a úst.

„Pokud to zpátky nezvládnu, budu hrozně litovat, že jsem tě nepolíbil.“

Oči měl modré jako plamen a stejně tak podmanivé. Nepřestávali si hledět do očí, když si znovu upravoval šálu přes ústa a nos. Otevřel dveře a poryv ledového větru byl jako políček a byl i podobně pomíjivý. Jen co proklouzl ven, pořádně za sebou zavřel.

Spěchala k oknu, odhrnula závěsy, a tím mu posvítilo alespoň světlo z okna. Otočil se a palci obrácenými vzhůru ocenil, že ji to napadlo. Přešla k druhému oknu a rozhrnula závěsy i tam. Pak si přiložila ruce k očím a pozorovala ho přes zamrzlé sklo. Při každém kroku opatrně kladl nohu před nohu a ubezpečoval se, že má pod botou pevnou zem, než na ni přenesl celou váhu.

Okna osvětlovala úsek bezprostředně před srubem, ale dál světlo nedosáhlo a Tierney nakonec vešel do tmy. Lilly netrpělivě otřela chladné sklo, které zamlžila vlastním dechem. Sledovala slabý paprsek baterky, jak trhaně poskakuje ve vířícím dešti.

Zakrátko neviděla ani to.

Našli Cala Hawkinse v putyce toho ražení, jak mu Wes popsal.

Stála hluboko v lese na konci lesní cesty u stěny třicet metrů vysoké skály. To přízemní stavení bez oken, nalepené k hoře, připomínalo krabici sušenek.

Uprostřed přední zdi byly zprohýbané kovové dveře. Rovnou nad nimi byla do elektrické objímky našroubovaná holá žlutá žárovka.

Před domem parkovaly tři pickupy. Soudě podle mokrého sněhu na předních sklech tam už nějakou dobu stály.

Dutch musel urazit skoro čtyři kilometry po neosvětlené, úzké, zrádné cestě, aby se sem dostal, a tak byl v bojechtivé náladě, když s Wesem vešli dovnitř. Osvětlené to tam měli mizerně. Místnost byla zakouřená a páchlo to tam po mokré vlně a potu. Cestou k barovému pultu z kusů prken u protější stěny překračovali plivance tabákové šťávy na podlaze.

Bez velkých cirátů Dutch řekl: „Cal Hawkins.“

Barman pokývl střapatou, umaštěnou hlavou do rohu. Hawkins seděl u jednoho rozvrzaného stolu, hlavu položenou na desce, a paže mu bezvládně visely. Chrápal.

„Takhle se válí už dobře hodinu,“ prohodil barman přičinlivě a nepřítomně se přes špinavou flanelovou košili škrábal v podpaží. „Co mu chcete?“

„Co pil?“ chtěl vědět Dutch.

„Něco, co si přinesli.“

Trhl palcem směrem k jedinému dalšímu obsazenému stolu, kde tři nerudní vousatí muži hráli karty pod vycpanou hlavou medvěda s hrozivě vyceněnými zuby, připevněnou na zdi.

„Z tý party má ten medvěd nejvyšší IQ,“ zašeptal Wes Dutchovi.

„Doufám, že nemáš pistoli jenom pro parádu. Klidně se vsaď, že oni ne.“

Dutch už si všiml, že mají každý o židli opřenou brokovnici.

„Kryj mi záda.“

„Tři proti jednomu? Pěkně děkuju.“

Dutch přistoupil ke stolu, kde Hawkins vyspával opici. Z

povolených úst mu tekly sliny na stůl a vytvářely tam loužičku.

Dutch se rozpřáhl nohou a doslova mu odkopl židli zpod zadku.

Hawkins dosedl tvrdě. „Doprdele!“ Zvedl se z podlahy s rukama zaťatýma v pěst. Avšak zahlédl lesk Dutchova odznaku, stáhl se a zmateně na ně zamrkal. Pak se zazubil. „Ahoj, Dutchi. Jako kluk jsem se dycky koukal, jak to hrajete.“

„Měl bych tě strčit do basy,“ osopil se na něho Dutch. „Ale jestli jseš dost střízlivěj, aby ses choval pitomě, tak jseš dostatečně střízlivěj, abys pracoval, a já tě potřebuju.“

Hawkins si hřbetem ruky otřel sliny z brady. „Kvůlivá čemu?“

„Co bys myslel?“ Dutch k němu přistrčil obličej, ale hned se stáhl před jeho dechem. „Máš smlouvu s městem, že budeš za zimních bouří sypat silnice. A víš ty co, chytráku? Zrovna teď jednu bouři máme. A kde jseš ty? Tady, uprostřed ničeho a smrdíš chlastem.

Ztratil jsem několik hodin, abych tě vystopoval, které mi teď chybí.“

Strhl z opěradla židle bundu, o níž předpokládal, že patří Hawkinsovi, a hodil mu ji. Hawkins si přitiskl bundu na hruď.

Dutch rád viděl, že ho pití úplně nepřipravilo o reflexy. „Padáš odtud, a to hned! Pojedeme za tebou až ke garáži, kde už na tebe čeká naložený sypač. Máš klíčky?“

Hawkins zalovil v kapse umaštěných modrých džin a vytáhl kroužek klíčů, které ukázal Dutchovi. „Proč si je rovnou nevemete a –“

„To bych udělal, ale nikdo nemá s tím sypačem zkušenost a ty jsi jediný, kdo ho může řídit a je na to pojištěný. Já tohle pojištění nepotřebuju a nikdo další v Cleary taky ne. Ty pojedeš, Hawkinsi. A nemysli si, že mě můžeš cestou do města setřást. Budu se za tebou držet tak blízko, že bych tě mohl přes výfuk kousnout do zadku.

Jdeme.“

„Nebude to k ničemu,“ zaprotestoval Hawkins, když ho Dutch tvrdě postrčil ke dveřím. „Pojedu s váma, šéfe, ale v takovýmhle počasí bude posyp jenom vyhazování dobrýho písku. Město to bude stát dvakrát tolik, protože se bude muset sypat znova, jen co bouřka dorazí až sem.“

„To je můj problém. Tvůj problém je, abych tě nezmlátil do bezvědomí, až uděláš to, co potřebuju, abys udělal.“

Lilly rozčileně vyhlížela Tierneyho a vděčně vykřikla, když ho uviděla, jak se vyplahočil ze tmy. Táhl něco za sebou. Když se přiblížil, uviděla, že je to nepromokavá plachta naložená dřevem.

Zanechal ji pod schody a vyklopýtal po nich. Otevřela dveře srubu, popadla ho za rukáv bundy a vtáhla ho dovnitř. Ztěžka se opřel o futro a shrnul si provizorní kapuci. Obočí a řasy měl opět ojíněné. Instinktivně si je otřel.

„Sklenici vody, prosím.“

Spěchala do kuchyně a naplnila sklenici ze džbánku. Všimla si, že tenký pramínek z kohoutku docela ustal. Udělali dobře, že vodu nachytali, dokud to šlo.

Tierney se svezl po stěně a seděl o ni opřený na podlaze, s nohama nataženýma před sebe. Stáhl si rukavice a zatínal ruce v pěst a rozvíral je, protahoval si prsty a snažil se, aby mu do nich znovu začala proudit krev. Poklekla vedle něho. Vděčně si od ní vzal sklenici vody a celou ji vypil.

„Jsi v pořádku? Kromě toho, co je patrné.“

Přikývl, ale nepromluvil.

Obyčejně trvala cesta do kůlny kolem minuty. Podle jejích hodinek byl pryč osmatřicet minut a během nich si opakovaně vyčítala, že ho nechala jít.

„Jsem ráda, že jsi zpátky,“ řekla upřímně.

„Půjdu ještě jednou.“

„Cože?“ Se zasténáním se sunul po stěně do stoje. Víceméně. Ve skutečnosti se potácel, jako by měl podrážky bot přitlučené k podlaze, a jedině to mu bránilo, aby neupadl.

„To nemůžeš, Tierney.“

„Ještě jeden takový náklad by mohl znamenat rozdíl. Myslím, že mi to tentokrát tak dlouho nepotrvá,“ řekl a znovu si navlékl rukavice. „Když teď vím, kde co je. Spoustu času mi zabralo po hmatu se v té kůlně zorientovat.“ Na chvíli se zadíval před sebe a pak maličko zavrtěl hlavou, jako by si ji chtěl pročistit.

„Nemáš na to dost sil.“

„Nic mi nechybí.“ Znovu si přetáhl přes hlavu tu provizorní kapuci a kolem krku si přehodil šálu.

„Moc bych si přála, abych ti to dokázala vymluvit.“

Chmurně se usmál. „Taky bych si to přál.“

Pak si přetáhl šálu přes nos a vyšel ven. Pozorovala oknem, jak překládá dřevo z plachty na hromadu pod převislou střechou. Dívala se za ním, dokud znovu nezmizel ve tmě. Otočila se od okna a rozhodla se pro lepší způsob, jak zabít čas, než se užírat starostí.

Zaslechla dupot jeho bot na schodech dřív, než čekala. Když otevřela dveře, táhl plachtu naloženou dřívím na verandu. Byla to dřina, která vyžadovala veškerou jeho sílu, protože polena byla velká. „Nezapomněls na sekeru?“

„Nebyla tam.“ Hlas mě zdušený šálou.

„Je to pár dní, co jsem ji tam viděla.“

„Nebyla tam,“ řekl stroze a dostatečně důrazně, aby ji umlčel.

Vryj si do paměti, pomyslela si, že Tierney nesnáší, aby někdo zpochybňoval jeho slova.

Nebo jeho příkazy. Vrhl totiž pohled na oheň v krbu a zamračil se.

„Teď už je pozdě, aby ses kvůli tomu hádal,“ podotkla.

Narovnal hromadu polen dovnitř za dveře, aby začala vysychat, přes doplněnou zásobu dřeva na verandě přehodil plachtu a vešel do místnosti.

„Můžeš si to i tak užít.“

Stáhl si pokrývku z hlavu, přistoupil ke krbu a klesl před ním na kolena jako kajícník před oltářem. Sundal si rukavice a natáhl ruce k ohni. „Ucítil jsem kouř z komína, když jsem se vracel. Jak se ti to podařilo?“

„Našla jsem pár sušších polen na verandě u zdi.“

„Děkuju.“

„Rádo se stalo.“

„Taky cítím kávu.“

„Našla jsem neotevřenou plechovku v mrazáku lednice,“

vysvětlila a přešla do kuchyně. „Já vím, promarnila jsem pitnou vodu, ale uvařila jsem jenom dva hrnky. Smetana ani cukr není.“

„Stejně nesladím a nedávám si smetanu.“

Sundal si bundu, šálu a boty a stál zády obrácený k plamenům, když mu přinesla kouřící hrnek. „Nebude ti po tom špatně?“

„Risknu to.“ Sevřel hrnek do obou rukou, zvedl si jej ke rtům a vtom se zarazil. „Kde máš ty?“

„To je pro tebe. Zasloužíš si to.“

Upil několik doušků, vychutnával chuť kávy a její teplo a tiše, slastně vzdychal. „Asi se s tebou ožením.“

Nervózně se zasmála a posadila se do rohu pohovky blíž k ohni a nohy v ponožkách strčila pod sebe. Přehoz si přitiskla na hruď, jako by se chtěla chránit. Před čím, v tom neměla jasno. Možná před Tierneyho očima, které jako by ji neustále sledovaly, viděly do ní, věděly o ní mnohem víc, než o sobě věděla sama.

Posadil se na okraj krbu a natáhl nohy k ohni. Zeptala se, aby prolomila ticho: „Co hlava?“

„Točí se mi.“

„Pořád tě bolí?“

„Trochu.“

„Nevidím, že bys měl ve vlasech čerstvou krev, ale až si trochu odpočineš, měla bych ti to zranění znovu zkontrolovat.“

Přikývl, ale neřekl tak ani tak. Nakonec se zvedla, vzala mu z ruky prázdný hrnek od kávy a šla ho do kuchyně znovu naplnit. Když se s ním vrátila, zavrtěl hlavou. „To je tvoje.“

„Uvařila jsem ji pro tebe.“

„Trvám na tom, aby ses také trochu napila.“

Dala si pár doušků, zamumlala děkuju a hrnek mu podala. Přitom se zlehka dotkli prsty. „To je příjemné, Lilly. Ještě jednou děkuju.“

„Já děkuju, že jsi šel pro dřevo.“

„Rádo se stalo.“

Posadila se jako předtím do rohu pohovky. Ještě se ani neuvelebila a začal nový hovor přímočarým konstatováním: „Vím o tvojí dceři.“ Muselo na ní být znát, jak ji to ohromilo, protože pokrčil rameny a dodal: „Tak porůznu jsem pochytil kousky informací.“

„Od koho?“

„Od lidí v Cleary. Hodně se o tobě mluvilo, zvlášť když se Dutch přistěhoval zpátky a stal se policejním šéfem. V Rittově dragstoru jste vy dva byli šťavnaté sousto.“

„Trávíš tam hodně času?“

„Kdo chce s vlky žít… Na to je to pravé místo.“

„Je to střed města, to teda jo,“ řekla sarkasticky. „Čekala jsem, že můj rozchod s Dutchem vyvolá spoustu klepů a spekulací. Drbny se popásají na manželstvích, těhotenstvích, aférách, rozvodech.“

„Smrtích,“ dodal tiše.

„Ano.“ S povzdechem na něho pohlédla. „Co říkají o Amyině smrti?“

„Že to byla tragédie.“

„No tak to nejsou drby. Byly jí jenom tři, když umřela. To jsi věděl?“ Přikývl. „Je to čtyři roky. Nemůžu uvěřit, že jsem bez ní déle, než jsem byla s ní.“

„Nádor mozku?“

„Správně. A dost abnormální. Plíživý a smrtelný. Hodně dlouho se vůbec neprojevoval. Žádné ochrnutí, žádná částečná slepota, žádná špatná artikulace. Nic nás nevarovalo, co se chystá. Amy vypadala jako dokonale zdravá holčička. To bylo dobré. Ale taky to bylo špatné, protože ve chvíli, kdy jsme si začali uvědomovat, že něco není v pořádku, tumor už zasáhl celou hemisféru jejího mozku.“

Popotahovala okraj přehozu. „Hned na začátku nám řekli, že je to nevyléčitelné a že se to nedá operovat. Lékaři říkali, že ani agresivní chemoterapií a ozařováním by jí nemohli zachránit život, jenom ho prodloužit o pár týdnů, možná o měsíc dva.

S Dutchem jsme se rozhodli, že ji nevystavíme takové strašlivé léčbě. Vzali jsme si ji domů a prožili s ní šest relativně normálních týdnů. Potom to vzalo rychlý obrat. Příznaky se rychle zhoršovaly, až jednou ráno nedokázala polknout pomerančový džus. Kolem poledního začal její organismus postupně kolabovat. Bývala by večeřela už v nemocnici, až na to, že v té době byla už v komatu.

Příští den brzy ráno přestala dýchat, pak se jí srdíčko naposledy ozvalo a byl konec.“

Stočila k němu pohled a znovu se zadívala do plamenů.

„Věnovali jsme její tělo lékařskému výzkumu. Mysleli jsme si, že by to mohlo nějak prospět, aby třeba jiné děti nepostihl takový osud.

Kromě toho jsem nedokázala snést pomyšlení, že bychom ji zavřeli do rakve. Víš, bála se tmy. Neusnula by bez svého nočního světýlka.

Byl to malý průsvitný anděl s křídly roztaženými jako vánoční posel.

Pořád ještě ho mám a sama si ho každou noc rozsvěcím. V každém případě jsem nesnesla představu, že bychom ji dali do země.“

„Nemusíme o tom mluvit, Lilly.“

„Ne, jsem v pořádku,“ řekla a setřela si slzy z tváří.

„Neměl jsem o tom začínat.“

„Jsem ráda, žes to udělal. Vlastně mi prospěje, když o ní budu mluvit, když budu mluvit o Amy. Moje psycholožka kladla důraz na to, že je důležité, abych o tom mluvila a nazývala Amy jménem.“

Nespouštěl z ní pohled, pohlédla mu do očí. „Je zvláštní, že potom, co umřela, se mnou o ní mluvilo jen pár lidí. A nehleděli mi přitom do očí, tak všelijak kolem toho chodili, mluvili o mé ztrátě, smutku, období truchlení, ale nikdo nevyslovil nahlas Amyino jméno. Asi si mysleli, že mě tím ušetří smutku, když se tomu budou vyhýbat, a já jsem vlastně o ní potřebovala mluvit.“

„Co Dutch?“

„Co s ním?“

„Jak se s tím vypořádal?“

„Co se povídalo?“

„Že si vypěstoval slabost pro whisky.“

Popotáhla a nevesele se zasmála. „V Cleary mají přesný přehled.

Ano, začal nadměrně pít. Začalo mu to vadit v práci. Začal se dopouštět chyb, jimiž ohrožoval sebe a svoje partnery. Začal být nespolehlivý. Několikrát ho varovali, pak dostal oficiální napomenutí, pak ho degradovali, což způsobilo, že se ještě víc propadl do deprese a víc pil. Byl to krutý pád. Nakonec ho vyrazili.

Právě dneska říkal, že kdyby se to nestalo s Amy, naše manželství by vydrželo navždy. Možná má pravdu. Smrt nás rozdělila. Její smrt. Bohužel se z nás stal ukázkový případ páru, jehož manželství nevydrželo tragickou ztrátu dítěte. Už jsme nikdy nebyli takoví jako předtím. Ani jako dvojice, ani jako jednotlivci.“

Sklouzla pohledem od žhavých uhlíků na Tierneyho.

„Vynechala jsem něco? Znají ti zkostnatělí pomlouvací podmínky našeho rozvodového vyrovnání?“

„Pracují na tom. V každém případě jsou rádi, že mají Dutche zase mezi sebou.“

„Co říkají o mně?“

Pokrčil rameny, jako že o nic nejde.

„No tak, Tierney. Mám hroší kůži. Něco snesu.“

„Říkají, že na rozvodu jsi trvala ty. Že jsi ho požadovala.“

„Což ze mě dělá necitelnou mrchu.“

„Takhle řečeno jsem to neslyšel.“

„Ale daleko od pravdy nejsem, to určitě ne. To se dalo čekat, že se místní postaví za chlapce ze svého města.“ Znovu se zadívala do ohně a nahlas vyslovovala to, co ji napadalo. „Nerozhodla jsem se pro rozvod s Dutchem ze zlosti nebo zášti. Rozhodla jsem se tak, abych přežila. Jeho neschopnost vzpamatovat se z Amyiny smrti mi bránila, abych se z ní sama vzpamatovala.“

Přála si, aby Tierney pochopil to, čemu zřejmě nebyl schopen porozumět nikdo. „Stala jsem se jeho berlou. Bylo pro něho jednodušší opírat se o mě, než aby si obstaral profesionální pomoc a dal se do pořádku sám. Stal se přítěží, kterou jsem už dál nedokázala nést a přitom pokračovat ve vlastním životě. Nebyl to zdravy vztah ani pro jednoho z nás. Je nám lépe každému samotnému. I když Dutch se pořád nechce smířit s tím, že manželství skončilo.“

„To je pochopitelné.“

Zareagovala, jako by ji bodl rozžhaveným pohrabáčem. „Jak to myslíš?“

„Můžeš mu mít za zlé, že je z toho popletený?“

„Proč by měl být popletený?“

„To by byl každý muž. Rozvedla ses s ním. Ne, trvala jsi na rozvodu. Přesto dnes večer, když ses dostala do potíží, tak jsi jako prvnímu volala jemu.“

„Vysvětlila jsem ti, proč jsem mu volala.“

„Ale tím pořád vysíláš svému bývalému manželovi smíšené signály.“

Jasně vysvětlila, z jakého důvodu volala Dutchovi, aby jí pomohl.

Proč by ji mělo zajímat, jestli jí Tierney věří? Řekla si, že je jí to jedno, ale přesto ji jeho kritika zasáhla. Letmo pohlédla na náramkové hodinky, ale čas opravdu nezaregistrovala. „Už je dost pozdě.“

„Zlobíš se.“

„Ne. Jsem unavená.“ Přitáhla si kabelku z nízkého stolku na klín a začala v ní hrabat. „Neměl jsem právo ti to říkat.“

Ustala uprostřed pohybu a pohlédla na něho. „Ano, Tierney, to je pravda.“

Očekávala, že se bude chovat smířlivě a omluvně. Místo toho neoblomně řekl: „No tak to je smůla, Lilly. Chceš vědět, proč jsem zůstal tady u krbu, místo abych si k tobě přisedl na pohovku? Chceš vědět, proč jsem nehnul prstem, abych tě utěšil, nešel k tobě a nevzal tě do náruče, když jsi plakala pro Amy? Jenom proto, že nevím, na čem jsem, stejně jako zřejmě Dutch neví, na čem s tebou je.“

Otevřela ústa, že něco řekne, ale nenacházela slova. Sklopila hlavu a pohrávala si s uzávěrem kabelky. „Nechci, aby se Dutch vrátil do mého života,“ řekla zvolna. „V žádném ohledu. Ale pocity mám nejasné. Neujasněné. Přeju mu, aby se mu dařilo. Víš, býval to fotbalový hrdina. Obvykle dal gól, který zpečetil vítězství. To mu teď přeju.“

„Aby dal gól?“

„Aby vyhrál. Tahle práce v Cleary mu umožnila začít znovu. Má příležitost stát se znovu schopným policistou. Ze všeho nejvíc mu přeju, aby tady uspěl.“

„Ze všeho nejvíc,“ opakoval zamyšleně Tierney. „Ta slova mají svoji váhu.“

„A myslím to vážně.“

„Potom předpokládám, že bys mu jakýmkoliv způsobem pomohla, aby uspěl.“

„To rozhodně. Bohužel ovšem neexistuje nic, co bych mohla udělat.“

„Byla bys překvapená.“

Po tomhle záhadném prohlášení se zvedl, zamumlal něco, aby ho omluvila, a zašel do ložnice, pravděpodobně zamířil do koupelny.

Pozorovala ho, jak odchází, a cítila se tak nějak ošizená, jako by její terapeutka zkrátila sezení a nenechala ji naplno se vypovídat.

Byla ráda, že Tierney už o Amy ví a že se tak dostali přes obtížný úsek. Bylo to nevhodné téma na rozhovor s někým, koho právě začíná poznávat. Člověk to nevytrubuje do světa, i když byla často v pokušení to udělat, aby si ušetřila nevyhnutelnou otázku Máte děti?

Ta vedla k nutnému vysvětlení, po kterém následovalo povinné Ach, to je mi tak líto. Netušil jsem. Druhou osobu to uvedlo do trapných rozpaků.

S Tierneym alespoň tenhle nepříjemný rozhovor přeskočili.

Rovněž ocenila, že ji nezahrnul spoustou banalit ani se jí příliš nevyptával, jak se cítila, když by mělo být nad slunce jasnější, jak jí bylo. Byl mimořádně dobrý posluchač.

Ale jeho značný zájem o Dutche a o to, jaký je mezi nimi momentálně vztah, jí začínal jít na nervy. Dutch už víc do jejího život nepatří. Tierney o tom ale očividně nebyl přesvědčený.

A pokud chtěl vědět, jak by zareagovala, kdyby ji vzal do náruče, proč to neudělal a nezjistil to, místo aby použil Dutche jako výmluvu, že se k tomu neodhodlal?

„Už v té kabelce štracháš pět minut.“ Byl zpátky. Neuvědomila si, že už chvíli stál na druhém konci pohovky a pozoroval ji, než promluvil. „Co hledáš?“

„Svůj lék.“

„Lék?“

„Na astma. Včera jsem si ho vyzvedla u Ritta. Mimochodem,“

dodala kysele, „je to ta největší drbna široko daleko. Když jsem si tam včera nechávala na předpis doplnit sprej, William Ritt se mě podrobně vyptával na Dutche, na mě, na náš rozvod, na prodej tady toho srubu. Dokonce se mě zeptal, kolik jsme za to dostali. Věřil bys tomu?

Možná chtěl být jenom vlídný, ale nemůžu se zbavit dojmu…

že… ach…“ Rozptylovalo ji hledání v kabelce, takže nechala větu nedořečenou. Netrpělivě kabelku obrátila dnem vzhůru a všechno vysypala na nízký stolek. Měla tam taštičku s kosmetikou, odkud předtím vylovila nůžky na manikúru, peněženku a šekovou knížku, balíček papírových kapesníčků, roličku mátových bonbonů, nabíječku, bezpečnostní vstupní kartu do redakce v Atlantě, klíče na kroužku, brýle proti slunci.

Bylo tam všechno, jenom ne to, co potřebovala.

Vyděšeně zvedla pohled k Tierneymu. „Není to tady.“

Kapitola desátá

Dutch jel v sypači Cala Hawkinse především proto, že Hawkinsovi nedůvěřoval, že opravdu vynaloží úsilí, aby po té horské silnici vyjel. Zadruhé se chtěl ke srubu dostat jako první, jako první vejít do dveří – Lillyin rytíř v lesklé zbroji.

Byla to trýznivá cesta zpátky do města z putyky, kde objevili Hawkinse. Mosty byly nebezpečné, silnice nebyly o moc lepší. Když dojeli do garáže, Dutch nalil do Hawkinse několik hrnků černé kávy.

Neustále si stěžoval a nadával, dokud mu Dutch nepohrozil, že jestli nezmlkne, nacpe mu do úst roubík. Pak ho doslova vysadil do sypače.

V kabině vozu byl svinčík. Podlaha byla zaneřáděná odpadky a obaly od jídla z minulé zimy. V koženkových sedadlech se šklebily díry, z nichž vyhřezávala špinavá vycpávka. Na zpětném zrcátku visela chlupatá kostka, hologram dívky s vibrátorem a stromeček ve tvaru borovice, který měl zahánět smrad. Překrýt nejrůznější pachy se mu však nedařilo.

Sypač patříval do vozového parku těžké techniky, kterou starý pan Hawkins pronajímal obci, veřejným službám a stavebním firmám. Byl to výnosný obchod, dokud Hawkins neumřel a nezdědil to Cal junior. Tenhle sypač bylo všechno, co mu z celého dědictví zbylo.

Cal junior se majetkem po svém zesnulém otci zaručil za půjčky, které nedokázal splatit. Všechno propadlo, až na tenhle sypač. Dutch neměl s Calovými finančními potížemi soucit a bylo mu jedno, jestli mu zítra sypač exekutoři zabaví, pokud ho dnes v noci dostane na hřeben hory.

Mrkl do postranního zrcátka a uviděl přední světla svého vozu, který jel v bezpečné vzdálenosti za nimi. Řídil ho jeden z jeho podřízených, Samuel Bull. Měl výhodu, že jel po směsi písku a soli, která zůstávala za sypačem. I tak byl povrch silnice pořád nebezpečný. Chvílemi Dutch viděl, jak bronco sjíždí k příkopu nebo sklouzává přes středovou čáru.

Wes jel s Bullem. Než vyjeli z garáže, řekl mu Dutch, že s nimi nemusí jezdit. „Běž domů, je to můj problém, ne tvůj.“

„Pojedu taky, abych ti poskytl morální oporu,“ prohlásil a nastoupil do vozu.

Dutch bude potřebovat morální oporu, jenom jestli se mu nepodaří dostat se k Lilly. Wes si zřejmě myslel, že nezdar je nevyhnutelný. Totéž si myslel Bull. A totéž i Hawkins. Pochybnosti vyznívaly ze všeho, co říkali, a v pohledech, které na něho vrhali, cítil soucit.

Musím jim připadat zoufalý, pomyslel si. Zoufalství, to se pro šéfa policie nehodilo. Pro muže se to nehodilo. V ostatních to rozhodně nevzbuzovalo důvěru. Jediné, co dokázal v Calovi Hawkinsovi vzbudit, byl strach.

Když byli takových padesát metrů od odbočky na horskou Laurel Road, řekl: „Jestli vycítím, že záměrně váháš a zdržuješ, strčím tě do vězení.“

„Na základě jakýho obvinění?“

„Že mě sereš.“

„To nemůžete.“

„Radím ti, abys to neriskoval. Koukej z téhle kraksny dostat, co jen půjde, je ti to jasný?“

„Jo, ale –“

„Žádný výmluvy.“

Cal si olízl rty, pevněji sevřel volant a zabrumlal: „Vůbec nevidím na cestu.“ Když se ale přiblížil ke křižovatce, zařadil nižší rychlost. Byl to ošidný úsek s ostrou zatáčkou, která přecházela do prudkého kopce. Aby nedostal smyk, musel Hawkins projet zatáčku pomalu, ale neztratit dostatečnou rychlost, aby svah zdolal.

Dutch zapnul vysílačku, kterou držel v ruce. „Zůstaň vzadu, Bulle. Nejezdi moc blízko.“

„S tím si nedělej starosti, kamaráde,“ ozval se Wes. „Řekl jsem mu přesně totéž.“

„Jen pěkně pomalu,“ řekl Hawkins tlumeně. Buď mluvil sám se sebou nebo se sypačem.

„Ne zas moc pomalu,“ řekl Dutch. „Musíš se dostat do toho kopce.“

„S tímhle vehiklem umím jezdit jenom já.“

„Tak se předveď. A koukej, ať se ti to povede.“ Pokradmu se zhluboka nadechl a zadržel dech.

Hawkins opatrně najel do zatáčky. Sypač ji bez nehody zvládl.

Dutch vydechl. „A teď přidej plyn.“

„Neříkejte mi, jak mám dělat svoji práci,“ naježil se Hawkins.

„Doprčic, tady je tma jak v pytli.“

Státní dálnice, z níž se v samotném Cleary stala Hlavní ulice, byla přes celé město, až k cedulím vyznačujícím jeho hranice, lemovaná pouličními lampami. Dál ale už byly silnice neosvětlené a ten rozdíl byl propastný. Přední světla sypače osvětlovala pouze vířivý tanec větrem unášeného mrznoucího deště se sněhem.

To Hawkinse vyděsilo. Sundal nohu z plynu.

„Ne!“ Protože Dutch jel touhle silnicí snad tisíckrát, věděl, že na tomhle místě je naopak potřeba plyn přidat, aby se do svahu vyjelo.

„Přidej trochu plyn!“

„Nic nevidím!“ zařval Hawkins. Přeřadil na neutrál a nechal motor běžet. Přejel si rukávem bundy přes obličej. Přestože venku bylo na nule, na čele se mu perlil pot, který páchl stejně štiplavě jako domácí pálenka, která jej vyvolala.

„Zařaď rychlost!“ nařídil mu Dutch a každou slabiku vyslovoval se zaťatými zuby.

„Za chvilku. Až si mi zvyknou oči. Jsem z tý metelice úplně zpitomělej.“

„Za žádnou chvilku! Hned!“

Hawkins se na něho zaškaredil. „To si jako přejete umřít?“

„Ne, to ty si to přeješ, protože tě zabiju, jestli se tenhle křáp do pěti vteřin nerozjede.“

„Podle mýho nemá policejní šéf občanům takhle vyhrožovat.“

„Jedna.“

„Co se to tam děje?“ Ve vysílačce zaskřehotal Wesův hlas.

„Dvě.“ Dutch stiskl tlačítko na vysílačce a promluvil do ní. „Cal uvažuje, jak nejlíp do toho kopce vyjet.“ Vypnul ji. „Tři.“

„Dutchi, má to smysl?“ ozval se znepokojeně Wes. „Možná by sis to měl rozmyslet.“

„Čtyři.“

„Bull sotva udrží vůz na silnici, a to jedeme po písku. Vidíme sotva před kapotu a –“

„Pět.“ Dutch vytáhl pistoli z pouzdra. „Hergot!“ Cal zařadil jedničku.

„Je to dobrý, Wesi,“ promluvil Dutch do vysílačky s pozoruhodným klidem. Aspoň si to myslel. „Jedem.“

Cal pustil spojku a sešlápl plyn. Sypač o pár decimetrů popojel.

„Musíš se do toho opřít, nebo to nevyjede,“ řekl Dutch.

„Nezapomínejte, že máme těžkej náklad.“

„Tím spíš.“

Hawkins přikývl a přeřadil na dvojku, ale ve chvíli, kdy zrychlil, začala se zadní kola neužitečně protáčet. „Nevyjede to.“

„Nevzdávej to!“

„Nevyjede –“

„Zkus to! Přidej plyn!“

Hawkins něco zamručel o Ježíši, Marii a Josefovi a udělal, jak mu Dutch nařídil. Kola se protáčela, pak ale našla pevnou oporu a sypač poskočil kupředu.

„Vidíš?“ řekl Dutch s větší úlevou, než byl ochotný projevit.

„Jo, ale musíme zvládnout tu první serpentinu.“

„Ty to dokážeš.“

„Taky bysme oba mohli skončit v pekle, protože vidím úplný hovno. Nemám chuť se v tomhle krámu skutálet ze srázu.“

Dutch ho ignoroval. Pod oblečením se potil dokonce ještě víc než Hawkins. Soustředil se na světlo předních světel, které dosáhlo těsně před kabinu. Musel uznat, že je nebezpečné řídit takhle velký vůz po zledovatělé horské silnici, když není vidět na krok. V tom ohledu se s Hawkinsem nedohadoval. Mokrý sníh už překryl písek, který za sebou sypač zanechal. Všiml si, že Bull dojel s vozem jenom k odbočce. Ti dva uvnitř – jeho nejlepší přítel a jeden z jeho podřízených – se zřejmě vybavovali o jeho zaslepené pitomosti.

Nemohl si dovolit nechat se jejich názorem znepokojovat.

Se skřípěním a vrčením se sypač pachtil do prudkého vrchu.

Sunuli se kupředu pomalu, ale Dutch si neustále opakoval, že každý centimetr, který urazí, ho přibližuje k Lilly. A Benovi Tierneymu.

Proč to ze všech chlapů, s nimiž mohla uvíznout, musel být zrovna tenhle? Už pomyšlení, že je sama ve srubu s jakýmkoliv mužem, ho přivádělo k šílenství. Ale byla tam s mužem, z kterého zrovna včera nedokázala spustit oči.

Dutch viděl i jiné ženy, mladé i staré bez rozdílu, jak si Bena Tierneyho prohlížely a byly celé pryč z jeho pevného, vypracovaného těla a ostře řezané brady. A mohl se klidně vsadit, že Tierney moc dobře ví, jak na ženské působí.

Musí si o sobě myslet, že je hotový nadsamec. Vyhledává dobrodružství, podniká různé expedice, jeho fotky jsou v časopisech.

Jedno s druhým a má volný přístup do postele kterékoliv ženy, již si vybere.

Na kajaku peřejemi, taková kravina.

Potlačil hořké myšlenky a řekl: „Bacha, Hawkinsi. Už se blížíme k té první serpentině.“

„Jo.“

„Ještě asi deset metrů.“

„Nemáme nejmenší šanci se tam dohrabat.“

„Jestli víš, co je pro tebe dobrý, tak to zvládneme.“

Několik vteřin Dutch opravdu věřil, že se jim to podaří. Možná si tolik přál, aby to dokázali, že to měl před očima. Avšak pozitivní myšlení nemohlo vyhrát nad přírodními zákony. Místo aby Cal bezpečně projel serpentinu, musel zařadit nižší rychlost. Když to udělal, neměl sypač dostatečnou rychlost, aby vyjel do prudkého kopce. Zastavil se a bez hnutí zůstal snad hotovou věčnost. Dutch zadržel dech. Potom sypač začal sklouzávat pozpátku.

Hawkins vyvřískl jako ženská.

„Přidej plyn, idiote!“

Hawkins mu vyhověl, ale Dutchovi připadalo, že se dostatečně nesnaží, aby porazil neúprosnou zemskou přitažlivost. V každém případě, ať dělal Hawkins, co dělal, nepřinášelo to žádný výsledek, s výjimkou

přerušovaného

brzdění,

které

nakonec

zamezilo

sklouzávání sypače a tomu, aby sjeli ze silnice.

Když se sypač konečně zastavil, Hawkins dlouze vydechl.

„Doprčic. To bylo vo fous.“

„Zkus to znova.“

Otočil se tak rychle, až mu hlava poskočila. „Zbláznil jste se?“

„Zařaď rychlost a zkus to znova.“

Hawkins zatřepal hlavou jako mokrý pes. „V žádným případě.

Klidně vytáhněte pistoli a střelte mě rovnou mezi oči, aspoň to budu mít rychle za sebou. Bude to lepší, než aby mě rozmašírovaly tuny železa a písku. Děkuju, nechci, pane. Můžete počkat, až to roztaje, nebo si obstarat jinýho řidiče nebo si to řídit sám. Mně je to putna, až na to, že já s tím nepojedu.“

Dutch se ho snažil upřeným pohledem přimět k poslušnosti, ale krví podlité oči Cala Hawkinse mu ošklivý pohled oplácely. Výbojně vystrkoval bradu zarostlou strništěm. Oba je překvapilo, když někdo zaklepal na okno u místa pro spolujezdce.

Nakukoval jím Wes. „Jste tam uvnitř v pořádku?“

„Všechno dobrý,“ odpověděl Dutch přes sklo.

„Ať se propadnu, jestli jo,“ zaječel Hawkins.

Wes si stoupl na stupátko, otevřel dveře a okamžitě vycítil Hawkinsův strach. „Co se děje?“

Hawkins ukázal roztřeseným prstem na Dutche. „Vytáhnul na mě pistoli, říkal, že mě zabije, jestli ho nedopravím nahoru. Straší mu ve věži.“

Wes přesunul nevěřícný pohled na Dutche, který unaveným hlasem řekl: „Nezastřelil bych ho. Jenom jsem ho chtěl postrašit, aby se co nejvíc snažil.“

Wes si ho chvíli upřeně prohlížel, potom oslovil tichým, důvěryhodným tónem Hawkinse: „Jeho žena je nahoře ve srubu s jiným mužem.“

Hawkins si to nechal projít hlavou a podíval se na Dutche.

Najednou ho viděl v jiném světle. „No jo, člověče. To nakrkne.“

Jestli ho něco štvalo, potom to, že ho lituje takový otrapa, jako je Cal Hawkins.

„Cale, myslíte, že se vám podaří dostat sypač nazpátek na Hlavní?“ zeptal se Wes.

Hawkins, kterému ten přátelský přístup značně vylepšil náladu, prohlásil, že to zkusí. Ukazovali mu, a tak se mu podařilo sjet se sypačem zpátky na Hlavní a obrátit ho k městu. Dutch nařídil Bullovi, aby jel s Hawkinsem a nespustil z něho pohled a nenechal ho něco se sypačem provést, aby znemožnil jeho další použití.

„To by na něho sedělo, že by ho záměrně naboural, aby s ním zítra nemusel znovu vyjet.“ Dutch jel za sypačem ve svém voze a se zaťatými zuby procedil: „Ten zbabělý, ožralý ničema.“

„Kdyby Cala Hawkinse vzal čert, nebyla by to žádná velká ztráta.

V tom jsem s tebou zajedno,“ podotkl Wes. „Ale, Dutchi, nepřehnals to trochu, když jsi na něho vytáhl pistoli?“

„Musels mu vykládat, že je tam Lilly s jiným mužem?

Do rána to bude vědět celé město. A to nemluvím o tom, co se bude říkat, co že to tam s Benem Tierneym spolu provádějí, aby se zahřáli a zabili čas. Víš, jak lidi uvažujou.“

„Vidím, jak uvažuješ ty.“

Dutch po něm střelil vzteklým pohledem.

„Kromě toho,“ pokračoval Wes, „jsem Bena Tierneyho nejmenoval. Hawkins si může klidně myslet, že tam uvízla s nějakým dědkem.“

„To sotva.“

„Hele, řekl jsem mu to, protože je to situace, kterou dokáže pochopit. Vydat se nahoru na hřeben, aby se zachránil občan, co tam uvíznul? Takovému smyslu pro povinnost by nerozuměl. Ale pustit se za ženou, která je s jiným mužem, to ospravedlňuje jakoukoliv ztřeštěnost. Dokonce i vyhrožování zastřelením.“

Dál už jeli až do garáže mlčky. Dutch Bullovi řekl, aby se vrátil na policejní stanici a zjistil, jestli někde nepotřebují jeho pomoc.

Pokud ne, měl jít domů.

„To udělám, pane.“ Potom Bull sklopil pohled na podlahu a řekl: „Mrzí mě, víte, že jste se nemohl dostat za svojí ženou.“

„Uvidíme se zítra,“ řekl Dutch úsečně.

Bull zamířil k svému hlídkovému vozu. Hawkins se už škrábal do svého pickupu, když ho Dutch dohonil. „Hned ráno se po tobě porozhlídnu. Koukej, ať tě nemusím moc hledat.“

„Budu doma. Víte, kde to je?“

„Vyzvednu tě za svítání. Jestli budeš, až přijdu, namazanej nebo budeš mít kocovinu, budeš si přát, abych tě býval odprásknul.“

Vyjeli za Hawkinsovým pickupem z garáže. Neměl jedno koncové světlo, což je nepřekvapilo. „Měl bych mu za to poslat obsílku,“ zavrčel Dutch, když Hawkins na křižovatce odbočil.

Když dojeli k Hamerovu domu, řekl Wes: „Vyhoď mě na konci příjezdovky. Nemusíš zajíždět dál.“

Dutch zastavil. Dlouhou chvíli ani jeden nepromluvili. Wes zachmuřeně zíral předním sklem a nakonec řekl: „Nevypadá to, že by to chtělo přestat, že jo?“

Dutch proklínal vánici. „Zítra se tam dostanu, kdybych si měl vypěstovat křídla a doletět tam.“

„Nic jiného ti asi nezbyde,“ pravil Wes. „Kam teď pojedeš?“

„Projedu trochu město. Zkontroluju, jak to vypadá.“

„Proč to na noc nezapíchneš, Dutchi? Trochu se vyspi.“

„Neusnul bych, i kdybych chtěl. To dělá adrenalin a kofein.“

Wes si ho chvíli pozorně měřil a pak podotkl: „Já tě na tohle místo doporučil.“

Dutch se otočil a tvrdě na svého přítele pohlédl. „Chceš si to rozmyslet?“

„Ne. Ale myslím, že není od věci, když ti připomenu, jak moc tvoje budoucnost závisí na tom, abys tady uspěl.“

„Hele, jestli si myslíš, že to dělám blbě –“

„To jsem neřekl.“

„Potom teda co?“

„Říkám, že je v sázce tvoje pověst. A moje taky.“

„A ty sis vždycky kryl záda, co, Wesi?“

„To máš teda pravdu,“ odsekl Wes.

Dutch si odfrkl. „Vždycky tě chránila řada útočníků, a kdyby ne, to bys vyváděl. Já tam byl a dostával do těla od obránců, co měli krky jako bejk. Tobě bylo fuk, že jsem to schytal, dokud se nedostali k tobě.“

Uvědomil si, jak dětinsky musí znít, že vytahuje jejich dávné fotbalové zážitky, a další poznámky spolkl. Wes řekl jenom smutnou, ošklivou pravdu. Dutch to sám dobře věděl. Jenom ho namíchlo to poslouchat.

„Dutchi,“ řekl Wes bedlivě hlídaným tónem, „teďka tady nehrajem blechy. Ani fotbal. V našem městečku je šílenec, nějaký uchyl, který unáší ženský. Už je jich pět. Bůhví, co jim provádí. Lidi mají strach a ztrácejí nervy, leží jim v hlavě, kolik ještě bude obětí, než toho chlapa chytnou.“

„O co ti jde?“

„Jde mi o to, že jsi nedělal na tyhle věci, co sužuje naše město, ani zdaleka s takovým nasazením, jaký vynakládáš kvůli tomu, že Lilly zůstala odříznutá v pěkném útulném srubu, když zrovna sněží.

Jasně, děláš si kvůli ní starosti. No dobře. Určitá starost je na místě.

Ale, proboha, podívej se na to rozumně.“

„Přestaňte se do mě navážet, pane předsedo městský rady.“

Dutchův tichý hlas kontrastoval se vztekem, který v něm vřel. „Ty jseš sotva příklad všech ctností, Wesi.“ Aby to ještě podtrhl, důrazně dodal: „Zvlášť pokud jde o ženy.“

Kapitola jedenáctá

„Ty máš astma?“

„Chronické astma. Nealergické.“ Prohmatala vnitřek prázdné kabelky, věděla, že je to zbytečné. Malý váček, v němž lék uchovávala, tam nebyl. Rozčileně si prohrábla vlasy. Přitiskla si ruku na ústa a bradu. „Kde jen může být?“

„Nemáš astmatický záchvat.“

„Protože beru léky, abych tomu zabránila. Beru prášky a mám inhalátor.“

„Bez toho –“

„Bych mohla dostat záchvat. Což by mohlo být zlé, protože nemám svůj bronchodilatátor.“

„Broncho –“

„Dilatátor, dilatátor,“ řekla netrpělivě. „Inhalátor, který se používá při záchvatu.“

„Viděl jsem lidi, jak ho používají.“

„Bez toho nemůžu dýchat.“ Zvedla se a napjatě obešla místnost.

„Kde může ten váček být? Je asi takhle velký.“ Podržela dlaně na patnáct centimetrů od sebe. „Je ze zeleného hedvábí, pošitý skleněnými korálky. Dostala jsem ho od jedné kolegyně k Vánocům.

Všimla si, že ten, co mám, je už opotřebovaný.“

„Možná jsi ho nechala –“

Ještě nedomluvil a už vrtěla hlavou a skočila mu do řeči. „Nosím ho pořád v kabelce, Tierney. Pořád. Dnes odpoledne jsem ho tam měla.“

„Určitě?“

„Rozhodně ano. Vdechování studeného vzduchu může záchvat přivodit, takže jsem použila inhalátor těsně předtím, než jsem ze srubu odešla.“ Zmocňovalo se jí čím dál větší zoufalství, zalomila rukama. „Odpoledne jsem ho měla v kabelce, teď tam není, tak co se s ním stalo?“

„Uklidni se.“

Zaútočila na něho, rozzlobená jeho neschopností pochopit její paniku. Nevěděl, co to je, lapat po dechu a bát se, že brzy nedokáže ani to. „Neříkej mi, abych se uklidnila. Nemáš ponětí –“

„Správně.“ Uchopil ji za ramena a lehce s ní zatřásl. „Nevím nic o astmatu, až na to, že hysterie mu nemůže prospět. Pomalu se dostáváš do stresu. A teď se uklidni.“

Přísný tón jeho hlasu jí byl proti mysli, ale samozřejmě měl pravdu. Přikývla a vyprostila se z jeho sevření. „No dobrá, jsem klidná.“

„Projdeme si, kde ses pohybovala. Použila jsi inhalátor při odchodu ze srubu, je to tak?“

„Naposledy, když jsem vycházela ze dveří. Vím, že jsem si ho dala zpátky do kabelky. Pamatuju se, že Jsem zápolila se zipem, protože jsem měla rukavice. Ale i kdybych ho nedopatřením zapomněla, byl by tady, v téhle místnosti. Tenhle srub jsme prohledali centimetr po centimetru. Není tady, jinak by ho jeden z nás našel.“

„Tvoje kabelka spadla na podlahu, když auto narazilo do stromu, vzpomínáš?“

Ne, na to si vzpomněla až teď. „Samozřejmě.“ Zasténala. „Tehdy musel váček vypadnout. Asi byl úplně nahoře, protože jsem ho tam těsně předtím dávala.“

„Potom je to jediné logické vysvětlení. Když jsi vytáhla kabelku zpod přístrojové desky, zkontrolovala sis, jestli je v ní váček s léky?“

„Ne. Nenapadlo mě podívat se, jestli něco třeba nevypadlo.

Myslela jsem jenom na to, v jaké jsme situaci.“

„Kdy by sis musela za běžných okolností vzít lék?“

„Než bych šla spát. Pokud bych nedostala záchvat. V takovém případě bych potřebovala inhalátor okamžitě.“

Tierney si to nechával projít hlavou. „Potom prostě musíme udělat, co půjde, abys ten záchvat nedostala. Co jej vyvolává? Kromě vdechování studeného vzduchu. A mimochodem, jak se ti podařilo vylézt nahoru, a prakticky jsi mě sem vyvlekla, a nedostat záchvat?“

„Léky mi dobře zabírají. Když používám zdravý rozum a beru léky, můžu dělat prakticky všechno. Sjíždět na kajaku peřeje, například,“ dodala a pousmála se.

„Ale ten výstup sem mě skoro oddělal, Lilly. Jak jsi to dokázala?“

„Možná jsem přece jen byla obdařena nadlidskou silou,“

zažertovala a vysvětlila: „Když jsi ležel na silnici a já spěchala pro tu deku a tak, říkala jsem si, proč nezažívám nával adrenalinu, jak to správně má být, když se lidé octnou v kritické situaci.“

„Možná jsi to zažívala a neuvědomovala sis to.“

„Zřejmě ano. Kromě toho záchvaty vyvolává přepínání, to rozhodně. Potom prach, plíseň a znečištěný vzduch. Tady nahoře mi nic takového nehrozí, zvláště v zimě ne. Ale potom je tady stres.“

Pokračovala. „Ten může vyvolat záchvat.

Když Amy umřela, měla jsem záchvaty často od neustálého pláče. Postupem času samozřejmě polevily, ale měla bych si dávat pozor a moc se nerozčilovat.“ Usmála se na něho. Doufala, že statečně. „Určitě budu v pořádku. Pravděpodobně na tom nesejde, jestli pár dávek vynechám.“

Zamyšleně se na ni zadíval, potom vrhl pohled na dveře. „Zajdu pro něj do vozu.“

„Ne!“ Popadla ho za rukáv a zoufale se ho držela. Horší než nemít po ruce léky by bylo nemít je po ruce a dostat záchvat, když by byla sama.

Krátce po Amyině smrti dostala záchvat během noci. Vzbudil ji sípot vlastního dechu a začala vykašlávat ošklivý hlen. Ve chvíli, kdy se nadechla životadárného léku, měla dýchací cesty už téměř úplně ucpané.

Byl to zvláště děsivý zážitek, protože byla sama. Té noci nepřišel Dutch domů. Ani nezavolal, aby jí řekl, že se opozdí. Protože mu chatrné výmluvy došly, rozhodl se, že raději vůbec nezavolá, než aby volal a nejapné se vymlouval.

Nakonec to vzdala, přestala na něho čekat a šla si lehnout.

Vzpomněla si, jak ji později napadalo, že by mu to patřilo, kdyby včas nepoužila inhalátor nebo kdyby to nestačilo, aby se jí uvolnily dýchací cesty, a on po příchodu domů zjistil, že se udusila, zatímco byl s jinou ženou.

Uvědomila si, že ještě pořád zoufale drží Tierneyho za rukáv, a pustila ho. „Nedokázal by ses dostat k vozu a nazpátek, aby ses nezhroutil,“ řekla. „Byl bys tam venku ztracený, zmrzlý nebo v bezvědomí a já bych tady pořád byla bez léků. Byli bychom na tom hůř, ne líp.“

Zhluboka se nadechl a pomalu vydechl. „Bohužel máš pravdu.

Budu to odkládat tak dlouho, až už nebude jiná možnost.“

„Jestli na to dojde, neodcházej, aniž bys mi to řekl.“ Styděla se za to, že se v ní hromadí takové rozrušení, ale bylo životně důležité, aby tohle pochopil. „Mám astma celý život, ale silný záchvat je pořád děsivá zkušenost. Nevadí mi být sama, dokud mám po ruce pro případ nouze inhalátor. Ale to nemám. Nechci se vzbudit, lapat po dechu a zjistit, že jsem tady sama, Tierney. Slib mi to.“

„Slibuju,“ řekl tiše.

V krbu se sesunulo poleno a vyslalo do komína sloupec jisker.

Lilly se od Tierneyho odvrátila a přiklekla na obrubu krbu, aby mohla odhrabat žhavé uhlíky pod železnou mřížku.

„Lilly?“

„Hmm?“ Když nic neříkal, otočila k němu hlavu. „Copak?“

„Co bys tomu řekla, kdybychom spali spolu?“

Marilee Rittová měla oddechový večer.

I když to nikdo oficiálně neoznámil, věděla, že zítra nebude vyučování. Dokonce i kdyby autobusy dokázaly projet svoje trasy, přišlo by to školskou správu na pěkné peníze, vytopit v takovéhle zimě školní budovy.

Ředitel měl nicméně zvrácené potěšení z toho, že oznamoval zrušení výuky na poslední možnou chvíli, obvykle ráno, hodinu předtím, než mělo zvonit. Byla to taková jeho malá přesilovka, že nenechal nikoho spát. Místo aby opravovala písemky, pustila si Marilee video, které si přinesla z dragstoru. Hlavní ženská postava byla duchaprázdná a hlavní hrdina hulvát a sprosťák, jemuž chyběly vlastnosti, kterými by to vyvažoval. Jedinými klady filmu byla sexuální přitažlivost mezi stejně atraktivními herci a dobrá píseň, kterou zpíval Sting. Takže co na tom, že byly v ději díry a dialog byl pitomý? Nebyl to Dostojevskij, ale byl to příjemný únik a pobavila se.

Když procházela domem, všude zhasla a zkontrolovala, jestli jsou všechny dveře zamčené. Přejela pohledem chodbu a všimla si, že zpod dveří Williamova pokoje žádné světlo neproniká. Usoudila, že už několik hodin leží. Chodil brzy spát a brzy vstával.

Vešla do svého pokoje, zavřela dveře, ale nerozsvítila lampu.

Pouliční lampa o kus dál v ulici skýtala i přes roletu v okně dostatek světla, aby se tam mohla pohybovat. Sundala z postele dekorativní polštáře a odhrnula péřovou přikrývku.

Potom šla do koupelny a začala se svlékat. Dávala si na čas, každý kus oděvu si svlékala pomalu, pečlivě jej odložila a začala si svlékat další. Naskočila jí husí kůže, přesto však nespěchala.

Když byla nahá, stáhla si gumičku z ohonu a roztřásla si vlasy, projížděla prsty pšeničně zbarvené prameny, na něž byla vskrytu pyšná. Líbilo se jí, jak jí měkce a volně padají na nahá ramena.

Noční košili měla pověšenou na háčku na dveřích. Navlékla si ji.

Na tuhle roční dobu byla krátká, ale milovala krajkové, hedvábné noční košile a nosila je po celý rok. Roztřesená kráčela do ložnice.

Právě lezla do postele, když ji popadl jednou paží kolem pasu a druhou ruku jí přitiskl na ústa. Zkusila zaječet a nahrbila záda, aby ho setřásla.

„Psst!“ zasyčel jí přímo do ucha. „Nevyváděj, nebo ti budu muset ublížit.“

Marilee přestala zápasit.

„To je lepší,“ řekl. „Tvůj bratr spí?“

„Hmmm?“

Sevřel ji pevněji kolem pasu a přitiskl si ji k hrudi. Jeho teplý, vlahý dech jí ovanul ucho a krk. „Ptal jsem se tě, jestli tvůj bratr spí.“

Chvilkově zaváhala, pak přikývla.

„Okay. To je dobře. Udělej, co ti řeknu, a neublížím ti. Je to jasný?“

Srdce jí prudce bušilo, ale znovu přikývla.

„Když ti sundám ruku z úst, budeš ječet?“ Zavrtěla hlavou snad až příliš rychle, aby to působilo upřímně. Zavrčel: „Jestli –“

Zavrtěla hlavou mnohem důrazněji. Postupně odtáhl ruku z jejích úst. Zakňourala: „Co mi uděláš?“ Ukázal jí to.

Kapitola dvanáctá

Vetřelec ji hrubě popadl za ruku, přitáhl jí ji za záda a přitiskl její dlaň k obnaženému penisu. Marilee šokovaně zalapala po dechu.

Stlačil jí prsty, aby mu jej obemkla, a pohnul jí rukou sem a tam.

Viděla jejich odraz ve vysokém otočném zrcadle na druhé straně pokoje. Bylo to starobylé zrcadlo, které podědila po matce a babičce z matčiny strany. Bylo široké, oválné, v rámu z krémově zbarveného dřeva s namalovanými růžovými růžičkami.

Ale v odrazu, které zachycovalo, žádný starobylý půvab nebyl.

Bylo to živočišné. Syrové. Erotické. V polotmě se viděla ve své krátké, příliš krátké noční košili. On byl ve stínu. Rozeznávala z něho jenom pletenou čepici a oči, které se v zrcadle setkávaly s jejíma.

Šťouchl ji do zadku a zašeptal: „Stáhni si košili.“

Zavrtěla hlavou, nejdříve pomalu, potom mnohem rozhodněji.

„Ne.“

Než stačila zareagovat, strhl jí ramínka noční košile z ramen.

Sklouzla jí až k pasu a odhalila prsy. Okamžitě ji objal pažemi a tiskl jí prsy na hruď.

Marilee zasténala.

„Psst!“ zasyčel ostře.

Zaťala zuby do spodního rtu.

Přejel jí rukou po těle a snažil se jí dostat mezi stehna. „Roztáhni nohy.“

„Prosím –“ Trošku roztáhla nohy.

„Víc.“ Zaváhala, pak udělala, co jí nařídil. Zajel do ní prsty.

Setkala se s jeho pohledem v zrcadle. Oči jako by mu plály. „Klekni si a polož si obličej na matraci.“

Klekla si na kraj postele a předklonila se, až se tváří dotkla matrace. Horkýma rukama ji laskal, dráždil, odhaloval. Špička jeho penisu ji nejdřív prozkoumávala a provokovala, pak do ní vnikl.

Křečovitě sevřela rukama prostěradlo pod sebou, stejně pevně, jako jeho sevřela v sobě. Zasténal a vnikl do ní hlouběji. „Řekni to!

Řekni, co ti dělám!“

Zamumlala odpověď do matrace.

„Hlasitěji.“

Zopakovala to a vyšla mu vstříc.

„Už budeš, že jo?“ Pohyboval se v ní rychleji a důrazněji.

Přerývaně oddechovala. „Ano,“ zasténala.

Po orgasmu zůstala zpocená, slabá a bláznivě šťastná. Právě to začalo opadat, když pocítila, že vyvrcholil. Jak svíral rukama její boky, celé tělo měl napjaté a chvěl se. Znovu vyvrcholila, tentokrát byl orgasmus slabší, ale o nic méně uspokojivý.

Když popadla dech, popolezla dál na postel, překulila se a natáhla k němu ruce. „To bylo vzrušující.“ Znal všechny její představy, protože se mu s nimi svěřila. Vždycky je neuskutečňovali, když ale ano, nemohla se toho nabažit.

Obemkl jí dlaněmi prsy a přejížděl palci po ztuhlých bradavkách.

„Chceš se bát, to se ti líbí.“

„No jasně, jinak bych nechtěla, aby ses sem vkradl.“ Dlouze, malátně se líbali. Když se od sebe konečně odtrhli, láskyplně se dotkla jeho tváře. „Pozoroval jsi mě, když jsem se v koupelně svlékala?“

„Necítila jsi na sobě můj pohled?“

„Upřímně řečeno, ano. Jen jsem vešla do místnosti, věděla jsem, že jsi tady. Chtěla jsem ten striptýz víc protahovat. Možná… však víš… se hladit.“

„To by se mi líbilo.“

„Až jindy. Dnes v noci je moc zima. Vlastně jsem tě kvůli počasí nečekala.“ Zlíbal jí tělo od hrdla po břicho, pak poklekl mezi její rozevřené nohy. Přitiskl jí obličej do rozkroku a zasténal: „Od tohohle se tedy nedokážu držet dál.“

Před její ložnicí William ještě několik minut naslouchal, potom se samolibým úsměvem, při kterém měl co dělat, aby se nezachechtal, se tiše odkradl po temné chodbě zpátky do svého pokoje.

Tierneyho otázka Lilly zaskočila. Zůstala na něho koukat, příliš šokovaná, aby se zmohla na odpověď. „Asi jsem měl postupovat mnohem taktněji, ne to na tebe takhle vybalit,“ řekl. „Obvykle jsem mnohem obratnější.“

Mnohem obratnější, když vybízí ženu, aby se s ním vyspala. A jak často to dělá? říkala si, přestože rozumně usuzovala, že často. A zároveň si byla jistá, že jen málokterá z těch, jimž to nabídl, ho odmítla.

Její bezstarostný smích byl naveskrz neupřímný. „Mám se cítit polichocena, nebo uražena? Proč si nemyslíš, že mnohem obratnější přístup by na mě zabral?“

„Na tebe se nevztahují žádná pravidla, Lilly.“

„Proč myslíš?“

„Jsi příliš chytrá a příliš krásná.“

„Nejsem krásná. Možná přitažlivá, ale ne krásná.“

„Jsi krásná. Pomyslel jsem si to v tu minutu, kdy jsi nastoupila do toho autobusu.“

Vzpomněla si, že se tehdy o pár minut opozdila a nastupovala jako poslední. Stála otočená k ostatním a hledala, kam by se posadila. Tierney seděl ve třetí řadě u okna. Místo vedle něho do uličky bylo prázdné. Pohlédli na sebe. Oplatila mu úsměv, ale nepřijala jeho tiché pozvání, aby si sedla vedle něho. Místo toho prošla dál a posadila se na místo do uličky v řadě za ním.

Dveře se zavřely a autobus vyjel. Jejich průvodce si stoupl do uličky, aby je všechny přivítal. Deset minut vykládal o bezpečnosti a o tom, co můžou na řece čekat. Jeho vtípky neměly šťávu; pravděpodobně takhle žertoval bezpočtukrát. Ale zdvořile se smála, stejně jako Tierney.

Když průvodce skončil veselý proslov a posadil se za řidiče, začali si ostatní ve skupině navzájem povídat.

Tierney se otočil k ní.

Jsem Ben Tierney.

Lilly Martinova.

Rád vás poznávám, Lilly Martinova.

„Ten den jsi vypadala úžasně,“ řekl.

Věděla, že tady by měla jejich rozhovor zarazit. Porušovalo to základní pravidla, která sama stanovila, pravidla, že se budou zabývat praktickými záležitostmi a všechno osobní zůstane stranou.

Ale jako žena si chtěla vyposlechnout, co jí chce říct.

Pochybovačně se na něho zamračila. „V kajakářské výstroji?“

„Černý spandex nikdy nevypadal tak dobře.“

„Není to pravda, ale i tak díky.“

„Představila ses svým dívčím jménem. Dověděl jsem se až při příští cestě do Cleary, že Lilly Martinova, kterou jsem poznal na řece, je ve skutečnosti paní Burtonová, odloučená manželka Dutche, nově najatého policejního šéfa.“

„Jméno za svobodna jsem používala pracovně. Jakmile jsem podala žádost o rozvod, začala jsem ho používat stále. Kdo ti řekl, že jsme s Dutchem manželé?“

„Jeden stařec jménem Gus Elmer. Znáš ho?“

Zavrtěla hlavou.

„Patří mu motel, kde bydlím, když jsem v tomhle kraji. Svérázný chlapík. Dychtivý, aby si popovídal se svými hosty. Pokud možno nenápadně jsem se ho zeptal, jestli nezná Lilly Martinovou, která má někde tady srub.“

„A navykládal toho, že ti šla hlava kolem.“

Pokřiveně se usmál. „Jestli se Gus nějak rozpakoval pěkně si zklepnout, potom mu bourbon uklidnil svědomí. Ve chvíli, kdy jsme dorazili láhev, věděl jsem o tobě všechny základní věci, včetně Amyiny smrti. Tím se hodně vysvětlovalo.“

„Co se vysvětlovalo?“

Svoji odpověď pečlivě uvážil. „V ten den na řece jsem si všiml, že pokaždé, když se zasměješ, jako by ses při něčem přistihla, a přestala jsi. Najednou tvůj úsměv zmizel. Jiskra v tvých očích pohasla. Tehdy mě to mátlo. Nešlo mi do hlavy, proč si zakazuješ z něčeho se těšit. Jako bys neměla právo se radovat, jako by se pro tebe nepatřilo mít se pěkně.“

„Přesně takhle to je, Tierney.“

„Cítíš se provinile, když se bavíš, protože Amy je mrtvá a ty žiješ.“

„Podle mojí psychoterapeutky to tak je.“

Bylo zvláštní, jak ji vnímal a chápal. Jako by znal obsah každé tajné komnaty jejího srdce. Zřejmě jí dokázal číst myšlenky už v den, kdy se poznali. Dělalo jí dobře mluvit volně o Amy, ale jeho porozumění ji zneklidňovalo.

Usedl na obrubu krbu vedle ní. „Dnes večer, když jsi mi vlastními slovy vyprávěla, jak umřela Amy, rozpoznal jsem v tobě ten smutek, kterého jsem si všiml ten den na řece.“

„Promiň.“

„Proč se omlouváš?“

„Ze smutku pociťují lidé rozpaky.“

„Jiní lidé možná. Já ne.“

Zvědavě na něho pohlédla. „Pročpak?“

„Obdivuju, jak se to snažíš překonat.“

„Vždycky se mi to nedaří.“

„Důležité ale je, že ses tomu nepoddala.“ Nedodal Jako tvůj manžel, ale vyznělo to z toho.

„Ať je to takhle, nikdo nestojí o společnost smutných lidí,“ řekla.

„Já jsem tady pořád.“

„Nemůžeš utéct. Zůstali jsme tady trčet, zapomněls?“

„Nestěžuju si. Ve skutečnosti se musím k něčemu přiznat. Jsem rád, že jsme tady spolu sami, odříznutí od ostatního světa.“ Ztišil hlas. „Tenhle rozhovor začal otázkou.“

„Ne, nebudu s tebou spát.“

„Vyslechni mě, Lilly. Mohli bychom uchovat teplo, dokonce ho vytvářet, tím, že bychom se svlékli a vlezli si pod hromadu přikrývek. Naše tělesné teplo by nás zahřálo.“

„Hmm, je mi to jasné. Navrhuješ to čistě z nutnosti.“

„Tak úplně ne. Z pětasedmdesáti procent.“

„Znepokojuje mě těch zbývajících pětadvacet procent.“

Natáhl ruku a uchopil pramen jejích vlasů, tentokrát jej ale okamžitě nepustil, tak jako když se jich dotkl ve voze. Mnul je mezi prsty. „Chtěl jsem tě od prvního dne. Proč ztrácet čas nějakým okolkováním, když jsem si naprosto jist, že to víš od samého začátku? Chci tě pod sebou.

Ale – a to je důležité – nic se nestane, dokud nebudu vědět, že i ty to chceš. Zůstane u toho, že se k sobě budeme tisknout kvůli teplu.“

Roztáhl prsty a pozoroval, jak mu mezi nimi protékají její vlasy. Pak jí znovu pohlédl do očí. „Přísahám.“

Hleděla mu do očí, slyšela v jeho chraplavém hlase upřímnost a uvěřila, že dodrží slovo. Tedy, do jisté míry. Bylo to nesmírně vzrušující vyznání touhy.

Nedůvěřovala ovšem situaci. Snažila se představit si sebe a Tierneyho, jak leží vedle sebe, dokonce částečně svlečení, a jak se objímají

bez

nějakého

sexuálního

prozkoumávání

nebo

experimentování. Koho si myslel, že obalamutil? Možná sebe, ale ji ne.

Ne že by se zbořil svět, kdyby se vzájemné přitažlivosti poddali.

Její smysly dávaly té představě zelenou. Ale zná ho jenom… jak dlouho? Když připočte ten den na řece, tak s ním strávila dohromady snad takových patnáct hodin. Dokonce i v tomhle věku sexuální volnosti a tolerance a uspokojování tužeb bez ohledu na následky jí to připadalo příliš rychlé.

Věděla o něm jenom to, že je dobrý posluchač a umí psát zábavné a výstižné články do časopisů. Byla připravená na fyzické důvěrnosti s mužem, o němž toho ví tak málo?

Ženy mladší generace by o ní prohlásily, že je staromódní, prudérní a zbabělá. Raději si o sobě myslela, že je rozumně opatrná.

„Ne, Tierney. Moje odpověď zůstává ne.“

„V pořádku.“ Pokřiveně se na ni pousmál. „Upřímně řečeno, kdybychom měli prohozené role, také bych si nedůvěřoval.“ Zvedl se. „K plánu B. Uzavřeme v ložnici a koupelně větrací průduchy, tyhle místnosti úplně zavřeme a budeme jenom tady, kde máme malou rezervu tepla.

Mohl bych přinést matraci z postele a položit ti ji ke krbu. Já se vyspím na pohovce, bezpečně metr a půl od tebe. Ale jestli si nepřeješ, abychom byli i takhle blízko, rozhodně to pochopím.“

Zvedla se a oprášila si zadek. „Plán B dává dokonale smysl.“

„Jsem rád, že nejsi proti. Jdu na to.“ Zamířil do ložnice.

„Tierney?“

Zastavil se a otočil se k ní.

„Děkuju, že jsi přijal moje rozhodnutí a dál nenaléhal. Je to od tebe moc ohleduplné.“

Dlouze se na ni zadíval, pak k ní dvěma dlouhými kroky přistoupil. „Tak ohleduplný zas nejsem.“

Kapitola třináctá

„Četl jste někdy knihu Jeremjáš, Sovo?“

„Jeremjáš? Ne, pane. Ne celou. Jenom vybrané části.“

Agent pro zvláštní úkoly Begley zaklapl bibli. Četl si v ní posledních dvacet kilometrů, které zabraly speciálnímu agentovi Wiseovi téměř dvě hodiny, než je urazil. „Hospodin měl v Jeremjášovi dobrého člověka.“

„Ano, pane.“

„Pán jej povolal, aby říkal lidem věci, které nechtěli slyšet a které by raději nevěděli.“

Wiseova znalost proroků Starého zákona byla mlhavá, takže se přidal k Begleyho hodnocení nic neříkajícím zamručením.

„Víte, on je zabíjí.“

Zoufale se snažil udržet vůz na silnici a přitom sledovat Begleyho. Leželo mu v hlavě, jestli ‚on‘ znamená toho proroka, Hospodina, nebo neznámého člověka, který pronásledoval obyvatele Cleary. Usoudil, že zřejmě to poslední.

„Nejspíš máte pravdu, pane. I když pokud omezil svoji působnost na tuhle oblast – a doposud jsme nenašli spojitost tohoto případu s nějakým případem v jiné části země – člověk by myslel, že by se už měly najít nějaké ostatky.“

„No jo, ale koukněte se na tuhle ‚oblast‘.“ Begley rukávem přejel po zamrzlém postranním okénku, aby lépe viděl na zamrzlou krajinu.

„Máte tady stovky čtverečních mil hustého lesa. Je to drsný, hornatý terén. Kamenitá koryta řek. Jeskyně. Dokonce i divoká zvěř je na jeho straně. Klidně těmi děvčaty může krmit medvědy.“

Ta představa neudělala Wiseovi dobře na žaludek. Poslední šálek kávy, který vypil pociťoval kysele až v krku. „Doufejme, že ne, pane.“

„Je to řídce osídlený region. Ten chlap, co nastražil bombu do Olympijského parku v Atlantě, se tady skrýval léta, než ho našli.

Kdepak, Sovo, kdybych já zabíjel mladé ženské, vybral bych si za loviště takovýhle kraj.“ Píchl prstem dopředu a zeptal se. „Už jsme tady?“

„Ano, pane.“

Wise snad nikdy nebyl tak rád, že dorazil do cíle. Celou noc řídil po silnicích, které se spíš hodily na sáňkování. Na jedné mimoúrovňové křižovatce kousek za Charlottě blokoval nájezd na dálnici policejní vůz. Vystoupil z něho policista a dával jejich vozu znamení, aby to otočili. Na Begleyho příkaz Wise zastavil.

Člen dálniční policie k nim přistoupil a zuřivě se rozkřikl: „Nevidíte, co vám ukazuju? Tudy nemůžete jet. Dálnice je uzavřená.“

Wise stáhl okénko. Begley se přes něho natáhl, ukázal policistovi průkaz a vysvětlil mu, že jsou na horké stopě jednoho zločince, dohadoval se s policistou, oháněl se svojí hodností a nakonec pohrozil, že ten jeho zatracený hlídkový vůz odtlačí z cesty, jestli s ním, krucinál, okamžitě nepopojede. Policista s vozem popojel.

Wiseovi se podařilo vyjet po nájezdu, aniž by dostal smyk, ale svaly na krku a na zádech měl od té doby ztuhlé. Begley byl zřejmě k nebezpečí, které jim hrozilo, netečný. Buď tak, anebo důvěřoval Wiseovým řidičským schopnostem mnohem víc než on sám.

Begley povolil jenom dvě zastávky na kávu a něco k zakousnutí, což si s sebou vzali do vozu. Na poslední zastávce měl Wise sotva čas zapnout si zip u kalhot potom, co si skočil na záchod, a Begley ho už pobízel, ať sebou hodí.

Svítání rozptýlilo tmu jen nepatrně. Bylo silně zataženo a mraky visely nízko. Mlha a vířící sníh omezovaly viditelnost sotva na metr.

Wise už měl unavené oči, jak je namáhal, aby dohlédl za znáček na kapotě. Jel maximálně dvacítkou. Byla by sebevražda jet rychleji.

Mrznoucí déšť se sněhem, který padal včera, teď zhoršovalo tak husté sně žení, že podobné Wise za sedmatřicet let svého života viděl jen vzácně.

Než budou vyslýchat Bena Tierneyho, rád by se osprchoval a oholil, dal si konvici černé kávy a pořádnou teplou snídani. Když se ale přiblížili ke Cleary, Begley mu nařídil, aby jel rovnou do motelu na kraji města.

Motel ‚Whistlerovy vodopády‘ tvořily chatky u malého jezera, které vytvářely vodopády těsně nad ním. Kolem plotu hřiště se utvořily hluboké závěje. Z komína kanceláře se kouřilo. Až na tuhle známku lidské přítomnosti vypadalo to zasněžené místo opuštěně.

Wise opatrně sjel se sedanem ze silnice na příjezdovou cestu.

Alespoň v to doufal, protože se nedala v hlubokém sněhu rozpoznat.

„Která chata je jeho?“ zeptal se Begley.

„Číslo osm.“ Wise tím směrem ukázal hlavou.

„A pořád je tady zapsaný?“

„Včera večer byl. Ale nestojí tady jeho cherokee,“ podotkl Wise zklamaně. Jenom před jednou chatou parkoval vůz a ten byl částečně zapadaný sněhem. Nebyly tam žádné stopy po pneumatikách.

„Neměli bychom se zeptat v kanceláři?“

„Proč?“ zeptal se Begley. Wise na něho upřel pohled. „Až odtud vidím, že dveře chaty číslo osm jsou pootevřené, speciální agente Wisei. Vsadím se, že kdybychom na ně zaklepali, tak se rovnou otevřou.“

„Jestli ale je to náš člověk, pane, nechceme, aby nám proklouzl, protože byla poškozena jeho občanská práva.“

„Jestli je to náš člověk, tak mu dřív poškodím hlavu kulkou, než bych ho musel nechat běžet kvůli nějaké procedurální pitomosti.“

Wise zaparkoval před chatou číslo osm. Vystoupil z vozu a bylo příjemné se narovnat a protáhnout, i když zapadl po kotníky do sněhu. Vítr mu vysál dech z plic a připadalo mu, že mu okamžitě zmrzly oči, ale když si mohl protáhnout záda, to nepohodlí za to stálo.

Begley si zřejmě nevšímal ani oslepujícího sněhu ani lezavě studeného větru. Doplouhal se sněhem ke schodům na verandu, která obtáčela celou chatu. Dveře chaty ovšem nebyly otevřené, jak si myslel. Zkusil je, a když zjistil, že je zamčeno, nonšalantně použil na otevření kreditní kartu. Za pár vteřin byli s Wisem uvnitř.

Bylo tam tepleji než venku, ale natolik chladno, že se jim srážel dech. Popel v krbu byl šedý a studený. Kuchyňka přiléhající k hlavní místnosti byla čistá. Nezůstalo tam ležet žádné jídlo. Nádobí bylo umyté a leželo na odkapávači. Bylo tam dost dlouho, aby uschlo.

Begley si založil ruce v bok, pomalu se otáčel a vštěpoval si do paměti každou podrobnost hlavní místnosti.

„Vypadá to, že tady nějakou dobu nebyl. Ráno odtud s džípem neodjel, jinak bychom viděli nějaké stopy i přesto, že tolik sněží.

Máte nějakou představu, kde pan Tierney strávil noc, Sovo?“

„Ne, pane.“

„Má tady nějakou přítelkyni?“

„Pokud vím, tak ne.“

„Příbuzné?“

„Ne. Tím jsem si jist. Byl jedináček. Rodiče už nežijí.“

„Kde potom ksakru nocoval?“ Na to Wise neměl odpověď.

Následoval Begleyho do ložnice. Begley se zběžně rozhlédl a pak ukázal na dvoulůžko. „Paní Begleyová by to považovala za nepořádně ustlanou postel. Řekla by, že takhle stele mužský, pokud si vůbec ustele.“

„Ano, pane.“

Wise byl muž, ale nikdy nenechával postel neustlanou a vždycky si zkontroloval, že kraje prostěradla jsou rovně. Ani nenechával nádobí na odkapávači; sám je utřel a uložil na patřičná místa. Rovněž měl v abecedním pořádku srovnaná cédéčka podle umělců a ponožky v zásuvce podle barvy od nejsvětlejších po nejtmavší, a to odleva doprava.

Ale raději by si vyřízl jazyk, než by protiřečil paní Begleyové.

Na rozdíl od hlavní místnosti vypadala ložnice, kde Tierney spal, obývaná. V koutě byly odkopnuté zablácené kovbojské boty.

Uprostřed podlahy ležel látkový vak a lezly z něho kusy oblečení. Na stole pod oknem se povalovaly časopisy. Wise rychle přeletěl pohledem lesklé obálky a potlačil nutkání, aby je srovnal.

„Pornografie?“ zeptal se Begley.

„Cestování, sporty, příroda, fitness. Takové, co do nich píše články.“

„Doprčic,“ řekl Begley. Vyznělo to zklamaně. „Přední místnost naznačuje, že je Tierney pořádný chlap.“

„Což odpovídá profilu neznámého, kterého hledáme,“ podotkl Wise a přitom si uvědomil, že sám má podobné nutkavé sklony.

„Správně. Ale tohle! Zatraceně,“ řekl Begley. „Tohle vypadá jako pokoj mýho nejstaršího kluka. Tak co je Tierney vlastně zač?

Pošahanej šílenec, nebo to, na co vypadá? Normální chlap, který je rád na čerstvým vzduchu a nepotřebuje prasečinky, aby se rozparádil?“

Byla to řečnická otázka. Což bylo dobře, protože Wise nevěděl, co na to říct, když slyšel, že říká ,pornografii prasečinky‘.

Dveře skříně byly dokořán. Begley nakoukl dovnitř. „Neformální, ale kvalitní oblečení,“ podotkl potom, co si prohlédl několik nášivek na oblečení.

„Výpisy z jeho kreditní karty to potvrdí,“ poznamenal Wise.

„Nenakupuje v diskontních obchodech.“

Begley se otočil na podpatku a rázně vyšel z pokoje. Rychle přešel obývací prostor a vešel do druhé místnosti. Udělal dovnitř sotva dva kroky a zůstal stát jako přibitý. „A máme to tady! Sovo!“

Wise spěchal za ním a ve dveřích zůstal stát. „Panejo,“ zamručel tlumeně.

Na zdi bylo nad stolem připevněno pět snímků pohřešovaných žen. Wise si uvědomil, že je to jídelní stůl, který by měl být v kuchyňce, ale nechyběl mu tam, dokud ho neuviděl tady.

Na stole stál počítač a výmluvné množství tištěného materiálu.

Novinové články o pohřešovaných ženách byly vystřiženy z Cleary Call stejně jako z novin ze vzdálených míst, jako Raleigh a Nashville. Úryvky byly zvýrazněny značkovačem. Žluté desky obsahovaly stránky rukou psaných poznámek, některé byly přeškrtnuté, jiné podtržené, jako by stály za přezkoumání nebo zapamatování. Leželo tam pět složek, pro každou tu mladou ženu jedna. Byly v nich stránky rukou psaných poznámek, výstřižků z novin a fotografií, které se objevily na plakátech s pohřešovanými osobami nebo v médiích.

A každá zmínka o neznámém podezřelém byla označená modrým značkovačem.

Begley na jeden takový úryvek ukázal. „Modrá.“

„Všiml jsem si, pane.“

„Barva, kterou se podepisuje.“

„Už to tak vypadá.“

„Od té doby, co unesl Torrii Lambertovou.“

„Ano, pane.“

„Ten počítač –“

„Bude nepochybně zaheslovaný.“

„Myslíte, že se do něho dokážete dostat, Sovo?“

„Rozhodně se pokusím, pane.“

„Fajn, ani hnout, pokavád nechcete ustřelit kebule.“ Hlas skřípal jak míchačka na beton. „Ruce nahoru a pěkně pomalu otočit.“

Begley a Wise se zařídili podle příkazu a najednou koukali do dvouhlavňové brokovnice.

Wise řekl: „Zdravím, pane Elmere. Pamatujete se na mě? Charlie Wise.“

Muž stál uprostřed místnost s brokovnicí ve výši hrudi. Když ho Wise nazval jménem, přimhouřil oči, aby mohl lépe zaostřit. Obličej měl červený a vrásčitý jako kaki, které zůstalo příliš dlouho na slunci. Měl na sobě ošuntělou, od molů prožranou pletenou čepici, zpod níž mu čouhaly prameny provázkovitých vlasů stejné špinavě bílé barvy jako huňatý plnovous. Kolem rtů měl skvrny od tabákové šťávy, a když se usmál, ukázaly se bezzubé dásně s pouhými třemi hnědými pahýly.

„Panenko skákavá! Moh sem vás zabít!“ Sklonil brokovnici.

„Přišli ste odevzdat panu Tierneymu tu cenu?“

Wise musel zapátrat v paměti, než si vzpomněl na historku, kterou si vymyslel, aby vysvětlil svůj zájem o Bena Tierneyho.

„Ehm, ne. Tohle je agent pro zvláštní úkoly Begley. Jsme –“

„Gusi? Jseš tam?“

„Á sakra,“ řekl Gus Elmer. „Už jsem zavolal policii. Myslel jsem, že tady někdo krade panu Tierneymu věci, když tady není.“

Begley v duchu šťavnatě zanadával.

Staroch se otočil na policistu, který nakoukl dovnitř hlavními dveřmi, a máchl rukou, ať jde dovnitř. Vešel s pistolí v ruce a přejel agenty FBI zvědavým pohledem. „Tohle jsou ti zloději?“

„Nejsme zloději.“ Wise podle tónu Begleyho hlasu poznal, že už má celého toho nesmyslu plné zuby a chystá se situaci, která se mu tak rychle vymkla z rukou, opět ovládnout. Postrčil Wise kupředu a důkladně zavřel dveře místnosti, aby ti dva neviděli, co v ní objevili.

„Jsme agenti FBI,“ pokračoval Begley, „a rád bych, abyste zastrčil zbraň do pouzdra, než někoho zastřelíte. Jmenovitě mě.“

Policista byl mladý, několik let mu do třicítky chybělo, pokud se Wise ve svém odhadu nemýlil. Begleyho nesmiřitelný výraz a řízný tón ho zmátly. Teprve když pistoli zastrčil, vzpomněl si, že je má požádat, aby se legitimovali. Vyhověli mu.

Spokojený, že jsou těmi, za něž se prohlašují, se energicky představil: „Harris. Policie Cleary.“ Dotkl se krempy klobouku od uniformy, který byl poprášený tajícím sněhem. Kalhoty od uniformy měl nacpané do vysokých gumových bot. Koženou bundu lemovanou ovčí kůží měl zřejmě o číslo dvě menší, což mu zabraňovalo, aby mu paže přirozeně visely podél boků. Měl je trochu odtažené od těla.

Gus Elmer se podrbal ve vousech a zacivěl se na Wise. „Vy ste agent FBI? Neděláte si srandu?“

„Nedělá si srandu,“ odpověděl Begley místo něho.

„Co tady teda děláte? Co chcete panu Tierneymu?“

„Mluvit s ním.“

„Vo čem? Hledají ho kvůli něčemu? Co udělal?“

„To bych sám rád věděl,“ řekl Harris. „Máte příkaz k zatčení?“

„Nic takového. Jenom mu chceme položit pár otázek.“

„Hmm. Otázek.“ Harris to chvíli přežvykoval a oba je přejel pochybovačným, zkoumavým pohledem. „Máte příkaz k prohlídce těchhle místností?“

A je to tady, pomyslel si Wise. Harris není až tak nezkušený, jak vypadá.

Begley otázku ignoroval a zeptal se: „Váš policejní šéf se jmenuje Burton, je to tak?“

„Ano, pane. Dutch Burton.“

„Kde bych ho našel?“

„Teď?“

Byla to tak pitomá otázka, že se Begley neuráčil na ni odpovědět.

Neuznával jiný časový harmonogram než řeď.

Harris si svůj přehmat uvědomil a vykoktal: „Dispečer zrovna hlásil, že šéf sebere Cala Hawkinse – ten má jedinej ve městě sypač – a vezme ho do dragstoru na kafe.“

„Víte, kde je ten dragstor, Sovo?“ chtěl vědět Begley. Wise přikývl a Begley se obrátil znovu na Harrise. „Vyřiďte šéfovi Burtonovi, že bychom se tam k němu rádi za půl hodiny připojili. Je vám to jasné?“

„Vyřídím mu to, ale on chce nutně –“

„Nic není tak důležité jako tohle. Vyřiďte mu, že jsem to říkal.“

„Ano, pane,“ odpověděl Harris. „A co ten příkaz k prohlídce?“

„Později.“ Begley na mladého policistu zakýval prstem a ten k němu přidusal. Boty jako by měl na rozdíl od bundy o číslo větší.

Begley k němu přistoupil blíž a naléhavé, tlumeně spustil: „Pokud budete můj vzkaz šéfovi Burtonovi předávat policejní vysílačkou, řekněte mu jenom tolik, že je naprosto nezbytné, abychom se setkali dnes ráno. Neuvádějte žádná jména. Je vám to jasné? Jde o velice důležitou, delikátní záležitost. Diskrétnost je životně důležitá. Můžu se na vás spolehnout?“

„Absolutně, pane. Rozumím.“ Znovu se dotkl krempy klobouku a vyběhl ven.

Když Wise znovu přidělili do kanceláře v Charlottě, vítal příležitost, že bude sloužit pod jejím slavným šéfem. Až doteď pracoval s Begleym nepřímo. Tohle byla jeho první příležitost sledovat Begleyho v akci a pozorovat, jak diplomaticky postupuje.

Stal se tím legendou nejen mezi ostatními vyšetřovateli, ale i mezi zločinci. Kolegové se od něho učili. Ti, co porušovali zákon, se od něho také učili, ovšem ke své škodě.

Přestože nikdy nemluvil o době, kdy sloužil na Středním východě, říkalo se, že Begley dokázal sebe a další tři muže zachránit před popravou za špionáž proti režimu Saddáma Husajna. Výzvědná činnost bylo sice přesně to, co dělali, Begley ale únosce přesvědčil, že chytili nesprávné lidi, že došlo k záměně totožnosti a že by z toho byl velký malér, kdyby jim někdo ublížil, jakýmkoliv způsobem s nimi špatně nakládal nebo je zavraždil.

Každé vyprávění tu historku ještě vylepšilo, ale Wise nepochyboval, že se zakládá na pravdě. Begley byl rovný, poctivý chlap, ale dovedl uvažovat jako zločinec. Měl zaslouženou pověst manipulátora.

Mladému Harrisovi neprozradil nic významného, ale zapůsobil na jeho sebevědomí tím, že ho přizval do „jejich nanejvýš důležité a delikátní záležitosti“ a tím ho přiměl zapomenout, že neměli příkaz k domovní prohlídce a že je v podstatě přistihl, jak se tam vloupali.

Begley rovněž zdůraznil, aby se Harris spojil se svým nadřízeným bez dalších průtahů, čímž se ho účinně zbavil a uvolnil jim ruce, aby mohli Guse Elmera vyslechnout beze svědků.

„Rád bych si dal šálek kávy, co vy, Sovo?“ prohodil z ničeho nic.

„Mohli bychom, pane Elmere, využít vaší pohostinnosti?“

Staroch na Begleyho nechápavě zašilhal. „Cože?“

„Neměl byste trochu kafe?“ přeložil mu to Wise.

„Jo, jasně, jasně. V kanceláři. A taky je tam pěkně zatopíno.

Dávejte bacha, kam šlapete. Tyhle schody kloužou jako čert.“

O pár minut později už seděli v houpacích židlích před praskajícím ohněm. Wiseovi v botách roztával sníh, takže měl nohy studené, mokré a cítil se nepříjemně. Natáhl si nohy co nejblíže k ohni.

Hrnky s kávou, které jim Elmer podal, byly otlučené a flekaté jako jeho tři zuby, ale káva byla vřelá, silná a lahodná. Nebo možná chutnala tak dobře proto, že po ní Wise tolik toužil.

Přes všechnu svoji ochotu přispět při vyšetřování FBI jim Elmer neposkytl o moc víc informací, než kolik z něho Wise už vytáhl. Ben Tierney byl tichý, pohledný host, jehož kreditní karta byla vždy krytá. Divné na něm bylo jenom jedno, a to, že odmítal, aby mu chodila do chaty uklízet pokojská, když ji obýval. Tahle zvláštnost se vysvětlila tím, co našli v druhém pokoji.

„Jestli je to ale jeho jediný podivínství, tak si nestěžuju,“ řekl jim Gus. „Podle mýho je to ideální host. Vždycky zanechá chatu v dobrým stavu, pozhasíná, odpadky vyhodí do popelnic, takže se na ně nedostanou medvědi a mývalové. A v den, kdy se odepisuje, je pryč kolem poledního. Dodržuje předpisy, pánové, to jo.“

„To je pořádný kus, pane Elmere,“ prohodil Begley a ukázal na vycpanou hlavu jelena připevněnou na kamenné zdi nad krbem.

„Toho jste ulovil vy?“

Touhle taktikou byl Begley proslulý. Během výslechu pravidelně podotkl něco, co s věci nesouviselo. Tvrdil, že to slouží k tomu, aby odpovědi byly spontánní. Tím, že náhle zavedl řeč na něco jiného, zabránil člověku, jehož vyslýchal, aby předvídal, na co se zeptá dál, a v duchu si připravil odpověď. Byl to způsob, jak dostat necenzurovanou odpověď na podstatnou otázku.

„Mluvil s vámi pan Tierney někdy o ženách?“

Elmer, který právě obdivoval svoji loveckou trofej, prudce otočil hlavu a tázavě na Begleyho pohlédl. „Vo ženskejch?“

„Manželkách, bývalých manželkách, přítelkyních, milenkách.“

Ztišil hlas a dodal: „Zmínil se někdy o svém sexuálním životě?“

Stařec se zachechtal. „Pokavád se pamatuju, tak ne. A myslím, že by mi to nevypadlo. Jednou jsem se ho zeptal, jestli se k němu připojí jeho pani, a on řekl, že ne, že je rozvedenej.“

„Myslíte, že je normální?“

Elmerovi poklesla brada, čímž se jim naskytl nechutný pohled do jeho bezzubých úst. „To jako, jestli není teplej? Von?“

„Nemáme důvod se domnívat, že je homosexuál,“ řekl Begley.

„Ale je to trochu podivné, že se svobodný, pohledný mužský jako on před vámi nikdy nezmínil o něžném pohlaví.“

Na Wise to znovu udělalo dojem. Begley si prověřoval Elmerovu paměť, aniž by to bylo patrné. Počítal s tím, že Elmer bude proti homosexuálům zaujatý. Člověk jako on nebude chtít, aby jeho pravidelný nájemník, s nímž se spřátelil, byl něco jiného než stoprocentní chlap. Takže pokud se někdy Tierney při hovoru o nějaké ženě jmenovitě zmínil, stařec si teď namáhá mozek, aby si vzpomněl.

Zatímco přemýšlel, vstrčil si umouněný malíček do houštiny, která mu vyrůstala z ucha, a snažil se vyšťourat maz. „Když teď tak vo tom přemejšlím, opravdu mi tuhle ráno něco povídal vo tý poslední holce, co se ztratila.“

„Nevadilo by, kdybych si nalil ještě šálek?“ Begley nečekal na odpověď, zvedl se a přistoupil ke kávovaru na stole na druhé straně místnosti.

„Zastavil se tady v kanceláři pro noviny a četl si první stranu. Já řekl: „Podle mýho to vypadá, že si na todle město zased nějakej šílenec,“ von na to, že soucítí z příbuznejma toho děvčete. Co si musej vytrpět a tak.“

Begley se vrátil do houpacího křesla a foukal do kávy, aby vystydla. „To je výtečná káva, pane Elmere. Speciální agente Wisei, poznamenejte si, prosím, značku.“

„Samozřejmě.“

„Rád bych ji přivezl do Charlottě manželce. Nic víc pan Tierney o tom děvčeti neříkal?“

„Počkat,“ řekl staroch a pátral v paměti. „Ne, jenom že ji viděl zrovna tak den předtím, než zmizela.“

„Neříkal, kde?“ zeptal se Wise.

„V krámě, kde si kupuje vybavení. Říkal, že se tam zastavil pro nový ponožky a ona ho obsluhovala.“

„V kolik to bylo?“

„To jako kdy byl v tom krámě? Neříkal. Složil noviny, popadl mapu a že jde do hor. Varoval jsem ho, ať ho nedostane medvěd.

Zasmál se a řekl, že se vynasnaží, aby se to nestalo, a že stejně v tuhle roční dobu spěj zimním spánkem. Támhle z automatu si koupil pár tyčinek a odešel.“

„Mluvil někdy o nějaké té jiné pohřešované?“

„Ne. Nemůžu říct, že bych si to zapamatoval –“ Najednou se Elmer zarazil. Mrskl po Begleym vychytralým pohledem, pak stočil krhavé oči na Wise, který se snažil tvářit netečně. Elmer znovu upřel pohled na Begleyho a pracně polkl. Wise mohl jenom doufat, že předtím vyplivl většinu tabáku, který žvýkal. „Vy si myslíte, že je unes pan Tierney?“

„Vůbec ne. Jenom s ním chceme mluvit, abychom ho mohli vyškrtnout ze seznamu.“

Begley dával najevo mnohem větší hnutí mysli, když předtím hovořil o knize Jeremjáš, než teď, ale jeho nenucenost Guse Elmera neošálila. Zavrtěl hlavou, až se mu špinavě bílý plnovous rozprostřel po hrudi. „Von je ten poslední, vo kom bych si myslel, že by moh něco takovýho províst.“

Wise se předklonil a zeptal se: „Slyšel jste ho někdy vyjadřovat se pejorativně o ženách?“

„Pejo… pe… co jako?“

„Ošklivě nebo nelichotivě.“

„Jo, vo ženskejch, řikáte?“

„Buď o ženách všeobecně nebo o nějaké jmenovitě,“ objasnil Wise.

„Ne, jak už jsem řek. Jedinkrát, když něco říkal o –“ odmlčel se, sáhl po prázdné plechovce od kokakoly a odplivl do ní. „Počkat.

Dejte mi minutku. Právě jsem si na něco vzpomněl.“ Zavřel oči. „Jo, jo, už se mi to vybavuje. To bylo loni na podzim. Pamatuju si to, jelikož jsme seděli venku na verandě a vobdivovali barevný listí.

Zeptal se, jestli mě může pozvat na skleničku, a já řek jasně.

Abychom zahnali večerní chlad, že jo. A nějak jsme se dostali na Dutche Burtona.“

„Policejního šéfa?“ zeptal se Wise a bylo na něm znát překvapení.

„No jo. Dutch tehda nebyl šéfem dlouho, asi tak měsíc, a s panem Tierneym jsme rozebírali, že si ukous velký sousto s těma pohřešovanejma ženskejma a tak.“

„Co o tom přesně říkal?“

„Nic. Jenom to, co už jsem říkal.“ Znovu si odplivl do plechovky, otřel si ústa hřbetem ruky a zazubil se na ně. „Co já vím, tak se víc zajímal o Dutchovu ženu. Dneska už bejvalou ženu.“

Begley vrhl pohled na Wise, aby se ujistil, že pozorně poslouchá.

„Jak se o ni zajímal?“

„Pan Tierney se s ní podle všeho seznámil někdy v létě.“ Elmer se zašklebil ještě radostněji a s velkou úlevou. „Vlastně můžu s jistotou říct, že není žádnej teplouš. Podle mýho byl do bejvalý Dutchovy ženy úplně pryč.“

Begley se přestal líně pohupovat. „Byl do ní pryč?“ Staroch se chrčivě zasmál. „Náměsíčnej pohled, zabouchnutej, nadrženej, říkejte tomu, jak chcete.“

Kapitola čtrnáctá

Lilly se vzbudila zimou. Chvíli jí trvalo, než si uvědomila, kde je a proč. Úplně oblečená ležela pod třemi vrstvami přikrývek s koleny přitaženými skoro až k hrudi. Chlad, který pronikal do morku kostí, ani všechny ty přikrývky nezahnaly.

Ležela otočená tváří ke krbu, ale teplo z něho už nesálalo. Dřevo, které řeřavělo, když Tierney zhasínal světla, se už dávno změnilo v popel. Stáhla si přikrývku z obličeje a vydechla ústy. Její dech vytvořil obláček páry.

Během noci se musela vyprázdnit nádrž na plyn. Teď bude jediným jejich zdrojem tepla krb. Měla by vstát, narovnat palivové dříví na rošt, podpálit třísky. Pohyb by jí pomohl se zahřát. Ale nedokázala se přimět, aby opustila kokon relativního tepla.

V místnosti byla pořád ještě tma, jenom kalné šedé světlo vykrajovalo lemy závěsů. Vítr byl stejně silný jako předchozí noci.

Občas nějaká větev obalená ledem ztěžka bouchla do střechy. Pokud existoval dokonalý den na to, zůstat zachumlaný v posteli, pak to byl dnešek.

Možná měla Tierneyho návrh přijmout. Kdyby ano, nemusela se teď třást zimou.

Ale ne, rozhodla se správně. Taková blízkost by změnila ráz jejich izolace a značně zkomplikovala situaci. Už tak ji dostatečně zkomplikoval pouhý polibek.

Pouhý polibek? To sotva.

Byl krátký, ale bral dech. Tierney ji okamžitě pustil. Otočil se k ní zády a pokračoval v hovoru, jako by k polibku vůbec nedošlo.

Řekl, že mu asi prospěje, když půjde spát, protože je to sotva pár hodin, co utrpěl otřes mozku. Snažila se tvářit, že je stejně nad věcí jako on, a souhlasila.

Znovu na ni naléhal, aby něco snědla, ale řekla, že nemá hlad, a on řekl, že také nemá hlad.

Nabídl jí, aby použila koupelnu jako první. Zatímco byla v koupelně, stáhl matraci z postele a přivlekl ji do obývacího pokoje.

Vytkla mu, že na ni nepočkal, aby mu pomohla. Prohlásil, že se nemůže tahat s matrací, protože by jí ta námaha mohla přivodit astmatický záchvat. Připomněla mu, že měl otřes mozku a sám by se neměl přepínat. Ale už se stalo, takže tady dohadování skončilo.

Ve chvíli, kdy vyšel z koupelny, byla už zakutaná pod svým přídělem přikrývek. Zhasl světla a natáhl se na pohovku. Zeptal se, jestli je jí dost teplo, a nabídl jí jednu svoji přikrývku, ale ona to odmítla s tím, že je jí dobře, díky.

Byl neklidný. Chvíli mu trvalo, než se uvelebil. Zeptala se, jestli ho bolí hlava, a on odpověděl, že to není zas tak zlé. Pak se zeptala, jestli mu to má prohlédnout, vydezinfikovat a převázat. Řekl, že děkuje, ale ne, zkontroloval si to, když byl v koupelně. Nešlo jí do hlavy, jak to dokázal, když je tam jen jedno zrcadlo, ale nechala to být.

Zmínil se, že i když je samá modřina, nevšiml si žádných známek vnitřního krvácení, a ona nejapné odpověděla: „To je dobře.“ Něco nesrozumitelně zamručel a to naznačilo konec jejich rozhovoru.

Trvalo jí nejméně hodinu, než usnula, a byla si celkem jistá, že byl ještě vzhůru, když konečně zdřímla. Mezi tím, než zhasl a než usnula, ležela strnule a mlčky a… jak by to řekla? Vyčkávala?

Po tom polibku by se napětí mezi nimi dalo krájet. Hovořili nepřirozeně. Vyhýbali se tomu, aby si pohlédli do očí. Chovali se k sobě přehnaně zdvořile.

Tím, že ten polibek ignorovali, dodali mu na významu. Kdyby kolem toho žertovali, prohodili něco jako „Konečně nám to přestalo vadit. Už jsme uspokojili zvědavost, takže se můžeme uvolnit a starat se dál o to, abychom přežili,“ dal by se ten polibek mnohem snáz pominout.

Místo toho předstírali, že se to nestalo. Nevěděli, co si ten druhý o tom myslí. Následkem toho, že se oba báli, aby něco nezkazili, aby neudělali nebo neřekli něco, co by napjatou rovnováhu vychýlilo, přešli to jakoby nic. A přesto po všem tom jejich nemotorném předstírání a falešné lhostejnosti k tomu polibku, napůl od něho očekávala, že zamumlá něco jako „To je ale nesmysl“ zvedne se z pohovky a přidá se k ní na matraci pod přikrývkami. Byla to předehra.

„Tak ohleduplný zas nejsem,“ řekl.

O zlomek vteřiny později držel její obličej v silných rukou, které po celý večer obdivovala, a tiskl jí ústa na rty. Nezaváhal, ani se nezeptal na svolení. Že by se choval váhavě nebo omluvně? Ani náhodou. Od chvíle, kdy se jejich rty setkaly, byla jeho ústa žádostivá a vyzývavá.

Rozevřel její kabát a zajel rukama pod něj. Objal ji, pokrčil se trochu v kolenou a přitáhl ji nahoru a k sobě. Ruku s roztaženými prsty jí položil do kříže, a tak ji k sobě tiskl způsobem, jenž jednoznačně říkal Chci tě.

Břichem a stehny se jí rozlila vlahá touha. Bylo úžasné znovu prožívat příval pocitů, které nemohlo vzbudit žádné pití nebo drogy.

Neexistoval srovnatelný pocit radosti, nic, co by se mohlo rovnat tomu opojnému pocitu sexuálního vzrušení.

Kolik jen to bylo už let. Rozhodně to nezažila od té doby, co Amy zemřela, kdy ani ona ani Dutch neměli kde brát sílu na dobrý sex. Snažili se, ale začalo být tak těžké předstírat nadšení pro milování a ona se ani nepokusila předstírat orgasmus.

Její nedostatečná odezva uštědřila další ránu Dutchovu sebevědomí, které se už začínalo hroutit. Vylepšit sebevědomí si chtěl řádkou milostných poměrů. Ty by mu skoro dokázala odpustit.

Šel si k jiným ženám pro to, co mu už ona nedokázala poskytnout.

To, co mu odpustit nedokázala, byly poměry, které měl předtím, než Amy vůbec počali.

Trvalo jí dlouho, než pochopila, proč Dutch spal s jinými ženami v prvních létech jejich manželství, kdy byl jejich sexuální život tak aktivní a dobrý. Ale postupně si uvědomila, že Dutch si musí neustále něco dokazovat. Rozhodně v posteli. A ještě víc mimo ni. A rovněž pochopila, jak je vyčerpávající mu tuto podporu neustále poskytovat. Nikdy jí nebylo dost.

Poznali se na společenské události v Atlantě, jež měla přinést peníze na charitativní konto policejního sboru. Dutch byl ukázkový policista, a protože se vezl na vlně nedávné popularity za to, že vyřešil případ několika vražd, požádali ho, aby na banketu promluvil.

Na pódiu byl hezký, okouzlující a výmluvný. Představoval oslnivou kombinaci: z někdejší fotbalové hvězdy na vysoké se stal hrdina řešící zločiny. Jeho řeč přiměla přítomnou smetánku, aby štědře přispěla, a Lilly pobídla, aby za ním potom zašla a představila se. Když večer končil, sjednali si schůzku, že zajdou na večeři.

Za půl roku se vzali a rok nemohl být život lepší. Oba tvrdě pracovali na své kariéře, ale rovněž se bavili a velice milovali.

Koupili si srub a trávili tam víkendy; občas ani nevylezli z ložnice.

Během té doby zatáhl svoji sebedůvěru do jejich postele.

Projevovala se ve způsobu, jak se miloval. Byl citlivý a velkorysý partner, vášnivý a ohleduplný milenec, manžel, na něhož se mohla spolehnout.

Potom začaly hádky. Pramenily z toho, že nedokázal ustát, že Lilly tolik vydělává, že vydělává daleko víc než on. Namítala, že na tom nezáleží, kdo vydělává víc, že on si vybral státní službu a tam je nejtvrdší práce nedostatečně placená a nedoceňovaná.

Měla samozřejmě pravdu. On ale slyšel jenom rozumné zdůvodnění svého selhání. Bál se, že u policie nikdy nedosáhne stejného postavení jako ona v časopisu.

Během času se jeho utkvělá představa, že selže, začala naplňovat.

Lillyina hvězda zároveň stoupala. Její úspěch dál naleptával jeho hrdost. Snažil se vylepšit si ji se ženami, které se na něho dívaly jako na úžasného hrdinu, jímž si tak zoufale přál být.

Pokaždé, když mu Lilly vyčetla, že ji podvádí, hluboce se kál a tvrdil, že jeho nevěra není nic než bezvýznamný poměr. Pro Lilly, která mu nakonec pohrozila, že od něho odejde, to ale bezvýznamné nebylo. Dutch prohlásil, že umře, jestli ho opustí, přísahal jí, že bude věrný, říkal jí, že ji miluje, a prosil, aby mu odpustila. A ona mu odpustila – protože čekala Amy.

Příslib dítěte jejich manželství utužil. Ale pouze do chvíle, než se Amy narodila. V měsících po porodu se začal Dutch scházet s jednou policistkou. Když ho Lilly obvinila z toho, co bezpečně věděla, popřel to a svedl její podezření na únavu, depresi, laktaci a hormonální nevyváženost. Jeho zesměšňování ji urazilo víc než jeho průhledné lži.

Uprostřed tohoto manželského bitevního pole vytvářela Amy neutrální území, na němž spolu mohli existovat. Vzbuzovala tolik lásky, že se všechno zdálo téměř normální. Sdílená radost z dítěte jim pomáhala zapomenout na minulé neshody. Vyhýbali se všemu, co vyvolávalo spory. Nebyli vysloveně šťastní, ale jejich vztah byl stabilní.

Potom Amy zemřela. Oslabené pilíře manželství se pod tíhou jejich zármutku rychle rozdrolily. Jejich vztah se postupně zhoršoval, až si Lilly myslela, že už to horší být nemůže.

A pak se ukázalo, že může.

Když si teď vzpomněla na incident, který považovala za smrtelnou ránu jejich manželství, otřásla se a instinktivně si přitáhla kolena blíž k hrudi a zabořila hlavu hlouběji do polštáře.

Nicméně si po pár vteřinách připomněla, že její manželství je minulostí. Dokonce už na ně ani nemusela víc myslet. Včerejšek vyznačil její osvobození od Dutche. Už s ním není spojená ani po právní stránce ani citově, může hledět přímo kupředu.

Načasování, s jakým Ben Tierney znovu vstoupil do jejího života, bylo podivně ironické. Znovu se objevil v den, kdy byla oficiálně volná. Včera večer nejenom vytrhl z dřímoty její erotické vnímání, ale probudil je s třeskotem a halasem. Po jeho polibku jí zvonilo v uších.

Přitahoval ji od chvíle, kdy se na ni usmál ze svého místa v tom rozvrzaném, zrezivělém autobusu. Během toho dne na řece se jí na něm začalo líbit všechno. Rozhodně jeho vzhled. Nebylo na něm nic, co by se jí nemohlo líbit. Ale rovněž se jí líbil povahově, jeho inteligence, to, jak snadno se dokázal bavit o všemožných věcech.

Ostatní ve skupině také přitahoval. Ty studentky se nijak netajily tím, že jsou z něho celé pryč. Dokonce i jeden náfuka, kterého Tierney štval, že uměl lépe veslovat, se ho na konci dne vyptával na souhvězdí Velkého vozu. Tierney bez zjevného úsilí lidi přitahoval.

Nikdo mu nepřipadal cizí.

On sám přesto cizincem zůstal.

Naklonil si lidi tím, že je vybízel, aby hovořili o sobě, ale sám na sebe nic neprozradil. Byl za tím právě tenhle paradox, proč působil tak záhadně a svůdně?

Polekalo ji už jenom to, že jí vytanulo slovo svůdně, kvůli jeho zvláštnímu podtextu. Ale nenapadlo ji nic přiléhavějšího, jak popsat Tierneyho magnetismus. Při obou příležitostech, kdy byla v jeho společnosti, na tuto jeho vlastnost reagovala do takové míry, že ji to zneklidňovalo.

Od prvního pozdravu k tomu polibku z včerejší noci směřovali.

Každý zvlášť, ale nepochybně, takže když ji políbil, jevilo se to jako nevyhnutelnost, která prostě byla o pár měsíců odložena.

Ten polibek za to čekání stál. Živě si vybavovala, jak se jí jeho palce tiskly na lícní kosti, když jí pozvedal obličej, jeho dech na svých ústech, to, jak jí mnohoznačně zajel jazykem do úst. Když teď na to vzpomínala, začala v ní kolotat touha.

Co nejtišeji, jak dokázala, se otočila, aby se na něho mohla podívat. Usmála se. Na tu pohovku byl moc dlouhý.

Opěrka mu podpírala nohy v půli lýtek. Stočil polštář, aby si mohl podepřít krk a hlava mu zůstala zvednutá.

Byl přikrytý až po bradu, na které mu přes noc vyrazilo strniště.

Léta se vystavoval větru a slunci, ale snesl to pozoruhodně dobře.

Líbily se jí vrásky, které se mu rozbíhaly z koutků očí. Rty měl trochu okoralé. Zapamatovala si to od toho polibku, pamatovala se, jaké to bylo, když jí rty přejížděl přes ústa.

Nevadilo by jí, kdyby se líbali déle. Nebo kdyby se políbili podruhé. Její odmítnutí, že s ním nebude spát, nutně nevylučovalo líbání, ale on si to tak zřejmě vyložil.

Buď, anebo se mu to nelíbilo tolik, jako jí. Ne. To není možné.

Dokonce i kdyby nepocítila ten nezaměnitelný tlak v jeho slabinách, sebezapření, které bylo patrné z jeho tichého zamručení, když ji pouštěl z objetí, ji stačilo přesvědčit, že ho to omámilo stejně jako ji, ne-li víc. Připadal jí rozhněvaný, když polibek ukončil, pustil ji a odvrátil se.

Proč potom nepokračoval? Nebo se alespoň nezeptal, jestli by nevadilo, kdyby ano. Jasně řekla, že k Dutchovi už ji nepoutají žádné romantické city. Měl se domyslet, že nemá nikoho jiného, ale – Vlak jejích myšlenek vykolejil.

Ona nikoho nemá, ale co Tierney?

Nenosil snubní prsten. Nikdy se nezmínil o nějaké manželce ani o někom, na kom by mu záleželo, ale neptala se. Nic neznamenalo, že ji pozval na schůzku v den, kdy se poznali. Ženatí muži se scházeli s jinými ženami neustále.

Včera večer se nezmínil o manželce nebo přítelkyni, která si bude dělat starosti, jestli se nevrátí domů. To ale neznamenalo, že nějaká neexistuje a teď zrovna neklidně nepřechází po bytě a neleží jí v hlavě, kde Tierney je a s kým, tak jako si ona dělala starosti o Dutche, za těch večerů, které by ani nespočítala.

Je pěkně naivní, když si myslí, že v jeho životě žádná žena není.

U muže, který vypadá jako on? Ale jdi, Lilly, nic si nenamlouvej.

Sklouzla pohledem z něho na jeho batoh, který stále ještě ležel na podlaze pod nízkým stolkem, kam ho včera večer zašoupl s tím, že v něm není nic užitečného.

Nicméně by v něm mohlo být něco, co jí o něm něco řekne.

„Scotte.“

„Hmm?“

„Vstávej.“

„Hmm?“

„Řekl jsem, vstávej.“

Scott se převalil na záda a s námahou otevřel oči. Wes stál ve dveřích jeho pokoje a mračil se na něho. Scott se opřel o lokty a vyhlédl oknem. Všude ležel sníh. Dokonce neviděl ani plot zahrady.

„Oni nezrušili vyučování?“

„Jasně že jo. Ale jestli si myslíš, že se budeš celý den líně válet, tak to ses spletl. Vstaň. Počkám na tebe v kuchyni. Dávám ti tři minuty.“

Wes nechal dveře dokořán, a tím naznačil, že neexistuje, že by Scott mohl spát dál. Zaklel a padl zpátky na polštář. Dokonce ani den, kdy je sněhová kalamita, si nemůže dopřát. Kdekdo ve městě dnešek prolenoší, on ale ne, kdepak, trenérův syn nikdy.

Chtělo se mu přetáhnout si přikrývku přes hlavu. Nejspíš by dokázal prospat celý den, kdyby ho nechali na pokoji. Jestli ale nebude za tři minuty v kuchyni, pěkně si to odskáče. Chvilka spánku navíc nestála za ty řeči.

S procítěným doprčic odhodil přikrývku.

Táta mu fakt hlídal čas. Když vešel do kuchyně, mrkl Wes na nástěnné hodiny a upřel na něho pohled, který mu řekl, že to ve vymezeném čase nestihl. Máma mu přispěchala na pomoc.

„Dobré ráno, šunku se slaninou nebo vafle?“

„Co je jednodušší.“ Posadil se ke stolu, nalil si sklenici pomerančového džusu a mohutně přitom zíval.

„Kdy ses včera večer vrátil?“ zeptal se ho otec „Nevím to přesně. Ještě jsi nebyl doma.“

„Byl jsem s Dutchem.“

„Po celou dobu?“

„Dlouho.“

„Zvládli jste to na hřeben?“

Když jim Wes dovyprávěl, co se včera v noci sběhlo, předložila Dora Scottovi talíř se šunkou, s dvěma volskými oky a dvěma waflemi. Poděkoval jí úsměvem.

„Zažili jsme pořádné dobrodružství,“ řekl Wes. „Zvlášť když jsme jeli do té putyky, kde jsme našli Cala Hawkinse. Měli jsme štěstí, že nás taková trojka křupánu neodpráskla nebo nám ho nestrčila do zadku.“

„Wesi!“

Zasmál se, jak se manželka zhrozila. „Jen klid, Doro. Scott ví, že se takové věci dějou, viď, synu?“

Scotta to kvůli matce přivedlo do trapných rozpaků, seděl s hlavou sklopenou a pokračoval v jídle. Tátovi připadalo namístě mluvit v jeho přítomnosti vulgárně, jako by ho tím zahrnoval do společenství mužů, kteří mají taková privilegia. Byla to samozřejmě přetvářka, protože v jiných ohledech s ním jednal, jako by mu byly dva. Do jeho devatenáctých narozenin zbývalo jen pár měsíců, ale táta mu nakazoval, co má jíst, kdy má jít spát a kdy vstávat.

Byl nejstarším studentem posledního ročníku střední školy. Otec ho přinutil, aby jeden rok opakoval, ne snad proto, že by měl špatné známky, ne proto, že by byl sociálně nezralý nebo nějak nepřizpůsobivý, ale proto, že si Wes přál, aby měl rok navíc, aby vyrostl a vyspěl, než začne sportovat na přípravce.

To, že ho nechal opakovat, bylo ponižující, ale Wes o tom rozhodl, aniž by o tom promluvil se Scottem nebo Dorou, a přes jejich protesty na svém rozhodnutí trval.

„Hledači talentů z vysokých škol hledají hráče už v sedmém nebo osmém ročníku,“ řekl. „Budeš ve výhodě, když budeš mít rok k dobru. Když jdeš z takové malé školy, jako je ta naše, budeš potřebovat všechny možné výhody.“

Wes za něho pořád činil všechna rozhodnutí. Po právní stránce byl Scott dospělý. Mohl jít do války a zemřít za svou zem, ale nemohl se postavit otci.

Wes prohodil, jako by mu četl myšlenky: „Vyplň dneska ty přihlášky. Už se nemáš na co vymlouvat.“

„Všichni jsme pozvaný ke Garymu domů.“ Gary byl jeden z jeho spolužáků. Scott ho neměl nijak zvlášť rád, ale měl doma pokoj s kulečníkem. Strávit zimní den s tágem v ruce ho lákalo mnohem víc než vyplňovat přihlášky na vysokou.

„Nejdřív dodělej ty přihlášky. Tentokrát si zkontroluju, jestli jsi to udělal. Po obědě tě odvezu do tělocvičny, abys nezmeškal trénink.“

„Můžu se odvézt sám.“

Wes zavrtěl hlavou. „Dostaneš na ledu smyk, do něčeho vrazíš a zlomíš si nohu. Ne, odvezu tě já.“

Matka řekla: „Myslím, že by se tolik nestalo, kdyby jednou vynechal trénink.“

„Z toho je jenom vidět, jak málo o tom víš, Doro.“

Zazvonil telefon.

„Já to vezmu,“ řekl Scott.

„Vezmu to já.“ Wes mu vyrval telefon z ruky. „Ty se pusť do těch přihlášek.“

Scott odnesl svůj talíř ke dřezu a nabídl se, že matce pomůže nastrkat nádobí do myčky. Zavrtěla hlavou. „Raději poslechni Wese.

Čím dřív to budeš mít vyplněné, tím dřív budeš moct za kamarády.“

Wes zavěsil. „To byl William Ritt.“

Scottovi se zježily vlasy na krku.

„Říkal, že se mám hned zastavit v dragstoru.“

„Kvůli čemu?“ zeptal se Scott.

Dora vyhlédla oknem. „Má dnes otevřeno?“

„No jo, má otevřeno, a obchody jen kvetou. Nevěřili byste, kdo zrovna přijel a chce se sejít s Dutchem.“ Pár vteřin Scotta a Doru napínal a pak hlasitě zašeptal: „FBI.“

„Co Dutchovi chtějí?“ zajímala se Dora.

Scott se to domyslel, ale čekal, až jim to otec řekne.

„Vsadil bych pěknou sumičku, že jde o Millicent.“ Wes sáhl po bundě a oblékl si ji. „Jelikož jsem předseda městské rady, Ritt si myslel, že bych měl o tomhle vědět.“ Otevřel zadní dveře a cestou ven řekl: „Možná mají stopu.“

Scott se díval, jak odchází, a upřeně hleděl na zavřené dveře ještě dlouho potom, co otec odešel.

Kapitola patnáctá

Obvykle se Linda Wexlerová hlásila do práce v Rittově dragstoru přesně v šest, aby mohla začít vařit kávu a dělat si přípravu na sedmou, kdy otevírali, aby hladovci, kteří sem pravidelně každé ráno chodili, měli svoje ovesné vločky a smaženou šunku.

Dnes ráno to nemohla zvládnout. Zavolala těsně před rozedněním, aby Williamovi sdělila, že to u nich vypadá jako na Aljašce. „A pořád hustě sněží. Dokud se tady na ty vedlejší silnice nedostane sypač, tak jsem odříznutá.“

William to oznámil Marilee, která se ho snažila přemluvit, aby zůstal doma a neotvíral obchod. „Kdo by se odvážil dnes ráno ven?

Aspoň počkej pár hodin, než budou silnice posypané.“

On byl ale paličatě odhodlaný otevřít jako obvykle. „Už jsem proházel příjezdovou cestu. Kromě toho na mě mí zákazníci spoléhají.“

Vozy měli pod přistavěným přístřeškem. Sledovala Williama kuchyňským oknem, jak nastupuje do svého vozu. Nastartoval, a když motor naskočil, ukázal jí přes přední sklo vztyčené palce na znamení úspěchu. Opatrně vycouval a odjel.

Přestože se snažila ho odradit od toho, aby odjel, vítala, že bude v domě sama. Cítila se neuvěřitelně bezstarostná a volná, že bude mít celý den sama pro sebe. Vrátila se do svého pokoje, svlékla si župan a zalezla si znovu do teplé postele, aby se mohla oddávat erotickým vzpomínkám na to, co se svým milencem včera v noci prováděla.

Nikdy samozřejmě nezůstával přes noc, ale ani nikdy okamžitě neodešel potom, co se pomilovali. Krátkou, ale kouzelnou chvíli spolu zůstali ležet a věnovali se prostopášným představám. S

hlavami u sebe si šeptali a užívali buď básnivý nebo vulgární jazyk.

Spřádali fantazie, které by šokovaly i ty nejodvážnější milence.

Častokrát to skončilo tak, že svoji slovní předehru uskutečnili.

Neodepřela mu nic. Měl neomezený přístup k jejímu tělu. Než se objevil on, byla její sexualita neprozkoumaná pustina. Když byli spolu beze studu nebo výhrad poprvé, pobídla ho, nejen aby ji prozkoumal, ale i využil.

Od toho prvního milování se jejich vztah postupně prohluboval.

Znali se léta, ale najednou se vnímali jinak. Zároveň se začali vzájemně vidět v jiném světle. Oba si nebyli jistí, zda je toto uvědomování si vzájemné, takže se k sobě přibližovali opatrně, dokud si nedali sexuální zájem beze slov najevo.

Jakmile k tomu došlo, začali vymýšlet důvody, aby se mohli potkávat. Jejich rozhovory kořenily dvojsmysly, ačkoliv každému jinému připadaly nevinné a korektní. Když se setkali pohledem, tak dokonce i na veřejném místě plném lidí si jejich oči sdělovaly nevyslovenou touhu, a když si ji později přiznali, zčervenali a zmocňovala se jich slabost.

Potom jednou večer získali to, po čem nezávisle na sobě toužili – čas o samotě. William se vydal na horu, aby tam pracoval na jejich starém domě, takže Marilee neměla důvod spěchat po vyučování domů. Zůstala ve své třídě, rozhodla se oznámkovat písemné práce raději tam na místě, než by se s nimi tahala domů a příští den zase zpátky.

Všiml si jejího vozu na školním parkovišti a zašel do budovy pod záminkou, že hledá někoho jiného.

Objevil se v otevřených dveřích její třídy a polekal ji, protože si myslela, že je v budově sama. Začali tu svoji naprosto zdvořilou a korektní hru. Zeptal se, jestli neviděla toho člověka, kterého údajně hledal, a ona odpověděla, že ne, neviděla, a oba věděli, že je to všechno jenom naoko.

Neměl se k odchodu. Uchopila sešívačku a prohlížela si ji, jako by to byl nový a nepochopitelný vynález, pak ji znovu položila na stejné místo. Svlékl si bundu a přehodil si ji přes ruku. Přejela si prsty perlovou náušnici. Nezávazně klábosili.

Brzy už neměli o čem mluvit, aby to nevyznělo banálně. Přesto se neměl k odchodu. Postával tam, toužebně na ni hleděl a čekal, až od ní dostane znamení, že má podle té fyzické touhy, kterou oba v přítomnosti toho druhého pociťovali, jednat.

V podstatě nechal iniciativu na ní. Nebyl volný, aby si mohl něco s někým začít. Marilee to věděla, přijala to a nevšímala si toho.

Jednou v životě hodlala být sobecká a vzít si to, co chtěla, aniž by se ohlížela na názor někoho jiného. K čertu se všemi následky.

Nejodvážnější věc, kterou kdy udělala, bylo, že ho požádala, jestli by ji nemohl doprovodit do skladiště a sundat krabici s knihami, aby ji mohla odnést do třídy. „Pátá třída začíná příští týden číst Ivanhoe“ řekla mu během krátké cesty po chodbě a zvuk jejich kroků se odrážel od plechových skříněk na prázdné chodbě. „Výtisky jsou uložené tady.“

Odemkla dveře skladiště a vešla jako první. Zatáhla za šňůru, která visela od stropního světla a rozsvítila je, pak se otočila, natáhla ruku vedle něho a zavřela a zamkla dveře. Otočila se k němu, stála s rukama svěšenýma u boků a čekala. Dovedla je takhle daleko. Další krok byl na něm.

Držel se možná ještě další tři vteřiny, pak ji k sobě strhl a políbil ji s nespoutanou vášnivostí. Stiskl jí zadek. Polaskal jí prsy. Stáhl jí gumičku z vlasů, uchopil je do dlaní a obtočil si je kolem prstů.

O takhle divoké vášni četla Marilee jenom v knihách a skoro nemohla uvěřit, že právě ona je předmětem takové vášně. Zajel jí rukama pod svetr, ale ona šla ještě dál. Přetáhla si ho přes hlavu, sundala si podprsenku a vůbec poprvé ukázala prsy muži. Sáhla si pod sukni, stáhla si punčochové kalhoty a kalhotky a pak se vybízivě opřela o vyrovnané krabice.

„Dělej se mnou všechno, co sis představoval nebo co sis vyfantazíroval,“ zašeptala. „Chci, aby sis to užil. Dotýkej se mě, jak chceš.“

Zajel jí rukama nahoru po stehnech. Už byla vlhká. Když do ní zajel prsty, zaklonila hlavu. „Dělej všechno, co chceš. Všechno.“

Oči měl skelné chtíčem, ale když si rozepínal poklopec a nasazoval kondom, měl tolik duchapřítomnosti, aby se zeptal, jestli je panna. Řekla mu o své jediné zkušenosti. V posledním ročníku na vysoké. Spolužák na filozofii. Došlo k tomu jenom jednou a předcházel tomu pouze nemastný neslaný polibek.

„Na předním sedadle vozu si člověk moc dobře nezašoustá.“

Slečna Marilee Rittová byla poslední člověk na světě, od níž by takové slovo čekal. Když je slyšel z jejích upjatých úst, vzrušilo ho to tak, že se nedokázal držet zpátky. Rovněž mu to vyhnalo z hlavy všechny pochybnosti. Vzal si ji rychle a divoce a vyvrcholil dřív než ona.

Odtáhl se od ní a zeptal se: „Ty jsi nebyla, viď?“

„To je v pořádku.“

„To sotva.“

Použil prsty.

Potom byla tak roztřesená, že jí dělalo potíže se obléknout.

Pomohl jí. Smáli se, jak nešikovně zachází s jejím oblečením, vzdychali, když laskal nějakou část jejího těla, rozpustile ho kárala, když utrousil nějakou rozkošně lascivní poznámku. Pomohl jí do kalhotek a pak ji hladil přes vlhkou látku, dokud znovu nevyvrcholila. Držela se ho za ramena, opírala se mu o hruď a lapala po dechu.

Vzduch ve skladišti byl dusný a prosycený pižmem. Když odcházeli, leželo Marilee v hlavě, jestli až ty dveře odemkne další člen učitelského sboru, jestli si toho pachu sexu všimne. Doufala, že ano. Při tom nestydatém pomyšlení se usmála.

To, že se skryli do skladiště, dodávalo jejich prvnímu milování na vzrušení, ale z praktických důvodů ho nemohli dál používat.

Nejenom že tady bylo vysoké riziko, že je někdo překvapí, ale do romantického prostředí to mělo hodně daleko.

„Na severní straně mého pokoje je francouzské okno,“ řekla mu.

„Každou noc je pro tebe nechám odemčené. Přijď, kdykoliv to půjde.“

Zapochyboval o jejím plánu, ale vyloučila, že by je William mohl odhalit. „Chodí brzy spát a až do rána nevychází ze svého pokoje.“

V tu první noc, kdy se vkradl do jejího domu, se shodli, že milovat se vleže v posteli, úplně nazí, stojí za jakékoliv riziko. Slovy, která jí vháněla červeň do tváří, vychvaloval každý centimetr jejího těla. Ohromilo ho, jak beze studu byla zvědavá na jeho tělo.

„Můj nádherný milenec,“ zašeptala teď, opakovala to, co mu řekla včera v noci, když vzala jeho penis do úst. To se mu líbilo. Moc se mu líbilo, když sevřela ústa jenom kolem špičky, která byla hladká a pevná jako švestka.

Zazvonil telefon a roztříštil tu líbeznou vzpomínku.

Překulila se na bok a podívala se na displej telefonu, kdo volá. To volal William z dragstoru. Kdyby to nevzala, mohla by vždycky prohlásit, že byla ve sprše. Kdyby ale opravdu potřeboval její pomoc, dokázala by si vůbec odpustit, že nevzala telefon, protože chtěla snít o svém tajném milenci? Pocit provinilosti vyhrál.

„Co je, Williame?“

Mluvila omámeně, ale také dotčeně. Vrátila se do postele, potom co odešel z domu? vrtalo Williamovi hlavou. Pravděpodobně. Nijak zvlášť se včera v noci nevyspala. No, taková už je cena za vášeň.

Dobře jí tak, jestli se nebude moct celý den povalovat, jak si zřejmě po včerejší noci plánovala.

Vlastně musel obdivovat její výdrž. Žasl, že se jeho sestra vůbec plouží po tom maratónu smilnění. Výdrž jejího milence byla stejně pozoruhodná.

Často byl v pokušení na jednoho nebo na oba dva si počíhat a dát jim najevo, že o jejich pokoutním poměru ví. Málem se olizoval v očekávání té chvíle, kdy odhalí, že o tom vášnivém souložení v pokoji své sestry ví. Zůstanou na něho v hrůze koukat a uvědomí si, že jejich budoucnost závisí na jeho rozmaru.

Jaká triumfální chvíle to bude! Polovinu potěšení samozřejmě čerpal z vědomí, že taková chvíle je nevyhnutelná. Takže může počkat. Pozná, až přijde ten pravý čas, a až to nastane, sklapne past.

Mezitím ať si po libosti souloží.

Dalo mu práci, aby mu na hlase nebylo znát, že se usmívá.

„Marilee, potřebuju, abys hned přišla do obchodu.“

„Proč? Co se stalo?“

„Nic se nestalo. Mám hosty. Důležité hosty,“ řekl tlumeně. „Dva agenty FBI. Čekali ve voze, když jsem sem dorazil. Mají se tady sejít s Dutchem, aby probrali to zmizení Gunnovic děvčete. Měl bych jim nabídnout snídani, a jak víš, Linda se sem nemůže dostat.“

„Nevím, jak se ten sporák používá.“

„Na tom přece nemůže být nic těžkého. Na to přijdeš. Neloudej se. Potřebuju tě tady. Volal jsem Wesovi –“

„Proč Wesovi?“

„Myslel jsem, že by o tomhle měl jako předseda městské rady vědět. Stejně už je na cestě. Jak rychle se sem můžeš dostat?“

„Dej mi deset minut.“

William zavěsil, samolibě se šklíbil a spokojeně popotahoval.

Když Dutch vešel do dragstoru, zvonek nade dveřmi zacinkal.

Ten veselý zvuk mu šel na nervy.

Železným stiskem svíral loket Cala Hawkinse a zpola ho dotáhl k jídelnímu pultu a tam ho beze všech cirátů stáhl na stoličku a doufal, že ten náhlý pohyb toho blbce probere.

„Dones mu trochu kafe, prosím tě,“ řekl Williamovi Rittovi, jehož veselý úsměv ho otravoval stejně jako ten pitomý zvonek nade dveřmi. „Černého a silného. A mně taky.“

„Už to bude.“ Ritt ukázal na bublající kávovar.

Hawkins nebyl vzhůru a celý dychtivý nečekal, aby už mohl vyrazit, když Dutch dorazil do jeho sešlého domu, což Dutche nepřekvapilo. Na klepání Hawkins neodpovídal, takže Dutch vešel.

Bylo to tam tak zakramařené haraburdím, že až hrozil požár.

Smrděly tam odpady a kyselé mléko. Našel Hawkinse úplně oblečeného, jak spí na posteli, na které by se nenechal nachytat ani prašivý pes. Stáhl ho z postele a hnal ho domem ven k svému čekajícímu vozu.

Cestou do města Hawkinsovi znovu zopakoval, jak je důležité, aby se vzchopil a vyjel dneska se sypačem po horské silnici. I když Hawkins na všechno, co mu říkal, odpovídal přikývnutím a zamručením, nebyl si Dutch jistý, že je úplně při vědomí.

Jako by nestačily patálie s Hawkinsem, musel být ještě milý na tu zpropadenou FBI. To by mu bylo proti srsti kdykoliv, ale zvláště ho to štvalo po noci, jakou měl za sebou.

Potom co vysadil Wese před jeho domem, nejel rovnou na policejní stanici. Bylo už hodně pozdě, když se tam dostal, a dispečer mu místo pozdravu podal spoustu telefonických vzkazů.

Všechno to byly stížnosti, se kterými nemohl nic dělat, dokud se počasí nezlepší, jako třeba zamrzlé pítko před bankou, dojnice, která se ztratila, a větev, která se pod váhou ledu a sněhu zlomila. Spadla na venkovní bazének vlastníka a rozbila kryt.

A tohle má být jeho problém? Proč?

Potom volala paní Kramerová, která měla více peněz než Bůh z akcií coca-coly, které její moudrý prapradědeček lacino nakoupil.

Ale v životě nepotkal takovou lakomou starou krůtu. Volala, aby oznámila, že se jí před domem někdo potuloval. Dutch si znovu přečetl vzkaz, který dispečer zaznamenal. „Stojí tady Scott H.?“

„Jo. Hamerův kluk. Říká, že si to vykračoval kolem jejího domu, jako by byl květnový večer. Jistě měl za lubem něco nekalého, klidně se jí zeptejte.“

„No, nezeptám se,“ řekl Dutch, „a stejně si to popletla. Byl jsem u Hamerů doma. Scott byl zalezlý ve svém pokoji a měl naplno puštěné stereo. Kromě toho by ho Wes v takový večer ven nepustil.“

Dispečer pokrčil mocnými rameny a nespustil pohled z westernu s Johnem Waynem, který sledoval na černobílé televizi. „Co můžete čekat od bláznivý báby, která chodí vybírat popelnice?“ O paní Kramerové se vědělo, že si natáhne gumové rukavice a pod rouškou tmy se hrabe v popelnicích. Jen si to představte.

Dutch vzkaz zmačkal a mrsknul ho do přetékajícího koše a ostatní vzkazy si zastrčil do kapsy u košile, že se na ně podívá později, ale až potom, co se Lilly bezpečně dostane z hory dolů. O

nic jiného se dnes ráno nezajímal, jenom o to, přimět Cala Hawkinse vyjet se sypačem zachránit Lilly.

Pravda, pořád ještě hnusně sněžilo. Pravda, pod sněhem byla vrstva ledu na tři centimetry silná. Hawkins byl natolik střízlivý, že tímhle argumentoval, a ty námitky byly namístě. Nebude to ale tak obtížné jako včera v noci, kdy jim to ztěžovala tma. Tímhle se zase oháněl Dutch.

Zachytil svůj obraz v zrcadle na zdi za jídelním pultem a uviděl to, co uvidí agenti FBI – ztroskotance, smolaře. Předtím až do svítání podřimoval na židli za svým psacím stolem. Ze spánku ho často vytrhávaly znepokojivé myšlenky na Lilly a na to, co právě v tuhle chvíli dělá. Co dělá Ben Tierney. Co dělají společně.

Než odešel z policejní stanice, umyl se na pánské toaletě vlažnou vodou a kostkou mýdla v mělkém umyvadle a oholil tupou žiletkou.

Věděl, že než se vystaví zkoumavým pohledům FBI, bude se muset zajít domů osprchovat a obléknout si čistou uniformu.

Což teď nešlo.

„Kdy bude to kafe?“ zeptal se Ritta. „Ještě tak minutku dvě.

Přinesu vám ho, jen co bude hotové.“

Vyčerpal všechny důvody k odkladu toho setkání, a tak se otočil k boxu, kde ti dva agenti čekali jako supi nad umírajícím zvířetem.

Ten starší se nápadně podíval na hodinky.

Kretén, pomyslel si Dutch. Myslejí si, že je na hřebíčku? Zřejmě ano, podle toho, jak stanovili tohle setkání a prakticky ho předem neupozornili.

Právě odjížděl od Hawkinsova domu, když mu volal Harris.

Mladý policista rozčilením lapal po dechu a drmolil, ale Dutch si to nakonec dal dohromady: má se setkat s federály v dragstoru. „Za půl hodiny, říkal.“

„Kdo to říkal? Ten Wise?“

„Ne,“ odpověděl Harris. „Představil se jako agent pro zvláštní úkoly.“

No, to padnu na zadek. „Kde jste na ně narazil?“

„Ehm, to jako nemám říkat. Nařídil mi, abych přes vysílačku nezmiňoval žádná jména.“

„Kvůli čemu se mnou chce mluvit?“

„To je další věc, o které nemám mluvit přes vysílačku.“

Dutch v duchu zaklel. Co se proboha s Harrisem stalo? Učarovali mu? „No, jestli budou v dragstoru, až tam dorazím, dobře. Ale nebudu tam marnit čas a čekat na ně.“

„Toho chlápka byste asi neměl naštvat, pane.“

To Dutch nesnášel, aby někdo zpochybňoval jeho autoritu, zvláště ne někdo z jeho podřízených. „Ani on by mě neměl naštvat.“

„To ne, pane,“ řekl Harris. „Ale ten agent pro zvláštní úkoly mi říkal, že je důležité, aby se s vámi setkal dnes ráno. A řekl to tak, že to vyznělo… no, jako že se pěkně namíchne, jestli se neukážete. To je jenom můj názor, pane.“

Když teď Dutch uviděl agenta pro zvláštní úkoly na vlastní oči, naprosto se ztotožnil s Harrisovým názorem.

Stačil mu jeden pohled a odhadl ho jako zapšklého suchara, který nestrpí žádné přehmaty. U policejního sboru v Atlantě udělal s podobnými panáky spoustu zkušeností. Okamžitě pocítil k oběma agentům odpor.

Beze spěchu přešel k boxu a vklouzl na sedadlo naproti nim.

„Dobrý den.“

Wise je představil. „Policejní šéf Dutch Burton, agent pro zvláštní úkoly Kent Begley.“

Begley byl tvrdý a ostrý, a tímhle způsobem zopakoval „Burton“

když si přes umakartový stolek tiskli ruku. To samotné ukázalo, co si o Dutchovi myslí. Begley ho považoval za nulu dokonce ještě předtím, než se pozdravili. V mysli agenta pro zvláštní úkoly byla tohle formalita, postup, který bylo třeba dodržet, než vyšachuje hloupého místního poldu.

Ti parchanti od federální tvrdili, že takhle k místní policii nepřistupují. Oháněli se tím, že nanejvýš respektují každého, kdo nosí policejní odznak. Nesmysl. Kdybyste hodně hledali, tak byste mezi řadovými členy výjimku našli, ale všeobecně si mysleli, že všechno znají a všude byli dvakrát. Tečka. Konec příběhu.

„Omlouváme se, že jsme vám dali vědět tak narychlo,“ řekl Wise.

Wise Dutchovi představili krátce poté, co se přestěhoval zpátky do Cleary a nastoupil na místo policejního šéfa. Když si poprvé potřásali rukou, Wise se vyjádřil, že se mu ulevilo, že teď bude na těch případech zmizelých dívek pracovat někdo s Dutchovými zkušenostmi a znalostmi. Ale Dutch do něho viděl. Wise to s ním jenom koulel a mazal mu med kolem huby.

Ritt donesl tři hrnky kávy. Begley ten svůj ignoroval. Wise otevřel krabičku sladidla. Dutch si lokl ze svého hrnku a pak se zeptal: „Co je tak naléhavého?“

„Kromě pěti pohřešovaných žen, chcete říct?“ řekl Begley.

Na Dutchovy zjitřené nervy působil Begley jako bruska.

Dutch měl sto chutí ho praštit. Místo toho se mu upřeně zahleděl do očí a vzájemně si sdělovali, jak tím druhým pohrdají.

Wise tiše zakašlal do dlaně a posunul si brýle, které mu sjížděly z nosu. „Jsem si jist, pane, že policejní šéf Burton nijak nemínil zlehčovat, jak je důležité ty pohřešované osoby najít.“

„Tohle počasí moje pátrání dočasně přerušilo.“

„Pátrání, které dospělo kam?“ zeptal se Begley.

Vždycky diplomatický Wise Begleyho otázku rychle upravil.

„Možná byste nás mohl seznámit s nejnovějšími výsledky svého pátrání, pane Burtone.“

Dutchova trpělivost visela na vlásku, ale čím dřív zodpoví jejich otázky, tím dřív se bude moct věnovat svým věcem. „Když jsem se dozvěděl o zmizení Millicent Gunnové, shromáždil jsem všechny, které bylo možné uvolnit – ze svého oddělení, od státní policie, z kanceláře okresního šerifa a velké množství dobrovolníků –, aby to tady celé pročesali.

Ovšem v místním terénu to jde pomalu, zvláště když jsem jim nařídil, aby obrátili každou větvičku. Když se včera přihnala bouřka, byl jsem nucen hledání odvolat. Dokud vydrží tohle počasí, nemůžeme nic dělat. A nemusím vám říkat, co to provede se stopami.“

Máchl rukou k průčelí budovy a vtom uviděl, jak se ke vchodu z opačných stran blíží Wes Hamer a Marilee Rittová. Wes jí podržel dveře a rychle vešel za ní. Pochechtávali se přes sníh, který jim ulpěl na oblečení. Ve dveřích podupávali, aby se zbavili sněhu na botách.

Wes si sundal klobouk a rukavice, Marilee si stáhla kapuci z hlavy a Wes se zasmál, jak jí statická elektřina rozčepýřila konečky vlasů. Špičku nosu měla červenou, ale Dutche ohromilo, jak dneska ráno vypadá hezky a plná života.

William na ni zavolal a ona se k němu se spěchem připojila za pultem s občerstvením. Wes vrhl pohled k boxu, kde seděl Dutch s agenty FBI. Nezdál se překvapený, že je tam s ním vidí. Ritt, v roli místního klepaře, Wesovi pravděpodobně zavolal a o tom setkání ho informoval.

Včera v noci se Dutch s Wesem chytli a rozešli se ve zlém.

Potom co Dutch drsně zavtipkoval o Wesovi a ženách, Wes prudce otevřel dveře vozu a vystoupil. „Nemůžeš si dovolit si to u mě rozházet, Dutchi. Ne, když jsem jediný kamarád a spojenec, který ti zůstal.“ S prásknutím dveře zabouchl a oddusal do sněhové vánice.

Nyní se vzali na vědomí krátkým pokývnutím, potom Dutch obrátil pozornost znovu k Wiseovi a Begleymu.

„Včera večer jsem mluvil s panem a paní Gunnovými,“ navázal.

Neřekl jim, že ho Millicentini rodiče sami vyhledali, a ne naopak.

Byl rád, že může aspoň tohle oznámit. Vypadalo to, že má případ v rukou, že je aktivnější.

„Seznámil jsem je s tím, jak jsme postoupili při výslechu lidí, s nimiž byla Millicent v den, kdy zmizela, v kontaktu, nejdřív na střední škole, potom v práci. Dali jsme dohromady plný seznam, ale nedostal jsem se k tomu, abych všechny vyslechl předtím, než se strhla ta bouřka. Mám malé oddělení a omezený počet zaměstnanců.

A velice malý rozpočet.“ Umlkl, protože se jeho výmluvy začaly podobat fňukání, a znovu se napil kávy.

Pohlédl k pultu s občerstvením. Hawkins seděl s rameny nahrbenými a v rukou svíral hrnek s kávou, jako by potřeboval obě ruce, aby se hrnek netřásl. Wes byl středem pozornosti Ritta a Marilee. Mluvil tiše, ale přímo mu viseli na rtech. Dutch si lámal hlavu, co tak úchvatného jim vykládá.

Znovu se soustředil na pracovní záležitosti a zeptal se Wise: „Dozvěděli jste se něco z Millicentina deníku?“

Jen ať se taky trochu zapotí, pomyslel si. Pracují na tomhle případu stejně jako on. Se všemi zdroji, které mají k dispozici, ho ani oni nevyřešili.

„Několik záznamů vzbudilo moji pozornost,“ odpověděl Wise.

Přidal si do kávy další sáček sladidla a beze spěchu ji míchal. „Je tady riziko, že budou, pokud jde o její zmizení, bezvýznamné.“

„Bezvýznamné?“ opakoval Dutch posměšně. „Kdyby byly bezvýznamné, nebyli byste tady. Rozhodně by tady nebyl agent pro zvláštní úkoly Begley. Co vzbudilo vaši zvědavost?“

Wise vrhl pohled na Begleyho. Begley nepřestával na Dutche beze slova upřeně hledět. Wise si odkašlal a znovu stočil oči na Dutche. Zadíval se na něho přes velká skla brýlí. „Znáte muže jménem Ben Tierney?“

Tierney se s trhnutím probudil.

V jednu vteřinu spal hlubokým, bezesným spánkem, v druhou byl úplně probuzený, se všemi smysly zbystřenými, jako by ho někdo píchl bodcem.

Instinktivně odhrnul přikrývky a zkusil se posadit. Zaútočilo na něho množství různých bolestí, že až zalapal po dechu a do očí mu vhrkly slzy. Přepadla ho závrať. Zůstal bez pohnutí a mělce, lehce se nadechoval, dokud bolest neustoupila na snesitelnou míru a znovu nenabyl jakés takés rovnováhy, potom opatrně spustil nohy na podlahu a posadil se.

Lilly byla už vzhůru a pravděpodobně odešla do koupelny.

Přestože byla v místnosti tma, věděl, že už muselo začít svítat.

Zkusil lampu na malém stolku. Rozsvítila se. Do srubu šel pořád ještě proud. Nicméně byla taková zima, že se celý třásl. Během noci zřejmě došel plyn. Jako první bylo na pořadu dne rozdělat oheň.

Normálně by se do toho hned pustil. Dnes ráno mu ovšem pouhé posazení připadalo jako nezdolatelný úkol. Svaly měl rozbolavělé, klouby ztuhlé od toho, jak celou noc spal v jedné poloze – jediné poloze, kterou pohovka dovolovala. Dokonce i to, jak mu při dýchání pracovala žebra, bylo bolestivé.

Vyhrnul si bundu a svetr a prohlédl si trup. Celou levou stranu měl modrou jako baklažán. Opatrně si ohmatal všechna žebra.

Nemyslel si, že má některé zlomené, ale přísahat by na to nemohl.

Nemohlo by to bolet víc, kdyby ano. Naštěstí neměl poraněný žádný orgán, nebo jestli ano, tak krvácel pomalu. V každém případě přes noc nevykrvácel.

Zranění na hlavě zanechalo na povlaku polštáře krvavé skvrny, ale nebylo to nijak hrozné. Bolest už mu ostře nevystřelovala do mozku, hlava ho jenom tupě bolela a vracely se mu závratě, to ale mohl zvládnout, pokud se nebude příliš prudce pohybovat.

Naštěstí se mu nedělalo tak zle od žaludku jako předchozí noci.

Ve skutečnosti měl hlad, což bral jako příznivé znamení. Při pomyšlení na kávu se mu sbíhaly sliny. Rozdělil jejich rezervu vody tak, že teď mohl každému uvařit šálek.

Vrhl pohled na zavřené dveře ložnice. Dávala si v koupelně načas a to tam musí být ještě větší zima než tady. Co tam dělá, že jí to trvá tak dlouho? Delikátní otázka, kterou člověk ženě nepokládá.

Zatracená věc, že tady s ní takhle uvízl. Hotové peklo.

Zvedl se z pohovky a belhal se k oknu. Pořád foukal vítr, ale ne tak prudce jako předchozí noci. To bylo jediné zlepšení. Sněžilo tak hustě, že se sníh držel i na sloupcích verandy a kmenech stromů.

Hádal, že na zemi je ho dobře po kolena. Dnes se z hory nedostanou.

Ty cesty do kůlny byly děsné, ale dobře, že tam šel. Budou potřebovat dříví na topení navíc.

Znovu spustil závěs přes okno, přistoupil k ložnici a tiše zaklepal.

„Lilly?“ Přitiskl ucho na dveře a poslouchal, ale nezaznamenal žádný pohyb nebo zvuk.

Něco není v pořádku.

Nejen že to vycítil, on to věděl. Věděl to tak bezpečně, jako věděl, že ho zebou nohy a hlava ho zase začíná bolet, pravděpodobně proto, že se mu zvýšil tlak.

Znovu zaklepal na dveře, tentokrát hlasitěji. „Lilly?“ Ote vřel dveře a nakoukl dovnitř. V ložnici nebyla. Dveře koupelny byly zavřené. Rychle k nim přistoupil a zaklepal tak rázně, až ho prochladlé klouby zabolely. „Lilly?“ Když se okamžitě neozvala, dveře otevřel. Koupelna byla prázdná.

Vyděšeně se otočil, ale vrávoravě se zastavil, když ji uviděl stát za dveřmi ložnice, kde se musela schovávat, když vešel.

Krucinál!

Na podlaze u jejích nohou ležel vysypaný obsah jeho batohu.

A v rukou držela jeho vlastní pistoli a mířila na něho.

Kapitola šestnáctá

Udělal k ní krok.

„Zůstaň, kde jsi, nebo tě zastřelím.“

Ukázal na věci na podlaze. „To všechno můžu vysvětlit. Ale ne, když na mě míříš.“ Udělal další krok.

„Stůj, nebo tě zastřelím.“

„Odlož tu zbraň, Lilly,“ řekl s nesnesitelným klidem. „Ty mě nezastřelíš. Alespoň ne záměrně.“

„Přísahám při Bohu, že zastřelím.“

V roztřesených rukou svírala pistoli tak, jak ji to naučil Dutch.

Přes její námitky trval na tom, aby se naučila střílet. Říkal, že si nadělal nepřátele mezi zločinci, kteří by mohli po něm jít, jakmile je pustí z vězení, o které se jim velkou měrou postaral. Vzal ji na střelnici a učil ji, dokud neměl klid, že se v kritické situaci dokáže ubránit.

Ty lekce sloužily spíš pro klid jeho duše než pro její. Nedokázala si představit, že by ty dovednosti někdy vyzkoušela. A rozhodně ji nikdy nenapadlo, že je vyzkouší na Benovi Tierneym.

„Kdo jsi?“ zeptala se.

„Víš, kdo jsem.“

„Jenom jsem si myslela, že to vím,“ řekla chraplavě.

„V tomhle kraji nosí každý muž nad dvanáct let nějakou střelnou zbraň.“

„Pravda. Pistole v turistickém batohu není důvod k poplachu.“

„Potom mi vysvětli, proč na mě míříš.“

„Ty víš proč, Tierney. Nejsi hloupý. Já ale hloupá byla.“ Tolik z toho, co v uplynulých osmnácti hodinách udělal nebo řekl, jí připadalo zvláštní, ale v žádném případě hro živé. Ve spojení s tím, co objevila v jeho batohu, se tenhle pohled dramaticky změnil.

„Lilly, polož tu –“

„Ani hnout!“ Když k ní udělal váhavý krok, o pár centimetrů pistoli vystrčila. „Umím z toho střílet, a taky vystřelím.“

Její hlas postrádal dost energie, aby zněl přesvědčivě. Jelikož tady zůstala trčet bez možnosti záchrany s mužem, jehož nyní podezírala, že unesl pět žen a pravděpodobně je zavraždil, a protože si nevzala už dvě dávky léku, začínala dýchat čím dál pracněji.

Neuniklo mu to. „Máš potíže.“

„Ne, to ty máš potíže.“

„Začínáš sípat.“

„Nic mi není.“

„Dlouho to nevydrží.“

„Budu v pořádku.“

„Říkalas, že velké citové vypětí může záchvat vyvolat. Strach to způsobí.“

„To já držím pistoli, proč bych měla mít strach?“

„Mě se nemusíš bát.“

Pohrdavě popotáhla a přinutila se čelit jeho pronikavému modrému pohledu. „Čekáš, že dám na tvoje slovo?“

„Neublížil bych ti. Přísahám.“

„Promiň, Tierney. Budeš muset přijít s něčím přesvědčivějším.

Co jsi včera dělal na té hoře?“

„Říkal jsem ti. Já –“

„Neurážej moji inteligenci. Na výlet byl ohavný den. Kdo chodí na túru na vrcholek hory, když má přijít sněhová bouře? Jistě ne nikdo s tvými zkušenostmi.“

„Připouštím, že to byla neopatrnost.“

„Neopatrný? Ty? To neodpovídá tvojí povaze. Zkus to znovu.“

Stiskl rty do tvrdé, tenké linky, a tím jí připomněl, že nemá rád, když někdo zpochybňuje jeho slova. „Bouře se přihnala rychleji, než jsem čekal. Vůz nešel nastartovat. Neměl jsem na vybranou, než se pustit dolů pěšky.“

„Tolik ti věřím.“

„Vzal jsem to zkratkou, abych se vyhnul serpentinám na silnici.

Ztratil jsem se –“

„Ztratil?“ Položila na to slovo důraz. „Ty? Se svým šestým smyslem pro orientaci že ses ztratil?“

Odmlčel se, chycený ve vlastní lži, a pak to zkusil jinak. „Jseš v zajetí obsese.“

„Obsese?“

„Kvůli těm pohřešovaným. Každá žena v Cleary se bojí, že bude další, kdo zmizí. Všichni tady z toho mají strach. Strávila jsi tady týden. Panika se přenesla i na tebe. Na každého muže se díváš s podezřením.“

„Na každého muže ne, Tierney. Jenom na jednoho. Na toho, který nemůže logicky vysvětlit, proč se za blizardu potloukal v lese. Na toho, který ví, kde leží můj srub, aniž bych mu o tom řekla. Na toho, který včera večer odmítl vybalit svůj batoh, a to z důvodů, které jsou teď evidentní.“

„Slibuju, že to všechno vysvětlím,“ řekl pevně, „ale ne, když na mě budeš mířit pistolí.“

„Můžeš to všechno vysvětlit Dutchovi.“

Rysy v obličeji mu ztvrdly a ostře vystoupily, jako by se mu pokožka najednou napjala přes kosti.

Vytáhla mobil z kapsy kabátu. Stále ještě nefungoval.

„Děláš chybu, Lilly.“

Při těch slovech a tichém, odměřeném tónu, jakým je pronesl, jí ztuhla krev v žilách.

„Nechat se unášet fantazií bude drahý špás.“

Nemohla ho poslouchat, nemohla se nechat zviklat. Lhal jí od prvního odzbrojujícího úsměvu v autobusu. Jenom hrál roli, takovou, která mu musela už předtím dobře posloužit. Všechno, co udělal a řekl, byla lež. Byl ztělesněním lži.

„Prosím tě, abys mi věřila.“

„No dobře, Tierney,“ řekla. „Uvěřím ti, jestli mi budeš schopen vysvětlit tohle.“

U nohou jí ležela pouta, která našla spolu s pistolí v jedné kapse jeho batohu, zapnuté na zip. Zlehka do nich kopla. Klouzala po podlaze z tvrdého dřeva a zastavila se až o jeho nohy v ponožkách.

Upřel na ně dlouhý pohled, potom zvedl hlavu a nesmiřitelně se na ni zadíval.

„To jsem si myslela.“ Držela pistoli v pravé ruce a levou namačkala číslo Dutchova mobilu. Telefon byl pořád ještě hluchý, ale předstírala, že se hovor propojil do Dutchovy hlasové schránky.

„Dutchi, hrozí mi velké nebezpečí od Tierneyho. Přijď brzy.“

„Hrozně se mýlíš, Lilly.“

Vsunula telefon zpátky do kapsy kabátu a uchopila pistoli do obou rukou. „Já si to nemyslím.“

„Vyslechni mě, prosím.“

„S posloucháním jsem už skoncovala. Zvedni ta pouta.“

„Jak si můžeš vůbec myslet, že jsem Modrý? Kvůli poutům a stuze?“

Od Dutche slyšela mluvit o neznámém podezřelém jako o Modrém. Když uslyšela, jak přirozeně to Tierney vypustil z úst, srdce se jí prudce rozbušilo. Tohle jí ale nenahnalo strach.

Muselo jí to být znát na obličeji. „No tak, Lilly,“ řekl tiše.

„Nemůžeš být překvapená, že vím, jak mu policajti přezdívají. Je to malé město. V Cleary to ví každý.“

„O tohle nejde,“ hlasitě sípěla. „Ale o stuze jsem se nezmínila.“

Otázka speciálního agenta Wise nezapadala do kontextu, nebo to tak aspoň Dutchovi připadalo. Na chvíli ho to vyvedlo z konceptu.

„Bena Tierneyho?“ Mluvili o jeho vyšetřování zmizení Millicent Gunnové, když se Wise z ničeho nic zeptal, jestli zná Bena Tierneyho.

Podíval se zmateně z Wise na Begleyho, ale to mohl stejně tak dobře koukat do očí dvěma figurínám. „Co má Ben Tierney společného s touhle věcí?“

„Znáte ho?“ zeptal se Wise.

„Znám ho od vidění, jinak ne.“ Potom ho najednou zamrazilo a nemělo to co dělat s venkovní teplotou. Přepadl ho ten nepříjemný pocit, který zažíval, když vstupoval do domu, kde se předpokládalo, že se skrývá podezřelý. To věděl, že se chystá něco zlého, jenom netušil, jakou podobu to na sebe vezme, ani jak zlé to bude. Nevěděl, z čeho má mít strach, ale věděl dost, aby se bál. „Co je s Benem Tierneym?“

Wise se zadíval do své kávy a pečlivě vybalancoval lžičku na okraji podšálku. Jeho vyhýbavost byla výmluvnější než cokoli, co by případně řekl. Dutchovi se sevřelo srdce. „Podívejte, jestli je zapletený do –“

„Jak dobře se s ním vaše bývalá žena zná?“

Dutch sjel pohledem na Begleyho, který na něho tu otázku vypálil. Krev se mu nahrnula do hlavy. „O čem to, sakra, mluvíte?“

„Máme dojem, že se znají.“

„Kdo vás k té domněnce přivedl?“

„Jak dobře se znají? Jaká je povaha jejich vztahu?“

„Žádný vztah neexistuje,“ řekl Dutch zuřivě. „Setkala se s ním jednou. Proč?“

„Jenom jsem zvědavý. Ověřujeme si různá hlediska –“

Dutch praštil pěstí do stolu, až příbory a nádobí nadskočily.

Wiseova lžička sjela z podšálku a zachrastila na stole. „Hergot, nechte si ty blbosti a řekněte mi, co o tom chlapovi víte. Jste důležití agenti FBI, ale já jsem policajt a jako takový mám právo, abyste mě respektovali, stejně jako mám právo na informace, které máte a které se vztahují k mému vyšetřování. Tak co je s tím Benem Tierneym?“

„Uklidněte se,“ nařídil mu Begley. „Jak dobře víte, nestrpím vulgární vyjadřování a braní jména Božího nadarmo. Už to v mé přítomnosti nedělejte.“

Dutch vyklouzl z boxu, sáhl po bundě a rukavicích a trhavými, vzteklými pohyby si je oblékl. Potom se předklonil a přistrčil obličej až k Begleymu. „Zaprvé jděte do hajzlu.

Zadruhé si vtlučte do hlavy jedno, vy pokrytecký prevíte. Jestli se zajímáte o Bena Tierneyho v souvislosti se zmizením těch žen, potřebuju to vědět, protože zatímco tady klábosíme, moje žena s ním trčí v našem horském srubu.“

Tentokrát na nich byla znát nějaká reakce, od překvapení až po obavy, což způsobilo, že Dutch o krok ustoupil. „Dobré nebe! To mi říkáte, že Ben Tierney je Modrý?“

Wise vrhl opatrný pohled na skupinku u pultu s občerstvením a tlumeně řekl: „Získali jsme nějaké nepřímé důkazy, které vyžadují další vyšetřování.“

Wise kolem toho přešlapoval, tak jak to Dutch dobře znal, mnohokrát to dělal sám, když pracoval jako detektiv oddělení vražd.

Přesně tohle se říkalo, když člověk věděl, že podezřelý je vinný, a když byl zapotřebí aspoň jeden nezvratný důkaz, aby ho člověk dostal.

Namířil prstem na Begleyho. „Nepotřebuju další vyšetřování, abych věděl, že ten parchant strávil včerejší noc s mojí ženou. Jestli jí zkřivil vlas na hlavě, tak byste se měli modlit, abyste se k němu dostali dřív než já.“

Otočil se k nim zády, odkráčel k pultu s občerstvením, popadl Cala Hawkinse za límec a stáhl ho ze stoličky. „Jdeme.“

„Jestli mi tou svojí žárlivostí ten zasranej blbec zvorá případ, tak mu zakroutím krkem.“

To zaznělo od agenta FBI, který ani ne před minutou říkal Dutchovi, že nestrpí vulgární vyjadřování.

Když se se svým mladším kolegou blížil k pultu s občerstvením, tvářili se tak rezolutně a šel z nich takový strach, že měla Marilee chuť před nimi couvnout. Ten starší vyštěkl: „Ví někdo z vás, kam šel?“

„Do hor zachraňovat Lilly.“ Wes se postavil a napřáhl pravici.

„Wes Hamer, předseda městské rady a hlavní trenér středoškolského fotbalového mužstva.“

Představili se a stiskli si s ním ruku. Nad malými koženými pouzdry, která vytáhli, mávl Wes rukou. „Není zapotřebí se legitimovat. Víme, že je to v pořádku. Viděl jsem vás párkrát ve městě,“ řekl Wiseovi. Ukázal na Marilee a Williama za pultem a řekl: „William Ritt a jeho sestra Marilee Rittová.“

„Můžu vám něco nabídnout?“ zeptal se William. „Ještě trochu kávy? Něco k snídani?“

„Ne, děkuji.“ Na tom, co se jmenoval Begley, Marilee viděla, jak je ze všech těch zdvořilostních řečí netrpělivý. „Vyrozuměl jsem, že Burton a jeho manželka jsou teď rozvedení a že ona si dokonce říká Lilly Martinova.“

„Užil si svoje, než se s tím smířil,“ poznamenal William.

„Před pár lety přišli o dítě, o dcerku,“ vysvětlil Wes. „Na takovéhle tragédie reagují lidé různě.“

Begley pohlédl na kolegu, jako by ho instruoval, aby si v duchu činil poznámky. Marilee usoudila, že už to udělal.

„Co víte o tom, že zůstala trčet s Benem Tierneym ve srubu?“

zeptal se Begley. „Měli v plánu se tam setkat?“

„Nevím to jistě, ale vážně pochybuju, že to bylo rande.“ Wes jim pověděl o tom, že ten srub patřil Burtonovým a že ho nedávno prodali. „Byli tam včera odpoledne a vyklízeli poslední věci. Dutch odjel do města před ní. Zřejmě když sjížděla po horské silnici, stala se nějaká nehoda, do níž je zapletený Tierney. Nechala Dutchovi na mobilu záhadný vzkaz, že Tierney je zraněný, ale že jsou ve srubu, a požádala Dutche, aby co nejrychleji poslal pomoc.“

„Jak zraněný?“

„To neříkala, ani jak těžce. Pak už nebylo spojení. Telefon do srubu už odpojili a signál na mobil stojí tady v horách za hovno – promiňte, pane Begley. I za dobrého počasí je tady signál mizerný.

Za špatného na něj můžete zapomenout.“

Wes vzal Begleyho mlčení jako pobídku, aby pokračoval. „Dutch se u mě včera večer stavil, abych mu pomohl najít Cala Hawkinse.

To je ten, co ho odtud zrovna odtáhl. Jako jediný ve městě má sypač.“ Pověděl jim o neúspěšném pokusu vyjet horskou silnici.

„Nakonec Dutch musel uznat, že to nejde. Je odhodlaný zkusit to dneska ráno znovu. Teď tam má namířeno.“

Wise podotkl: „Ani dnes ráno mu nedávám velkou naději na úspěch.“

„Zkuste mu to říct.“

„Sám bych se do toho srubu rád dostal,“ řekl Begley a oblékl si kabát. „Aby se tam Burton zbrkle vřítil, to je to poslední, co můžeme potřebovat.“

„Opravdu si myslíte, že je Ben Tierney Modrý?“

„Kde jste to slyšel?“ Pohled, jenž Begley upřel na Williama, který neprozřetelně tuto otázku položil, by zastavil nosorožce.

Majiteli dragstoru zabránil v tom, aby nepodotkl, co se nabízelo, totiž že by musel být hluchý, aby neslyšel, o čem s Dutchem hovořili.

Nervózně si olízl rty a místo toho řekl: „Prostě to tak nějak podivně sedí.“

„Tak? Jak to, pane Ritte?“

„No, všichni ve městě se dobře znají. Pan Tierney je cizinec.

Víme o něm velice málo.“

„Co o něm víte vy?“ zeptal se Wise.

„Jenom to, co pozoruju, kdykoliv přijde do obchodu.“

„Jak často sem chodí?“

„Chodí sem často, když je ve městě. Vždycky…“ Přejel své posluchače obezřetným pohledem. „Pravděpodobně to není důležité.“

„Co, pane Ritte?“ Begley netrpělivě pleskl rukavicemi o dlaň druhé ruky. „Nechte na nás, abychom posoudili, co z toho, co jste pozoroval, je, nebo není důležité.“

„To jenom, že kdykoliv je v obchodě, tak přitahuje pozornost.“

„Pozornost?“ Begley vrhl na Wise další pohled. „Čí pozornost?“

„Žen,“ odpověděl William prostě. „Přitahuje je jako magnet.“

Pohlédl na Wese a dodal: „Slyšel jsem tebe, Dutche a vaše přátele, jak se o něm bavíte. Někdo o něm řekl, že je jako páv.“

„Přiznávám se,“ řekl Wes a zvedl pravou ruku. „Podle mě ten chlap dobře ví, že ženské letí na tyhle ošlehané typy s řezanými rysy.“

Všechny oči se otočily na Marilee, která cítila, jak se jí rozpaky nahrnula krev do tváří. „Viděla jsem pana Tierneyho jenom velmi zřídka, ale četla jsem některé jeho články. Jsou opravdu dobré, pokud se o tyhle věci zajímáte.“

Begley se o ně očividně nezajímal. Otočil se znovu k Williamovi.

„Dával se někdy do hovoru se ženami?“

„Neustále.“

„O čem se bavili?“

„Nemám ve zvyku poslouchat, o čem si mí hosté povídají.“

Všechno svědčí o opaku, pomyslela si Marilee. Právě přiznal, že poslouchal, o čem se vybavovali Wes s Dutchem.

Begley se na Williamovo tvrzení také díval skepticky, ale nechal to být a nic k tomu nepodotkl. „Co si Tierney kupuje, když přijde?

Pokud mi to můžete říct, aniž byste porušil etické zásady,“ dodal poťouchle.

William se na něho skutečně usmál. „To vůbec neporuším, jelikož nikdy nepřišel s předpisem. Kupuje si balzám na rty, krém na opalování, zubní pastu, holicí strojky na jedno použití. Nic mimořádného, pokud se ptáte na tohle.“

„Přesně tak.“

„Nic zvláštního. Divné je na tom jenom to, že obvykle kupuje vždycky jenom jednu věc. Jednou je to leukoplast, jindy krabička Advilu, příště paperback.“

„Jako by si vymýšlel důvody, aby sem mohl přijít?“ zjišťoval Begley.

„Když teď tak o tom přemýšlím, tak ano. A připadá mi, že chodí do obchodu vždycky, když tady mám spousty zákazníků. V pozdním odpoledni. To se tady stavuje cestou domů hodně lidí.“

„I Millicent Gunnová?“

„Jistě. Spousta středoškoláků se po škole stavuje. Pokud se chovají slušně, tak proč ne –“

„Byli někdy Ben Tierney a Millicent Gunnová v obchodě ve stejnou dobu?“

William se už chystal odpovědět, když vtom mu došlo, jak je ta odpověď důležitá, a pevně stiskl rty. Popořadě na ně na všechny pohlédl, potom pomalu přikývl a jako by přitom ochabl. „Předminulý týden. Sotva dva dny předtím, než zmizela.“

„Mluvili spolu?“ zeptal se Wise.

William znovu přikývl.

Begley se otočil k Wesovi. „Kde najdeme ten sypač?“

„Pokud chcete jet za mnou, povedu vás.“

Begley nečekal, až Wes vykročí jako první. Otočil se, hnal se ke dveřím a přitom si navlékal rukavice. „Vždycky je takový hrr?“

zeptal se William Wise, který pátral mezi vrstvami svého oblečení po peněžence.

„Ne. Byl vzhůru celou noc, takže dnes ráno je trochu pomalejší než obvykle. Kolik vám dlužíme?“

William mu gestem naznačil, aby si nechal svoje peníze. „Je to na účet podniku.“

„Děkuju.“

„Bylo mi potěšením.“

Wise pokývl na Williama, udělal gesto, jako by nadzvedával klobouk na pozdrav Marilee, a pak odešel, aby se připojil k Begleymu.

Wes už chtěl vyjít za nimi, ale zavolala na něho a podala mu kožené rukavice, které nechal ležet na pultě. „Budeš je potřebovat.“

Vzal si je od ní a rozpustile jí jimi poklepal na špičku nosu.

„Děkuju. Zatím se všichni mějte.“

Marilee pozorovala Wese, jak odchází, a přitom zachytila v zrcadle Williamův vědoucí úšklebek. Ignorovala jej a podotkla: „Nakonec nikdo snídani nechtěl.“

„Usmažím pár vajec.“ Otočil se k plotýnce. „Dáš si taky?“

„Ne, díky. Neměl ses zmiňovat o Modrým.“

„Cože?“

„O té přezdívce. Určitě sis všiml, jak Begley zareagoval. Kromě policie nemá o té modré stuze nikdo vědět. Řekls to mně. Tobě to řekl Wes. Kdo to řekl Wesovi?“

William vhodil na pánev kousek másla a to se začalo rozpouštět a prskat. „Ten to měl z důvěryhodného zdroje.“

„Od Dutche?“

„Jasně že od Dutche.“

„Je to policejní šéf,“ zvolala. „Měl by mít víc rozumu a neříkat Wesovi o důkazu, který má zůstat utajený.“

„Jsou to nejlepší přátelé. Důvěrní přátelé.“ Rozklepl dvě vejce na pánvičku. „Nemají před sebou tajemství. Kromě toho, čemu by to mohlo uškodit?“

„Mohlo by to ohrozit jeho vyšetřování.“

„Nějak nevidím, jak.“

„Když o tom víme my dva, kolik dalších lidí ještě o tom ví?“

Sáhl po slánce a posolil si vejce. „Co je v tom za rozdíl, když už Modrýho identifikovali?“

„Asi žádný.“

„Nicméně,“ řekl a šlehal vejce, „si z toho člověk může vzít ponaučení, Marilee.“

„Jaké?“

„Nikdo v tomhle městě nic neutají.“ Usmál se na ni, ale měla nepříjemný pocit, že to není tak neškodný úsměv, jak předstíral.

Kapitola sedmnáctá

Lilly šťouchla špičkou boty do stočené modré sametové stuhy na podlaze. Našla ji v kapse Tierneyho batohu zapnuté na zip, když hledala důkazy o jiné ženě v jeho životě. Zvedla k němu pohled a nebylo potřeba dalších slov.

„Našel jsem ji,“ řekl.

„Našel?“

„Včera.“

„Kde?“

Bradou ukázal směrem k hřebeni Cleary Peak.

„Jenom tak ležela na zemi v lese? Kus modré stuhy?“

„Zachytila se na nějakém keři,“ řekl. „Třepetala se ve větru.

Takhle jsem si jí všiml.“

Muselo na ní být zřetelně znát, že mu nevěří.

„Hele, já vím, proč jsi ztratila nervy, když jsi ji uviděla,“ řekl.

„Vím, co to naznačuje.“

„Jak to můžeš vědět?“

„Všichni o té stuze vědí, Lilly.“

Zavrtěla hlavou. „Ví o ní jenom policie a viník.“

„Ne,“ řekl nevzrušeně, „všichni to vědí. Dutchův policejní sbor není organizace, odkud by se nic nevyneslo. Někdo pustil do oběhu, že na každém předpokládaném místě únosu zůstala modrá sametová stuha.“

Tohle jí Dutch řekl, ale důvěrně. „Záměrně tu informaci drželi v tajnosti.“

„Moc dobře ne. Já slyšel, jak se o tom lidi vybavují v dragstoru,“

podotkl. „Když jsem si jednou vyzvedával věci z čistírny, majitel říkal zákaznici přede mnou, aby si dávala pozor na Modrýho, a ta věděla, o čem mluví. Všichni to vědí.“

„Nevím, jestli je to ten druh stuhy, který za sebou Modrý zanechává, ale je to zatraceně podivné, najít ji uprostřed divočiny.

Tak jsem ji z toho křoví vymotal, uložil batohu a nesl jsem ji s sebou zpátky do města, abych ji předal policii.“

„Včera večer jsi o tom neřekl slovo.“

„Nebylo to důležité.“

„O těch zmizelých ženách se v Cleary mluví už přes dva roky.

Kdybych já našla něco, co by mohlo být důležitým důkazem, myslím, že bych se o tom zmínila.“

„Vypadlo mi to z paměti.“

„Ptala jsem se tě, jestli máš v batohu něco užitečného. Řekl jsi, že ne. Proč ses o té stuze nezmínil? Proč jsi neřekl: ‚Ne, nemám tam nic užitečného, ale podívej, co jsem dnes našel zachycené na křoví?´“

„A kdybych to řekl? Přemýšlej, Lilly. Kdybych ti včera večer tu stuhu ukázal, zabránilo by to tomu, že by sis myslela, že jsem Modrý?“

Na to neměla odpověď. Neměla odpověď na spoustu věcí.

Zoufale chtěla uvěřit, že je přesně takový, jaký se zdál: okouzlující, talentovaný, inteligentní, zábavný, citlivý muž. Žádná z těchto vlastností mu ovšem neznemožňovala, aby páchal zločiny na ženách.

Vlastně by tyto osobnostní rysy pracovaly v jeho prospěch.

Pořád ještě jí nevysvětlil ta pouta. Jakému účelu sloužila? Dělalo se jí zle, když o tom přemýšlela. „Millicent Gunnová je hlášená jako pohřešovaná týden.“

„Sledoval jsem to.“

„Je ještě naživu, Tierney?“

„Nevím. Jak bych mohl?“

„Jestli jsi ji unesl–“

„Neunesl.“

„Jsem přesvědčená, že ano. Jsem přesvědčená, že proto jsi měl v batohu kus modré stuhy a pouta.“

„Abych nezapomněl: Proč jsi prohledávala můj batoh?“

Jeho otázku ignorovala a místo toho spustila: „Včera na hřebeni jsi prováděl něco, co jsi chtěl udělat předtím, než se přižene bouřka.

Možná zbavit se těla? Vykopat Millicent hrob?“

Znovu jako by se mu pokožka v obličeji napjala. „Potom, co jsi včera v noci spala kousek ode mě, jsi opravdu přesvědčená, že jsem pár hodin předtím kopal hrob?“

Nechtěla myslet na svůj špatný odhad a zranitelnost z včerejší noci a sevřela pistoli pevněji. „Seber ta pouta.“

Zaváhal, pak se sehnul a zvedl je.

„Dej si pouto nejdřív na pravé zápěstí.“

„Děláš hroznou chybu.“

„Jestli ano, potom strávíš nepříjemné odpoledne a budeš pěkně naštvaný. Pokud mám pravdu a ty jsi Modrý, zachráním si život.

Vzhledem k tomu, co je na výběr, bych tě radši naštvala.“ O poznání zvedla pistoli. „Zaklapni si pouto kolem pravého zápěstí. Hned!“

Uplývaly zdlouhavé vteřiny. Nakonec udělal, co po něm chtěla.

„Máš po ruce klíč, pro případ, že by ve srubu začalo hořet nebo ses začala dusit při astmatickém záchvatu?“

„Mám ho v kapse. Ale nepustím té, dokud nepřijde pomoc.“

„Což by mohlo trvat několik dní. Přežiješ tak dlouho bez svého léku?“

„To je moje starost.“

„Je to taky moje starost, zatraceně.“ Hlas mu zdrsněl, ochraptěl.

„Záleží mi na tom, co s tebou je, Lilly. Myslel jsem, že jsem to svým polibkem dal najevo.“

Srdce se jí zatřepetalo, ale nenechala se zviklat. „Vylez si na postel a protáhni ruku kolem sloupku čela.“ Mezi zdobnými železnými sloupky čela v masivním dřevěném rámu bylo dost místa, aby se mu tam ruka vešla.

„Když jsem tě políbil –“

„Nechci se o tom bavit.“

„Proč ne?“

„Vlez si na tu postel, Tierney.“

„Ten polibek tě omráčil stejně jako mě.“

„Varuju tě, jestli –“

„Protože uspokojil naši zvědavost a ještě něco víc. Představoval jsem si, jak tě políbím, ale –“

„Vlez si na tu postel.“

„Bylo to miliónkrát lepší než v mých představách.“

„Varuju tě naposledy.“

„Nepřipoutám se k tomu čelu!“ zařval vztekle. „A já to nebudu říkat znova.“

„Včera večer jsi dost dlouho nemohla usnout, viď? Věděl jsem, že nespíš. A ty jsi věděla, že já nespím. Mysleli jsme oba na stejnou věc. Na ten polibek a přáli jsme si –“

„Mlč nebo tě zastřelím.“

„– abychom u toho nepřestali.“

Stiskla spoušť. Kulka se zaryla do stěny tak blízko, že mu proud vzduchu ovanul tvář. Vypadal víc šokovaně než vyděšeně.

„Střílím dobře,“ řekla. „Příští výstřel nepůjde vedle.“

„Nezabila bys mě.“

„Když ti ustřelím kus kolena, budeš si přát, aby ano. Vylez na tu postel,“ řekla a vyslovila zřetelně každé slovo.

Hleděl na ni s novým respektem a přitom couval k posteli, až se o ni zarazil. Posadil se a po zadku se po ní pozpátku posunul. Věděla, že bolestné grimasy nepředstírá, ale nenechala se jimi ovlivnit.

Přisunul se k čelu postele a provlékl paži kolem ozdobného sloupku.

„Teď si zacvakni druhé pouto kolem levého zápěstí.“

„Snažně tě prosím, nenuť mě k tomu, Lilly.“

Neříkala nic, jenom na něho přes krátkou hlaveň pistole hleděla, dokud se nepoddal a nepřipevnil si pouto na levé zápěstí. „Pořádně za ně zatáhni, abych viděla, že se zacvakla.“

Několikrát prudce zatáhl, až zachrastil kov o kov. Byl připoutaný.

Paže jí klesly k bokům, jako by vážily cent. Zhroutila se na zeď za sebou a svezla se po ní na podlahu. Opřela si hlavu o pokrčená kolena. Do této chvíle si neuvědomovala, jaká je jí strašná zima.

Nebo se možná třásla strachy.

Bála se, že správně předpokládá, že Tierney je Modrý. A stejně tolik se bála, že se mýlí. Tím, že bude Tierneyho držet připoutaného k čelu postele, by se mohla odsoudit k smrti udušením. Ne. Odmítla uvažovat o čemkoliv jiném, než o přežití. Možnost, že umře, nepadala v úvahu. Smrt okradla její dceru o dlouhý život. Ať se propadne, jestli se o něj nechá okrást taky.

Po chvilce se postavila. Na Tierneyho ani nepohlédla a odešla do obývacího pokoje.

„Musíš nanosit víc palivového dříví, dokud máš ještě dost sil,“

zavolal na ni.

Odmítla se nechat zatáhnout do hovoru, ale myslela si přesně totéž. Její kožené boty byly vlhké a studené, ale nazula si je bez ohledu na to, že to bylo nepříjemné.

Tierneyho čepice byla tuhá uschlou krví, ale bylo to lepší, než si schovat hlavu do neforemné deky. Stáhla si čepici přes uši až k obočí. Rovněž si vzala šálu, obtočila si ji kolem krku a přetáhla přes spodní polovinu obličeje. Kašmírem podšívané rukavice se do tak nesnesitelně nízkých teplot nehodily, ale byly lepší než nic.

Když byla připravená, přistoupila ke dveřím.

Pozoroval ji z ložnice. „Proboha, Lilly,“ řekl, „dovol mi, ať to udělám místo tebe. Můžeš na mě po celou dobu mířit pistolí. Mně je to jedno. Jenom mě nechej, ať to udělám.“

„Ne.“

„Ten studený vzduch –“

„Buď zticha.“

„Proboha! Neopouštěj verandu. Nastrkej polena dovnitř a potom teprve je rozštípej.“

Rozumná rada. Moc dobře věděl, jak přežít. Je stejně dobrý v tom, jak ženy přimět, aby mu důvěřovaly? blesklo Jihlavou. Zřejmě ano. Pět mu jich důvěřovalo. Vlastně šest, když připočítá sebe.

Ve srubu byla zima, ale s venkem se to nedalo srovnat. Studený vzduch se jí zahryzl do nechráněných lícních kostí. Musela neustále mhouřit oči. Plachta, kterou Tierney přehodil přes hromadu dříví, byla pokrytá několikacentimetrovou vrstvou sněhu, který vítr navál pod převislou střechu.

Sáhla pod ni a stáhla z vrchu hromady poleno. Bylo tak těžké, že jí vyklouzlo z rukou a zadunělo na podlaze verandy a div ji nepraštilo do nohy. Nemotorně je zvedla do náruče a otevřela dveře.

Odnesla je dovnitř a nohou za sebou zabouchla.

Položila poleno na mřížku v krbu, pak zůstala chvíli bez pohnutí, zhluboka se nadechovala ústy, aby si naplnila plíce, a snažila se sama sebe přesvědčit, že se jí dýchá lehce.

„Lilly, jsi v pořádku?“

Pokoušela se nevšímat si ho a dostat přes svírající se průdušky vzduch. „Lilly!“

Upřímně se o ni bál, to bylo znát. Pouta kolem kovového sloupku zachrastila, jak se v nich vzepřel. Poodstoupila od krbu tak, aby na ni viděl.

„Přestaň na mě řvát. Nic mi není.“

„To sotva.“

„Jsem v pořádku, až na to, že jsem tady uvězněná s masovým zločincem. Cos jim prováděl, když jsi je spoutal, Tierney? Mučil jsi je a znásilňoval, než jsi je zabil?“

„Jestli tohle dělám, proč jsem nemučil, neznásilnil a nezabil tebe?“

„Protože jsem zavolala Dutchovi a nechala mu vzkaz, že jsem tady s tebou.“ Najednou se jí rozbřesklo. „Teď už chápu, proč jsi sebou pokaždé trhnul, když jsem se o něm zmínila, proč ti tolik ležel v hlavě, proč jsi mě pronásledoval otázkami, jaký je mezi námi vztah.“

„Protože jsem chtěl vědět, jestli jseš do něho pořád ještě zamilovaná.“

Přesně to usuzovala. Obalamutil ji tak, že se domnívala, že za jeho neodbytnými otázkami o jejím bývalém manželovi Dutchovi je žárlivost. Měla vztek na sebe stejně jako na něho, že mu naletěla.

„Nebudu plýtvat dechem, abych se s tebou vybavovala.“

Několikrát divoce zacloumal pouty. Naštěstí držela.

Vrátila se ven. Téměř hodinu se lopotila, nosila polena po jednom. Každé jí připadalo o něco těžší než to předchozí. Ta práce byla čím dál obtížnější. Mezi jednotlivými cestami na verandu odpočívala čím dál víc.

Naštěstí byla některá polena tak malá, že chytla, když pod nimi podpálila třísky. Teplo z krbu bylo vítané. Jak se obávala, sekyrka nebyla dost velká, aby se s ní dala větší polena rozštípnout.

Uvažovala o tom, že se vydá do kůlny pro sekeru, kterou Tierney přehlédl, ale rozhodla se, že nepůjde, bála se, že by to nezvládla zpátky. Místo toho sekyrkou odsekávala kousky z polen, až jich měla na několik hodin.

Nebylo ovšem jisté, jestli ona sama tak dlouho vydrží.

„Lilly?“

Půl hodiny seděla na matraci, zády opřená o pohovku, odpočívala a snažila se uvolnit si dech. „Lilly, odpověz mi.“

Opřela si hlavu o pohovku a zavřela oči. „Co je?“

„Jak ti je?“

Byla v pokušení mu neodpovědět, ale v uplynulých pěti minutách volal její jméno nepřetržitě. Evidentně toho nemínil nechat, dokud se mu neozve.

Odhodila přehoz, zvedla se a dovlekla se k otevřeným dveřím ložnice. „Co chceš?“

„Proboha, Lilly!“ Na obličeji mu byl znát šok, což jí potvrdilo její podezření, že musí vypadat jako zombie. Už se viděla uprostřed astmatického záchvatu. Nebyl to pěkný pohled.

„Je ti dost teplo?“ zeptala se nevlídně. „Nemáš dost kyslíku.“

Už se chtěla otočit, když vyhrkl: „Přikrývka přes nohy by mi sedla.“

Vzala jednu z matrace. Vlna natáhla teplo z krbu. Zůstala stát v nohách postele, rozprostřela ji a přehodila mu ji přes natažené nohy.

„Děkuju.“

„Rádo se stalo.“ Všimla si, že má zápěstí odřená od toho, jak cloumá pouty. „To ti nepomůže. Jenom si ublížíš.“

Pohlédl na odřenou kůži. „Nakonec jsem dospěl ke stejnému názoru.“ Několikrát si protáhl prsty. „Ruce mi začínají tuhnout, jak mi do nich nejde krev. Moc dobře jsem si to nerozmyslel, než jsem se připoutal k té posteli. Měl jsem si dát ruce níž. Do výše pasu.

Potom bych nebyl tak nepohodlně zkroucený.“

„Špatně sis to rozmyslel.“

„Asi by se ti nechtělo odemknout mi pouta na tak dlouho –“

„Ne.“

„To jsem si myslel.“ Změnil polohu a bolestí sebou trhl, ona ale odmítla podlehnout soucitu, který se v ní pokoušel vzbudit.

„Máš hlad?“ zeptala se.

„Kručí mi v břiše.“

„Něco ti přinesu.“

„Kávu?“

„Dobře.“

„Musí se spotřebovat jen malé množství vody.“ Vždycky skaut.

Vždy připraven.

Za pět minut se vrátila do ložnice s hrnkem kávy a talířem krekrů namazaných arašídovou pomazánkou, což byly potraviny, které přinesli z vozu.

„Pistoli a klíč k poutům jsem nechala v obýváku.“ Poodstoupila, aby viděl na nízký stolek. „Jestli pomýšlíš na to, že bys mě opařil kávou nebo chytil nohama, nebo mě jakkoliv přemohl, k ničemu ti to nebude. Pořád by ses nemohl dostat ani k pistoli ani ke klíči.“

„To je chytré.“

Položila kávu a talíř na podlahu, rozvázala si šálu, co měla kolem krku, a odhodila ji z dosahu.

Zamračil se na ni. „To jsi mě právě urazila?“

„Mohl bys ji použít jako zbraň.“

„Uškrtit tě by přece nebylo moc chytré. Byla bys mrtvá a já bych zůstal bezmocně připoutaný.“

„Nebudu nic riskovat.“

„Proč sis vzala moji šálu?“

„Zvládneš ten hrnek?“

„Zkusím to. Slibuju, že nic nevybryndám. Proč sis vzala moji šálu?“

„Kvůli teplu, Tierney. Z žádného jiného důvodu. Ne proto, že bych s tebou chtěla chodit.“

Vložila mu hrnek do rukou. Obemkl jej prsty, pak k němu sklonil hlavu a lokl si. „Asi je nakonec dobře, že nemám ruce ve výši pasu.

Kdyby ano, nemohl bych jíst ani pít.“

„Nenechala bych tě hladovět nebo umřít žízní.“

„Jsi laskavý žalářník, Lilly. Žádné kruté a neobvyklé tresty.

Nicméně,“ počkal, až měl jistotu, že má její plnou pozornost, a pak dopověděl, „by bylo velice kruté, kdybys mi umřela, Lilly.“

„To nemám v plánu.“

„Vynasnaž se, ať se to nestane.“

Na hlasu mu bylo znát, že to myslí vážně. Stejně upřímně se na ni díval. Odolala obojímu. „Už si dáš krekry?“

„Nejdřív dopiju kávu.“

Poodešla a posadila se do houpacího křesla v bezpečné vzdálenosti od postele, hlavu měla odvrácenou.

„Mluvil s tebou Dutch často o těch případech pohřešovaných osob?“

Ta otázka ji překvapila, pronikavě na něho pohlédla.

„To on ti musel povědět o té modré stuze, o tom, že se mu říká Modrý.“

„Nikdy jsem po něm nechtěla, aby se mnou mluvil o svých případech, ale poslouchala jsem, když o nich hovořil.“

„Co ještě ti říkal k těm případům v Cleary?“

Odpověděla mu studeným, pevným pohledem.

„No tak, Lilly, jestli jsi přesvědčená, že Modrý jsem já, neprozradíš nic, co bych už nevěděl. Věděl Dutch, jaký má ta modrá sametová stuha význam?“

„Myslíš, jaký má význam pro Modrýho?“

Přikývl.

„Měl o tom svoji teorii.“

„Jakou?“

Nechtělo se jí probírat s Tierneym to, co o případech věděla. Ale mohla by se něco dozvědět, když se s ním o tom bude bavit. „Ta první, co zmizela, Torrie Lambertová, je jediná, která není místní.“

„Byla s rodiči v Cleary na prázdninách,“ řekl. „Vydali se na turistickou túru s průvodcem, aby se pokochali podzimně zbarveným listím. Pohádala se s matkou. Děvče se od nich odtrhlo, aby trucovalo o samotě, jak je to pro patnáctileté typické. Už ji nikdy nikdo neviděl.“

„To je pravda.“

„Nedívej se na mě tak, Lilly. Přijel jsem do Cleary krátce poté, co dívka zmizela. Několik týdnů se o tom psalo na prvních stranách novin. Četl jsem ty články jako každý jiný. To, co jsem ti právě řekl, ti mohl říct každý. Co se o té stuze domnívá Dutch?“

„Nic jiného se po ní nenašlo,“ řekla Lilly. „Ostatní turisté ve skupině, včetně jejích rodičů, si mysleli, že je nakonec dohoní. Když se k nim nepřipojila, začali si dělat starosti. Když se začalo stmívat, zpanikařili. Po čtyřiadvaceti hodinách dospěli k názoru, že je za tím něco jiného, než uraženost dospívající dívky, že nezmizela z vlastní vůle. Buď se zranila a nezvládla to zpátky, nebo se beznadějně ztratila nebo ji někdo unesl.“

„Záchranné skupiny ji několik týdnů hledaly, ale toho roku přišla zima brzy,“ pokračoval v příběhu Tierney. „Ta dívka –“

„Přestaň jí říkat dívka,“ obořila se na něho popuzeně. „Jmenuje se Torrie Lambertová.“

„Torrie Lambertová zmizela, jako by se po ní slehla zem. Nenašla se po ní ani stopa.“

„Až na tu modrou sametovou stuhu,“ připomněla Lilly. „Našla se v nějakém křoví. Za státní hranicí v Tennessee.“

„Což vedlo úřady k přesvědčení, že ji unesli. Aby se dostala na místo, kde se našla ta stuha, musela by ujít skoro dvacet kilometrů tím nejnamáhavějším terénem na východ od Mississippi,“ řekl.

„Její matka tu stuhu identifikovala jako stuhu, kterou měla Torrie ten den ve vlasech.“ Na chvíli se zahleděla před sebe a pak tiše dodala: „Paní Lambertová si musela projít peklem, když tu stuhu uviděla. Torrie má hodně dlouhé vlasy, skoro k pasu. Krásné vlasy.

V to ráno si je zapletla do copu a vpletla do něho tu stuhu.“

Sklouzla pohledem zpátky na Tierneyho a řekla: „Takže ať už jsi jí provedl cokoliv, nelitoval jsi času, rozpletl jsi jí vlasy a vzal sis tu stuhu.“

„Udělal to Modrý.“

„Leží mi v hlavě,“ pokračovala, jako by nic nepopřel, „jestli jsi byl neopatrný, nebo jsi tam tu stuhu nechal záměrně.“

„Proč by ji tam někdo nechával záměrně?“

„Aby setřásl záchranné skupiny. Svedl je na falešnou stopu.

Pokud ano, tak to zabralo. Potom co se našla ta stuha, nasadili cvičené psy. Rychle ztratili stopu.“ Na chvíli se zamyslela. „Říkám si, proč sis tu stuhu nevzal jako trofej.“

„Modrý měl svoji trofej. Měl Torrii Lambertovou.“

Při tónu jeho hlasu se zachvěla. „Takže ta stuha je jenom symbolem úspěchu.“

Tierney si naposledy, rychle lokl kávy. „Dopil jsem. Děkuju.“

Vzala mu z rukou hrnek a podala mu dva krekry, do každé ruky jeden. První spořádal na jeden ráz. Když sklonil hlavu, že si s ní ten druhý, uviděla obvaz. „Bolí ta rána na hlavě?“

„Dá se to vydržet.“

„Nezdá se, že by to krvácelo.“ Podala mu další krekr. Místo aby si ho od ní vzal, popadl ji za zápěstí a pevně je sevřel prsty. „Přežiju, Lilly. Mnohem větší starosti mi dělá, abys přežila ty.“

Snažila se vyprostit si ruku, ale držel ji pevně. „Pusť mě.“

„Odemkni mi pouta.“

„Ne.“ Marně s ním zápasila. „Zajdu do vozu a přinesu ti léky.“

„Chceš říct, že utečeš.“

„Že uteču?“ Krátce se zasmál. „Byla jsi venku. Víš, jak to tam vypadá. Jak daleko myslíš, že bych se dostal, kdybych chtěl utéct?

Chci ti zachránit život.“

„Přežiju.“

„Jsi v obličeji celá šedivá. Slyším každé tvoje nadechnutí, i když jsi v obývacím pokoji. Zápasíš s dechem.“

„Zápasím s tebou.“

Když tentokrát zatáhla, pustil ji. Několikrát se sípavě nadechla.

„Chceš to?“ zeptala se a natáhla k němu ruku s posledním krekrem.

„Prosil bych.“

Místo aby ji podržela v dosahu jeho rukou, držela ji několik centimetrů od jeho úst. „Ne abys mě kousl.“

Zamračil se, jako by ho znovu urazila, předklonil se a zachytil krekr mezi zuby a dával si pozor, aby se nedotkl jejích prstů. Utrhla rukou. Vpravil si krekr do úst. Sebrala prázdný talíř a hrnek a zamířila do obývacího pokoje.

„Když mě nechceš pustit, alespoň mě přesuň k sobě, kde na tebe budu moct dávat pozor.“

„Ne.“

„Když budu tam, aspoň mě budeš moct víc hlídat.“

„Řekla jsem ne.“

„Lilly.“

„Ne!“

„Ještě jsi mi neřekla, jakou má Dutch o té stuze teorii. Co ta stuha pro Modrýho představuje?“

Po chvilkovém váhání řekla: „Dutch říká, že ji Modrý používá jako symbol svého úspěchu, aby provokoval policii.“

„Souhlasím. Tohle je pravděpodobně jediné, na čem se s Dutchem vůbec kdy shodném. Jinak mám hodně důvodů si o tom chlapovi myslet, že je pitomec. Jeden z nich je, že tě tady nahoře nechal včera samotnou, když se hnala vánice. Co si myslel?“

„Nebyla to jenom jeho vina. Přemluvila jsem ho, aby odjel první.“

„Proč?“

„Nehodlám se s tebou o sobě a o Dutchovi bavit.“ Dlouze se na ni zadíval, pak řekl: „Za to si tě vážím. Opravdu ano. Taky bych nechtěl, abys s ním mluvila o nás.“

„Není žádné my, Tierney.“

„To není pravda. Vůbec to není pravda, a ty to víš. Než ses rozhodla, že jsem zvrhlý, byli jsme na dobré cestě k tomu, aby z nás byl pár.“

„Zas toho tolik neusuzuj z jednoho polibku.“

„Obvykle bych to nedělal,“ řekl. „To ale nebyl obyčejný polibek.“

Věděla, že by ho měla okamžitě ignorovat. Nenaslouchat mu.

Vyhnout se tomu, aby mu hleděla do očí. Přesto ji tam jeho oči držely, jako by ji očarovaly.

„Popírej to všechno, jak chceš, Lilly, ale víš, že to, co říkám, je pravda. Nezačalo to mezi námi včera večer. Začalo to v tu chvíli, kdy jsi nastoupila do toho autobusu. Od té doby jsem se tě chtěl každou vteřinu každého dne dotknout.“

Nevšímala si toho, jak její tělo zareagovalo. „Takhle to děláš?“

„Co?“

„Obalamutíš ty ženy lichotkami, aby s tebou bez hlesu šly?“

„Myslíš, že tohle jsou lichotky?“

„Ano.“

„Řeči, abych tě umluvil?“

„Ano.“

„Abys odemkla pouta a já se na tebe mohl vrhnout?“

„Něco na ten způsob.“

„Potom mi vysvětli, proč jsem včera večer zůstal u jednoho polibku.“

Pátravě jí hleděl do očí a čekal na odpověď, která nepřišla.

Nakonec řekl: „Nepokračoval jsem, protože jsem nechtěl využít situace. Okolnosti nebyly příznivé. Byli jsme odříznuti od lidí.

Mluvili jsme o Amy. Byla jsi rozcitlivělá, zranitelná, potřebovala jsi útěchu a něhu.

Ale taky jsme po sobě toužili. Věděl jsem, kam by to vedlo, kdybych tě líbal dál. A taky jsem věděl, že později bys toho mohla litovat, nebo pochybovat o tom, co mě k tomu vedlo. Nechtěl jsem, abys po tom měla nějaké špatné pocity, Lilly. To je jediný důvod, proč jsem k tobě nepřilehl na matraci.“

Mluvil upřímně. Proboha, to přece mluvil vždycky. „To byla opravdu oběť. Svatý Tierney.“

„To sotva.“ Jeho oči byly jako dva body živoucího světla, když se do sebe zaklesli pohledem. „Kdybys mě vybídla, abych se s tebou vyspal, v mžiku bych to udělal.“

Prudce se nadechla, až jí v plicích zapískalo. „Jsi velice dobrý, Teirney.“ Hlas měla ochraptělý a nemělo to na svědomí jenom astma. „Chvíli milý, hned zas smyslný. Říkáš samé správné věci.“

„Odemkni ta pouta, Lilly.“

„Jdi ke všem čertům.“

Včera večer záviselo její přežití na tom, že mu důvěřovala.

Dnes záviselo na tom, že mu důvěřovat nebude.

Kapitola osmnáctá

„Co je, Wesi, ksakru?“

„Než vybuchneš vzteky, zadrž a popřemýšlej o tomhle.“

Wes se připojil k Dutchovi, který stál před elektrickým přímotopem. V prostorné garáži to nijak zvlášť nepomáhalo, ale doruda rozpálené spirály vzbuzovaly dojem, že když si k nim stoupne, zažene lezavý chlad. Byl to jenom dojem. Z betonové podlahy mu přes tlusté podrážky bot a vlněné ponožky stoupala zima přímo do chodidel a do nohou.

Zadupal, aby povzbudil krevní oběh. Zadupal rovněž netrpělivostí. Co sem dorazili, byl Cal Hawkins na toaletě. Když ho byl Dutch naposledy zkontrolovat, zvracel do odpudivé záchodové mísy.

„Stejně pojedou za tebou,“ řekl Wes. Mluvil o agentech FBI, kteří ho sledovali vlastním vozem ke garáži. Zůstali sedět ve voze a motor nechali běžet. Z výfuku stoupaly výfukové plyny a připomínaly Dutchovi dech zvířete, které mu je v patách.

„Ten Begley se chce dostat k Tierneymu stejně jako ty,“

pokračoval Wes. „Takže místo aby ses plahočil tam nahoru sám, co je takhle nechat, aby na sebe vzali taky nějakou odpovědnost?“

Wes měl pravdu, i když to Dutch připustil jen nerad. Kdyby se tam nahoře něco zvrtlo – příkladně kdyby Tierneyho smrtelně postřelili při pokusu o útěk – byla by spousta vyšetřování, zkoumání a papírování. Proč by si toho federálové taky nemohli užít?

„Jestli to neklapne,“ řekl Wes a ukázal hlavou na Hawkinse, který se vynořil ze záchodu a vypadal jako chodící mrtvola, „má federální policie vrtulníky, cvičené záchranářské týmy, technicky dokonalé sledovací zařízení, tohle všechno.“

„Když je ale využiju, budu jim podřízený,“ namítl Dutch. „To mě pěkně štve. Kromě toho, až se dostanu k Tierneymu –“

„Je mi to jasný a v téhle věci stojím stoprocentně při tobě, kamaráde,“ řekl Wes tlumeně. „Zvlášť jestli je to náš únosce. Říkám jenom –“

„Využít FBI do jisté míry.“

Wes ho plácl do zad a zazubil se na něho, tak jako to dělával kdysi, když se v zápalu hry domlouvali, jak druhý tým napálit a vyhrát. „Tak pojďme na to.“

Když se ale blížili k sypači, svraštil čelo. „Co myslíš, je v pořádku?“

Hawkins seděl za volantem a držel se ho jako záchranného pásu.

„Měl by koukat, aby byl. Jestli to zvorá, tak ho zabiju a pak ho budu do konce života držet ve vězení.“ Dutch otevřel dveře u místa pro spolujezdce a nastoupil.

„Pojedu hned za tebou, kdybys mě potřeboval,“ řekl Wes.

Když Wes přibouchl dveře, Hawkins sebou trhl. „Není zapotřebí jima práskat,“ zavrčel.

„Nastartuj, Hawkinsi,“ řekl Dutch.

Zastrčil klíček do zapalování. „Nastartuju, ale nebude to k ničemu. Řek jsem to tisíckrát a řeknu to znova. Je to krávovina.“

Dutch si ho podezíravě změřil. „Že z tebe táhne chlast?“

„To je ještě ze včerejška,“ odpověděl a zkontroloval si boční zrcátka.

Dutch se zadíval do zrcátka na dveřích u místa pro spolujezdce a pozoroval speciálního agenta Wise, jak couvá se sedanem. Potom vycouval na silnici se svým vozem Wes a uvolnil Hawkinsovi cestu.

Deset vteřin po tom, co vyjeli z garáže, bylo přední sklo pokryté sněhem. Hawkins vrhl na Dutche pohled, v němž se zračilo Já vám to říkal Něco si pro sebe vrčel, zapnul stěrače a zařadil rychlost.

Sypač se velice neochotně – tak to aspoň Dutchovi připadalo – hnul s bafáním kupředu.

Pluh připevněný vepředu na sypači dočasně protáhl cestu vozům za sebou. Hawkins rovněž sypal směsí soli a písku. Pomohlo to, ale pokaždé, když se Dutch podíval do bočního zrcátka, Wise i Wes s vozem hledali, kde jim to nebude prokluzovat. Tak se přestal dívat.

Nastavil svůj mobil na vibrování, aby nezvonil. Věděl, že tam nic nebude, ale i tak si zkontroloval hlasovou schránku, jestli tam nemá vzkaz. Neměl. Namačkal číslo Lilly, ale objevilo se sdělení Mimo provoz.

Řekl si, že by zavolala, kdyby mohla. Její mobil byl stejně nepoužitelný jako ten jeho. Jinak by se s ním spojila.

Naklonil se k přednímu sklu a natahoval krk, aby dohlédl na hřeben Cleary Peak. Neviděl dál než pár decimetrů nad střechu sypače. Venku všechno splývalo v jednolitou bílou clonu, jenom jednotlivé vločky se daly rozlišit, jak narážely do předního skla.

Jestli to bylo takhle zlé tady dole, mnohem horší to bude nahoře na hřebeni. Nechtěl řidiče vyděsit, a tak to neřekl nahlas, ale Hawkins mu četl myšlenky.

„Čím výš pojedem, tím to bude horší,“ poznamenal.

„Pojedeme krok za krokem.“

„Spíš po centimetrech.“ Po chvilce podotkl: „Tak mi vrtá hlavou…“

Dutch na něho pohlédl. „Co?“

„Chce ta vaše bejt zachráněná?“

„Co si myslíte, Sovo?“

„O čem, pane? Konkrétně.“ Wise byl soustředěný na prostředek kapoty a snažil se tak udržet vůz uprostřed skluzavky, která zůstávala za sypačem.

„O Dutchovi Burtonovi. Jak ho odhadujete?“

„Je nesmírně citlivý na kritiku. Stačí ji jenom naznačit a okamžitě se začne rozčilovat.“

„To je běžná reakce člověka, který ustavičně selhává nebo má nízké sebevědomí. Co dál, Sovo?“

„Chce svoji bývalou ženu dostat od Bena Tierneyho víc ze žárlivosti, než proto, že by byl přesvědčený, že Tierney je Modrý.

Reaguje jako muž, ne jako policista.“

Begley se na něho usmál, jako by byl premiant, který dobře odpověděl na ošidnou otázku. „Co o ní Perkins vyšťáral?“

Zatímco čekali v Rittově dragstoru na policejního šéfa Burtona, zavolal Wise z veřejného telefonu do kanceláře v Charlotte. Měl samozřejmě s sebou svůj laptop, ale z počítačů v kanceláři byl rychlejší a lepší přístup k mnohem většímu množství informačních sítí. Požádal Perkinse, aby se podíval, co se dá zjistit o Burtonově bývalé manželce, a upozornil svého kolegu, že Begley chce tu informaci rychle.

Perkins řekl: „A kruci. Tak jo. Dej mi deset minut.“ Zavolal zpátky ani ne za pět.

„Je šéfredaktorkou časopisu, který se jmenuje Smart,“ sdělil teď Wise Begleymu.

„Vy si děláte srandu?“ zvolal Begley.

„Ne, pane.“

„Paní Begleyová nedá bez toho časopisu ani ránu. Viděl jsem ji, jak strávila s jedním číslem celý víkend. Předělala náš obývací pokoj tak, aby se podobal tomu z časopisu. Jste ženatý, Sovo?“

Ta otázka ho zaskočila. „Pane? Ach, ne. Ne, pane.“

„Proč ne?“

Manželství mu nebylo proti mysli. Ve skutečnosti byl jeho zastáncem. Potíž byla v tom, najít ženu, kterou by nezačal nudit on a jeho spořádaný život. Mezi ním a ženami už to takhle chodilo. S

několika málo se sešel, pár jich zůstalo přes noc, a pak se rozešli pro nedostatek nadšení.

Nedávno si začal mailovat se ženou, kterou poznal přes internet.

Bydlela v Lexingtonu a příjemně se s ní „povídalo“. Nevěděla, že pracuje u FBI. Ženy mnohem víc vzrušovala představa, že tuhle práci dělá chlap od rány, než on sám. Karen – tak se jmenovala – věděla o jeho práci jenom tolik, že při ní používá počítače. Jako zázrakem neztratila zájem.

Jejich poslední chatování trvalo hodinu a osmatřicet minut.

Skutečně se jí podařilo, že seděl doma u počítače ve své dokonale uklizené pracovně a nahlas se smál vyprávění, jak se jednou pokusila ušetřit a sama si obarvila vlasy. Ujistila ho, že katastrofální výsledek bylo zapotřebí napravit v salonu krásy a že to stálo za každý penny, který na to vynaložila. Přivedlo ho to na myšlenku, že možná potřebuje v životě víc legrace.

Párkrát se zmínila, jak je na jaře v Kentucky hezky. Bude vážně uvažovat o tom, že by tam zajel, jestli tahle poznámka vyústí v pozvání, aby se sám přijel podívat, jak je jaro v Kentucky nádherné.

Při pomyšlení, že se s ní setká tváří v tvář, se ho zmocňovala nervozita, ale byla to příjemná nervozita.

Zadoufal, že Begley nevidí, jak se začervenal, a toporně řekl: „V

posledních létech jsem se soustředil na budování kariéry, pane.“

„No, to je dobře, Sovo. To je ovšem vaše práce, ne váš život.

Pracujte na tom.“

„Ano, pane.“

„Díky paní Begleyové jsem duševně zdravý a šťastný. Nevím, co bych si bez ní počal. Rád bych, abyste ji někdy poznal.“

„Děkuji vám, pane. Bude mi ctí.“

„Lilly Martinova. Dá se bezpečně předpokládat, že je to chytrá dáma?“

Wise se snažil přeladit na pohotové myšlenkové pochody Begleyho. „Ano, pane. Vystudovala dva obory, umění a žurnalistiku.

Začínala jako holka pro všechno v jiném časopisu a vypracovala se až na nynější pozici. Perkins poslal nějaké webové stránky, na které se můžeme podívat později. Říkal, že na fotografiích vypadá moc pěkně.“

Vrhl pohled na Begleyho a pak teprve pokračoval: „A je tady ještě něco, pane. O Benovi Tierneym. Perkins říká, že na jednom výpisu z jeho kreditní karty je platba za zboží z katalogu, který prodává polovojenské vybavení. Zakoupil si transpondér a pouta.“

„Proboha. Jak je to dlouho?“

„Platba byla na výpisu ze srpna.“

Begley se zamyšleně zatahal za spodní ret. „Pan Elmer nám řekl, že se Tierney poznal s paní Martinovou loni v létě.“

„A zaujala ho.“

„Nevíme ovšem, jestli ta přitažlivost byla oboustranná,“ podotkl Begley. „Možná se od minulého léta scházeli. Jako bývalý manžel by o tom Dutch Burton nemusel nutně vědět.“

„Správně.“

„Na druhou stranu…“ Begley nedořekl.

„Kdyby paní Martinovou Tierney nepřitahoval, a pokud je to Modrý…“

„Jo,“ povzdychl si Begley. „Nezamlouvalo by se mu, že ho odmítá.“ Na několik minut se zachmuřeně odmlčel, potom se zlostně praštil pěstí do stehna. „Krucinál! To nesedí, Sovo. Podle Ritta, a Wes Hamer s tím souhlasil, ženy na Tierneyho letí. Tak mi řekněte, proč by je potom unášel. Co, Sovo? Napadá vás něco?“

Přestože Begley netrpělivě čekal na odpověď, Wise si ji nejdřív pečlivě rozmyslel. „Když jsem studoval práva –“

„Když na to přišla řeč,“ přerušil ho Begley, „tak teprve před nedávnem jsem se dozvěděl, že jste vystudoval práva. Proč jste se nestal právníkem?“

„Vždycky jsem chtěl být agentem FBI,“ odpověděl bez zaváhání.

„Chtěl jsem se jím stát, co jen se pamatuju.“ Rváči ve škole se jeho ctižádosti posmívali. Dokonce i jeho rodiče tvrdili, že by měl přemýšlet o jiné možnosti, kdyby mu tahle volba povolání nevyšla.

Nenechal se skepsí ostatních odradit.

„Problém byl, pane, no, že jsem nesloužil v armádě. Neměl jsem žádný policejní výcvik. Při pohledu na mě byste si hned nemyslel, že bych byl vhodný kandidát pro nejlepší vyšetřovací úřad těžkých zločinů na světě. Nezapadám do představy, jakou lidé mají o federálním agentovi. Měl jsem obavy, že by mě nepřijali, pokud bych nebyl v něčem výjimečný. Řekl jsem si, že titul z právnické fakulty by pomohl, a zřejmě to zabralo.“

Rychle pohlédl na Begleyho, kterého si vybrali kvůli jeho mimořádným vojenským zásluhám, vůdcovským kvalitám – a co bylo nejdůležitější – velké odvaze. Jejich kvalifikace byla tak rozdílná, až to bylo k smíchu.

Begley ho zamyšleně odhadoval, ale nebyla v tom žádná tvrdost.

Wise zadoufal, že snad u Begleyho obstál. Což nebyla žádná maličkost. Ve skutečnosti to byla velká věc. Významné uznání.

„Ptal jste se mě, proč Tierney unáší ženy, pane. Chtěl jsem vám předložit jistý příměr, který by se na to snad dal aplikovat. Od prvního semestru na právnické fakultě jsme s jedním spolužákem soupeřili, kdo bude v ročníku první. Vypadal jako mladý John Kennedy. Byl urostlý. Měl charisma. Chodil s modelkou, která předváděla plavky pro Sports Illustrated. Navíc k tomu všemu byl velice nadaný. Jednoznačně nadaný.

Ale podváděl. Bez zábran. Skoro při každé hodině, během všech let na fakultě při každém úkolu nebo testu opisoval. Skončil s o zlomek lepším hodnocením než já a absolvoval na prvním místě.“

„Nikdy ho nechytili?“

„Ne, pane.“

„To jste musel jen těžko strávit.“

„Ani ne, pane. Pravděpodobně by mě i bez toho předstihl. Jde o to, že nepotřeboval podvádět.“

„Tak proč to dělal?“

„Právnická fakulta pro něho nepředstavovala výzvu. Podvádění a to, aby mu to prošlo, ano.“

Před nimi jednou, dvakrát, třikrát zablikala koncová světla Hamerova vozu. Wise to vzal jako znamení, že bude muset brzy zabrzdit. Ubral plyn. Před Hamerem se rozsvítila brzdová světla sypače a spolu s nimi koncové světlo pro odbočení doprava. Wise maličko přibrzdil, aby mohl postupně zpomalit.

Begley zřejmě nic před předním sklem nevnímal. Přemítal o Tierneyho motivaci. „Takže tady máme dalšího ambiciózního chlápka, kterému došly výzvy. Unáší je, aby viděl, jestli to jde. Proč ale tyhle ženy? Proč ne –“

Najednou si rozepnul bezpečnostní pás a otočil se k zadnímu sedadlu, čímž Wise velice znervóznil. Begley sáhl mezi sedadla a vytáhl pět složek, v nichž byl bezpočet formulářů a zpráv z vyšetřování, jež Wise nashromáždil o každé pohřešované osobě.

Begley se otočil znovu dopředu a položil si složky na klín. Když si znovu zapnul bezpečnostní pás, začal Wise dýchat volněji.

„Když jsem se včera v noci probíral těmito složkami, připadalo mi, že čtu pořád dokola jeden a tentýž příběh,“ řekl Begley. „Právě jsem přišel na to, proč.“

„Nerozumím, pane.“ Wise se sedanem opatrně odbočil. Tím, že Hamera následoval v bezpečné vzdálenosti, podařilo se mu doklouzat do zastavení a když zabrzdil, nenarazil do Hamerova nárazníku. Před Hamerem se sypač lopotil do strmého svahu, který se prudce zvedal hned za zatáčkou.

Begley pleskl dlaní do vrchní složky. Ten náhlý zvuk Wise polekal tak, že sebou trhl. „Ty ženy měly něco společného, Sovo.“

„Nikdo, kdo na těch případech pracoval, nenašel mezi oběťmi žádnou spojitost, pane. Nebyly zaměstnané na stejném místě, nebyly si typově podobné, prostředí, z něhož pocházely –“

„Potřebnost.“

Wise si nebyl jistý, že dobře slyšel, a tak to risknul a rychle na Begleyho pohlédl. „Pane?“

„Všem se něčeho tím nebo oním způsobem nedostávalo.

Millicent byla, jak víme, anorektická, což je příznačné pro citové a osobnostní problémy, že?“

„S tím souhlasím.“

Begley je začal probírat v opačném pořadí. „Před ní byla Carolyn Maddoxová. Svobodná matka, která pracovala do strhání, aby uživila své diabetické dítě. Laureen Elliottová.“ Otevřel její složku a zalistoval v ní. „A jo. Sto padesát osm centimetrů, sto osm kilogramů. Měla nadváhu. Vsadím se, že kdybychom se na to víc podívali, zjistili bychom, že s váhou měla problémy celý život a že vyzkoušela všechny možné diety.

Byla ošetřovatelka. Tím, že pracovala ve zdravotnictví, měla neustále před očima zdravotní rizika spojená s obezitou. Možná na ni tlačili, aby zhubla, jinak že přijde o práci.“

„Je mi jasné, kam tím míříte, pane.“

„Manžel Betsy Calhounové zemřel na rakovinu slinivky půl roku předtím než zmizela. Byli spolu sedmadvacet let. Byla v domácnosti.

Co vám to napovídá, Sovo?“

„Ehm…“

„Měla deprese.“

„No ovšem.“

„Betsy Calhounová se vdala bezprostředně po dokončení střední školy. Vždycky byla jenom v domácnosti. Její manžel vyřizoval všechny jejich osobní věci. Než umřel, tak pravděpodobně nikdy ani nepodepsala šek. Najednou se musela starat sama o sebe a kromě toho ztratila svoji životní lásku, smysl svého života.“

Begley tím byl tak zaujatý, že Wise neměl to srdce podotknout, že jsou to všechno jenom dohady. Dohady založené na logice, ale pořád jenom nepodložené dohady, které by před soudem neobstály.

„Je to klíč, Sovo,“ pokračoval Begley. „Neunesl ženu, která měla bezpečně zajištěné zaměstnání, žila v pevném partnerském vztahu, byla fyzicky fit a emocionálně vyrovnaná. Než ty ženy zmizely, všechny zápasily s úskalími života, aby se tak řeklo.

Jedna měla depresi, druhá byla obézní, třetí se může udřít, aby nějak vyšla a její dítě bylo jakž takž zdravé, čtvrtá se cpe vším možným a potom si vyvolává zvracení. A tady,“ řekl dramaticky, „vstupuje na scénu náš člověk. Jemný a plný pochopení, soucitný a laskavý. A vypadá každým coulem jako nějaký zatracený princ z pohádky.“

Wise si ta teorie získala. Řekl: „Spřátelí se s nimi a získává si jejich důvěru.“

„Poskytne jim svoji širokou hruď, aby se na ní mohly vyplakat, a sevře je do svých silných, opálených paží.“

„Jeho styl je pomáhat potřebným ženám.“

„Nejenom pomáhat, Sovo, zachraňovat je. Zachraňovat. Při jeho vzhledu dobrodruha s ostře řezanými rysy může mít sexu, co si jen zamane, a kdykoliv se mu zachce. Což může být jednotlivá složka, něco navrch k lepšímu, ale opravdu ho rozparádí to, že je jejich zachránce.“

Vtom Wise napadlo něco, co celou hypotézu zvrátilo.

„Zapomněli jsme na Torrii Lambertovou. Tu první. Byla to krásná dívka. Slušná. Studentka. U spolužáků oblíbená. Žádné deprese ani vážnější problémy.

Kromě toho,“ pokračoval Wise, „si ji Modrý nevytipoval. Narazil na ni, když se odtrhla od skupiny turistů. Nevěděl, že se toho dne bude potulovat sama v lese. Unesl ji, protože byla po ruce, ne proto, že by něčím strádala.“

Begley se svraštělým čelem otevřel složku a začal listovat jejím obsahem. „Co muži z té turistické skupiny?“

„Nikdo se nevzdálil po celou dobu, co s nimi nebyla. Důkladně je vyslýchali. Nikdo, až na Torrii Lambertovou, skupinu neopustil.“

„Proč to udělala?“

„Z hovorů s paní Lambertovou, Torriinou matkou, vyplynulo, že se v to dopoledne pohádaly. Nešlo o nic vážného. Byla to typická reakce pubertální dívky. Hádal bych, že jí bylo proti srsti, že musí trávit prázdniny s rodiči.“

„Přesně takhle jsme na tom s pani Begleyovou s naší patnáctiletou. Překážíme jí. Do krve se stydí, když se k ní hlásíme na veřejnosti.“ Chvíli o tom dumal, pak pokračoval: „Takže Modrý náhodou narazí na Torrii, která má drzou, hádavou náladu patnáctiletých. Dá se s ní do řeči, sympatizuje s ní, přidá se na její stranu proti matce, říká, že si sám pamatuje, jak otravní dovedou rodiče být…“

„A je jeho.“

„V minutě,“ potvrdil Begley s konečnou platností. „Nakonec se v jeho společnosti začne cítit nepříjemně a pokusí se vrátit k rodičům.

On se jí ptá, proč chce za rodiči, když přítel, kterého potřebuje, je právě on? To už má z něho hrůzu a pokusí se o útěk. Což ho rozhodí.

Umírá mu pod rukama.

Možná ji nechtěl zabít,“ pokračoval Begley. „Možná se mu situace vymkla z rukou a neuvědomil si to, až bylo příliš pozdě a ona už nedýchala. Nicméně mu to prošlo, ať už ji znásilnil nebo ne.“

Zavřel oči, jako by sledoval činy a myšlenkové pochody pachatele. „Když ho později nechytí a nikdo na něho dokonce ani nehledí jako na podezřelého, uvědomuje si, jak snadné to bylo. Teď tomu přišel na chuť. Dominance je pro jeho ego něco nepřekonatelného. Dokonalé opojení je mít něčí život v moci, ovládat jeho osud.

Zatímco leze někde po ledovci nebo provádí nějaké jiné bláznovství, uvědomuje si, že už to není tak vzrušující jako to bývalo. Adrenalin mu nekoluje v žilách jako kdysi. Začne přemýšlet o tom, jaký báječný pocit mu poskytlo to, že zabil to děvče, a najednou je celý nadržený, aby to udělal znova.

Řekne si, že se vrátí do Cleary a porozhlédne se, jakou pomoc by mohl poskytnout nějaké další ženě, jestli by dokázal znovu zažít to specifické potěšení. Vrátí se sem, protože riziko, že by ho chytili, je skoro nulové. Myslí si, že poldové jsou burani a že je mnohem chytřejší než oni. A je tady spousta skrýší, akry divočiny, kde může mrtvoly schovat. Líbí se mu tady. Je to dokonalé místo pro jeho nejnovější vzrušující kratochvíli.

Ve chvíli, kdy Begley dokončil pomyslný scénář, byl mu na hlase znát hněv. Otevřel oči. „Proč nejedeme?“ Otřel zamlžené přední sklo rukávem kabátu a zeptal se: „Co to tam, krucinál, tak dlouho trvá?“

V kabině sypače Dutch valem ztrácel trpělivost. „Měl by ses snažit víc, Cale.“

„Však bych se snažil, kdybyste na mě přestal řvát.“ Hawkins neměl daleko k slzám. „Jsem z vás nervózní. Jak můžete čekat, že budu řídit, když mě v jednom kuse proklínáte? Zapomeňte na to, co jsem říkal o vaší ženě, jestli jako chce bejt zachráněná. Nechtěl jsem vás naštvat. Jen jsem se ptal.“

„Lilly je moje věc.“

Hawkins zamumlal něco jako „Už víc ne“ ale Dutch se k tomu nevyjádřil, ve skutečnosti měl Hawkins pravdu. Kromě toho se blížili k druhé serpentině, k té, do níž tak neúspěšně najížděli včera v noci.

Chtěl, aby jí Hawkins věnoval soustředěnou pozornost.

Přeřadil na nižší rychlost a přitom si Dutch všiml, že se mu klepou ruce. Možná měl Hawkinsovi dovolit, aby si jednou lokl z láhve whiskey. Z dob, kdy sám hodně pil, věděl, že někdy i malý panák může znamenat rozdíl mezi třesavkou a pevnější rukou. Teď už ale bylo příliš pozdě. Hawkins vjel do zatáčky.

Nebo se o to aspoň pokusil.

Přední kola zareagovala na volant, stočila se doprava. Sypač ne.

Pokračoval dopředu a mířil neomylně ke srázu, který byl, jak Dutch věděl, nejméně pětadvacetimetrový.

„Stoč to!“

„Snažím se!“

Když se před předním sklem objevily čnějící vrcholky stromů, Hawkins zaječel, reflexivně dupl na pedály brzdy a spojky, pak pustil volant a překřížil si paže před obličejem.

Dutch byl bezmocný, hybnou sílu smyku ovládnout nedokázal.

Pluh připevněný vepředu narazil do svodidel a prorazil je silou několikatunového vozidla v pohybu. Přední kola se dostala přes okraj a jako by tam několik vteřin visela, než se sypač převrátil dopředu.

Dutch si vzpomněl na film Duel kde ve vrcholné scéně sjel kolos o osmnácti kolech z dálnice a zřítil se po úbočí hory. Ta sekvence byla natočená zpomaleně. Teď to takhle vnímal – sledoval a zažíval jejich neúprosný pád trýznivě zpomaleně.

Nebylo pořádně nic vidět. Všechno se slilo dohromady. Ale zvuky zněly naprosto zřetelně. Tříštění předního skla. Kameny narážející do spodku podvozku. Lámající se větve. Trhající se kov.

Hawkinsův vyděšený jekot. Jeho vlastní zvířecí ryk, v němž se mísila nevíra s porážkou.

Stromy jim vlastně pravděpodobně zachránily život tím, že je zpomalily. Kdyby nebyl sráz tak hustě zalesněný, jejich pád by byl rychlejší, a tudíž smrtelný. Po chvíli, která byla jako hotová věčnost, sypač narazil do něčeho nehybného, až se jim roztřásly všechny kosti v těle. Setrvačnost je vrhla kupředu, sypač se s rachotem zastavil.

Nějakým zázrakem Dutchovi mozek tím nárazem nevypověděl službu. Byl schopný vnímat a překvapilo ho zjištění, že je naživu a v podstatě nezraněný. Hawkins zřejmě rovněž přežil. Slyšel ho, jak žalostně naříká.

Dutch si rozepnul bezpečnostní pás, opřel se do dveří u místa pro spolujezdce a otevřel je. Vykulil se ven a přistál ve sněhu, který mu sahal téměř do pasu, když se vyhrabal na nohy. Snažil se zorientovat, ale oslepoval ho sníh, který jako by mu vítr vháněl rovnou do očí.

Dokonce ani neviděl, o co se sypač zarazil. Rozpoznával pouze černé kmeny lesa na bílé ploše.

Nicméně nebylo zapotřebí, aby to viděl.

Slyšel to.

Cítil, jak země vibruje, kmen, o který se opřel, aby neupadl, se chvěl.

Neobtěžoval se varovně zakřičet na Hawkinse, ani se ho nepokusil vytáhnout z vraku do bezpečí. Nepokusil se utéct a zachránit se. Porážka ho připravila o iniciativu, nedokázal se pohnout.

Zbytečnost jeho života vyvrcholila v tomhle jediném okamžiku.

Může docela dobře umřít tady a teď, protože jeho naděje, že se dostane k Lilly, vzaly zasvé.

Wes nevěřícně sledoval, jak sypač zmizel za okrajem srázu.

Vyskočil z vozu a stál v otevřených dveřích, jako by tím, že vystoupil z vozu, mohl jasněji pochopit, jak se tohle stalo.

Slyšel, jak se sypač řítí po srázu. Po strašlivém nárazu následovalo něco jako povzdech kovu, smrtelný rachot. Po něm se rozhostilo přízračné ticho, které bylo dokonce ještě strašlivější. Ticho bylo tak absolutní, že Wes slyšel, jak mu vločky pleskají o oblečení.

Ticho prolomili Begley a Wise, kteří přišli tak rychle, jak jen jim kluzká, strmá silnice umožňovala. Jejich vůz byl dost daleko za Wesovým, takže neměli tak dobrý výhled. Begley k němu dorazil jako první, funěl a od úst mu šly obláčky páry. „Co se stalo?“

„Zřítili se dolů.“

„Doprdele!“

Begley Wise za to zašeptané sprosté slovo ani nepokáral, protože v tu chvíli všichni tři uslyšeli jiný hluk. Nedokázali ho sice identifikovat, ale poznali, že ohlašuje pokračování té katastrofy.

Nechápavě na sebe pohlédli.

Později určili, že to, co slyšeli, bylo tříštící se dřevo. Stromy, které tři dospělí muži nedokázali obejmout, to přerazilo jako párátka.

V tu chvíli to ale kvůli oslepující vánici neviděli.

„Co to sakra je?“ promluvil Wes za ně za všechny. A pak to uviděli, jak to propadá nízkými mraky, sněhem a mlhou, neodvratně míří k zemi se stále ještě blikajícími výstražnými červenými světly, jako přistávající kosmická loď. Stožár vysokého napětí dopadl na zem s takovou silou, že ji ani hluboký sníh nedokázal oslabit. Později Wes těm, kterým o té bizarní události vyprávěl, přísahal, že ten náraz způsobil, že jeho vůz nadskočil na všech čtyřech kolech.

Nějakou chvíli on i oba agenti FBI jenom stáli v oněmělé zlé předtuše, neschopni vstřebat to, čeho byli právě svědky, neschopni uvěřit, že přežili. Padnout ten stožár o třicet metrů blíž, byl by se zřítil rovnou na ně.

Netušili, co je s Dutchem. Wes mohl pouze doufat, že s Hawkinsem přežili. Další obětí byla ovšem horská silnice Laurel Road. Teď ji zatarasily tuny oceli a zničeného lesa a vytvořily barikádu vysokou jako dvoupatrový dům a téměř stejně tak širokou.

Nikdo teď po té silnici nahoru vyjet nemohl.

A stejně neprůjezdná byla pro každého, kdo by se chtěl dostat dolů.

Kapitola devatenáctá

Lilly přiložila polínko k těm, která žhnula na roštu v krbu. Šetřila jimi, přikládala po jednom a jenom tehdy, když bylo zapotřebí udržet oheň.

Přestože tolik šetřila, smrskla se zásoba dříví, kterou předtím nanosila, na pár odštěpků, které předtím nasekala z větších polen.

Jestli bude dřevo pálit tímhle způsobem, mohla by s ním vydržet ještě dvě hodiny.

Nevěděla, co udělá, až jí palivo dojde. I ve srubu by bez ohně během následující noci pravděpodobně zmrzla. Naléhavě potřebovala oheň, aby přežila. Ale – a v tom byla ta ironie – námaha spojená s tím, že by si nanosila další dříví, by ji pravděpodobně zabila.

„Lilly?“

Vtáhla rty a zavřela oči, přála si, aby takhle pevně mohla uzavřít i své uši. Hlas měl příliš vemlouvavý, argumentoval víc než rozumně.

Kdyby se nechala zviklat, stala by se obětí číslo šest.

Dohadování s ním ji vyčerpávalo. Točili se pořád dokola a nikam se nedostali. Nehodlala ho pustit; on měl arzenál argumentů, proč by měla. A pak tady byla její dýchavičnost. Mluvení to vše jen zhoršovalo, takže mu přestala úplně odpovídat.

„Lilly, řekni něco. Pokud jsi ještě při vědomí, vím, že mě slyšíš.“

V hlase mu zazněl zlostný tón, zostřený tím, že mu odmítala odpovídat. Zvedla se ze svého místa u krbu, vykročila k oknu obývacího pokoje a cestou nahlédla do otevřených dveří ložnice.

„Proč nejsi zticha?“

Odhrnula závěs a vyhlédla ven s nadějí, že sněžení polevilo.

Právě naopak. Sněžilo tak hustě, že viděla sotva dva metry za střechu verandy. Štít hory se stal neznámou krajinou, bílou, tichou a izolovanou. „Přestalo trochu sněžit?“

Zavrtěla hlavou, otočila se od okna a zkřížila paže, aby se trochu zahřála. Tím, že byť jen na krátkou chvíli odstoupila od krbu, umožnila chladu, aby jí pronikal vrstvami oblečení. Navlékla si všechny ponožky, které měla, ale i tak jí bylo zima na nohy. Bývala by si dýchala na ruce, aby si je zahřála, ale musela šetřit dechem.

Tierney si nestěžoval, že je mu zima. Jeho usilovné snažení, jak uniknout z pout, ho udržovalo v teple. Zřejmě se rozhodl, že únik nakonec stojí za rozedřená, krvácející zápěstí. Ani se nesnažil tlumit hluk. Doléhalo k ní neustálé chřestění kovu o kov, narážení čela postele do stěny a nadávky z naprosté frustrace, že pouta odmítají povolit.

„Jak to vypadá se dřevem?“ zeptal se.

„Zatím to jde.“

„Zatím. Co později? Za hodinu?“

Vkročila do otevřených dveří. „S tím si budu dělat starost, až budu muset.“

„Až budeš muset, bude už na starosti moc pozdě.“

Vyslovil nahlas její nejhorší obavy, takže neplýtvala dechem na to, aby mu odporovala. „Chtěl bys… přes nohy… ještě jednu deku?“

Musela se po pár slovech vždycky odmlčet a pracně se nadechnout.

„Kdy sis naposled vzala léky?“

„Prášek?“ zasípěla. „Včera ráno.“

„Neříkáš to moc přesvědčivě.“

Proboha, čte jí snad myšlenky?

Pravda byla taková, že si nemohla vzpomenout, že si včera ráno ten prášek brala. Když se v duchu tím dnem probírala, nedokázala si vybavit, že by si lék vzala.

Měla ve městě různá vyřizování. Zašla do místní stěhovací firmy, aby si vypůjčila nějaké krabice. Pak si vzpomínala, že se zastavila u bankomatu, aby si vybrala nějakou hotovost na zpáteční cestu do Atlanty.

Předtím, než se vrátila do srubu, byla ještě v lékárně. Naposledy si brala prášek večer předtím. Když začala pravidelně jezdit do Cleary, naštěstí přiměla místního lékaře, aby jí dal předpis na theophyllin, lék, který užívala a který jí pomáhal předcházet astmatickým záchvatům. Ten předpis navíc byl pojistka, aby jí lék nikdy nedošel.

Včera jí William Ritt vydal lék na předpis. Od té chvíle si to nepamatovala přesně. Nemohla si vzpomenout, jestli si tabletu vzala, když se stavila u pultu s občerstvením a koupila si od Lindy Wexlerové vanilkovou kolu, nebo jestli počkala, že si ji vezme, až dojede do srubu.

Jistě si ji nezapomněla vzít. Nikdy nezapomínala brát léky.

Patřilo to ke každodenní rutině. Nicméně včera byl výjimečný den, a to nejen s ohledem na její časový plán. Dutch ji úplně pocitově rozhodil.

Když se vrátila do srubu, čekal na ni. Seděl na kraji pohovky, s nahrbenými rameny hleděl před sebe a vypadal nešťastně. Na uvítanou řekl: „Jak jsi mi tohle mohla udělat?“

Vzhledem k událostem, které pak následovaly, mohla na lék zapomenout.

„Jseš si jistá, Lilly, že sis ho včera vzala?“

Znovu se zaměřila na Tierneyho. „Samozřejmě že jsem si jistá,“

zalhala.

„Je to ale už čtyřiadvacet hodin.“

Nebo šestatřicet

„Už nepůsobí,“ řekl. „Máš potíže.“

„No, to se stává… když zjistíš… že jsi v jednom domě… s masovým vrahem.“

„Ty víš, že nejsem vrah. Odemkni ta pouta. Zajdu ti pro ten lék.“

Zavrtěla hlavou.

„Už nemáš moc času.“

„Mohli by nás zachránit –“

„Nejméně do zítřka se sem po té horské silnici nikdo nedostane.

Pravděpodobně ani potom ne. A jestli počítáš s nějakou záchranou vrtulníkem, jako v akčním filmu, tak uvažuj. Ani ten nejstatečnější pilot v téhle bouři nevzlétne a nebude riskovat, že by ho srazila tahle vichřice nebo že by narazil do hory, kterou nevidí.“

„Nějak…“

„K tomu nedojde,“ řekl s narůstající nevlídností. „Možná si chceš zahrávat se svým životem, já ale ne. Přines ten klíč.“

„Mohli by přijít… pěšky.“

„Takhle šílený nikdo není.“

„Až na tebe.“

To ho umlčelo, ale jenom na pár vteřin. „Správně. Až na mě.

Podstoupil bych jakékoliv riziko, abych tě udržel naživu. Nechci, abys umřela, Lilly.“

„Ani mně… se ta… představa… moc nelíbí.“

„Pusť mě.“

„Nemůžu.“

Rty se mu napjaly zlostí. „Dovol, abych ti řekl, co nemůžeš.

Nemůžeš si dovolit držet mě připoutaného k téhle zatracené posteli.

Každá vteřina strávená tím, že se o tom dohadujeme, tě připravuje o čas a dech, který nemáš. Tak přines ten klíč a odemkni ta –“

„Ne!“

,,– podělaná pouta!“

Světla zhasla.

Dora Hamerová přistoupila k zavřeným dveřím Scottova pokoje.

V domě panovalo zlověstné ticho, když hudba z jeho věže neotřásala zdmi. Dvakrát zaklepala. „Není ti nic, Scotte?“

Otevřel hned, jako by ji čekal. „Jsem v pohodě, až na to, že nejde proud.“

„Myslím, že nejde v celém městě. Nevidím, že by se u sousedů svítilo. Máš tady dost teplo?“

„Vzal jsem si ještě jeden svetr.“

„To na chvíli pomůže, ale zanedlouho bude v domě zima.

Než znovu půjde elektrika, budeme moct topit pouze v krbu.

Nanosil bys, prosím tě, z garáže ještě dřevo?“

„Jistě, mami.“

„A přines tu svítilnu, kterou si s tátou berete na kempování.

Máme do ní petrolej?“

„Myslím, že jo. Podívám se.“

Zmizel v chodbě. Dora za ním udělala pár kroků a pak se spěšně vrátila nazpátek do jeho pokoje. Přihlášky na vysokou se povalovaly na jeho psacím stole. Neměla čas si je přečíst, ale letmý pohled jí ukázal, že je začal vyplňovat, jak mu Wes nařídil.

Rychle přistoupila k nejbližšímu oknu a zkontrolovala, jestli je poplašné zařízení neporušené. Dva magnety, jeden na okenním rámu, druhý na sloupku okna, vytvářely spojení, které spustilo alarm, když bylo zapojené. Magnety k sobě přiléhaly, jak měly. Stejně tomu bylo na druhém okně, které zkontrolovala.

Zůstala bez pohnutí a naslouchala, nechtěla, aby ji přistihl, že tam slídí. Slyšela, jak Scott vyrovnává polena do prostoru v kamenné zdi krbu v obývacím pokoji. Slyšela, jak si oprašuje ruce, když mířil do garáže pro další dřevo.

Přistoupila k třetímu oknu. Dva magnety na sebe nasedaly, jak měly. Ale ten na sloupku okna byl obyčejný magnet, dětská hračka.

Byl použit jako náhrada chybějícího konektoru a umístěný tak, aby při otevření okna nedošlo k přerušení obvodu.

„Mami?“

Když na ni zavolal, trhla sebou, jako by to zavinila. Vyběhla z jeho pokoje a doufala, že vypadá mnohem klidněji, než se cítila, když se k němu v obývacím pokoji přidala.

„Měl bych narovnat nějaké dříví taky tady na rošt?“ zeptal se.

„To je dobrý nápad. Aspoň nebudeš muset později pro ně chodit.“

„Okay. Mám rozsvítit tu lampu?“

„Necháme si ji až na noc.“

„Kanystr s petrolejem je skoro plný. Nechám ho spolu s tou lucernou v kuchyni.“

„Dobře. Zatím můžeme používat svíčky. A máme spoustu baterií do baterek.“

Kráčela za ním do kuchyně, kde zmizel ve dveřích do garáže.

Chtěla jít za ním, obejmout ho, přivinout k sobě. Wes jí předhazoval, že ho obskakuje, jako by byl malý. No a co? Scott je její dítě. I kdyby žila tak dlouho, až z něho bude stařec, pořád bude její dítě a ona ho bude chtít ochraňovat.

Něco se s ním dělo, a ať to bylo cokoliv, naplňovalo ji to děsem.

Dělalo se jí „špatně strachy“ a nebyl to pouhý slovní obrat. Potom, co objevila v jeho ložnici, se jí dělalo ze strachu zle od žaludku.

Uzpůsobil poplašný detektor na okně ve svém pokoji tak, aby alarm nespustil, když se potřeboval tajně vykrást ven. Jaké jiné vysvětlení by za tím mohlo být? Jak dlouho už to provádí? Byla slepá, hluchá a pitomá, že si nevšimla, že odchází z domu?

I jenom podezření pojala úplnou náhodou. Dávala mu ráno do pokoje čisté prádlo, když si všimla jeho bot na podlaze u postele.

Byly vodotěsné, podšité beránkem, do sněhové vánice to byla dokonalá obuv. Když ale včera přišli s Wesem na večeři, neměl je Scott na sobě. Scott zdánlivě od té doby neopustil dům.

Tady ale stály jeho boty v kalužinkách vody, které se utvořily na podlaze jeho pokoje z roztálého sněhu. Už už se ho chtěla zeptat, kdy byl venku, ale zarazila se.

Řekla si, že by měla mít v záloze nějaký důkaz, než ho obviní, že chodí potají ven. Výpadek proudu jí poskytl příležitost, aby se po něčem porozhlédla.

Nicméně když mu teď mohla předhodit, že vyřadil poplašné zařízení, nechtělo se jí do toho – nebo k tomu neměla dost odvahy.

Byl rozhodně dost starý, aby odcházel a přicházel, jak chce. Wes mu stanovil, kdy musí být doma, ale jestli chtěl Scott odejít ven, mohl mu v tom Wes zabránit jenom fyzicky.

Proč se potom Wesovi nevzepřel a jednoduše nevyšel dveřmi?

Proč se potají vykrádal ven? Bylo to příznačné pro další změny, které se s ním děly: z jejího milého, ohleduplného a dobráckého chlapce se stal člověk mrzutý, dokonce náchylný k výbuchům zlosti. Byl uzavřený, odmítavý a nevypočitatelný.

Vzhledem k tlaku, který na něho Wes neustále vyvíjel, za to určitě částečně mohlo, že po něm pořád požadoval výkony. Protože ale dobře znala svého syna, bála se, že tyhle osobnostní změny způsobuje něco mnohem závažnějšího než Wesovo otravování. Ze Scotta byl jiný člověk a ona chtěla vědět, proč.

V duchu probírala minulý rok a snažila se určit, kdy si začala těch změn všímat.

Loni na jaře.

Asi tak v době –

Celá znehybněla.

Scott se začal měnit asi tak v době, kdy se přestal scházet s Millicent Gunnovou.

Když zařinčel telefon, div nevyletěla z kůže.

„Já to vezmu,“ řekl Scott. „To bude Gary.“ Zrovna se vrátil z garáže. Postavil petrolejovou lampu na kuchyňský stůl a sáhl po telefonu. Byl to zastaralý typ nástěnného telefonu bez identifikačního displeje a čehokoli jiného, co by vyžadovalo elektrický proud.

„Jé, ahoj, tati.“ Scott chvíli poslouchal a pak řekl: „Jak to? Dobrá, stojí hned tady vedle mě.“ Podal telefon Doře. „Volá z nemocnice.“

Begley nechoval k Dutchovi Burtonovi zrovna přátelské city. Ve skutečnosti by ho nejradši nakopl tou svojí pětačtyřicítkou do zadku.

Spokojil se s tím, že otevřeně řekl: „Váš obličej vypadá jak syrový hamburger.“

„To jsou jenom povrchová zranění.“ Policejní šéf seděl na konci vyšetřovacího stolu jako ze tří čtvrtin naplněný pytel brambor.

„Doktor mi vytahal střípky skla. Čekám, až mi to sestra přijde vydezinfikovat. Nebude to asi žádná krása, ale budu v pořádku.“

„Dopadl jste líp než Hawkins. Ten má zlomenou paži, což je čistá zlomenina. Hodili mu zpátky vykloubené rameno. Ale jeho kotníky budou vyžadovat hodně práce. Má je oba úplně roztříštěné.“

„Kéž by si rozbil lebku,“ zamručel Burton.

„Pan Hawkins byl opilý,“ podotkl Wise ze svého místa hned u závěsu, který odděloval jednotlivé vyšetřovací kóje na pohotovosti obecní nemocnice. Z druhé strany žluté látky se ozývalo sténání Cala Hawkinse. „V krvi měl o hodně víc alkoholu, než je ze zákona dovoleno.“

„Potom mi lhal,“ bránil se Burton. „Ptal jsem se ho, jestli pil, a on řekl –“

Begley mu skočil do řeči. „Myslím, že slyšíte jenom to, co chcete slyšet.“

Burton ho spaloval pohledem.

„Operace jeho kotníků bude vyžadovat špičkovou chirurgii,“

poznamenal Wise. „Tady to provádět nemůžou. Kvůli počasí potrvá několik dní, než ho budou moct převézt do nemocnice, která má ortopedický operační tým. Mezitím bude trpět.“

„Hele,“ vybuchl Burton zuřivě, „nemůžu za to, že je ten chlap ochlasta.“

„Nedokázal by po té silnici vyjet, ani kdyby byl úplně střízlivý,“

zahřměl Begley. „Díky vám je celý okres bez proudu. Máte štěstí, že má tahle nemocnice nouzový generátor, jinak byste tady seděl v zimě a potmě a vypadal jako příšera s kusy skla, které by vám trčely z obličeje.“

Hawkinsův sypač narazil do jednoho ze čtyř pilířů stožáru. Za běžné situace by stožár pravděpodobně ten náraz vydržel, ale zatížený vší tou námrazou a sněhem se překotil a vzal s sebou desítky věkovitých stromů a síť elektrických drátů. A co horšího, padl přes horskou silnici, a tím zablokoval přístup na vrchol.

Dutch Burton připustil, aby pocity ovládly jeho soudnost. U

každého muže by toto jednání bylo nepřijatelné, ale u policisty ve službách veřejnosti bylo neodpustitelné. Jeho žárlivostí poháněné odhodlání vyjet dnes po horské silnici bylo iracionální a nebezpečné a vyústilo v četné oběti: Hawkins byl pravděpodobně doživotně zmrzačený; sypač byl vyřazený z provozu během nejhorší sněhové bouře za posledních několik desítek let a výpadek proudu zasáhl několik okolních okresů.

To všechno bylo katastrofální.

Begleyho ale nejvíc namíchlo, že Burtonovo idiotství vyloučilo jakoukoliv možnost jít po Tierneym. Dokonce se o to nemohl ani pokusit, dokud nebude ta spoušť na silnici odklizená, což může trvat týdny, nebo dokud se počasí natolik nezlepší, aby ho na hřeben dostal vrtulník. Ať tak nebo tak, promarnil se drahocenný čas.

Promarněný čas nepovažoval Begley za drobnou nepříjemnost; považoval to za hřích.

Utěšoval se tím, že není sám, koho ta situace ochromila. Ani Ben Tierney se nemohl nikam hnout.

„Dovolíte? Šéfe?“ Do kóje nakoukl Harris, mladý policista, s kterým se předtím setkali v motelu. „Co je?“

„Dostal jsem hlášení. Na stanici jsou pan a paní Gunnovi.“

„Doprčic,“ zasyčel Burton. „To ještě tak můžu potřebovat. Ať jim ten, kdo je ve službě řekne, že jsem v nemocnici, ať jdou domů, že se s nimi spojím, co nejdřív budu moct.“

„Už to zkusil,“ řekl Harris. „Nepohnul s nimi. Nechtěj totiž mluvit s váma. Chtějí…“ pokývl směrem k Begleymu. „Rádi by věděli, jestli Tierney je Modrý.“

Begley viděl rudě. Podařilo se mu se nerozeřvat, ale hlas mu vibroval vztekem. „To si, doufám, děláte srandu.“

„Ne, pane.“

Begley se osopil na mladého policistu. „Kdo jim to řekl? Kdo jim řekl, že se zajímáme o Tierneyho? Jestli jste to byl vy, Harrisi, tak jste u policie skončil.“

„Já to nebyl, pane. Přísahám. Byl to Gus Elmer. Ten stařec z motelu.“

„Říkali jsme mu, aby se o našem vyšetřování nikomu nezmiňoval,“ řekl Wise.

„Myslím, že to neudělal schválně,“ řekl Harris. „Nemluvil přímo s Gunnovými. Volal svojí sestřenici, aby viděl, jak na tom v té bouři je, její kamna mají vadný komín. A nějak se uřekl.“

„Nějak se uřekl?“

Begleyho řev vytrhl Hawkinse z otupělosti vyvolané léky, takže hlasitě zanaříkal. Harris opatrně o krok ustoupil. „Jeho sestřenice chodí paní Gunnové žehlit,“ vysvětlil omluvným tónem. „Asi si myslela, že jim to dluží, víte, říct jim…“ zakoktal se a pak pod Begleyho upřeným pohledem umlkl.

„Komu ještě chodí sestřenice pana Elmera žehlit?“ Jeho sarkasmus Harrisovi unikl. Zatímco si mladý policista rozmýšlel odpověď, otočil se Begley k Dutchovi Burtonovi. „Rád bych si vypůjčil vaši kancelář, abych si tam mohl s Gunnovými promluvit.“

„Dobrá, ale jedu taky.“

„Ale co váš obličej?“

„Mám nějakou mast, kterou si na to můžu dát.“

Vypochodovali ven. Cestou kolem Hawkinsovy postele na něho Begley vrhl pohled. Měl zavedenou umělou výživu a byl v bezvědomí. Přestože ho před Burtonem obhajoval, necítil k němu žádný soucit.

Jen co se oba agenti usadili do vozu a vyjeli, Wise prohodil: „Myslel jsem, že jste měl stejně v plánu si s Gunnovými promluvit, pane.“

„Chystal jsem se jim zavolat, jakmile vypadneme z nemocnice.“

„Tak proč vás to tolik rozčililo?“

„Doufal jsem, že jim naženu strach s tím, jak je důležité, aby se o tomhle vyšetřování nic nedostalo na veřejnost. Potřebujeme mít Tierneyho pod zámkem dřív, než se příliš mnoho místních dozví, že ho vůbec hledáme.“

„Vidíte, jak rychle se klepy šíří.“

„To je to, co mi dělá těžkou hlavu, Sovo. Jestli Tierneyho brzy nesebereme, mám obavy, že tlupa chlapů vedená samotným policejním šéfem usoudí, že je to Modrý, a vezme věci do vlastních rukou. Za situací, jako je tahle, vždycky vítězí spravedlivý hněv nad zákony země.

Tihle mládenci od rány, co vyrazí ochraňovat svoje ženy, se můžou vrátit k nepsanému zákonu hor. Kdyby se dostali k Tierneymu dřív než my, měl by štěstí, kdyby mu vůbec přečetli jeho práva, zatímco by se topil ve vlastní krvi. A že by to byla parádní oslava? Média by měla žeň. Odtáhli by zpátky do Ruby Ridge a Waca. Fanatici, co chtějí kontrolu zbraní, by si na tom zgustli. Nám by zůstala jenom hromada průserů.“

„A spousta nezodpovězených otázek.“

„Jako třeba, kde hledat těch pět těl.“

Chvíli ujížděli mlčky, potom Wise poznamenal: „Říkal jste, že máte obavy, že půjdou po Tierneym, jelikož usoudí, že je to Modrý.

Co když ale není!“

Begley svraštil čelo. „To je další věc, z které mám strach.“

Kapitola dvacátá

Aby se ve srubu udrželo teplo, zůstávaly všechny závěsy zatažené. Když zhasla světla, ponořila se ložnice do tmy.

„K tomu muselo nevyhnutelně dojít,“ řekl Tierney.

Lilly dopřála očím pár vteřin, aby si přivykly, potom přistoupila k oknu a odhrnula závěs. Předčasné stmívání poskytlo Tierneymu další argument.

„Uprostřed odpoledne bude úplná tma,“ řekl. „Což znamená, že zbývají jenom dvě hodiny denního světla. Nejméně tak dlouho mi potrvá, abych se dostal k vozu a nazpátek, když vyjdu hned.“

Přitiskla si kotníky ruku na spánky. „Nemůžu… se už… hádat.“

„Tak se nehádej. Jenom odemkni ta pouta.“

„Zabiješ mě.“

„Snažím se zachránit ti život.“

Zavrtěla hlavou a namáhavě zalapala po dechu. „Můžu… tě…

identifikovat… jako… Modrýho.“

„Nemůžeš mě identifikovat jako nikoho, jestli se dřív udusíš.“

„Vzkaz.“

„Jo aha. Necháš jim vzkaz s tím, že jsem Modrý. Dáš jej na místo, kde ho určitě najdou.“ Přikývla.

„Pokud na to dojde, řeknu jim, že jsi měla halucinace z nedostatku kyslíku, že jsi byla taky přesvědčená, že ve stěnách tancují sloni. Uvěří mi. A pokud jde o tohle,“ pokývl na stuhu stočenou na sedadle houpacího křesla, „řeknu jim to, co jsem řekl tobě. Našel jsem ji a nesl jsem ji zpátky do města, abych ji předal policii.“

Ukázala na jeho ruce.

„Jo, vysvětlit ta pouta bude složité, ale budu mít den dva, abych na něco přijatelného připadl. A stejně tak je možné, že se mi podaří vyprostit si ruce, než se sem někdo dostane.“

„To nemyslím.“ Pokývla na jeho krvavá zápěstí. „I kdybych…

umřela… dostali by tě.“ Tím skončila a otočila se k odchodu.

„Co nejhoršího by se mohlo stát?“

Zastavila se, ale neotočila se.

Naléhal dál. „Kdybys mě pustila, co by se mohlo stát nejhoršího, Lilly?“ Řekněme, že jsem Modrý. Řekněme, že bych tě zabil, abys mě nemohla označit policii. Stejně zemřeš. Je to otázka hodin, pokud vůbec. Tak jak by mohlo být to, že tě zavraždím, horší?“

Otočila se k němu. „Zachránit… další… oběť.“

„Aha, je mi to jasné. Nechceš mě pustit mezi důvěřivou veřejnost, nechat mě volně, bych mohl ohrožovat další ženy a udělat jim to, co jsem udělal těm ostatním. Je to tak?“

Přikývla.

„No nic. Je to rozumné. A také velmi altruistické. Stavíš životy ostatních nad svůj vlastní.“ Chvíli o tom přemýšlel, potom dodal: „Jakmile se vrátím s tvými léky, jakmile nanosím dost dřeva, aby vydrželo další den, nechám tě, abys mě znovu připoutala. A zůstanu tak, dokud nás nepřijdou zachránit.“

Pokusila se zasmát, ale nestačil jí dech. „Nejsem… tak…

naivní… ještě mám… dost… kyslíku.“

„Nevěříš, že dodržím slovo?“

„Ne.“

„Můžeš mi věřit, Lilly. Přísahám. Můžeš mi věřit.“

„Uveď mi… jeden… důvod.“ Navzdory odhodlání, že nebude plakat, se jí oči zalily slzami. „Neplač,“ zašeptal chraplavě.

Přitahovaná jeho divokým, upřeným pohledem a vzpomínkou na jejich polibek k němu o krok přistoupila. „Řekni mi… jediný…

důvod… proč bych… ti měla… věřit.“

Už chtěl odpovědět, když vtom zazvonil její mobil.

Vteřinu dvě nechápala, co ten zvuk znamená ani odkud přichází, jenom tam stála a zírala na Tierneyho, kterého ten nečekaný zvuk podobně ohromil.

Když jí došlo, že to zvoní její telefon, horečnatě ho vylovila z kapsy kabátu a otevřela. „Dutchi? Dutchi!“ Její hlas byl pouhý chrapot. Telefon oněměl, displej ztmavl. Spojení bylo jen chvilkové.

Osud si s ní škodolibě zahrával.

Vzlykla, klesla na kolena a přitiskla si hluchý telefon k hrudi.

„Neplač, Lilly.“

„Dej… mi… pokoj.“

„Nesmíš plakat. Tím to bude jenom horší.“

Vzlykání jí přivodilo záchvat kašle. Záchvat otřásal celým jejím tělem, stahoval všechny svaly, vytěsňoval z plic vzácný vzduch.

Zatímco zápasila s dechem, její mozek registroval Tierneyho šťavnaté nadávání a znásobené úsilí rozlomit pouta.

Několik minut jí trvalo, než kašel ovládla, ale nakonec se změnil v hlasité sípění. „Lilly!“

Zvedla hlavu a setřela si slzy z očí. Odkopl deku z nohou a vzpínal se v poutech jako zvíře chycené do pasti, jako by si chtěl utrhnout ruce, jen aby se k ní dostal.

„Je pravda, že jsem ti poskytl velice málo důvodů, abys mi důvěřovala,“ řekl. „A hodně důvodů, aby ne. Ale věřím, že víš, věřím, že víš, že nejsem ten, koho by ses měla bát. Spolehni na svoje instinkty. Důvěřuj jim, i když mně nedůvěřuješ.“ Upřeně se na ni zadíval a pak dodal: „Neumírej mi.“

Analyzovala každičký rys jeho obličeje. Hledala zrádné známky ničemnosti. Kdyby byl záludný přepadávač žen, dokázala by to poznat? Vycítila by maskovanou zlovolnost?

Dívala se pozorně, ale žádné náznaky licoměrnosti nenacházela.

Pokud tam opravdu byly, uměl je mistrovsky skrývat. Připadal jí upřímný a natolik důvěryhodný, že zapochybovala.

Ale ani jeho oběti nerozpoznaly jeho podlost. Důvěřovaly mu.

Výraz jejího obličeje musel odhalovat, jak je odhodlaná nenechat se obalamutit, protože ze sebe zuřivě vysypal: „No dobře, ignoruj svoje instinkty a zdravý rozum. Zapomeň na náš den na řece. Ignoruj náš včerejší polibek. Toho všeho si nevšímej, ale riskuj tak, abys vyhrála.“

„Abych… vyhrála?“

„Zůstaň naživu a budeš mít možnost Modrýho chytit. Zemři a nebude nic.“

Nevím, co mám dělat, křičelo jí v mozku, ale jediný zvuk, který jí vycházel z hrdla, bylo strašlivé chrčení.

„I malá šance je lepší než žádná, Lilly.“

Znělo to rozumně. Ale jakmile ho pustí, tak ji pravděpodobně zabije. Její malá šance, že by ho mohla usvědčit, zemře spolu s ní.

Využil jejího váhání a řekl: „Nejpádnější argument jsem si nechal naposled. Pistole. Pořád ji máš a umíš ji používat. Co bych ti mohl udělat, pokud na mě budeš mířit?“

Pár vteřin o tom přemýšlela. Má pravdu. Pokud nechala stranou všechno, co mluvilo proti, a možné důsledky, došlo na to, aby to zkusila. Pomalu se zvedla a zahnala závrať způsobenou nedostatkem kyslíku. Otočila se a zašla do obývacího pokoje.

„Lilly! Krucinál!“

Vrátila se stejně rychle, jako odešla. S pistolí v jedné ruce a klíčem k poutům ve druhé.

Ramena mu poklesla úlevou. „Bohudíky!“

Položila pistoli na křeslo z jeho dosahu. Přistoupila k posteli s nataženou rukou. „Ty… sám…“

Jen co klíč popadl, rychle ustoupila, znovu uchopila pistoli a zamířila na něho.

Pouta skýtala jenom tolik volnosti, že mohl jednu ruku stočit dolů a druhou nahoru. S udivující obratností zasunul klíček do malé dírky a otočil jím. Pouto na levém zápěstí se rozevřelo. V několika vteřinách měl dole druhé pouto.

Pak se jediným plavným pohybem vyhoupl z postele a vytrhl Lilly pistoli z rukou. Seběhlo se to tak rychle, že ani nestačila mrknout, její mozek neměl dost času vyslat signál, že by měla zmáčknout spoušť. Otočila se a pokusila se mu utéct, ale zahákl jí paži kolem pasu, čímž ji zarazil a přitiskl jí pravou paži k boku.

Zvedl ji z podlahy a tiskl si ji na hruď.

„Nech toho!“ nařídil jí, když se rozječela.

„Já to… věděla,“ vypravila ze sebe hystericky. „Věděla… jsi to… tyl“ Zabořila mu loket volné ruky do žeber a zaryla mu nehty do hřbetu ruky.

„Hergot!“ Hrubě ji odvlekl do obývacího pokoje, hodil ji na pohovku, pak si zvedl ruku k ústům a vysál krev, která se mu řinula z hlubokých škrábanců.

Zůstala sedět na kraji pohovky jen tak dlouho, dokud se několikrát nenadechla, potom se na něho znovu vrhla a sápala se mu na hlavu. Ale nedostatek kyslíku ovlivnil koordinaci jejích pohybů.

Paže měla těžké a ochablé. Pokoušela se praštit ho pěstmi do hlavy, ale bylo to marné snažení. Většinou se nestrefila nebo ho zasáhla se zanedbatelnou silou.

Když ji uchopil za ramena a strčil ji zpátky na pohovku, dokázala jenom ztěžka padnout na čalounění opěradla. Zastrčil si pistoli za pas džin a otřel si krvácející ruku o nohavici. Z ošklivých škrábanců se okamžitě vyřinulo stejně krve jako předtím.

Oddechoval skoro stejně namáhavě jako ona. Hlasitě se zhluboka nadechoval a mrkal, jako by chtěl zahnat závrať. Stál v předklonu. Po té ráně do žeber, kterou mu uštědřila, nedokázal stát rovně. To je dobře, pomyslela si. Doufám, že máš hrozné bolesti. Bývala by se škodolibě radovala nahlas, ale nestačil jí na to dech. Ale vyzývavě si ho měřila. Jestli se ji teď chystá zabít, chtěla mu přitom hledět do očí.

Chtěla, aby si vzal její vzdor s sebou do horoucích pekel a navěky si jej pamatoval.

Pomalu se narovnal a vypadalo to, že chce něco říct, ale beze slova přistoupil ke dveřím a otevřel je. Ve chvilce byl zpátky s náručí dřeva, které složil u krbu. Poklekl a prohrábl uhlíky, aby se znovu rozhořela polena, která už ležela na roštu.

To ji zmátlo. „Ty mě… ne… zabiješ?“

„Ne,“ odsekl příkře a zvedl se. Pokývl na polena, která právě přinesl. „Až proschnou, přilož. Pár hodin ti vydrží.“

Teprve teď jí došlo, co má v úmyslu. Nepotřeboval ji zabíjet.

Stačí, když ji opustí. Zanechá napospas smrtelnému astmatickému záchvatu a nechá tu obtížnou záležitost jménem Lilly Martinova, aby se vyřešila sama od sebe. Proč si připisovat na seznam zločinů další vraždu, když to není zapotřebí?

Byl tolik duchapřítomný, že si z ložnice vzal důkazy, které proti němu svědčily, aby zamaskoval vraždy, které už spáchal. Uložil pouta a stuhu do batohu. Nepohlédl na ni, když zatahoval zipy na jednotlivých kapsách. Cítí se provinile?

Protože tím, že ji nezabije, ji odsuzoval k jejím nejhorším obavám. Zatímco se sama se sebou dohadovala, jestli ho má pustit, nebo ne, nepočítala s tím, že by ji opustil, aby si prožila tu hrůzu, než jí podlehne. „Slíbil jsi –“

„Já vím, co jsem slíbil,“ skočil jí krutě do řeči.

Oblékl si bundu a čepici. Přehodil si deku přes čepici, cípy přeložil na hrudi a pak teprve bundu zapnul. Obtočil si vlněnou šálu kolem krku a přetáhl si ji přes spodní polovinu obličeje, pak si navlékl rukavice. Jako poslední si hodil na záda batoh. Při každém pohybu se šklebil a bolestí lapal po dechu. Nicméně se pohyboval rychle a úsporně.

Když vykročil ke dveřím, byla v pokušení zavolat ho zpátky, poprosit ho, by ji rovnou zastřelil. Byla by to rychlá a bezbolestná smrt, ne ta protahovaná a děsivá, která ji čekala. Bála se mnohem víc děsu z umírání než samotné smrti.

Byla ale příliš hrdá, než aby ho o něco prosila, a její pudy přežít dobrovolnou smrt nepřipouštěly. Tak ho jen pozorovala, jak odchází a zanechává ji zápasu o každé nádech nutí, dokud už nebude schopná bojovat, jak ji opouští, aby umřela osamocená.

Když došel ke dveřím, zastavil se s rukou na klice a otočil jenom hlavu. Pohlédli si do očí, ale jen krátce, déle ne.

Otevřel dveře. Pohltil ho vír sněhu. Pak zmizel stejně rychle jako ten.

Lillyin telefon zazvonil dvakrát, než se spojení přerušilo, což bylo pro Dutche mučivější, než kdyby nezazvonil vůbec. Ten přerušený telefon ještě prohloubil jeho frustraci, a to už měl nervy našponované k prasknutí.

Ve vstupní hale policejní stanice bylo víc lidí, než tam kdy viděl od chvíle, co se stal policejním šéfem. Federálové tam nechyběli.

Agent Wise vážně – umí se ten chlap vůbec usmívat? – představoval Begleyho rodičům Millicent Gunnové. Dnes vypadala paní Gunnová ještě vychrtleji než včera. Z důvodů, o nichž neměl Dutch ponětí, tam Wes už byl, pil kafe a klábosil s policistou u příjmu. Byl, pravda, předsedou městské rady, ale od kdy mu něco bylo do policejního vyšetřování?

Harris je následoval z nemocnice hlídkovým vozem. Z Wise a Begleyho byl celý pryč a táhl se za nimi jako štěně a samou dychtivostí, aby mohl pomáhat, zakopával o vlastní nohy. Proč nehlídkuje venku, kde by měl správně být? A proč on sám Harrisovi nenařídí, aby se vrátil ke svým parťákům a ven do ulic, kde by mohl být trochu užitečný, místo aby trčel tady, zabíral místo a všem se pletl do cesty?

Z nějakého důvodu neměl Dutch dost sil mladého policistu usměrnit. Nějak mu to nestálo za tu námahu, kterou by vyžadovalo nastolení pořádku s vynaložením jakés takés autority. Cítil se podivně odtržený od toho, co se kolem něho dělo, a leželo mu v hlavě nejenom, v kterém okamžiku se to vymklo jeho kontrole, ale i kdy mu na tom přestalo záležet.

Když se do toho vložila FBI v podobě agenta pro zvláštní úkoly Begleyho?

Nebo když jeho takzvaný nejlepší přítel Wes Hamer začal Begleymu v jednom kuse líbat zadek?

Nebo že by ve chvíli, kdy mu Cal Hawkins položil otázku, kterou si začal klást sám: „ A chce ta vaše bejt zachráněná?“

Takhle poraženecky se necítil od svého posledního průšvihu v Atlantě. Byla to rána z milosti, přehmat příliš vážný, než aby bylo možné sáhnout k disciplinárnímu postihu, suspendování nebo podmínečnému potrestání. Jedině propuštění bylo přiměřené. Když vytáhnete služební zbraň na devítiletého kluka, jelikož si spletete hliníkovou baseballovou pálku se zbraní, protože jste ožralí jako prase, nemá policejní ředitelství jinou možnost, než vás vyrazit. Už se nenamáhejte. Nevyzvedávejte si výslužné. Máte dohráno.

Stejně poražený se cítil i dnes. Všichni ho zradili: jeho žena, počasí, jeho nejlepší přítel, jeho práce, osud, hvězdy nebo Bůh, nebo kdo vlastně ksakru zodpovídá za jeho bezcenný život.

Potřeboval se napít.

Policista Harris vedl Gunnovy a agenty FBI krátkou chodbou do Dutchovy soukromé kanceláře. Begley, který ten průvod uzavíral, se otočil a oslovil Dutche: „Nepřipojíte se k nám?“

„Hned jsem tam. Jenom si vyzvednu vzkazy.“

Begley přikývl, pokračoval dál a vstoupil do Dutchovy kanceláře dveřmi, které mu podržel Harris. Když byli z doslechu, Wes se k Dutchovi otočil a zhodnotil řezné rány v jeho obličeji. „Jak ti je?“

Dutch vytrhl policistovi u příjmu svazeček růžových poznámkových lístků z ruky. „Ohromně, děkuju.“

„Bolí to?“

„Svinsky to bolí.“

„Nemohli ti na to něco dát?“

„To bude dobrý.“

„Mohl bych zaskočit do dragstoru a vyzvednout něco u Ritta.“

Dutch pokrčil rameny. „Jak chceš.“ Vykročil ke své kanceláři, ale Wes ho uchopil za loket. „Určitě jsi v pořádku, Dutchi?“

Setřásl Wesovu ruku. „Ne, doprdele, nejsem v pořádku!“

Uvědomil si, že jeho podřízený špicuje uši, a ztišil hlas. „Pro případ, že by sis nevšiml, měl jsem hnusný dopoledne.“

Wes si povzdechl a přejel si rukou přes krátce přistřižené vlasy.

„To byla pitomá otázka. Promiň. Hele, Lilly je v pořádku, Dutchi.

Jsem si tím jist.“

„Jo.“ Vlastně se víc bál toho, že je jí mnohem líp.

„Víš co?“ řekl Wes. „Zatímco budeš mluvit s Millicentinýma rodičema, zaběhnu do dragstoru. Vezmu ti na ty rány v obličeji nějakou mast a řeknu Rittovi nebo Marilee, ať nám udělají nějaké sendviče.“

Dutch se zadíval Wesovi do obličeje a neviděl v něm žádnou faleš. Jenom pohledné rysy a upřímnou starost, že přes jejich přátelství mu Dutch začíná nedůvěřovat. „To by bylo dobré. Díky.“

„To víš, že jo. Teď se tam vrať. Je to tvoje show, nezapomínej.“

Wesova slova na rozloučenou se prodrala jeho poraženectvím. Je to jeho show. Všichni, včetně něho, na to zřejmě zapomněli.

Nejvyšší čas, aby jim to připomněl.

Když mířil po chodbě ke své kanceláři, narovnal ramena a přinutil se kráčet mnohem sebejistěji. Harris stál přede dveřmi jako hlídka. Dutch trhl palcem k hlavním dveřím budovy. „Vašemu hlídkovému vozu začíná být zima.“

Harris na něho tupě pohlédl. „Pane?“

„Dnes není volný den, Harrisi,“ vyštěkl. „Hleďte si svých povinností.“

„Ano, pane.“ Mladý policista odspěchal po chodbě.

Dutch vstoupil do své kanceláře právě včas, aby zaslechl, jak paní Gunnová vykládá Wiseovi a Begleymu, že neměli s Millicent žádné vážnější problémy, kromě těch, že nechtěla jíst, a z toho se vyléčila.

„Nesnesu pomyšlení, že je v tomhle počasí někde venku,“ řekla.

„Proto vítáme příležitost si s vámi promluvit, paní Gunnová.“

Begley promluvil laskavým, otcovským tónem a Dutche namíchlo, jak na něj Gunnovi zareagovali. Stačí ale, aby Begley pár dní na tom případu pracoval, a začnou zpochybňovat jeho metody a zdatnost, stejně jako začali zpochybňovat ty jeho.

„Myslíte si, že to B.T. v jejím deníku je Ben Tierney?“ zeptal se pan Gunn.

„Tím si ještě nejsme jisti,“ odpověděl Begley. „Agent Wise se zabývá několika možnostmi. Pan Tierney je jenom jednou z nich.

Musíme všechno velice důkladně prošetřit, než dospějeme k nějakým závěrům.“

„Ale Gus Elmer říkal, že jste zapečetili Tierneyho pokoje v motelu. Našli jste tam něco? Něco, co patří Millicent?“

Dutchovi neuniklo, že si agenti vyměnili konsternovaný pohled.

Na otázku pana Gunna odpověděl Wise: „Zapečetili jsme jeho pokoje, abychom ochránili případné důkazy pro případ, že by mezi panem Tierneym a jejím zmizením byla nějaká spojitost. Což neznamená, že si myslíme, že je.“

„Ale pokoje nikoho jiného jste nezapečetili,“ namítl pan Gunn.

„Kolik dalších lidí tady v okolí má iniciály B. T.?“

Begley se vyhnul odpovědi otázkou: „Mluvila o něm Millicent někdy?“

„Zmínila se o něm.“

„V jaké souvislosti?“

„V obchodě mého bratra, kde pracuje, mají takovou vývěsní tabuli. Někdo chytí velkou rybu na prut, který tam koupil, nebo složí vysokou puškou, kterou mu bratr prodal, a přijde a přinese mu fotku.

Tu fotku on připíchne na tu vývěsní tabuli. Je to taková jako reklama zadarmo.

Takže jsou tam přirozeně vyvěšené taky Tierneyho články. Je to jejich zdaleka nejslavnější zákazník. Millicent se, myslím, na něho dívá jako na celebritu, když se objevuje v časopisech, a tak jedno s druhým. Vždycky když přišel do obchodu, tak z toho byla celá pryč.

Možná do něho byla trochu poblázněná.“

„Vídala se s ním mimo obchod?“ zeptal se Wise.

„Pokud víme, tak ne. Ale teď nám to začíná vrtat hlavou. Hezká mladá dívka jako Millicent se dívá na staršího muže růžovými brýlemi…“ Gunn vrhl ustaraný pohled na manželku, která popotahovala do kapesníku. „To je můj názor.“ Zakašlal do dlaně.

„Je nějaká spojitost mezi ním a ostatními pohřešovanými?“

„Kolega v kanceláři v Charlottě na tom pracuje,“ odpověděl Wise.

„Předem se omlouvám za neomalenou otázku, kterou vám musím položit,“ řekl Begley dívčiným rodičům. „Diplomacie si žádá čas a tím nechceme nikdo plýtvat, že?“

„To ne, pane. Ptejte se rovnou. Už se promarnilo času dost.“

Dutch ignoroval kritizující pohled, který na něho Ernie Gunn vrhl.

„Co vyvolalo Millicentiny potíže s přijímáním potravy?“ zeptal se Begley. „Přišlo se na to vůbec?“

„Myslíme si, že tlak okolí, jejích vrstevníků,“ odpověděl pan Gunn za ně za oba. „Víte, co děvčata nadělají kvůli tomu, kolik váží.“

Begley se usmál. „Mám dospívající dceru, o něco mladší než Millicent. Má starost, že je moc tlustá, a přitom váží sotva padesát kilo.“

„Millicent zhubla na třicet devět kilo,“ řekla paní Gunnová malátně. „To byla její nejnižší váha. Tady jsme zasáhli.“

Na Begleyho žádost mu pověděli o její nemoci a údajném vyléčení.

„Vede si dobře,“ shrnul to pan Gunn. „Zhubla ještě, pravda, nějaké to kilo, ale to proto, že tolik cvičí. Jsme si skoro jistí, že se nenutí ke zvracení. To překonala.“

Dutch tomu dvakrát nevěřil a poznal, že Wise a Begley také ne.

„A co kluci?“ zeptal se Begley.

„Chodí s klukama. Tu a tam. Znáte to. Typická mládež.

Zamilovává se stejně často, jako mění účes,“ pravil pan Gunn.

„Nemá stálého přítele?“

„Co chodila se Scottem, tak ne.“

Dutch sebou trhl, což agentům neuniklo. Zvědavě na něho pohlédli, pak se znovu otočili ke Gunnovým.

„Kterým Scottem?“ zeptal se Wise.

„Hamerem,“ upřesnil pan Gunn. „Wesovým klukem. S Millicent spolu loni chodili, i když dneska se tomu tak neříká. Byli ‚spolu‘,“

dodal a pohrdavě si nad tím obratem odfrkl.

„Chodili?“ opakoval Wise.

„Rozešli se těsně předtím, než skončila škola.“

„Nevíte proč?“

Pan Gunn pokrčil rameny. „Řekl bych, že je to spolu přestalo bavit.“

„Ale ne,“ vložila se do toho paní Gunnová. „Něco se stalo, a to způsobilo, že se rozešli. Vždycky jsem si to myslela.“

Begley se předklonil. „Jako třeba co, paní Gunnová?“

„Nevím. Millicent mi nic neřekla. Všemožně jsem se snažila ji přimět k řeči, ale nedala se. Nakonec jsem se přestala vyptávat, protože ji to rozčilovalo a přestávala jíst. Víc starostí mně dělalo její hladovění než její potíže s klukem.“

Kdyby vykřikovala, že ty problémy spolu souvisejí, nemohlo by to být Dutchovi a oběma agentům jasnější.

Ticho, které se potom rozhostilo, prolomil Wise. „V jejím deníku jsem nenašel nic o Scottovi Hamerovi ani o jejich rozchodu.“

„Začala si psát deník teprve potom, co ji propustili z nemocnice.

Byla to součást její následné terapie,“ řekl pan Gunn. „Psycholožka říkala, že by si měla všechno zapisovat. Pozitivní věci.“ Stiskl ústa do tvrdé, přísné linky. „Asi si myslí, že Ben Tierney je něco pozitivního.“

„V téhle fázi nemáme důvod k domněnce, že je to jinak, pane Gunne,“ řekl Begley varovně a zdaleka ne tak vlídně jako předtím.

„Myslete si, co chcete, pane Begley.“ Gunn se zvedl a natáhl ruku k manželce, aby jí pomohl vstát. „Já sázím na něho. V Cleary a třech sousedních okresech znám všechny celej život. Nemůžu připadnout na žádného, kdo by mohl něco takovýho provádět. Musí to dělat někdo odjinud, ale někdo, kdo to tady zná a má iniciály B. T. Na Bena Tierneyho to ve všech ohledech sedí.“

Kapitola dvacátá první

„To se musí umět,“ řekl William. „Nemůže to dělat každý.“

„Myslím, že to zvládnu. Co na tom může být těžkého, chci říct.“

Blahosklonný tón Wese Hamera nemohl William vystát. Jenom proto, že je to fotbalový trenér a velkej frajer, nemůže si myslet, že bude umět píchat injekce. „Zastavím se u vás cestou domů a –“

„Já to zvládnu, Ritte.“

William rovněž nesnášel, když se mu říkalo Ritt. Wes mu tak říkal od základní školy. Tehdy to byl tyran a zůstal jím dodnes. Byli stejně staří, ale oslovoval Williama se stejným respektem, jako by byl jedním z jeho žáků, a to ho žralo.

William měl sto chutí vzít si nazpátek balíček injekčních stříkaček a malý sáček s několikadenní dávkou ampulí. Ale neudělal to. Jakožto Wesův dodavatel na něho měl značný vliv, a to mu dělalo nesmírně dobře.

Polekalo je, že se najednou Marilee objevila ve skladišti. Wes se vzpamatoval jako první. Zastrčil zboží do kapsy kabátu a zazářil na ni neodolatelným úsměvem. „Připravená pro mě?“

Williamova sestra se na tu sugestivní otázku uculila. Stejně jako kterákoliv jiná žena, kterou zasáhl jeho mnohoslibný úsměv, se změnila v pitomou husu.

Ani jeden by se neusmívali, kdyby věděli, co ví on. Jo, jen tak na okraj, pokud jde o ty zvuky, co se včera v noci ozývaly od Marilee z pokoje… Neřekl ale nic, protože ho mnohem víc uspokojovalo nechat si to ošklivé tajemství pro sebe. Alespoň prozatím.

„Přišla jsem ti říct, že nemůžu opéct chleba, protože nejde proud,“ řekla Wesovi. „Linda vždycky dělá sendviče s kořeněným sýrem z opékaného chleba.“

„To všichni pochopí.“

„Sterilované okurky nebo kopr?“

„Půl na půl.“

„Hranolky nebo chipsy?“

„Půl na půl.“

„Dej mi ještě pět minut.“

Nechala je o samotě. Wes se otočil zpátky k Williamovi a popleskal ho po kapse. „Kolik ti dlužím?“

„Připíšu ti to na účet.“

„Nerozepisuj to.“

„Jako bych byl tak neopatrný. Říkals, že Dutch potřebuje něco na obličej?“

Wes vysvětlil, jak je Dutch pořezaný, a William mu dal tubu antiseptické masti a vzorek léčiva od farmaceutické firmy. „Tohle by mělo zabránit, aby se mu to nezanítilo. Jestli to nezabere, dám ti něco silnějšího.“

Wes si přečetl nálepku. „Jednoho krásného dne tě zabásnou, že vydáváš léky na předpis volně.“

„To pochybuju. Kdo jim to poví?“ zeptal se William upřímně.

Wes se zasmál. „Asi máš pravdu.“

William mu pokynul ven ze skladiště. Když kráčeli zšeřelým skladem, pověděl mu Wes, co se dopoledne událo. „Hotový zázrak, že je to oba nerozmačkalo. Museli jsme dolů spustit nosítka na laně.

Dutch na ně Hawkinse přivázal. Nikdy jsem neslyšel dospělého chlapa tak křičet, jako když jsme ho vytahovali nahoru. Není na tom chudák moc dobře.

Dutch je na tom fyzicky dobře, ale potřeboval by svázat, protože Lilly je pořád ještě nahoře s Tierneym. Potom tady máme ty dva od FBI. Důležitý panáci v převlečníku. Navrch k osobním problémům se s nimi Dutch musí srovnat, stejně jako s Millicentinými rodiči.“

„Co je nového ve vyšetřování?“

„To vám můžu říct.“ Marilee se otočila, když došli k pultu s občerstvením, kde balila sendviče. Pokývla na tranzistor na baterie, naladěný na místní stanici. „Právě hlásili, že FBI identifikovala jako Modrýho Bena Tierneyho.“

Tierney si nepamatoval, že by kdy měl méně sil.

Točila se mu hlava, částečně hlady, částečně po otřesu mozku.

Jeho zranění se dál neustále připomínala jako útok ostré, bodavé bolesti nebo tupého neustávajícího pobolívání. V tom chladu svíral čelisti tak pevně, že ten tlak cítil až v kořenech zubů.

S ničím z toho nemohl nic dělat. Aby přežil, musel spoléhat jenom na odhodlání.

Pevná vůle neměla bohužel žádný vliv na sněžení. Nebe a země splývaly v jedno. Zakrývalo orientační body v krajině. Byl uvězněný uprostřed nekonečné běli. Bez obzoru, podle něhož by se mohl orientovat, mohl snadno zabloudit a beznadějně se ztratit.

Nicméně se vlekl dál. Brodil se sněhem, který mu místy dosahoval nad kolena. Než se vzdálil od srubu, krátce se zastavil v kůlně na nářadí pro hráblo na sníh, které tam předtím viděl. Trochu mu pomohlo prorazit si cestu, ale většinou si razil cestu závějemi vlastním tělem. Z hrábla se stala hůl, která mu skýtala oporu, když hrozilo, že ho závrať srazí na zem.

I za nejextrémnějších okolností je zvyk železná košile. Paličatě, možná bláhově, to vzal zkratkou, aby se vyhnul serpentině, protože věděl, že nakonec dojde k silnici a ušetří si několik set metrů chůze.

V lese ovšem číhaly případné záludnosti, které neviděl. Bylo tam plno kamenů, popadaných stromů pohřbených pod půlmetrovou sněhovou pokrývkou. Z kořenů se staly pasti, o něž zakopával a padal.

Zlomit si kotník nebo nohu, spadnout do jámy, z níž by nedokázal vylézt, nebo se v téhle zasněžené krajině ztratit by znamenalo smrt. Kdyby si dopřál chvíli, aby o těch rizicích, která ho ohrožovala na životě, přemýšlel, byl by se zastavil, otočil a vrátil nazpátek. Takže se přinutil soustředit se na to, aby postupoval krok za krokem, vytáhl nohu z prohlubně ve sněhu, kterou právě udělal, a položil ji před sebe.

Rovněž si nepovolil přemýšlení o chladu, i když se nedal ignorovat. Jeho oblečení, to byl hotový výsměch. Když včera ráno odcházel z motelu, byl oblečený na to, že stráví venku studený den – měl bundu, šálu, čepici. Dnes ale vzal na sebe chlad jiný rozměr.

Odhadoval, že teplota klesla hodně pod bod mrazu. Když připočetl prudký vítr, bylo takových patnáct až dvacet stupňů pod nulou. Ještě nikdy nebyl něčemu takovému vystaven. Nikdy. Ani na svých cestách ne.

Jeho dech a tlak brzy dosáhly nebezpečných hodnot. Srdce cítil jako balon, který může každou chvíli prasknout. Zdravý rozum mu diktoval, aby se zastavil a odpočinul si. Nevšímal si toho. Věděl, že kdyby se zastavil třeba jen na chvilku, už by se pravděpodobně nehnul z místa.

Nakonec by našli jeho zmrzlé tělo. A spolu s ním jeho batoh.

Našli by tu stuhu. Ta pouta.

Lilly by našli mrtvou ve srubu.

Následovalo by prohledání celé oblasti. Jeden šokující objev by vedl k dalšímu. Jeho opuštěný vůz by vydal inkriminující rýč v kufru. Nakonec by našli ty hroby.

Vlekl se dál.

Řasy měl obalené sněhovými vločkami, jež na nich namrzaly a způsobovaly chvilkovou slepotu, což ho otravovalo stejně jako ohrožovalo. Dech se mu srážel na vlněné šále, takže byla ztuhlá ledovými krystalky.

Pod oblečením byl námahou zbrocený potem. Cítil, jak mu stružky potu stékají po trupu, kde ho potlučená žebra na levé straně bolela od toho, jak se mu do nich zaryla Lilly loktem.

Obvykle byl jeho vrozený smysl pro orientaci spolehlivý jako kompas. Když se ale zastavil, aby se podíval na hodinky, začal se obávat, že ho jeho šestý smysl zklamal. I když uvážil, jakým terénem musel projít, už by měl jistě minout první serpentinu a dorazit k silnici.

Rozhlédl se v liché naději, že zjistí, kde je, ale ve sněhové vánici vypadal jeden strom jako druhý. Přirozené orientační body, jako shluky kamenů nebo vykotlané pařezy, byly zaváté. Nedotčenou sněhovou pokrývku rušily pouze jeho stopy.

Rozum mu říkal, že jeho smysl pro orientaci není neomylný, že se mohl nějak zamotat a pohybuje se v kruhu. Avšak jeho vnitřní instinkt nabyl vrchu, neodbytně mu napovídal, že drží správný směr, že si špatně spočítal jenom to, jak daleko musí zajít, aby obešel serpentinu a dostal se na silnici.

Spoléhal se na ten instinkt už tolikrát, že teď o něm nezačal pochybovat. Sklonil hlavu proti větru a vlekl se dál a neustále se ujišťoval, že když bude tímto směrem pokračovat ještě o kousek dál, brzy silnici najde.

A také našel.

Ne ovšem tak, jak očekával.

Přistál na ní potom, co proletěl tři metry vzduchem.

Nejdřív na ni dopadl pravou nohou. Jako beranidlo mu projela půlmetrovou závějí a narazila na zledovatělou vozovku s takovou prudkostí, že vykřikl.

Potom co Ernie Gunn oznámil Begleymu, Wiseovi a Burtonovi, že považuje Bena Tierneyho za toho, kdo má ty zločiny na svědomí, neměl už víc co dodat. Beze slova rázně doprovodil manželku ke dveřím. Po jejich odchodu se udělalo ve stísněné Burtonově kanceláři prázdno.

Rozpačité mlčení prolomil Begley. „Potřebujeme si promluvit s mladým Hamerem.“

Wise tušil, že to bude další Begleyho krok. „Bude zajímavé si ho podat ohledně Millicentina zmizení.“

„Počkat,“ zarazil ho Burton. „Chcete si ho ‚podat´? Scott s ní chodil před rokem, tak proč?“

„Protože s ním chceme mluvit. Máte námitky?“ Begleyho ostrý tón Burtona varoval, aby se zdržel veškerých námitek. „Rád bych o tom nejdřív informoval Wese.“

„Proč?“ zeptal se Wise.

„Tohle je kriminální vyšetřování,“ přidal se Begley. „Každý je podezřelý a je mi jedno, kdo je jeho táta.“

„No, tak v tomhle jsme my dva jiní,“ řekl Burton bojovně.

„Nemůžeme se zčistajasna objevit u nich na prahu a začít se vyptávat na Scottův vztah s tou pohřešovanou. dívkou.“

Begley se opravdu zasmál. „Proč ne, proboha?“

„Protože,“ odpověděl Burton pevně, „to tady u nás takhle neděláme.“

„Ovšem, tím, jak to tady děláte, jste ty pohřešované ještě nenašli, že?“ Burtonův pořezaný obličej dokonce ještě víc zrudl, ale Begley zvedl ruku, a tím ho zarazil, ať už se policejní šéf chystal říct cokoliv. „Dobrá, dobrá. Uklidněte se. Ať se neříká, že FBI porušuje místní pravidla. Nemá nám Hamer přinést nějaké sendviče k obědu?“

„Jo!“

„Až přijde, řekněte mu, že chceme mluvit se Scottem.

Nezacházejte do podrobností, jenom řekněte, že mu chceme položit pár otázek. Zajdeme k nim, až se najíme.“

Burton jenom pokývl a vydusal ven.

„Jsou dobří přátelé,“ vysvětlil Wise, když byl policejní šéf z doslechu.

„Musíme to mít na paměti.“

Potom si Begley vyžádal „trochu ticha“. Když Wise za sebou zavíral dveře, viděl, že Begley sahá po své bibli.

Ve vstupní místnosti ignoroval Wise nenávistný Burtonův pohled a požádal dispečera o volnou telefonní linku. Zavolal Perkinsovi do Charlottě, ale ozvala se mu jen hlasová schránka. Stručně svého kolegu informoval o výpadku proudu a o nespolehlivém mobilním signálu. „Když se mě nedovoláš sem na policejní stanici, zavolej mi na pager, tři, tři, tři. To bude znamení, abych se podíval na laptop na e-mail.“

Když zavěšoval, vešel Wes Hamer s krabicí plnou zabalených sendvičů. Oběd však odsunula novina, s kterou přišel, již právě vysílala místní rozhlasová stanice. Wise řekl: „To snad nemyslíte vážně.“

„Smrtelně vážně,“ řekl Wes. „Chcete, abych tam zajel a řekl jim, ať přibrzdí?“

„Kůň už ze stáje utekl,“ odpověděl Dutch místo Wise. „Je zbytečné zavírat vrata.“

Wiseovi připadalo, že Burtonovi až zas tak nevadí, že nevhodně zveřejnili Tierneyho jméno. Ve skutečnosti jako by se vskrytu radoval. Naproti tomu agent pro zvláštní úkoly Begley se nepříčetně rozlítí a Wise měl smůlu, že to bude on, kdo ho o tom fiasku musí informovat.

Nashromáždil tolik podrobností, kolik považoval za nezbytné, pak zanechal ostatní u sendvičů a vydal se chodbou do soukromé kanceláře. Zlehka zaklepal na zavřené dveře. „Pane?“

„Pojďte dál, Sovo.“ Begley dočetl pasáž, zaklapl bibli a mávl na Wise, ať vejde. „Je tady oběd? Mám pořádný hlad.“

Wise zavřel dveře. Neztrácel čas nějakými úvodními řečmi a rovnou Begleymu tu novinu sdělil.

Begley praštil pěstí do stolu a vyskočil. Vychrlil příval nadávek.

Wise prozíravě mlčel, dokud se to soptění nezměnilo v umírněný vztek. „Dobré je na tom aspoň to, pane, že okruh posluchačů této stanice je malý, a poslouchají ji jenom ti, co mají dnes puštěná rádia na baterky.“

Wise mu převyprávěl, co se dozvěděl od Dutche a Wese.

„Ti dva dýdžejové – lepší slovo mě teď nenapadá – jsou místní.

Pracovali v lesnictví, před pár lety šli do penze a aby měli co dělat, začali každou sobotu dopoledne vysílat místní zprávy, něco jako obecní věstník. Mělo to ohlas, a tak to rozšířili na sedm dní v týdnu.

Vysílají od šesti ráno do šesti odpoledne, a většinou mluvené slovo.“

„Kochají se zvukem vlastních hlasů.“

„Zřejmě. Pouštějí hudbu, většinou country, uvádějí předpověď počasí a zprávy, což jsou hlavně drby. Je to celkem primitivní stanice. Vysílají z jednoho pokoje z kempu Elks, ale mají nouzový generátor, aby mohli vysílat, i když vypadne proud.“

Begley obešel Dutchův stůl a zabořil si pěst do dlaně druhé ruky.

„Jestli přijdu na to, kdo to těm plechovejm hubám vyžvanil, nakopu mu zadek tak, že bude prdět ušima.“

Wise nedokázal připadnout na žádnou vhodnou odpověď, takže pár vteřin počkal a pak řekl: „Podle mého nikdy nezjistíme, kdo to udělal, pane. Mohla to být spousta lidí.“

„No, ať to byl, kdo chtěl, znemožnil nám, abychom brali na někoho ohledy.“

„Ano, pane.“

Begley se zamračil ještě víc. „Teď si musíme dát moc záležet, Sovo, abychom se dostali k Tierneymu jako první.“

„Plně s vámi souhlasím.“

„Dejte si sendvič, pak zavolejte do Charlottě a objednejte vrtulník.“ Píchal do vzduchu mezi nimi ukazováčkem. „Chci vrtulník a záchranný tým, a ať sebou koukají hodit.“

Wise vrhl pohled z okna.

„Vím, vím,“ zavrčel Begley podrážděně. „Ale chci tady vrtulník, jakmile tím svinstvem půjde proletět. Je vám to jasné?“

„Ano, pane.“

Begley zamířil ke dveřím, ale ještě se zastavil. „A Sovo, ať jsou všechny rozhovory s kanceláří v Charlottě důvěrné. Čím míň lidí tady bude vědět o našich plánech, tím líp.“

„Ani policie o tom nemá vědět?“ Begley otevřel dveře a odpověděl koutkem úst. „Zvláště policie ne.“

Bolest připravila Tierneyho o dech. Slzy zmrzly hned, jak mu vhrkly do očí. A šťavnatě, hlasitě nadával bolestí a vzteky.

Když první ostrá bolest polevila a začalo mu být opravdu příjemné jen tak tam ležet ve sněhu, poznal, že je ve vážném nebezpečí, že zmrzne. Takhle k tomu dochází; oběť má falešný pocit pohodlí.

Vyžadovalo to nesmírnou vůli, ale přinutil se pohnout poraněným kotníkem. Bolest mu vystřelila do nohy, až zalapal po dechu, ale aspoň ho to vytrhlo z šalebného příjemného pocitu, do něhož se ukolébal.

Posadil se. Hlava se mu tak zatočila, že ji sevřel v rukou v naději, že to tím zarazí. Málem si nestačil stáhnout šálu z úst, než začal zvracet do sněhu. Zvracel pouze kyselé šťávy a křeče v břiše mu připomněly, jak moc ho bolí žebra.

Několikrát se zhluboka nadechl, potom přenesl celou váhu na levou nohu a postavil se. Pomalu zakroužil levým kotníkem, aby vyzkoušel, jak na tom je. Pekelně to bolelo, ale nepřipadalo mu, že ho má zlomený. To už šlo. V této chvíli mu všechno, co nebyla přímo katastrofa, připadalo jako trefa.

Znovu vykročil, tentokrát používal hráblo na sníh jako berlu.

Vynakládal takové úsilí, aby se udržel v pohybu, že ztratil pojem času a vzdálenosti. Nově se soustředil na svůj kotník. Cítil, jak mu v botě natéká. Těsná bota pravděpodobně zabrání, aby nějak moc otekl. Nebo znemožní proudění krve a způsobí omrzliny? Gangrénu?

Proč si nemůže vzpomenout na základní první pomoc? Nebo na své směrovací číslo? Nebo telefon ve Virginii?

Kristepane, to má ale hlad. Ale rovněž ho sužovala nevolnost, která vyústila v suché trýznivé zvracení.

Byl promrzlý na kost, přesto mu pokožka žhnula.

Ale ze všeho nejhorší byla ta zatracená závrať.

Nějaká smrtelná krevní sraženina, která se udělala při tom, jak tvrdě dopadl na silnici, by si teď už docela dobře mohla razit cestu krevním řečištěm do jeho mozku, plic nebo srdce.

Podobné nahodilé a bizarní myšlenky se mu honily hlavou jako svatojánské mušky.

Mizely dřív, než je dokázal uchopit a vstřebat. Byl natolik při smyslech, aby rozpoznal počátek blouznění.

Ty různé bolesti byly vlastně jeho přáteli. Bez nich by mohl přejít do stavu euforie, natáhnout se, položit si tvář na sníh a umřít. Bolesti byly ovšem neodbytné. Ostře ho bodaly a popoháněly, aby se nezastavoval. Budily ho, držely na nohou. V pohybu, při životě.

Zatímco v mozku mu křičelo, aby se zastavil. Lehl si. Spal. Aby se podrobil.

Kapitola dvacátá druhá

„Proč? Kvůli čemu? Proč já?“

„Uklidnil by ses?“ překřikl Wes Scotta. „Nejdou sem, aby tě z něčeho obvinili.“

„Jak to můžeš vědět?“

„I kdyby ano, nemáš co skrývat. Je to tak? Je to tak, synu?“

„Je to tak.“

„Tak proč ztrácíš nervy?“

„Jsem klidný.“

Podle Dořina názoru ale nebyl.

Scott byl nezvykle nervózní kvůli tomu, že má mluvit s agenty FBI. Neklidně těkal pohledem mezi ní a Wesem, čímž to vypadalo, že se něčím provinil, popíralo to jeho tvrzení, že nemá co skrývat.

Wesova záměrná nenucenost ji rovněž znepokojovala.

„Jde jim jenom o nějakou podružnou informaci o Millicent,“ řekl Wes. „Dutch říkal, že je to běžný postup.“

„Podružnou informaci by mohli získat od spousty jiných lidí,“

namítla Dora. „Proč si vybrali Scotta?“

„Protože s Millicent chodil.“

„To bylo loni.“

„Já vím, kdy to bylo, Doro.“

„Nemluv se mnou takovým tónem, Wesi. Chci říct, že se toho spousta stalo od minulého jara, kdy se se Scottem rozešli, do minulého týdne, kdy zmizela. Co je na jejich někdejším vztahu důležitého?“

„Nic, a to jim Scott řekne.“ Otočil se k synovi a řekl: „Pravděpodobně budou chtít vědět, jak dlouho jste spolu chodili a proč jste se rozešli.“ Tvrdě se na Scotta podíval a Scott mu pohled oplácel.

Dora pohlédla z jednoho na druhého a okamžitě vycítila, že si něco nechávají pro sebe. Něco před ní tajili, a to jí připadalo nesnesitelné. „Proč ses rozešel s Millicent, Scotte?“

„Řekl nám proč,“ vložil se do toho Wes. „Přestalo ho to s ní bavit. Měl jí dost.“

„Nemyslím, že za tím bylo jenom tohle.“ Pohlédla synovi zpříma do obličeje a hlas jí zněžněl. „Co se mezi vámi stalo?“

Scott pokrčil rameny, jako by se pokoušel tu otázku setřást. „Jak táta říkal, my, prostě jsme o sebe ztratili zájem.“ Neřekla nic, ale bylo na ní znát, že o tom pochybuje. „Ty mi nevěříš?“ rozkřikl se Scott. „Proč bych v tomhle lhal?“

„Možná ze stejného důvodu, proč ses včera v noci vykradl ze svého pokoje.“

Vypadal, jako by dostal kusem dřeva mezi oči. Otevřel ústa, ale hned je zase sklapl, zřejmě si uvědomil, že je zbytečné to popírat.

Otočila se k Wesovi. „Dnes ráno jsem zjistila, že bezpečnostní kontakt na okně v jeho pokoji je vyřazený z provozu.“

„Já vím.“

Teď zase bylo na ní, aby se zatvářila, jako by dostala ránu. „Ty to víš? A tos mi to neřekl?“

„Vím všechno, co se v tomhle domě děje,“ řekl Wes nevzrušeně.

„Příkladně vím, že ten kontakt vyřadil, když chodil za Millicent.

Často ji propašoval k sobě do pokoje potom, co jsme si šli lehnout.“

Musí říkat pravdu, blesklo jí hlavou. Scottovi hořely tváře.

„To mě nepřekvapuje, že se občas nenápadně vypaří,“ navázal Wes. „O nic nejde.“

Nevěřícně na manžela pohlédla. „Nesouhlasím.“

„Je mu skoro devatenáct, Doro. Mládež v tomhle věku ponocuje.

Nebo už se nepamatuješ, jaké to je, být mladá?“

Jeho blahosklonnost ji popudila, sevřela ruce v pěst. „Nejde o to, že by ponocoval, Wesi. Jde o to, že to dělá rafinovaně.“ Otočila se ke Scottovi. „Kam jsi včera v noci šel?“

„Nikam, jenom… jsem se byl projít. Trochu se nadechnout, protože nesnesu být tady v jednom kuse zavřený.“

„Vidíš?“

Wese ignorovala. „Scotte, bereš drogy?“

„Proboha, to ne, mami! Jak tě to napadlo?“

„Drogy by vysvětlovaly ty tvoje změny nálady, tvoje –“

„Uklidnila by ses, Doro?“ pokračoval Wes urážlivě shovívavým tónem, který nenáviděla. „Přeháníš, jako obvykle.“

Nenechala se zviklat. „Pokud v tom nejsou drogy, je to něco jiného. Co před námi tajíš, Scotte?“ Pořád mluvila tiše a starostlivě, nesoudila ho, nevyhrožovala mu. Přistoupila k němu, vzala ho za ruku a povzbudivě mu ji stiskla. „Řekni nám, co se děje. Ať je to jak chce zlé, budeme s otcem při tobě stát. Co je to? Víš, co se stalo…“

Odmlčela se, aby se nadechla a dodala si síly a mohla dokončit tu obávanou otázku. „Bylo za tvým vztahem s Millicent víc, než bylo patrné? Objevila policie něco –?“

„Byla bys ksakru zticha?“ Wes ji popadl za paži a prudce otočil k sobě. „Zbláznila ses? V tomhle zapletený není. Ani v drogách. Ani v ničem jiném, kromě toho, že je to typický osmnáctiletý kluk.“

„Pusť mě.“ Vytrhla se mu. „Něco se s mým synem děje a já chci vědět, co to je, než sem dorazí FBI a dozvím se to od ní. Co se děje?“

„Nic.“

„Něco ano, Wesi,“ zařvala. „Náš syn není stejný člověk jako loni.

Nevykládej mi, že se nic nestalo! Nejsem slepá a hloupá, jak si zřejmě myslíš. Takže mám právo vědět, co se s mým synem děje.“

Přiklonil se až k ní. „Chceš to vědět?“

„Tati, ne!“

„Chceš to vědět, Doro?“

„Tati!“

Wes zajel rukou do kapsy kabátu a vytáhl krabičku s injekčními jehlami na jedno použití a několik ampulek. Couvla před jeho nataženou rukou. „Co je to?“

„Steroidy.“

Zůstala na něho ohromeně koukat, pak se otočila ke Scottovi. „Ty si pícháš steroidy?“

Zatékal pohledem k Wesovi a zpátky k ní. „To já ne. Píchá mi je pan Ritt.“

V šokovaném tichu, které se rozhostilo, někdo hlasitě zaklepal na hlavní dveře.

„To bude naše návštěva.“ Wes klidně vrátil stříkačky s ampulemi do kapsy kabátu a pověsil jej na věšák u zadních dveří. „Běž, Scotte, otevřít a pozvi je dál. Nebuď nervózní. Dutch přišel s nimi. Nabídni jim, ať se posadí, a řekni jim, že jsme hned tam.“

Scott se nehnul z místa a omluvně a zahanbeně hleděl na matku.

„Slyšels mě, Scotte?“ Wes promluvil tiše, ale rozkazovačně.

Scott se otočil a vykročil do obývacího pokoje, aby otevřel na druhé zaklepání.

Wes přistoupil těsně k Doře. Jeho dech jí horce ovanul tvář.

„Chovej se, jako by v této domácnosti bylo všechno v nejlepším pořádku, je ti to jasné? Tohle je soukromá věc. Zůstane to v rodině.“

Spalovala ho pohledem. „Jak můžeš tohle provádět vlastnímu synovi? Tohle svinstvo je jed.“

„Zase přeháníš, jak je pro tebe typické.“

„Vzal jsi vůbec v úvahu vedlejší účinky, Wesi?“

„To je malá cena za rozdíl, který to bude znamenat –“

„Jeho atletické schopnosti mi můžou být ukradené!“ zasyčela na něho hlasitým šepotem, uvědomovala si, že ve vedlejší místnosti mají návštěvu. „Je mi fuk, jak je silný nebo jakou má výdrž na tom zatraceném fotbalovém hřišti. Leží mi na srdci jeho život!“ Cítila, jak ji opouští sebeovládání. Teď nebyla na něco takového ta pravá chvíle. Několikrát se nadechla, aby se uklidnila, ale vztek jí pořád lomcoval. „Nevidíš, jak ho ty věci změnily?“ řekla.

„No dobře, je trochu náladový. To můžou být vedlejší účinky.“

„Stejně tak agresivita.“

Lhostejně pokrčil rameny. „Trochu agresivity by byl přínos, žádná nevýhoda.“

Dokonce i po tom všem ji manželovo rozumové zdůvodnění konsternovalo. „Jsi netvor.“

Potlačil smích. „Cože? Myslel jsem, že se ti uleví, že budeš spokojená, že ty změny, které u Scotta pozoruješ, mají na svědomí steroidy a nemají nic společného s tou prohnanou potvorou. A že to byla prohnaná potvora, to dobře víš.“

„Byla? Proč mluvíš o Millicent v minulém čase?“

Wes se předklonil, až se nad ní tyčil. „Jelikož co se naší rodiny týká, je Millicent minulostí.“

Už nebyla jenom konsternovaná, dostala strach. „Co to říkáš?“

„Chceš vědět, proč se Scott a Millicent rozešli? Tak já ti to povím, a nezapomeň, že sis o to říkala. Pletla se mu do přípravy, v jednom kuse mu volala, při každém tréninku se tam poflakovala a čekala na něho, dokud neskončil, podržela mu, kdykoliv chtěl.

Nemyslel na nic jiného. Nemohl jsem připustit, aby ta vychrtlá kráva zničila všechny plány, které s ním mám. Abych mu napravil hlavu, musel jsem se do toho vložit. Chceš znát to velké tajemství za jejich rozchodem? Koukáš na ně.“

„Co jsi udělal?“

„Na tom nesejde. Důležité je, že jsem skoncoval – jednou provždy – s jejich vášnivou romancí.“ Dloubl ji bolestivě do hrudi.

„Což je další věc, která zůstane v rodině.“

Pak se otočil a nechal ji samotnou, uprostřed všeho, co tak dobře znala, a přesto se cítila ve vlastním domě jako cizinka, zmatenou z toho, že se ve svém životě dostala do této situace. Z vedlejší místnosti slyšela Wese, jak družně vítá do svého domova agenty FBI, kteří přišli vyslýchat jejich syna ohledně zmizení Millicent Gunnové.

William a Marilee odjeli z dragstoru společně. Bez elektřiny nemělo smysl nechávat otevřeno. Nefungovala pokladna ani počítač, kam ukládal všechny údaje o zákaznících a lékařských předpisech.

Ne že by na tom záleželo, protože nikdo do obchodu nepřišel od chvíle, kdy si Wes odnesl sendviče pro policejní stanici.

Marilee vyndala jídlo z ledničky u pultu s občerstvením, že je později doma snědí, protože věděla, že by se zkazilo, než znovu otevřou a vrátí se Linda.

Rozhodli se, že její vůz nechají tam a pojedou domů Williamovým. „Je zbytečné, abychom se plácali po těch silnicích oba,“ řekl. Zamkl a nechal na hlavních dveřích oznámení s tím, že ho v naléhavém případě zastihnou zákazníci doma. Jen co usedli do vozu a vyjeli, poznamenala Marilee, které cvakaly zuby: „Jestli se někdy provalí, že přechováváš doma léky na předpis a volně je prodáváš, přijdeš o licenci.“

„Mám je jenom pro naléhavé případy a jenom pro zákazníky, které znám, takže se nic nestane. Kromě toho léky, které vydávám, se dají volně koupit všude kromě Spojených států.“ Pomalu zabočil za roh, pak se naklonil blíž k přednímu sklu a zahleděl se zamženým sklem. „Říkám si, co to asi znamená.“

Jeli ulicí, kde bydleli Hamerovi. Před jejich domem parkoval nenápadný sedan a bronco Dutche Burtona.

„Není to ten vůz, v kterém jezdí agenti FBI?“ zeptala se Marilee.

„Myslím, že je. Ten Begley je největší hulvát, jakého jsem poznal.“

„Myslím, že není hrubý záměrně. Je jenom zdatný, má autoritu a je zvyklý rozkazovat.“

„Jsem taky zdatný a mám autoritu, a přesto s lidmi nemluvím spatra.“

Vedení dragstoru s jedním zaměstnancem se dalo těžko srovnávat s vedení odboru FBI, ale Marilee se rozhodla, že si to nechá pro sebe.

Nechtěla se s Williamem hádat, i když se dnes do ní navážel při každé příležitosti.

Když dojeli k domu Hamerových, řekl: „Nepřekvapuje mě, že tady vidím Dutche, ale co tady pohledává FBI?“

„Možná si přišli s Wesem promluvit o tom, co si zastrčil do kapsy kabátu, když jsem vás dva překvapila ve skladišti.“

Prohodila to jakoby nic, aby viděla, jak bratr zareaguje. „To bylo něco proti bolestem hlavy pro Doru,“ odpověděl mechanicky.

„Lžeš.“

„Zatímco ty, sestřičko, nelžeš nikdy, ať už slovem nebo skutkem.“ Mrskl po ní pohledem a záludně dodal: „Nebo snad ano?“

Její snaze nijak na to nereagovat, se jenom uchechtl: „Podívej se pod povrch i toho nejspořádanějšího života a najdeš pokrytectví. I u sebe.“

Odvrátila hlavu a zadívala se z okénka. „Kéž bys měl pravdu, Williame. Moc ráda bych skrývala temné tajemství.“

„Možná u Hamerových nějaké takové skrývali a FBI na ně přišla.

Já sázím na Scotta.“

„Proč na Scotta?“

„Určitě si ho už ti federální géniové spojili s Millicent.“

„Nějaký čas se spolu vodili. No a co?“

„Se spolu vodili,“ zahihňal se. „To je mi ale staromódní výraz pro jejich vztah. Brala antikoncepci.“

„To bere většina děvčat.“

„To moc dobře vím. Dost na tom vydělávám. Ale víš, že ji Millicent vysadila?“

„Kdy?“

„Loni na počátku jara. Stěžovala si, že jí zadržuje tekutiny v těle a že po nich přibírá na váze. Když se se Scottem rozešli, napadlo mě, že se jim možná stala menší nehoda.“

„Chceš říct, že otěhotněla.“

„Přesně tak.“

„Určitě se mýlíš, Williame.“

„Ze svého pozorovacího stanoviště v obchodě toho spoustu vidím a uložím si to do paměti. Jednou seděli Scott a Millicent v boxu a neviděli, neslyšeli. Měla ruku v jeho klíně. Musím vysvětlovat víc?“

„Ne.“

„Už jsem jim chtěl říct, že jestli se nedovedou chovat, aby šli jinam, když museli dojít k témuž závěru. Měli moc naspěch, aby už byli pryč. Dokonce zapomněl zaplatit útratu.“

„K čemu míříš?“

„Když se příště, ani ne za týden, v obchodě setkali, ani se na ni nepodíval. Mezitím se něco stalo. Něco podstatného. Hádal bych, že to nedostala.“

Marilee rozhodně zavrtěla hlavou. „Pořád si myslím, že jsi na omylu. I kdyby Millicent otěhotněla, Scott by se svojí odpovědnosti nezřekl. I kdyby se mu nechtělo, jeho rodiče by na to dohlédli.“

William vyprskl smíchy. „Wes by nepřipustil, aby cokoliv ohrozilo jeho plány týkající se Scottovy budoucnosti. Cokoliv. Ani nechtěný potomek z jeho vlastní krve ne. A všichni víme, jak je Wes na vlastní krev pyšný.“

Ta jeho poslední poznámka ji popudila, což byl podle jejího přesvědčení i záměr. „Jsem si jistá, že by Scott, Dora už vůbec ne, a dokonce ani Wes neodmítli –“

„Netvrdil jsem, že by odmítli vzít na vědomí nechtěné a nevhodné těhotenství. Wes by jednoduše udělal, co by bylo zapotřebí, aby ten problém zmizel.“

Marilee nedělalo potíž uznat, že William má pravdu. To by Wes udělal.

„Co se to tam kruci dělo?“ zabručel Begley pod vousy, když s Wisem opatrně kráčeli po zledovatělé cestičce od Hamerova domu.

„Těžko říct, pane.“

Jen co seděli ve voze a Wise nastartoval, Begley navázal: „Ale vycítil jste tam něco, že jo? Není to, že si ty spodní proudy jenom představuju?“

„Vůbec ne. Měl jsem dojem, jako bych sledoval divadelní hru, kde každý pečlivě odříkává svůj text.“

„To je dobrý příměr.“

Begley si stáhl rukavice, rychle si zamnul ruce a přitom pozoroval, jak se Dutch s Wesem u hlavních dveří loučí. Policejní šéf potom odešel k svému vozu a nastoupil.

Begley se zadíval na dům a uvažoval nahlas: „Matka vypadala, že se každou chvíli zhroutí. Wes Hamer byl příliš halasný, příliš ochotný a příliš bujarý. Ani slovo z toho, co vykládal, jsem nebral vážně. Burton to hrál na obě strany, kryl před námi svého celoživotního přítele a ve skutečnosti mu byla Millicent Gunnová ukradená, protože má plnou hlavu starostí se svojí bývalou manželkou. A ten kluk –“

„Lhal.“

„Až se mu od huby prášilo.“

Wise počkal, dokud bronco nevyjelo, pak se za ně zařadil a v bezpečné vzdálenosti je následoval.

Begley na sebe namířil topení, přestože z něho ještě foukal studený vzduch. „Ale v čem lhal, Sovo? Kolem čeho to všichni tancovali? Na to nemůžu dost dobře přijít.“

„Nevím, pane. Ale neřekl bych, že v tom Burton s nimi taky jel.“

„Taky se zdál zmatený, že jo?“

Wise chvíli přemítal a pak řekl: „I když jsou s Wesem Hamerem údajně nejlepší kamarádi, vycítil jsem mezi nimi napětí. Jakousi skrytou… rivalitu.“

Begley se otočil na sedadle a vystřelil z imaginární pistole.

„Trefa, Sovo. Já to vycítil taky. Z toho, co říkají, se to nepozná, chovají se jako pokrevní bratři, ale nevím, něco tam je.“

„Odpor,“ řekl Wise. „Technicky vzato je Hamer jakožto předseda městské rady Burtonův šéf. Burton nesnáší, že se mu má zodpovídat.“

„Možná je za tím tohle. Možná jo.“ Otřel rukávem přední sklo.

„Pořád ještě není moc vidět, že jo?“

„Ne, pane.“ Begley zaslechl pípání ve stejnou chvíli jako Wise.

Wise si zkontroloval pager připevněný na opasku. „Perkins.“

Potom bylo nějakou chvíli ve voze slyšet jenom svištění stěračů, šumění vzduchu z ventilátorů a chrustání pneumatik na sněhu.

Nakonec Begley řekl: „Ten kluk pěkně znervózněl, když jste se ho zeptal na důvod, proč se s Millicent rozešel. Oba rodiče ožili a zřejmě je taky velice zajímalo, co odpoví.“

„Zvláště paní Hamerovou.“

„Protože podle mého nevěří těm nesmyslům, že už je to spolu přestalo bavit, o nic víc než my.“

„A co Hamer?“

„Pořád ještě o tom přemýšlím, Sovo. Ale instinkt mi napovídá, že ten trenér ví o hodně víc, než dává najevo.“

„O tom rozchodu?“

„O všem. Pokud nejste filmová hvězda, pasák nebo neprodáváte ojeté auťáky, nemáte pro ten jeho úsměv použití.“

Před policejní stanicí zajel Wise na parkovací místo vedle bronca.

Vešli do budovy pár vteřin za Dutchem Burtonem. Uvnitř to bylo cítit po spálené kávě, mokré vlně a mužích, kteří se už nějakou dobu nesprchovali, ale aspoň tam bylo teplo.

Dispečer vyřídil Wiseovi: „Máte hned volat Perkinse do Charlottě.“

„Ano. Můžu znovu použít váš telefon?“

Dispečer mu ukázal k neobsazenému stolu.

Begley, který musel počkat, co se dozví Wise, pokud se vůbec něco dozví, se připojil k Burtonovi, který si naléval hrnek kávy.

„Jaký jste si udělal závěr z naší návštěvy u Hamerových?“

„Žádný,“ odtušil Burton.

„Není zapotřebí se hned rozčilovat.“

Burton něco zavrčel do šálku s kávou, lokl si a řekl: „Jaký závěr jste si udělal vy?“

„Wes a Dora Hamerovi mají daleko do šťastného a spokojeného páru a s jejich klukem se něco děje.“

„To všechno jste vydedukoval po pouhých třiceti minutách?“

„Spíš po třech.“

„Ať to trvalo, jak dlouho chtělo, byla to ztráta času a narušení jejich soukromí. Svého člověka už máme. Je to Ben Tierney.“

„V této fázi pana Tierneyho hledáme kvůli výslechu. Kvůli ničemu jinému.“

„No jasně,“ řekl Burton. „Prohledali jste jeho chatu u Guse Elmera. Harris mi to řekl. Co jste tam našli, že po něm tolik toužíte?“

Tu otázku odmítl vzít Begley na vědomí.

„Jestli to chcete hrát takhle, tak fajn,“ řekl Burton vztekle. „Zajdu tam a podívám se sám.“

„Poslouchejte,“ řekl Begley tiše, ale výhružně, „sáhněte na cokoliv, co tam je, nebo i jen vkročte do těch místností a osobně se postarám, abyste už nikdy nezískal místo u policie. A myslím to zatraceně vážně. Je to v mých možnostech.“

„Proč se nesnažíte se tam nahoru dostat a Tierneyho sebrat?“

„Protože to dnes ráno jeden žárlivý poděs znemožnil,“ nenechal si nic líbit Begley.

Burton byl tak rozzuřený, že mu cukaly koutky očí. „Nemám si všímat toho, že slavná FBI obtěžuje mého nejlepšího přítele a jeho rodinu kvůli nějakému nanicovatému středoškolskému románku, který nemá s případem nic společného, a ještě mi vyhrožuje. Mezitím je pravděpodobný zločinec –“

„Promiňte.“ Wise se mezi ně prakticky vecpal. „Oba budete mít radost. Dozvěděl jsem se, že máme zajištěný vrtulník a malý záchranný tým, jakmile to počasí dovolí, což bude doufejme zítra ráno.“

„Chci Lilly zachránit. Tierneyho chci zatknout,“ prohlásil Burton.

„Vy máte veškerou možnou výzbroj a vybavení, ale tohle je pořád můj okrsek a on je můj hlavní podezřelý.“

„Únos je federální zločin. Můžeme –“

Begley zvedl ruku a zabránil tak Wiseovi, aby řekl ještě něco víc.

„Dohodnuto, pane Burtone,“ řekl a samotného ho překvapilo, jak je klidný.

Neustupoval, jenom se snažil uklidnit člověka, který stojí na římse a chystá se skočit. Bylo jen otázkou času, kdy se Dutch Burton zničí, ať už záměrně nebo náhodně. Ať tak nebo tak, Begley ho nechtěl víc provokovat, než budou mít Tierneyho pod zámkem a bývalá paní Burtonová bude v bezpečí.

„Než se sem vrtulník dostane,“ navázal, „navrhuji, abyste si nechal ty rány v obličeji odborně ošetřit, a pak jděte domů a odpočiňte si. Vypadáte úplně vyřízený. Ať už zítřek přinese cokoliv, budeme potřebovat být všichni ve formě.“

Burton vypadal tak rozzuřený, že by mu snad plivnul do tváře, ale neřekl nic.

Begley si natáhl rukavice a zeptal se Wise, jestli se dozvěděl od Perkinse to, co potřeboval.

„Tady, pane,“ řekl a zvedl složku. „Poznamenal jsem si to rukou.“

„Dobře. Já jsem akorát tak zralý na horký grog a praskající oheň.

Klidně se vsadím, že Gus Elmer může poskytnout obojí.“ Když kráčel ke dveřím, vrhl na Burtona pohled, který ho varoval, aby ani nezkoušel prohledat Tierneyho chatu u Whistlerových vodopádů.

Bude na stráži.

O pár minut později už seděl s Wisem v promrzlém voze a ujížděli opuštěnými kluzkými ulicemi Cleary. Begley řekl: „Dutch Burton je časovaná katastrofa. Víte, co si myslím? Jednoho krásného dne si vstrčí hlaveň pistole do úst.“

Přejel si dlaní přes obličej, aby tu zneklidňující myšlenku setřel.

„Povězte mi stručně, o čem jste s Perkinsem mluvili. Pokud to není něco na beton, potom budu chtít podrobnosti.“

„Perkins hledal spojitost mezi Tierneym a některou další z pohřešovaných.“

„A?“

„Carolyn Maddoxová –“

„Mladá, osamělá matka.“

„Správně. Pracovala ve dvou místních motelech, než našla práci tam, odkud zmizela. Zatím se neví, jestli v těch motelech Tierney někdy bydlel. Perkins pořád ještě prověřuje výpisy z jeho platební karty.“

„Mohl platit hotově.“

„V takovém případě budeme muset spolehnout na motelové záznamy.“

„Kde se klidně mohl zapsat jako Tinkerbell.“ Wise zachmuřeně přikývl.

„Nepředpokládám, že někdy pracovala v motelu Guse Elmera.“

„Ne, pane. To Perkins prověřil jako první.“

„Pokračujte.“

„Laureen Elliottová, ta ošetřovatelka. Její jediný žijící příbuzný je bratr, který bydlí s manželkou v Birminghamu. Jsou tam taky zapadaní, ale Perkins se ho dovolal na mobil. Pokud jeho zesnulá sestra znala někoho jménem Tierney, nikdy se o něm nezmínila.“

„Tierney je jméno, které si člověk zapamatuje, protože není tak běžné.“

„Taky si myslím, pane.“

„Ta vdova?“

„Betsy Calhounová. Její dcera bydlí pořád tady v Cleary. Perkins se jí nedokázal dovolat.“

„Máte adresu?“

„Jsme na cestě tam. Je to v příštím bloku.“ Begley se usmál.

„Výborně. A ta poslední?“

„Torrie Lambertová, ta dívka.“

„Tu si pravděpodobně vybral nahodile.“

„Je to víc než pravděpodobné. Ale nerad bych to bral jako hotovou věc, aby se pak objevila spojitost, kterou jsme přehlédli.

Perkins se stále pokouší spojit s její matkou.“

„Mezitím…“

„Co, pane?“

„Budeme se držet Tierneyho a vyloučíme všechny ostatní?“

„Příkladně Scotta Hamera?“

„Je to, jak říká Burton, Sovo? Měli bychom brát Hamerovy a všechno, co říkají, jako hotovou věc, a tuhle nit dál nesledovat?

Otevřeně řečeno Scott mohl mít motiv, aby Millicent ublížil.

Milostný vztah se zvrtl a tak dále. Dokonce by bylo možné, že tehdy v lese náhodou narazil na Torrii Lambertovou. Ale jak jde dohromady pohledný mladý muž jako on s obézní ošetřovatelkou, osamělou matkou s nemocným dítětem a vdovou starší než jeho matka?“

„Což nás přivádí zpátky k Tierneymu.“

„Na kterého sedí stejná otázka. Řekněme, že Tierney má zálusk na mladá děvčata. Dokonce i Carolyn Maddoxová by do toho zapadala, kdybychom pominuli pár let. Ale co ty zbylé dvě?

Zatraceně! Proč nemůžeme najít žádnou spojitost?“

Begley ocenil, že se Wise nesnaží přijít s nějakou odpovědí, jen aby vyplnil ticho.

Nakonec si povzdechl. „Než se tato spojitost ukáže, řekněte mi svůj názor profesionála, Sovo. Je Tierney náš člověk?“

Wise zastavil s vozem na adrese, kterou si předtím poznamenal.

Ten dřevěný dům byl sotva něco víc než chalupa s malou zahradou, obehnanou bílým laťkovým plotem, nyní do poloviny zapadaným sněhem. Z kamenného komína obrostlého vistárií se vinul kouř. Za oknem seděla vypasená oranžová kočka a upřeně na ně hleděla přes krajkové záclony.

Oba muži mlčky seděli ve voze a hleděli na dům, který patřil dceři Betsy Calhounové. Begley myslel na to, že dům vypadá tak nevinně, tak mile starosvětsky, že je těžké představit si tragédii, jež postihla lidi, kteří zde žijí. Přesto dcera Betsy Calhounové každý večer uléhá, aniž by věděla, jaký osud stihl její matku.

„To muselo být hotové peklo.“ Begley si neuvědomil, že tu myšlenku vyslovil nahlas, dokud neuviděl obláček dechu, který mu šel od úst. „Musíme toho parchanta dostat, Sovo.“

Wise zřejmě sledoval tok jeho myšlenek. „To rozhodně, pane.

Dostaneme ho.“

„Takže nehledě na vykrucování a nervozitu Hamerových, pořád ještě byste sázel na Bena Tierneyho?“

„Ano, pane,“ odpověděl Wise. „Pořád ještě bych sázel na Bena Tierneyho.“

„No jo. Já taky.“ Begley otevřel dveře vozu, a když vystupoval, vrhl pohled na vrchol hory zahalené v mracích a vyslovil další krátkou modlitbu za Lilly Martinovou.

Kapitola dvacátá třetí

Pokaždé, když Lilly vydechla, byly stužky jejího srážejícího se dechu tenčí a tenčí.

Byla promrzlá do morku kostí, ale neměla ani sílu ani chuť se zvednout a položit na uhlíky další poleno. Jaký by to mělo smysl?

Nebyla z těch, kteří přemýšlejí o smrti a umírání, obávají se jí, dokud ten strach neuspíší jejich odchod. Nicméně o smrti, potom co umřela Amy, přirozeně přemýšlela, uvažovala, jaký asi byl přechod z tohoto života do života věčného. Nikdy nepochybovala, že věčný život existuje. Ta sladká vitální hvězda života a energie, jež bývala její dcerou, nemohla jen tak přestat existovat. Amy se pouze přesunula z dimenze tohoto světa do říše duchovní.

Tohle přesvědčení pomohlo Lilly přežít její bolestnou ztrátu.

Přesto ji mučilo, jaký je asi přechod mezi těmito dvěma světy.

Vklouzla do něho Amy pokojně na koberci světla? Nebo byla její cesta temná a děsivá?

A tehdy začala Lilly přemýšlet o vlastní smrti a uvažovala, jestli bude poklidná, nebo traumatická. Ale pouze v děsivých snech umírala udušením a osamocená.

Alespoň odejde s vědomí, že Modrýho chytnou. Než příliš zeslábla, vyryla na kuchyňskou skříňku nožem na loupání ovoce TIERNEY – MODRÝ. Byla přesvědčená, že to bude mnohem účinnější, než aby to napsala na nevyplněný šek, který by mohli snadno přehlédnout v tom poprasku, jenž nepochybně vznikne, až objeví její mrtvé tělo a budou je odvážet ze srubu.

Tierney.

Stačilo jen pomyslet na to jméno a vydral se jí ze stažené hrudi vzlyk.

Pobuřovala ji vlastní naivita, kterou se provinila. Pohrdala sama sebou při pomyšlení, jak v ten den na řece snadno naletěla na tu vzácnou kombinaci drsnosti a citlivosti, jak se v posledních měsících upínala k tomu, že se snad naskytne příležitost, aby ho znovu uviděla.

Od začátku jí připadal příliš ideální, než aby to mohla být pravda.

Zapamatuj si, Lilly! Co se nezdá pravdivé, obvykle takové není.

Byla už trochu stará na takovou cennou zkušenost a bohužel nebude mít možnost uplatnit ji ve vlastním životě, ale i tak stojí za zaznamenání, že? Možná by ji měla také vyrýt na skříňku, tak jako vězňové zanechávali vzkazy na zdech svých cel pro další vězně.

Teď ale neměla ani tolik sil, aby udržela nůž. Záchvaty kašle ji tak vyčerpaly, že se nedokázala posadit. Energii spotřebovala, nemluvě o čase.

Jednu výhodu umírání mělo. Příkladně nyní s jistotou věděla, že se člověk nedostává do posmrtného života v záři oslepujícího světla.

Naopak. Smrt se k člověku přikrádá jako měkce houstnoucí šero.

Stmívání bylo postupné. Úbytek vidění téměř nepostřehnutelný, až zbyla jenom jiskřička světla a života.

A potom i ty spolkla temnota, absolutní a vše pohlcující.

Zoufale v té neproniknutelné tmě hledala Amy, ale nikde ji neviděla. Neviděla nic. Nicméně sluch jí zbystřil při zvuku hlasu, který k ní doléhal z veliké dálky.

Byl to její táta. Hrála si ve vedlejším bloku a on ji volal, aby šla domů.

„Lilly! Lilly!“

Už jdu, tati.

Viděla ho, jak stojí na jejich verandě s rukama u úst a rozčileně volá, dokud se mu neozvala a neřekla, že už běží.

„Lilly!“

Byl rozčilený. Šílený strachy. Panikařil.

Copak ji neslyší? Proč ji neslyší? Proč ji nemůže slyšet? Vždyť mu odpovídá.

Jsem na cestě domů, tati. Copak mě nevidíš? Neslyšíš mě? Jsem tady.

„Lilly! Lilly!“

Předklonil ji, opřel si ji o předloktí a tvrdě jí zabušil do zad.

Kapička hlenu dopadla na přikrývku, kterou měla přes nohy. Znovu ji udeřil mezi lopatky a dostal z ní další hlen, který jí vytekl z úst.

Když ji pustil, padla bezvládně na pohovku a hlava jí ochable klesla na stranu.

Strhl si rukavice a pleskal ji do tváří, sám se sebou se dohadoval, jestli je její obličej teplý. To on má studenou ruku, její šedivý obličej je teplý.

„Lilly.“

Vsunul jí ruku pod kabát, pod svetr a přitiskl jí dlaň na hruď.

Když pocítil, že jí bije srdce, z rozbolavělého, vyschlého hrdla se mu mimoděk vydral výkřik.

Rychle rozepnul kapsu bundy, do níž uložil váček s jejími léky.

Byl ze zeleného hedvábí, pošitý čirými skleněnými korálky, přesně jak mu jej popsala. Když jej otevřel, vypadla na podlahu lahvička s pilulkami a odkutálela se z dohledu, ale jemu šlo o inhalátory.

Přeletěl pohledem nálepky. Mohly být stejně tak dobře napsané v řečtině.

Vzpomněl si, že jeden používá, aby záchvatu zabránila. Ten druhý měl přinést okamžitou úlevu pacientovi při těžkém astmatickém záchvatu. Nevěděl ovšem, který je který.

Vstrčil jí náustek jednoho z nich mezi bezkrevné rty, vpravil jej mezi zuby a stiskl nádobku. „Dýchej, Lilly!“

Ležela naprosto nehybně, nereagovala, šedivá jako smrt.

Vzal ji kolem ramen, znovu ji zvedl a mocně s ní zatřásl. „Lilly, dýchej! Nadechni se. Prosím, prosím, prosím. No tak, nadechni se.“

A ona se nadechla. Lék udělal to, co se od něho očekávalo, okamžitě zmírnil svalovou křeč, která jí uzavřela dýchací cesty, a tím je zprůchodnil.

Hvízdavě se nadechla. A ještě jednou. Když vydechla potřetí, otevřela oči a podívala se na něho, potom obemkla rukama jeho ruku, která jí pořád ještě přidržovala inhalátor v ústech. Znovu stiskla nádobku. Při dýchání vydávala klokotavé, sípavé, strašlivé zvuky.

Tierney řekl: „To je rajská hudba pro moje uši.“

Najednou odstrčila inhalátor a rozkašlala se do dlaní. „Tumáš.“ Z

druhé pohovky popadl ručník, kterým si předchozí noci podpíral hlavu, a podal jí jej.

Hlasitě odkašlávala do ručníku. Kašel otřásal celým jejím tělem.

Tierney před ni poklekl a povzbudivě k ní promlouval.

Nakonec kašlání ustalo. Odtáhla si od úst potřísněný ručník. Vzal jí ho z ruky. Pohled na něho jako by ji ochromoval a až v tu chvíli si uvědomil, jak děsivě musí vypadat.

Otřel si námrazu z řas a obočí a stáhl si ztuhlou, zledovatělou šálu pod bradu. „Nejsem duch. Jsem to já.“

„Vrátil ses?“ Bylo ji sotva slyšet. „Proč?“

„To jsem měl po celou dobu v plánu. Myslela sis, že tě opouštím, abys umřela, a já mohl uniknout.“

Přikývla.

„Kdybych ti slíbil, že se vrátím s tvými léky, věřila bys mi?“

Pomalu zavrtěla hlavou.

„Přesně tak. Kdybych se tě pokusil přesvědčit, jenom bych ztrácel drahocenný čas, takže jsem neměl na vybranou. Musel jsem tě opustit, abys sis o mně myslela to nejhorší. Nebylo to pro mě lehké, odejít.“

Opřel se o područku pohovky, zvedl se z kleku a udělal pár kroků jako člověk o desítky let starší, než byl. Ztratil cit v nohou. Necítil podlahu pod botami, když se šoural ke krbu, kde narovnal několik polínek na rošt. Sklonil se a zlehka foukal do dohasínajících uhlíků, aby se vznítily. Rozhořely se a brzy už polena olizovaly hladové plameny.

Shodil ze zad batoh, položil jej na podlahu a špičkou boty jej postrčil pod nízký stolek. Odmotal si šálu z krku a sundal si z hlavy deku a čepici. Spolu s bundou je přehodil přes stoličku u jídelního pultu, aby uschly. Opatrně si ohmatal temeno hlavy, pak si prohlédl prsty, jestli na nich nemá čerstvou krev. Buď mu zranění už nekrvácelo, nebo krev zmrzla.

Posadil se na pohovku naproti Lilly a rozšněroval si boty. Váhal, jestli si má zout pravou botu, protože věděl, že by mu mohl kotník tak napuchnout, že by se do ní znovu nedostal. Když si ale nerozproudí krev v noze, mohl by přijít kvůli omrzlinám o prsty.

Zaťal zuby v očekávání bolesti, vyzul si botu a stáhl ponožku.

Kotník měl mírně nateklý, ale ne tak zle, jak naznačovala bolest.

Neviděl žádné známky omrzlin, ale i tak si prsty důkladně promasíroval. Pekelně to bolelo, když do nich znovu začala proudit krev, ale znamenalo to, že vlásečnice nenapravitelně nezmrzly.

Při tomhle všem Lilly dál jen beze slova seděla a hleděla na něho s rozšířenýma očima, jako by byl zjevení. Bylo jasné, že je z něho vyděšená.

Pohyboval se pomalu, aby ji nevylekal, zvedl se a znovu poklekl u její pohovky. Pokusil se vyslovit její jméno, ale zmohl se jen na chraplavé: „Už je ti dobře?“

Pouze jednou přikývla.

„Proboha, zapomněl jsem na tvůj prášek.“ Našel malou hnědou umělohmotnou lahvičku pod křeslem. Přinesl z kuchyně sklenici vody a podal jí ji. Použila druhý inhalátor, pak spolkla jednu pilulku.

Když pila, všiml si, že se jí vrací barva do rtů, což ho ujistilo, že má dostatečný přísun kyslíku, i když její dýchání pořád ještě připomínalo rozladěné dudy.

„Ten inhalátor je dobrá věc,“ podotkl. „Nevěděl jsem, který použít. Bylo to půl na půl. Asi jsem vybral ten správný.“

Maličko přikývla.

Pátral jí pohledem v obličeji. Hýbala se a dýchala, ale měl obavy, jestli to není jenom další halucinace, podobná těm, které ho sužovaly na zpáteční cestě od vozu.

Všechny ty halucinace se točily kolem ní. V některých se vrátil a našel ji zmodralou chladem a nedostatkem kyslíku, nehybnou, mrtvou. V jiných byla rozzářená, vroucná, sršící životem, sexuálně vstřícná a přijímala ho vášnivě do sebe.

Ve skutečnosti nebyla ani bez života, ani vášnivě naladěná, ale omámená. „Musela jsi ztratit vědomí těsně předtím, než jsem přišel,“

vysvětlil. „Několikrát jsem na tebe volal, ale neodpovídala jsi, ani ses nepohnula. Hruď se ti vůbec nezvedala. Vyděsila jsi mě k smrti,“

přiznal se a hlas mu zdrsněl. „Myslel jsem, že jsem se vrátil příliš pozdě.“

„Já také.“ Zašeptala skoro neslyšně. Pak se jí obličej zrůznil směsicí nejrůznějších pocitů. Oči se jí zalily slzami, jako by se najednou protrhla přehrada, která je jen tak tak zadržovala.

Zareagoval spontánně. Ve vteřině seděl vedle ní na pohovce a objímal ji paží kolem roztřesených ramenou. „Už je to dobré. Jsem zpátky a ty jsi naživu.“

Padla mu na hruď. Zvedl si ji na klín, držel ji jako dítě, objímal ji s hlavou skloněnou nad její hlavou. Pocítil, jak ho reflexivně popadla za svetr.

„Pst, pst,“ přejel jí rty přes vlasy. „Neplač, Lilly. Nesmíš plakat, zapomnělas? Nechceš si přece přivodit další záchvat tím, že budeš plakat.“

Pozvedl jí hlavu a uhladil jí rozcuchané vlasy. Její pleť už bohudíky neměla ten šedivý nádech smrti. Uchopil její hlavu do rukou a palci jí setřel slzy z lícních kostí.

Pohlédl jí zpříma do očí a řekl: „Nic by mi nemohlo zabránit, abych se sem vrátil, jedině kdybych tam venku umřel.“

Sklouzl pohledem na její rty. Měla je teď hebké, plné, růžové, mírně pootevřené, chvěly se jí a měla je vlhké od toho, jak pila vodu, a možná i od slz. V prohloubenince na hrdle jí hebká pokožka tepala s každým úderem jejího srdce.

Potlačil nutkání, které na něho neúprosně útočilo, zvedl se s ní v náručí a přenesl ji na konec pohovky, kde se s ní posadil na matraci.

Seděl opřený o bok pohovky s nohama nataženýma k ohni a s Lilly na klíně.

Přitiskl si její hlavu zpátky na hruď, takže se mu o ni opírala tváří. Sáhl po přikrývce, přehodil ji přes ně, pak ji k sobě přitiskl a opřel si bradu o vršek její hlavy.

S tím vším se smířila. Nenamlouval si, že je tak poddajná, protože mu důvěřuje. Viděl vzkaz, který vyškrábala do dřeva kuchyňské skříňky. Dovolila mu, aby ji takhle držel jenom proto, že ji trauma, které prodělala, vyčerpalo.

Ještě dlouho potom, co usnula, hleděl do plamenů a vychutnával si rozkoš i trápení, že ji má tak blízko, a měkkou váhu jejího prsu, který mu spočíval na hrudi. Chvílemi zabořila prsty do jeho vlněného svetru. Chtěl věřit tomu, že se tak ubezpečuje, že on je pořád s ní, ačkoliv to mohl být pouze reflexivní nervózní pohyb, podvědomý neklid.

Snažil se nemyslet na to, jak hedvábný měla jazyk, když ji včera políbil, ani na to, jak vypadaly její prsy v mokrém trikotu ve studené vodě v řece v onen den loňského léta, ani na to, jak moc by si ji chtěl přivlastnit, a to se vším všudy.

Ale samozřejmě ve vší snaze na tyhle věci nemyslet, myslel jenom na ně. Tolik toužil po tom, aby se mohl dotýkat její pokožky, že tomu nakonec podlehl a zajel jí rukou pod svetr.

Potom usnul.

Probudila se v objetí jeho paží a okamžitě vycítila, že i on je vzhůru. Posadila se rovně, ale v rozpacích odvracela hlavu.

„Oheň potřebuje prohrábnout.“ Víc neřekl. Co možná nejdůstojněji se zvedla z jeho klína a sedla si na paty. On se musel opřít o opěrku pohovky, aby se dokázal postavit. Neuniklo jí, jak se mu obličej stáhl, a zmínila se o tom.

„Jsem trochu rozlámaný.“

„Neměls mě nechat tak dlouho spát,“ řekla. „Muselo to pro tebe být nepohodlné.“

„Taky jsem spal a probudil jsem se teprve před pár minutami.“

„Jak dlouho jsme spali?“

Podíval se na náramkové hodinky. „Čtyři hodiny.“

Čtyři hodiny ! Čtyři hodiny? Jak to, že dokázala spát tak dlouho a tak klidně v náručí muže, jehož považuje za vraha? Zkušenost s blízkou smrtí ji musela pěkně otupit.

Prohlédl si ji od hlavy k patě. „Jak se cítíš?“

„Mnohem líp. Líp, než bych si bývala myslela, vzhledem k tomu, jak byl ten záchvat silný.“ Odmlčela se a pak dodala: „Ani jsem ti nepoděkovala.“

„Ale poděkovala.“

„Zhroutila jsem se a měla jsem záchvat pláče.“

„Já jsem si to přebral.“

„Ale neřekla jsem to, a to jsem měla. Děkuju ti, Tierney.“

„Rádo se stalo.“ Uplynulo několik vteřin, než se otočil a přistoupil k barové stoličce, kde měl přehozenou bundu. „Víc kulháš.“

„Jo. Podvrtl jsem si cestou k vozu kotník. Měl jsem štěstí, že jsem si ho nezlomil.“

„Co se stalo?“

„Neviděl jsem, kam šlapu, a…“ Mávl rukou, že na tom nezáleží, jak se zranil. „Bude to dobré.“

„Byl pod palubní deskou, jak jsme si mysleli?“ Ukázala na váček na nízkém stolku.

Vypověděl jí, jak se konečně dohrabal k vozu, když už se skoro vzdával vší naděje. „Byl celý zasněžený, zespodu pokrytý ledem.

Vypadalo to, že se mi nepodaří otevřít dveře.“

Ale dokázal to. Nejtěžší bylo, jak řekl, odolat pokušení, aby si odpočinul. Věděl, že kdyby to udělal, hrozilo by mu nebezpečí, že usne a zmrzne.

„Jen jsem byl ve voze, povolil jsem si asi tak půlminutu, abych popadl dech, pak jsem se do toho dal. Musel jsem vecpat ruku mezi palubní desku a sedadlo pro spolujezdce, bylo tam místo jen pár centimetrů.“

Musel se natáhnout pěkně daleko, než hedvábný váček konečně nahmatal. „Zachytil jsem kousek látky dvěma prsty.“ Ukázal jí to.

„Měl jsem strach, že ho odsunu dál z dosahu. Ale podařilo se mi přitáhnout ho blíž, až jsem ho mohl pořádně popadnout.“

„A pak jsi musel podstoupit ještě zpáteční cestu. S otřesem mozku a podvrtnutým kotníkem.“

„Důležité je, že jsem to stihl včas.“ Pohlédl ke krbu. „Budeme přes noc potřebovat víc dřeva.“

„Jdeš ven bosý?“

Natáhl si bundu, ale ke dveřím vykročil bez bot. „Nemám v plánu zdržet se venku moc dlouho.“

Vyšel na verandu a rychle za sebou zavřel. Lilly mu podržela dveře, když se vracel s náručí dřeva. „Děkuju.“ Když rovnal dříví ke krbu, prohodil: „Viděl jsem ten vzkaz, který jsi zanechala na skříňce v kuchyni.“

Nevěděla, co odpovědět, a tak neřekla nic.

Narovnal se a otočil se k ní. „Nejsi sama, kdo si to myslí.

Podařilo se mi nastartovat tvůj vůz a pustil jsem rádio, že snad uslyším předpověď počasí.“

Měla nepříjemné tušení, co bude následovat.

„Hledá mě FBI,“ řekl bez obalu, pak se kolem ní protáhl a znovu s vydal na verandu. „Zřejmě Dutch nakonec některý tvůj hovor dostal.“ Práskl za sebou dveřmi.

Padla na pohovku. Celá se třásla, ale nebyla si jistá, jestli tu slabost vyvolala úleva nebo úlek. Pokud je on Modrý, je to dobrá zpráva. Pokud není, obvinila nevinného člověka.

V závanu sněhu vešel s dalším nákladem dříví a nohou za sebou přirazil dveře. „Předpověď říká, že dnes v noci přestane sněžit.

Teploty zůstanou pod bodem mrazu, ale povětrnostní podmínky se zlepší.“

Dál vyrovnával dřevo ke krbu. Promluvil nenuceně a neúčastně.

„Silnice zůstanou několik dní neprůjezdné, ale je tady šance, že by tě odtud mohli zítra vysvobodit.“

„Tierney –“

„Nicméně pořád ještě musíme přečkat noc,“ skočil jí do řeči ostře. Otočil se k ní a oprašoval si ruce. „Ta vyhlídka ti musí nahánět velký strach.“

Ukázal na batoh pod nízkým stolkem. „Pistole, pouta, víš, kde jsou, kdybys…, kdybys měla dojem, že je potřebuješ. Teď když máš své léky a zásobu dříví, můžeš pokračovat sama, dokud nepřijde pomoc.“

„Ty odcházíš?“ Ohromilo ji, jaký dostala strach, že by znovu odešel.

Hořce se zasmál. „Jsem v pokušení, ale ne. Když teď moje jméno vyhlásili rozhlasem, každý křupan, co má pušku na vysokou, bude na číhané, aby mě dostal. Moje kůže by byla loveckou trofejí sezóny a v nynějším stavu bych byl snadná kořist.

Ne, dokud se trochu nenajím a neodpočinu si, máš mě na krku.

Ale nechci, aby ses přikrčila pokaždé, když se k tobě přiblížím.

Takže jestli chceš, připoutej mě znovu k posteli. Půjdu klidně, ne zrovna nadšeně, ale nebudu se bránit.“

Sklopila hlavu a pohlédla na podlahu, na vlastní nohy v ponožkách, potom na jeho bosé prsty, které mu vykukovaly zpod mokrých nohavic džin. Dlouho se nemusela rozmýšlet. „To nebude nutné, Tierney.“

Pohlédla na něho a řekla prostě: „Kdybys byl Modrý, nevrátil by ses.“

„Copak nevidíš, Lilly, že bych se musel vrátit kvůli vlastnímu přežití? Venku bych tak nebo onak umřel.“

„Ale nemusels mě oživovat. Modrý by mě nechal umřít.“

„Co by v tom bylo za vzrušení? Dívat se, jak umíráš, by nebylo totéž, jako připravit tě o život. Vůbec by to nebylo totéž.“

Dlouhou chvíli na něho hleděla, pátrala mu v očích po odpovědích na otázky, jimž se obratně vyhýbal dalšími otázkami, nebo mlčením, nebo lhaním či vykrucováním. Ta hra mu šla skvěle, ji už to ale unavovalo.

Malátně řekla: „Nevím, kdo jsi Tierney, ani o co ti jde, ale nepřipadá mi, že máš v úmyslu skoncovat s mým životem, jinak bych už byla mrtvá.“

Uvolnil se. Přestal se tvářit tak neproniknutelně. „Právem mi důvěřuješ, Lilly.“

„Vůbec ti nedůvěřuju, ale zachránils mi život.“

„Asi to má svoji váhu.“

„Přinejmenším tě to zachraňuje před pouty.“

„Ale nedostáváme se zpátky tam, kde jsme byli v ten den na řece.

Co musím udělat? Co to bude chtít, abychom se tam dostali, Lilly?“

Nepohnul se. Ani ona ne, a přesto jako by se vzdálenost mezi nimi zmenšila a zůstali bez pohnutí, dokud se na roštu nepohnulo poleno a nevyslalo do komína spršku jisker, a tím ta chvíle skončila.

Pokývl hlavou ke dveřím. „Je to snazší, když mi podržíš dveře.“

Otevírala a zavírala, zatímco šel několikrát pro dřevo. Při poslední cestě vzal s sebou plechový kbelík, který předtím naplnili pitnou vodou, teď ale byl prázdný.

Vrátil se s kbelíkem plným sněhu. Vyhrabal zpod roštu pár žhavých uhlíků a kbelík na ně postavil. Sníh se začal rychle rozpouštět. „Bohužel bude muset stačit očista houbou.“

„Očista houbou?“

„Nikdy jsi ten obrat neslyšela?“

„Co umřela babička, tak ne.“

„Taky jsem se ho naučil od své babičky. Děda mi řekl, že takhle se umývaly děvky. Babička se do něho pustila. Nelíbilo se jí, když říkal něco i jen náznakem sprostého, když jsem byl v doslechu.“

„A jak často se to stávalo?“

„Každý den. Vychovali mě.“

Zatímco to vstřebávala, zašel do ložnice a vrátil se s žínkou a ručníky. „Zbyly jenom dva ručníky, na kterých není krev.“

„Co tvoje hlava?“

„Už je to lepší. Otřes mozku se mi ale několikrát ošklivě připomněl, když jsem byl venku.“ Pokývl ke dveřím. Vstrčil prst do kbelíku s vodou. „Myslím, že už se to o moc víc neohřeje. Vydržíš to?“

„Myslela jsem, že je to pro tebe.“

„Ty si vezmi tuhle první vodu.“

„Ne, děkuju.“

Její odmítnutí ho popudilo. „Počkám v ložnici, dokud mi nedáš zelenou. Budeš se tak cítit bezpečněji?“ Pak se zhluboka nadechl, sklopil hlavu, zatřepal s ní, vydechl a zbavil se tak svého hněvu.

„Jenom jsem si myslel, že by ses ráda umyla. Nic víc.“

Připadala si, jako by ji potrestal. Sáhla po kabelce. Mimo jiné v ní měla i malou umělohmotnou lahvičku s tekutým mýdlem. Smířlivě natáhla ruku. „Jižní magnólie. Rozdělíme se.“

„Přijímám. Jižní magnólie bude ohromné zlepšení proti tomu, jak smrdím teď.“ Vešel do ložnice. „Nespěchej.“ Zavřel dveře.

Celá se svlékla a spěšně se umyla. Na mokré pokožce jí naskákala husí kůže, i když stála prakticky v krbu. Zuby jí nezvladatelně cvakaly. Nicméně tu vlažnou vodu, žínku a mýdlo dobře využila, rychle se utřela, oblékla a otevřela dveře ložnice.

„Hotovo, a bylo to moc příjemné.“

Byl zabalený do deky, kterou vzal z postele, ale i tak se třásl.

Zavřel dveře ložnice. „Pro tebe je tam moc zima. Kdybys dýchala ten studený vzduch, mohla bys dostat další záchvat.“

„Vzala jsem si léky.“

„Nebudeš tam chodit,“ řekl paličatě. „Vidět tě na pokraji smrti mi jednou stačilo, děkuju pěkně.“

„Mrzí mě, že se neumyješ.“

„Ale umyju. Já se nestydím.“ Odešel ven vylít vodu, v které se umyla, a naplnil kbelík sněhem. Zatímco čekal, až se rozpustí a ohřeje, Lilly štrachala v kuchyni. „Máme hrnky a pánve. Myslíš, že bychom si mohli v krbu ohřát plechovku polévky?“

„Jistě.“

Pohlédla přes rameno a přistihla ho, jak si přetahuje přes hlavu svetr tím nevysvětlitelným způsobem, jak to muži dělají, vlasy mu stály na hlavě a až pak vytáhl ruce z rukávů.

Nechtěla o něm přemýšlet s tou tolerantní náklonností žen pro slabosti mužů. Přešla přes obývací pokoj a odhrnula závěs. „Možná se mi to jenom zdá,“ řekla, „ale jako by sněžení trochu polevilo.“

„Asi měli meteorologové pravdu.“

„Asi jo.“

Uslyšela, jak přezka jeho pásku cvakla o kámen krbu, když spustil džíny. Šelest látky na jeho pokožce. Tiché zašplouchání vody, když ponořil žínku do kbelíku.

Položila špičku ukazováčku na chladné okenní sklo a nakreslila v námraze kolmou čáru. „Nevěřím, že Dutch některý můj hovor dostal.“

Vycítila, že znehybněl a upřeně hledí na její záda. Po dlouhé, napjaté chvíli uslyšela šplouchnutí vody a poznala, že se znovu pustil do mytí.

„Což znamená, že ode mě Dutch neslyšel, že jsi Modrý. Jestli tě tedy Dutch neoznámil FBI, hledají tě sami. Proč, Tierney?“

„Můžeš se jich zeptat, až sem dorazí.“

„Byla bych radši, kdybys mi to řekl sám.“

Neříkal nic tak dlouho, že si začala myslet, že ji bude ignorovat.

Nakonec ale promluvil. „Ta dívka, Millicent Gunnová, znám ji z obchodu se sportovními potřebami, kde prodává. Byl jsem si tam nedávno koupit ponožky – možná v tentýž den – kdy oznámili, že se pohřešuje. Určitě prověřují každého, kdo s ní byl v kontaktu.“

„Říkali v rádiu, že prověřují všechny, nebo padlo jenom tvoje jméno?“

„Možná jsem jediný, s kým se ještě nespojili.“

Bylo to rozumné vysvětlení, ale jestli je v tom jenom tohle, proč ho to tak zneklidnilo? Rovněž pochybovala, že by jeho jméno hlásili, kdyby ho chtěla FBI jenom běžně vyslechnout.

„Kdyby se mi nepodařilo vyrýt tvoje jméno do skříňky, asi bych je mohla napsat do námrazy na okně.“

Vtom si uvědomila, že přesně to udělala. Jako nějaká školačka, která píše jméno svého milého na přebal knihy, aniž by si vůbec uvědomovala, že to dělá, ona sama napsala jeho jméno do námrazy.

V rozpacích a naštvaná sama na sebe je setřela ze skla… a ve vlhké šmouze, kterou zanechala její ruka, uviděla jeho odraz. Byl nahý a jeho pokožka se ve světle plamenů leskla.

Rozevřela rty a rychle se nadechla. Touha, která v ní hluboko dřímala, se probudila a vybuchla. Předklonil se, aby si namočil žínku ve kbelíku. Neuvědomoval si, že ho pozoruje. Vyždímal žínku a začal si otírat hruď, opatrně jí přejel přes zhmožděná žebra, ploché břicho a začal se umývat v rozkroku.

Zavřela oči a přitiskla čelo na okenní tabuli. Krev jí horce kolotala v žilách. V uších jí tak hlasitě hučelo, že málem přeslechla, když Tierney poznamenal: „To jsi mohla. Mastnota z pokožky zanechává na skle stopu, dokud se okno neumyje.“

O čem to mluví? Nedokázala si vzpomenout. Zvedla hlavu a aby zabránila tomu, že se na něho znovu podívá, nechala závěs spadnout, jak byl předtím. Pak otevřela oči.

„Už jsem se umyl.“ Uslyšela cinknutí přezky na jeho opasku, když si bral džíny. Za pár vteřin řekl: „Už se můžeš otočit.“

Otočila se, ale nedívala se přímo na něho, jenom koutkem oka zahlédla, jak prostrkává hlavu výstřihem svetru.

Přešla do kuchyně. „Ohřeju polévku.“ Nějakým zázrakem zněl její hlas normálně. „Dobrá. Mám hlad.“

Vyšel ven vylít kbelík. Když se k ní připojil v kuchyni, měla už polévku v hrnci a přilévala do ní pitnou vodu. „Děkuji za Jižní magnólii.“

„Rádo se stalo.“

„Nerad tě o to znovu žádám, ale zkontrolovala bys mi tu ránu na hlavě?“

Musí se ho dotknout? Zrovna teď! „Samozřejmě.“

Jako předtím se posadil obráceně na stoličku k jídelnímu pultu.

Stoupla si za něho a rozhrnula mu mokré vlasy. Mokré? Má vlasy mokré? Musel strčit hlavu do kbelíku s vodou, ale ke své hanbě si uvědomila, že si předtím u něho nevšímala ničeho od krku nahoru.

„Už to nekrvácí, ale pravděpodobně bych to měla znovu přelepit těmi proužky leukoplasti.“

Vyčistila mu ránu antiseptickým polštářkem a pak si zopakovali celou tu bolestivou proceduru jako předchozí večer – nastříhat nůžkami na manikúru leukoplast na proužky a křížem jimi ránu přelepit. Snažila se ten úkol vykonat a co nejméně si to připouštět, ale byla nemotorná. Několikrát sebou trhl a musela se mu omluvit, že mu ublížila.

Ohřáli si polévku v krbu, posadili se se zkříženýma nohama na matraci a tam si ji snědli. Zjistili, že mají hrozný hlad, tak si ohřáli ještě jednu konzervu.

Pojídali právě druhou porci, když vtom se zeptal: „Jsi v pořádku, Lilly?“

Polekaně zvedla hlavu. „Proč se ptáš?“

„Jsi tak zticha.“

„Jenom jsem unavená,“ zalhala a vrátila se znovu k polévce.

Protahovali jídlo, jak. jen to šlo, ale když dojedli, měli před sebou pořád ještě dlouhé noční hodiny, kdy se nebudou mít čím zaměstnat.

Po několika minutách ticha, které rušilo jen praskání ohně, řekl: „Klidně si jdi lehnout, kdy chceš.“

„Nejsem ospalá.“

„Říkala jsi, že jsi unavená.“

„Unavená ano, ale ne ospalá.“

„Takhle jsem na tom taky. Jsem utahaný, ale spát se mi vůbec nechce.“

„Dlouho jsme se prospali…“

„Hmm.“

Rozhostilo se další ticho. Nakonec na něho pohlédla. „Proč tě vychovávali prarodiče?“

„Maminka s tátou zahynuli při autonehodě. Řidič tahače s návěsem jel moc rychle, nebral v potaz značky, že se silnice opravuje, nestačil včas zpomalit, doslova je převálcoval. Jejich vůz byl na placku. Hodiny trvalo, než dostali z vraku všechny části těl.“

Jeho věcný tón ji neobalamutil. Nedokázal zamaskovat hořkost, která v něm zněla.

„Když se to stalo, podrobnosti jsem se nedozvěděl,“ řekl. „Až o několik let později, když jsem byl dost starý, abych se začal vyptávat, mi dali přečíst novinový článek o té nehodě. Moji prarodiče ztratili dceru. Byl jsem sirotek. Neopatrný řidič toho tahače vyvázl bez jediného škrábnutí.“

„Kolik ti bylo?“

„Když se to stalo? Osm. Máma s tátou si udělali prodloužený víkend, aby oslavili desáté výročí svatby, a mě nechali u rodičů.“

Natáhl se pro pohrabáč a prohrábl oheň.

„Když jsem si po jejich pohřbu uvědomil, že to není jenom zlý sen, že jsou opravdu mrtví, odmítl jsem se vrátit do našeho domu.

Děda s babičkou mě vzali domů, abych si sbalil svoje věci, ale na zahradě jsem dostal záchvat a zvracel jsem a dovnitř mě nedostali.

Prostě jsem nedokázal do těch místností znovu vstoupit, když jsem věděl, že tam maminka s tátou nejsou a nikdy už nebudou.“

„Měl jsi je moc rád,“ řekla tiše.

Rozpačitě pokrčil rameny. „Byl jsem kluk. Všechno, co pro mě dělali, jsem bral jako samozřejmost, ale… jo, měl jsem je moc rád.

Děda s babičkou byli taky fajn. I když jsem pro ně musel znamenat velkou obtíž, nikdy jsem to nepocítil. Ve skutečnosti jsem nikdy nepochyboval, že mě milují.“

„Vrátil ses někdy do vašeho domu?“

„Ne.“

Opřela si bradu o pokrčená kolena a zamyšleně pozorovala jeho profil. „Také teď zůstáváš mimo domov. Máš zaměstnání, které tě po dlouhé časové úseky drží mimo.“

Pokřiveně se na ni usmál. „Vsadím se, že cvokaři by si na tomhle smlsli.“

„Vybral sis tohle povolání podvědomě, nebo záměrně?“

„Moje žena si myslela, že záměrně.“

„Žena?“

„Je to už minulost. Byli jsme spolu všeho všudy třináct měsíců.“

„Kdy to bylo?“

„Už je to dávno. Byl jsem sotva dost starý na to, abych mohl volit, natožpak abych byl ženatý. Byl jsem sobecký a sebestředný.

Nebyl jsem připravený na to se usadit, rozhodně ne se někomu zodpovídat. Hlavně si stěžovala na moji vášeň pro cestování. Kromě mnohého jiného. Právem,“ dodal s lítostivým úsměvem.

Ztráta rodičů na něho nepřestávala mít dopad ani v dospělosti, ovlivňovala jeho rozhodnutí, působila na jeho manželství. Jaké další citové a psychické jizvy zanechala ta tragická událost na osmiletém Benovi? Pokřivila a zdeformovala jeho duši? Už neměl hysterické záchvaty, ale jeho potlačovaný hněv si mohl hledat jiné uvolnění.

Je on Modrý?

Stuha, pouta, jeho rozporuplnost a vytáčky byly příliš závažné, aby se daly pominout. Jestli v rádiu hlásili, že ho hledá policie v Cleary, může předpokládat, že některý z jejích hovorů Dutch dostal.

Ale FBI? V tom, jak jí vysvětlil, proč se o něho zajímá, některé zásadní věci chyběly.

Přesto když se na něho dívala, snad už po tisící si kladla otázku, jak by on vůbec mohl být tím člověkem, který ty ženy unesl a se vší pravděpodobností zabil. Jistě by poznala, kdyby za těma jeho očima existoval psychopat. Ano, seděla v nich prudkost a síla. Často hněvivě nebo popuzeně zajiskřily. Avšak nebyl v nich ten fanatický lesk, divoké šílenství masového vraha.

Ze všeho nejpřesvědčivější bylo, že jí neublížil. Ve skutečnosti dnes riskoval vlastní život, aby zachránil ten její. Byl to jeho hlas, v němž zazníval nelíčený cit a strach, který ji volal nazpátek z prázdnoty. Potom ji bez ohledu na vlastní nepohodlí držel v náručí, dotýkal se jí s takovou něhou a – Najednou si něco uvědomila. Hlazení, které považovala za součást nádherného snu, vůbec nebyl sen.

Jako by byl vyladěný na její myšlenky, otočil hlavu a upřel na ni modrý pohled. „Myslím, že je načase, abychom šli spát.“

Kapitola dvacátá čtvrtá

Dcera Betsy Calhounové měla Begleymu a Wiseovi máloco nabídnout, kromě horkého čaje a domácích rozinkových koláčků z ovesné mouky. Vysvětlila jim, že její manžel je na obchodní cestě kvůli dodávkám kancelářského zboží pro jejich obchod na Hlavní.

Když jim vyprávěla, kdy naposledy viděla matku, plakala.

„Zastavila jsem se u ní doma, abych ji zkontrolovala. Byly tři odpoledne a ona byla pořád ještě v noční košili.“

Jak se Begley domyslel, Betsy Calhounová trpěla následkem ztráty manžela klinickou depresí. „Už zřídkakdy vycházela,“ řekla její dcera. Pomalu hladila zrzavou kočku, která se krátce po jejich příchodu přesunula z okenního parapetu na její klín. „Přemlouvala jsem ji, aby vycházela mezi lidi, zapojila se do církevního života, věnovala se charitativní práci, čemukoliv. Ale bez tatínka neměla důvod něco dělat.“

„Jestli se nepletu,“ řekl Wise, „její auto se našlo na parkovišti u banky.“

„To je záhada. Nebyla v bance několik měsíců. Co tatínek zemřel, starala jsem se o všechny její peněžní záležitosti já.

Nedovedu vysvětlit, proč tam její vůz stál. Jedině že si zřejmě vzala k srdci moji radu, aby častěji chodila ven.“ Poťukala si oči vyšívaným kapesníčkem. „Když jej našli s tou strašlivou modrou stuhou přivázanou k volantu, věděla jsem, že se stalo něco hrozného.“

„Mohla někoho potkat tam na tom parkovišti?“

„Jako třeba koho?“

„To proto se ptáme,“ řekl Begley s neobvyklou trpělivostí.

„Doufáme, že bychom se mohli dozvědět, kdo by ten neznámý mohl být.“

„Lámala jsem si s tím hlavu, to mi věřte. Nikdo mě nenapadá.

Matka není zrovna společenský člověk.“ Kruh přátel Betsy Calhounové se vskutku omezoval na dámy z její nedělní školy.

„Se vší úctou k vaší matce a památce vašeho otce,“ řekl Wise váhavě, „bylo by možné, že by se scházela s nějakým přítelem a tajila to?“

Neoblomně zavrtěla hlavou. „Matka ne. Životní lásku měla. Ve skutečnosti se před jinými muži stydí. Dost pochybuju, že někdy měla schůzku s někým jiným než s otcem. Matka chodí pouze každý pátek ráno ke kadeřníkovi, v neděli do kostela a příležitostně na trh.“

Pokud dcera věděla, neměla její matka žádný důvod, aby chodila do obchodu se sportovními potřebami. „Proboha, proč?“

Zeptali se jí, jestli zná Bena Tierneyho. „Kdo je to?“

Wise jí ho krátce popsal, ale zavrtěla hlavou a řekla, že může bezpečně prohlásit, že se matka s žádným takovým člověkem neznala.

„Jenom bych chtěla, aby se našla a vrátila domů,“ řekla a popotáhla do kapesníku. „A kdyby mi Bůh nesplnil tuto modlitbu, alespoň bych ráda věděla, co se s ní stalo.“ Pohlédla na ně se slzami v očích a zeptala se: „Myslíte, že ji vůbec najdete?“

„Děláme, co je v našich silách,“ prohlásil Begley a stiskl jí ruku v dlaních.

Když o pár minut později od toho útulného domku odjížděli, poznamenal: „Příjemná paní.“

„Ano, pane.“ Wise se znovu třásl ve svém kabátě a čekal, až se topení ve voze zahřeje. Už si ani nemohl vzpomenout, jaké to je, mít nohy v suchu a teple. „Do motelu k Whistlerovým vodopádům, pane?“

„Z nedostatku jiných možností.“

Zpravidla by vyhlídka na noc v chatce Guse Elmera bez jakýchkoliv služeb připadala Wiseovi hrozná, ale byl tak unavený, že se na to skutečně těšil. „Myslíte, že by nám mohl opatřit něco k jídlu?“

Begley byl hluboce zamyšlený, a tak zmínka o večeři u něho nepadla na úrodnou půdu. „Takže jsme dospěli k názoru, že náš nejpravděpodobnější podezřelý je Ben Tierney,“ uvažoval Begley nahlas.

„Proč by jinak tak podrobně sledoval případy těch pohřešovaných a shromažďoval informace, které jsme našli v té chatě?“

„Přesně tak. To rozhodně vašemu tušení, co je on zač, propůjčuje věrohodnost. Rovněž jsme došli k předpokladu – a myslím, že správně –, že jeho motivací je stát se zachráncem žen v nesnázích. Je to tak?“

„Ano, pane.“ K tomu předpokladu vlastně dospěl Begley, ale Wise s ním souhlasil a doposud neobjevili nic, co by tu teorii vyvrátilo.

„A teď mi jde o to,“ pokračoval Begley, „kde by se stydlivá vdova, která chodí jenom ke kadeřníkovi a do nedělní školy, poznala s Tierneym? Na kajaku nejezdila, to je jisté.“

„Ne, pane.“

„Paní Calhounová má jen málo známých a její dcera o Tierneym nikdy neslyšela. Tak jak se mu podařilo seznámit se s Betsy Calhounovou natolik dobře, aby si ji vybral jako svoji další oběť?

Dva takhle rozdílní lidé. Kde se jejich cesty zkřížily?“

„Myslím, že takhle se lze zeptat u všech obětí s výjimkou Torrie Lambertové, na kterou natrefil čirou náhodou, a Millicent Gunnové.“

„Přijatelná je i Carolyn Maddoxová,“ řekl Begley, „sice s jistou rezervou, ale být by to mohlo. Možná poznal Laureen Elliottovou v nemocnici, kde pracovala. Mohl mít chřipku nebo tak něco. Ale plachá vdova a dobrodruh?“ Begley zavrtěl hlavou. „To nejde dohromady.“

Ani Wiseovi to nesedělo. Několik minut o tom přemítal.

„Předpokládejme, že si Tierney přečetl v místních novinách nekrolog jejího manžela. Vzpomínáte si, objednal si z katalogu ten transpondér? Možná paní Calhounovou sledoval a uvědomil si, jaká je to osamělá a skleslá žena.“ I jemu to vysvětlení připadalo chatrné.

Begley v něm obratem našel díry.

„Je to příliš aktivní člověk, aby někoho sledoval. Kromě toho by to zabralo spoustu času a on tady není pořád. Předpokládám, že na ni mohl narazit na parkovišti u banky. Možná se jí porouchalo auto a on jí nabídl pomoc. Tak nějak. Okamžitě vycítil její osamělost a potřebnost. Byla další nahodilý výběr jako to Lambertovic děvče.“

Znělo to věrohodně, ale přesvědčivě to neřekl. Upřeně hleděl předním sklem a prsty levé ruky bubnoval do středové konzoly mezi sedadly.

„Jste na vahách, že by to mohl být on, pane?“

„Nevím, Sovo,“ zavrčel.

„Pokud to není Modrý, jak vysvětlíte všechny ty materiály, které o těch pohřešovaných nashromáždil?“

„To bude první, na co se ho zeptám.“ Podrážděně mlaskl a zamumlal něco o zatraceném případu a proč tomu ksakru nemůže přijít na kloub. Wise všechno nepochytil, ale smysl zhruba pochopil.

Náhle se k němu Begley otočil. „Nějaké nové zprávy od Perkinse?“

„Ne, pane. Ale věřte mi, pracuje na tom. Spojí se s námi, jakmile něco zjistí.“

Begley pohlédl na nebe. „Doufám, že se sem zítra vrtulník dostane. Nevím, jak dlouho udržím toho žárlivého policejního šéfa na uzdě.“ Odfrkl si a dal tak najevo, že Dutchem Burtonem pohrdá.

„Nicméně, dokud bude silnice zablokovaná, nemůže se dostat o nic dál než my.“

„A Tierney se nemůže dostat dolů.“

„Správně, Sovo. Tohle pracuje pro nás. Což je jediná dobrá věc, kterou můžu k tomu všemu říct.“

Wes vešel do posilovny při tělocvičně střední školy jako první, Scott se táhl za ním. Kvůli světlu museli spoléhat na okna. Přítmí bylo deprimující. Nebyly tam žádné měkké povrchy, které by chlad absorbovaly. „Zahřeješ se, jakmile začneš trénovat.“ Wesův hlas se odrážel od dlaždičkami obložených stěn, a tím zněl mimořádně hlasitě.

Scott rozmrzele mlčel, setřásl ze sebe bundu, pak si rozepnul teplákovou mikinu a svlékl si ji. Pod ní měl jenom nátělník.

Wes si dopřál chvilku, aby mohl obdivovat vypracované tělo svého syna. Bylo to tělo rozeného atleta. Měl štíhlý pas a dlouhé ruce a nohy. Tělesný tuk tvořilo možná deset procent, pokud vůbec tolik.

Každý sval měl dobře vyvinutý a dokonale pružný a působivě se mu pod kůží rýsoval.

Wes Scottovi tu téměř dokonalou stavbu těla záviděl. Jemu takové štěstí nepřálo. Díky své matce měl kratší nohy, než by bylo ideální. A měl sklony k osteoartritidě po rodině z otcovy strany; většina z nich chodila kolem padesátky sehnutá a měla nohy do o.

Ale Scott dostal do vínku to nejlepší z Wesových a Dořiných genů. Po něm zdědil sílu a výdrž, po ní půvab a koordinaci pohybů.

Když ho teď pozoroval, jak kráčí ke vzpěračské lavici, blesklo mu hlavou, že kdyby byl býval obdařen Scottovým tělem a přirozenými schopnostmi, mohl z něho být profesionál, mohl to někam dotáhnout.

Scott by mohl, kdyby chtěl, ale v tom to vězelo. Touha, hnací síla, chuť soutěžit k fyzické zdatnosti automaticky nepatřily. Scott se nenarodil s odhodláním, které je nezbytné k tomu, aby se z dobrého atleta stal šampión, ale Wes hodlal dohlédnout na to, aby se jím stal.

Měl v úmyslu probudit v něm nadšení, kdyby to mělo být to poslední, co udělá.

Momentálně Scott žádným nadšením nesršel. Do rozcvičení nevkládal žádný velký elán. „Žádná z těch činek neváží tolik jako pocit méněcennosti,“ podotkl Wes.

Zeď za posilovací lavicí byla obložená zrcadly, Scott ho v nich sledoval, ale neřekl slovo.

„Co je to s tebou dneska večer?“ Scott dál procvičoval bicepsy.

„Nic.“

„Máš zlost, že jsem tě přinutil jít sem a cvičit, místo abych tě pustil za tvým kamarádem Garym?“

„Gary je vůl.“

„Tak v čem je problém?“

Scott si položil činku na ramena a začal dělat dřepy. „V ničem.

Všecko je báječný.“

„Tak proč trucuješ, jako by ti byly čtyři?“

„Jó, tati, nevím.“ Zavěsil činku na stojan a nepřestával v zrcadle hledět Wesovi do očí. „Že by tu náladovost dělalo, že jsem napumpovaný steroidy?“

Wes ho popadl za paži, otočil ho k sobě čelem a hrubě ho přirazil zády k zrcadlové stěně. Namířil mu ukazováčkem do obličeje. „Ještě jednou na mě tohle zkus a spráskám tě.“

Scott se jenom zasmál. „Jako by mi na tom sešlo.“

„Až bych s tebou skončil, tak by ti to jedno nebylo. Věř mi, že by ti na tom sešlo.“ Wes ho spaloval zuřivým pohledem. Potom rozhodil rukama. „Já tě nechápu, Scotte. Nechápu tvůj nevděk. Myslíš, že se mi chce trávit večer tím, že jsem tady a hlídám tě, zatímco trénuješ?

Dělám to všechno pro tebe.“

„Komu chceš co namluvit?“ zařval Scott. „Děláš to pro sebe.“

Ze zkušenosti Wes věděl, že Scott po Doře podědil nejenom její pružné svalstvo, ale i její sklony k paličatosti, když se na něho příliš tlačilo. Měl chuť synovi nafackovat, že mu takhle odmlouvá. Ovládl ale zlost a promluvil rozumným tónem: „Mýlíš se, synu. No dobře, jistě,“ zarazil ho, než mu Scott stačil skočit do řeči. „Přiznávám, že mi dělá dobře, když vím, že jsi nejsilnější, nejrychlejší, nejlepší, ale – “

„Ale na mě zvysoka kašleš.“

To Wese opravdu konsternovalo. „Jak můžeš po tom všem, co jsem pro tebe udělal, tohle říct?“

„Dnes jsi pro mě ovšem nehnul prstem. Když se ti agenti z FBI ptali, proč jsme se s Millicent rozešli, byl jsem to já, kdo se zapotil, ne ty. Vykoktal jsem nějaké pitomé vysvětlení, zatímco ty jsi tam seděl a neřekl slovo.“

Wes tiše podotkl: „Byl bys radši, abych jim řekl pravdu?“

Zahlédl v synových očích záblesk nejistoty a využil toho. „Nikdy jsme spolu o tom nemluvili. Připadá ti jako dobrý nápad, abychom to poprvé probírali před nimi? Před matkou? To by ti nebylo ani trochu trapně, kdyby se dozvěděli, že tvoje přítelkyně dala před tebou přednost mně?“

„Nedala přednost tobě.“

Wes se uchechtl. „Říkala něco jiného. Byls u toho. Viděls to.

Zdálo se ti, že to se mnou není nic moc, nebo že si to ohromně užívá?“

Všiml si, že Scott zaťal volně visící ruce v pěst. V obličeji byl rudý a nedělala to námaha z rozcvičování. Zuřil. Dýchal mělce a rychle, jako by měl každou chvíli vybuchnout.

Wes chtěl, aby se do něho pustil. Nic si nepřál víc, než aby se na něho Scott vrhl a serval se s ním a snažil se ho ze všech sil porazit.

Klukovi by udělalo dobře, kdyby vypustil trochu páry. Chtěl ho vidět, jak jedná jako muž, a ne jako nějaký ufňukaný podělanec, jakého by z něho chtěla mít Dora.

Avšak k jeho velkému zklamání, téměř znechucení, uviděl, jak se synovi zalily oči slzami.

„Zařídils to tak, abych vás spolu viděl,“ předhodil mu Scott.

Wes to nepopřel. „Bylo načase, aby ti někdo otevřel oči, že holka, do které jsi byl tak udělaný, je courá.“

„To není pravda. Ty… ty…“

„Utrousil jsem pár výmluvných poznámek a ona přesně rozpoznala, že jí dělám návrhy. Nebyla to žádná nevinná panna, Scotte. Nenutil jsem ji. Dokonce jsem se ani nemusel moc snažit.

Věděla moc dobře, o co půjde, když za mnou ten večer přišla do kabinetu. Dostat se jí do kalhotek bylo jednoduché jak facka. Pravda je, že kalhotky neměla, a ujistila se, abych to poznal.

Kdyby ses na mě přestal vztekat, dopřál si čas a popře myslel o tom, došlo by ti, co to o ní vypovídá. Pohrávala si s představou, že bude mít oba, syna i otce, dávno předtím, než jsem se jí vůbec dotknul.“

„Jsi odporný.“

„Já? Já jsem odporný? Proč jsem já ten špatný? To ona do toho šla, že to bylo něco neznámého, jen tak ze srandy. Udělal jsem to kvůli tobě.“

„To je… to je hovadina!“ vypravil ze sebe Scott. „Udělal jsi to proto, abys mi ukázal, že to udělat můžeš.“

Wes se pokusil položit mu ruku na rameno, ale když ji Scott setřásl, osopil se na něho: „Hele, kdybych za tebou přišel, abychom si od plic promluvili, a řekl ti, že tvoje milá je děvka, tak bys mi nevěřil. Nebo věřil? No? Věřil bys mi? Tak abys mi uvěřil, musel jsi to vidět na vlastní oči. Věděl jsem, že když nás spolu uvidíš, že to skoncuješ.“

„Mise splněna,“ podotkl Scott jízlivě.

„To je fakt. Zbavil ses jí ze spousty důvodů. Prokázal jsem ti laskavost.“

„Ty sis to rozdal s mojí přítelkyní, abys mi prokázal laskavost?“

Wes si povzdychl. „Nemá cenu, abych se s tebou o tom bavil, když všechno, co řeknu, překroutíš.“

„Kolikrát?“

„Cože?“

„Nedělej ze sebe blbce. Slyšels mě. Kolikrát jsi byl s Millicent?

Jednou, na tvém psacím stole? Nebo jsem tě jenom přitom náhodou přistihl, a tak sis vymyslel tu ohromnou historku, jakou že jsi mi udělal službu?“

„Scotte.“

„Tak kolikrát jste spolu byli?“

„Několikrát, spokojený?“ zařval Wes. „Nepočítal jsem to. Je to jedno. Odmítáš –“

Scott sáhl po vršku od tepláků a zajel rukama do rukávů. Pak popadl bundu a zamířil k východu.

„Vrať se, Scotte,“ přikázal mu Wes. „Ještě jsme neskončili.“

„Ale jo, skončili.“

„Kam jdeš?“

Scott rázoval dál a neodpověděl. „Jestli si chceš tímhle způsobem vyrovnat účty –“ Scott se zastavil a otočil. Pohlédl Wesovi zpříma do očí a usmál se. „Už jsem si vyrovnal účty s vámi oběma.“

Kapitola dvacátá pátá

Když Tierney řekl, že je načase, aby si šli lehnout, myslel to doslova. Nechal ji sedět před krbem, zvedl se, posbíral všechny přikrývky a navršil je na matraci.

Přistihl ji, jak ho zvědavě pozoruje. „Nebudu spát na pohovce,“

prohlásil rozhodně. „Nevejdu se na ni. Jsem pomlácený a utahaný a potřebuju co možná pohodlí. Můžeš si vzít přikrývku a zabalit se do ní, aby nebylo nebezpečí, že se dotkneme, třeba jen náhodně.“

„Tak dobře.“

Zvedla se a odešla do koupelny. Nemusel ji pobízet, aby si pospíšila; v koupelně a v ložnici bylo jako v ledárně.

Když se vrátila, rovnal na oheň další polena. „Ty si lehni blíž ke krbu.“

Přešla tam, kde jí ukázal, ale nelehla si, dokud nezmizel v ložnici.

Zabalila se do přikrývky, jak jí navrhl.

Za pár minut byl zpátky. Viděla, jak váhá a obhlíží mokré nohavice džin. „Chtěl by sis je sundat?“

„Chtěl, ale neudělám to.“ Lehl si na kraj deky, kterou se přikryla, a ostatní deky přetáhl přes ně oba. Zasténal, jak si na matraci hledal pohodlnou polohu.

„Máš bolesti?“

„Jenom při dýchání. A co ty? Leží se ti pohodlně?“

„Bezvadně.“

„Už přes hodinu jsi nekašlala.“

„Je mi o moc líp.“

„Vypadá to tak. Už dýcháš skoro bez potíží.“

„Někdy je to v noci horší. Doufám, že tě nebudu budit.“

„Totéž se týká mého chrápání. Kdyby oheň dohořel, šťouchni do mě a vzbuď mě. Vstanu a přiložím.“

„Dobře.“

Leželi na zádech, nijak se nedotýkali a hleděli na strop. Světlo plamenů házelo tančící stíny na trámy. Jindy by hra světla a stínu hypnotizovala a uspávala. Ležela však strnulá a napjatá a do spaní měla nesmírně daleko. „Myslíš, že přijdou zítra?“ Nebyla si jistá, koho tím vlastně myslí. Dutche a místní záchranný tým nebo FBI?

Možná všechny.

„Počítám, že se o to někdo pokusí,“ odpověděl. „Tedy jestli se vyplní předpověď počasí a přestane sněžit.“

„A jestli Dutch dostal ten můj první vzkaz. Jinak si může myslet, že jsem po celou dobu bezpečně v Atlantě.“

„Možná.“

„Jestli ten vzkaz nedostal, tak ani neví, že jsi tady se mnou.“

„Ne.“

Ale intuitivně vycítila, že Dutch to ví, a napětí v Tierneyho hlase naznačovalo, že si to myslí také. „Jestli se vyčasí,“ řekla, „budeme mít zase signál.“

„Až ho budeme mít, komu zavoláš, Lilly? FBI nebo Dutchovi?“

„Nepřemýšlela jsem o tom.“

„Zavoláš Dutchovi.“

Na chvilku umlkli a naslouchali praskání hořících polen, potom se otočila na bok tváří ke krbu, položila si tvář na ruce a řekla: „Dobrou noc, Tierney.“

„Dobrou noc.“

Nebude zapotřebí ho budit, protože neusnul. Věděla to, protože také neusnula. Pro svoji nespavost měla hned několik důvodů.

Dlouhé odpolední zchrupnutí. Plameny, které jí mihotaly do zavřených očí. Nepohodlí jejího oblečení a tíha přikrývek.

Vzpomínky na děs těch posledních minut astmatického záchvatu.

Avšak hlavním důvodem jejího bdění byl Tierney, který vedle ní ležel na délku paže. Potom co jí popřál dobrou noc, nevydal hlásku, ani se nepohnul, a přesto věděla, že je stejně vzhůru, jako ona, a že si její blízkost uvědomuje stejně, jako ona tu jeho.

Když se otočil na bok čelem k ohni jako předtím ona, ležela v mučivém očekávání doteku, který nepřicházel. Přestože ani jeden nehnuli svalem ani nevydali hlásku, vteřinu od vteřiny napětí mezi nimi rostlo.

Hodinu potom, co si rozpačitě řekli dobrou noc, nenuceně promluvil. Nezeptal se nejdříve šeptem, jestli spí. Přestože k němu byla otočená zády, věděl, že je ještě vzhůru, tak jako ona věděla, že ani on nespí. Jeho hluboký, tichý hlas ji nepřekvapil, ale to, co řekl, jí otřáslo.

„Uhodil tě, viď? Dutch. On tě uhodil.“

Polkla, ale jinak se ani nehnula. „Kdes to slyšel?“

„Nikde. Jenom jsem ho dost pozoroval, dá se to rozumně předpokládat. Pro některé poldy se stane násilí něčím běžným. Začne jim to připadat jako normální řešení problému. Zvláště člověku, který je citově nalomený a příliš pije.“

Neřekla slovo.

„A nemyslím,“ dodal ještě hlubším hlasem, „že bys vzdala manželství z nějakého menšího důvodu.“

Neřekla nikdy nikomu, ani svým přátelům a spolupracovníkům, kteří poznali, jak se trápí, kvůli čemu to je, a kteří na ni naléhali, aby se jim svěřila, ani své psycholožce, které se ve všech ostatních aspektech otevřela, se o tom nezmínila. Připadalo jí správné svěřit se Tierneymu, prostě proto, že byl jediným natolik vnímavým člověkem, že si to domyslel.

„Stalo se to jenom jednou,“ řekla tiše. „Už předtím zvedl pěsti, jako by mě chtěl udeřit. Varovala jsem ho, že jestli to někdy udělá, náš společný život skončí. To jsem mu řekla. Ne, to jsem mu slíbila.“

Na chvilku zavřela oči a zhluboka se nadechla. I teď jí bylo zatěžko vracet se v myšlenkách k té hrozné noci. „Buď neposlouchal, nebo mi nevěřil, nebo byl příliš opilý, aby si moje varování zapamatoval. Přišel domů velmi pozdě. Byl útočný a naježený ještě předtím, než jsem mu vůbec něco vyčetla. Chtěl se pohádat.

Protože jsem ten den měla dlouhou poradu o rozpočtu, byla jsem vyčerpaná. Než bych se pouštěla do jedné z našich slavných hádek, snažila jsem se mu vyhnout, ale nenechal mě. Obvinil mě, že jsem způsobila Amyinu smrt. Řekl, že je to moje vina, že jsme ztratili naši dceru. Tím nádorem na mozku mě Bůh potrestal za to, že jsem se po mateřské vrátila do práce, místo abych s ní zůstala doma.“

„To je šílené.“

Nevesele se zasmála. „Přesně to jsem řekla. Úplně stejnými slovy. Dutch to nevzal dobře. Udeřil mě pěstí do obličeje tak, že jsem narazila na zeď. Tak tvrdě jsem se uhodila do hlavy, že jsem málem ztratila vědomí. Zhroutila jsem se na podlahu a přikryla si hlavu pažemi.

A po celou dobu jsem si myslela: tohle se přece neděje. Ne mně.

To přece nejsem já, Lilly Martinova, kdo se krčí v koutě vlastního pokoje a snaží se chránit před vlastním manželem.

To se přece stává lidem, o kterých čteš v novinách, myslela jsem si. Chudým, nevzdělaným nebo jinak postiženým lidem, kteří vyrostli v násilnických rodinách a pohybují se v začarovaném kruhu.

Můj táta mě v životě ani nepláči, natož aby vztáhl ruku na matku. To bylo nemyslitelné.“

Odmlčela se, aby se mohla znovu zhluboka nadechnout. „Dutch přišel k sobě. Okamžitě se začal omlouvat, plakal, ospravedlňoval to, co provedl. Sváděl to na stres, který má v práci, a na to, jak se trápí kvůli Amy. Mohla jsem namítnout, že mám také v práci stres a že jsem zažila stejný zármutek jako on. Ale věděla jsem, že jakákoliv další debata by nebyla k ničemu. Dohadování už dávno nemělo smysl, a když to dospělo takhle daleko, nedokázala jsem odpustit.

Beze slova jsem se zvedla z podlahy, odešla z domu a na noc se ubytovala v hotelu. Na druhý den jsem se spojila s právníkem a podala žádost o rozvod. Pro mě už nebylo cesty zpátky.“

„Jak moc ti ublížil?“

„Měla jsem modřiny, ale nic zlomeného.“

„Podala jsi trestní oznámení?“

„Můj právník naléhal, ať ho podám, ale já jsem se rozhodla, že to neudělám. Chtěla jsem jenom pryč. Dutch se propadal do beznaděje, jako by měl na kotníku kovadlinu. Nechtěla jsem, aby mě stáhl s sebou. Chtěla jsem se od něho osvobodit a žaloba by to jedině protáhla. Dovedeš to pochopit?“

„Ano, ale nesouhlasím. Patřil do vězení. Ale chápu, proč ses rozhodla jinak.“

„Svým podřízeným jsem řekla, že mám chřipku, a stáhla jsem se do hotelu. Zůstala jsem tam, dokud modřiny a otok nezmizely. Když jsem se zapisovala, byla to symbolická chvíle. Jako bych začala nový život bez Dutche Burtona.“

„Ne tak docela.“

Tu poznámku jenom zamumlal. Nebyla si jistá, jestli ji správně měla zaslechnout. V každém případě k tomu nic nepodotkla.

Po krátké odmlce řekl: „Mrzí mě, že se ti tohle muselo stát.“

„Taky mě to mrzí, ale víc kvůli Dutchovi, než kvůli mně. Já jsem se uzdravila. On ne. Moje modřiny zmizely. Ty jeho mu zůstanou na duši navěky. Nikdy se pocitu viny nezbaví.“

„Nečekej, že toho mizeru budu litovat. Ve skutečnosti bych ho s chutí praštil desetkrát víc, než on tebe.“

„Prosím tě, ne. Vlastně bys to ve skutečnosti neudělal.“

„Jasně že udělal. Tu příležitost bych uvítal.“

„Prosím tě, Tierney, řekni, že to neuděláš.“

Po chvilkovém tichu řekl: „No dobrá, neudělám to. Stejně po zítřku nebudu v situaci, kdy bych mohl někoho vyzvat na souboj, že?“

Na to neodpověděla. „Ještě něco.“

„Copak?“

„Nikomu o tom neříkej.“

„Proč bych ho měl chránit?“

„Ne jeho, mě. Kvůli mně to nikomu neříkej. Prosím.“

„Dobře.“

„Slibuješ?“

„Požádalas mě, abych si to nechal pro sebe, Lilly. Nikomu to neřeknu.“ Uvěřila mu. „Děkuju.“

„Rádo se stalo.“ Po chvíli dodal. „A teď už spi.“

Udělala si větší pohodlí a přitáhla si přikrývky až k bradě. Ale oči se jí nechtěly zavřít. Pozorovala, jak plameny olizují poleno, až se zuhelnatělý kus odlomil a propadl na žhavé uhlíky. Nepřestávala na něj upřeně hledět. Pozorovala, jak začal horce řeřavět, doutnat a rudnout, potom se najednou vzňal a vyšlehly z něho plameny.

Otočila se obličejem k Tierneymu.

Oči měl otevřené a pozoroval ji.

Zašeptala: „Nechce se mi spát.“

Scott ze zvyku stiskl tlačítko zvonku, pak si vzpomněl, že nejde proud. Rázně několikrát zaklepal a uslyšel blížící se kroky. Dveře se otevřely. „Dobrý den, slečno Rittová.“

„Scotte!“ zvolala. Překvapilo ji, že ho tam vidí, to na ní bylo znát.

„Zapomněla jsem na doučování?“

„Přišel jsem za panem Rittem.“

Ohlédla se přes rameno ke kuchyni, kde Scott uviděl Williama, jak sedí u kuchyňského stolu. „Právě dojídáme večeři.“

„Můžu se zastavit později.“

„Ne, ne, pojď dál.“ Ustoupila a pokynula mu, ať jde dál. Zadupal, aby si sklepal sníh z bot, a pak teprve vstoupil na dlaždice u vchodu.

Když za ním zavírala, pohlédla ke kraji chodníku. Neviděla žádný vůz, a tak se zeptala: „Přišel jsi pěšky?“

„Ano, madam.“

„Kdo je to, Marilee?“ zavolal William z kuchyně. „Scott Hamer.“

William přišel z kuchyně a ubrousek, který měl pořád ještě zastrčený za límcem, mu ležel na úzké hrudi jako bryndáček.

„Proboha, Scotte, co tě sem v tomhle počasí přivádí? Má tvoje matka další migrénu?“

„Ne.“ Scott vrhl pohled na Marilee, pak řekl Williamovi: „Potřebuju s váma mluvit mezi čtyřma očima.“

William si ho chvíli pátravě měřil, stejně zmatený tou neohlášenou návštěvou jako jeho sestra. „Samozřejmě.“ Pokynul Scottovi do obývacího pokoje, kde v pěkném cihlovém krbu plápolal oheň. „Omluv nás, Marilee.“

„Nesundáš si bundu, Scotte?“ zeptala se.

„Ne, to je dobrý.“

„Nedal by sis něco k pití?“

„Ne, slečno Rittová. Dlouho se nezdržím.“

Bylo na ní znát, že je strašně zvědavá, ale příjemně se usmála a řekla: „Dej mi vědět, jestli si to rozmyslíš.“

William počkal, až za sebou zavřela dveře do kuchyně, pak ukázal na křeslo. „Posaď se.“

„Postojím.“

William na něho rozvážně pohlédl, vytáhl si ubrousek zpod límce košile, pečlivě jej složil a pak teprve jej odložil na malý stolek.

„Takového tě neznám.“

„Nebudu už brát žádné další steroidy.“

William, vyvedený z konceptu, se zeptal: „Vážně? Pozoruješ nějaké vedlejší účinky od té doby, co jsme je začali zvyšovat?“

Začali se Scottem tak, že mu podávali steroidy orálně. Wese výsledky neuspokojily a celý netrpělivý chtěl, aby se zlepšení dostavilo rychleji, a tak začal Scottovi přidávat injekce. Injekce se sice vyhnuly metabolickému procesu a zmírnily některé vedlejší účinky, ale pořád představovaly vážný problém. Jakékoliv užívání mohlo tomu, kdo je bral, zničit tělo, stejně jako změnit jeho chování.

Scott si přečetl o zvláště nebezpečném kombinování či současném užívání steroidů podávaných ústně s injekcemi.

„Zvýšená sexuální touha, ale snížená erekce, co, Scotte?“

William se zatvářil chytráčky, což Scotta nejenom naštvalo, ale bylo mu to i odporné. Co může tenhleten nechutný skrček vědět o erekci?

Načež William zamrkal a odpudivě se zasmál. „Vzhledem k tomu, jak jsi u dam oblíbený, tak problém asi nebude v sexuální dysfunkci. Dělá ti starost pár uhrů?“

Scott se nenechal vyprovokovat. „Už to víc nebudu brát. Ani injekce, ani prášky. Táta vám za ně platí spoustu peněz. A platí vám dokonce ještě víc, abyste mlčel. Ale s tím je teď konec.“

William se nevzrušeně posadil na čalouněné opěradlo křesla.

„Mluvil jsi o svém rozhodnutí s Wesem?“

„Nemusím. Jsem dospělý.“

„Dovršit osmnáctiny ještě neznamená být dospělý.“ Promluvil tak blahosklonně, že měl Scott chuť mu jednu vrazit.

„Promiň mi, že neříkám nic nového, ale Wes bude proti tvému rozhodnutí.“

„Jestli mě bude nutit, tak ho prásknu.“

„Komu?“

„Pro začátek školní radě. Novinám. Věřte mi, bude mě slyšet.“

„Tím by skončila jeho kariéra trenéra.“

„O to taky jde.“

„Děláš to, abys otce zničil?“

„Zničil se sám.“

William stiskl rty, jako by o tom přemýšlel. „Je mi jasné, o co ti jde.“ Pak pokrčil rameny. „Ale přece jenom mi to připadá jako konflikt mezi tebou a Wesem. Proč jsi přišel?“

„Jeden z vašich zdrojů co nevidět vyschne. Přijdete o peníze.

Přišel jsem vám říct, abyste se do toho nepletl.“

„Jo, teď mi to došlo,“ zasmál se. „To má být hrozba.“

„Říkejte si tomu, jak chcete.“

„Scotte,“ pravil urážlivě povýšeným tónem, „Wes mě nepotřebuje, abych mu dodával steroidy. Dají se snadno sehnat.

Když mu je neobstarám, dostane je někde jinde. Proboha, může si je koupit přes internet.“

„Ne bez rizika, že by na něho přišli. Byl by tam záznam. Vy jste mu to usnadnil. Přišel jsem vám říct, abyste toho nechal.“

„Asi se patří ještě dodat ,jinak….´“

„Jinak oznámím úřadům, že vydáváte léky bez lékařského předpisu.“

„Můžeš to dokázat?“

„Stačí vybrat matčinu lékárničku.“ Tady trefil do černého. Poprvé Scott zahlédl ve Williamových očích záblesk úzkosti. Využil té výhody. „Jestli se budu kvůli tomu muset s tátou a vámi dohadovat, odhalím vás oba. On bude mít konec s trénováním a vám odeberou lékárnickou licenci.“

„Pochybuju, že bys zašel tak daleko.“ Jeho hlas Scottovi nepříjemně připomněl hada, který se plazí vysokou trávou.

„Následky by byly příliš, příliš velké.“

„Je mi jedno, jaké by to mělo následky.“

„Tak? Určitě?“ William se postavil a smutně se na něho usmál.

„A co tvoje matka?“

To byla ta znepokojivá překážka, kdyby se postavil otci. Co by to znamenalo pro mámu, kdyby se ukázalo, jaký Wes Hamer ve skutečnosti je, kdyby se odhalila všechna jeho rafinovanost, přetvářka a naduté řeči. Stihl by ji veřejný posměch, což by pro ni bylo bolestné.

Ale Scott dospěl k názoru, že tím, že by před Wesem zachránil sebe, zachránil by i ji. Nepochybně věděla o otcových záletech a dívala se jinam, jen aby udržela rodinu, nebo proto, že už jí to bylo jedno. Dnes odpoledne, když se o steroidech dozvěděla, se Wesovi vzepřela. Jeho máma má víc odvahy, než si lidé myslí. Zvláště táta.

„Do mojí mámy vám nic není.“

William ho chvíli důkladně pozoroval, pak natáhl paži a dotkl se Scottovy ruky. Scott s odporem ucukl. William se pouze usmál, ale nebyl to vlídný úsměv. Naopak.

„Varuju tě, aby sis to ještě rozmyslel, Scotte. Když zač nes s odhalováním tajemství, pravděpodobně si sám způsobíš spoustu nepříjemností. Odhalování tajemství je jako kutálející se sněhová koule. Něco se odhalí a nevyhnutelně následují další odhalení, a každé je větší a ničivější. Určitě bys chtěl, aby se ta koule začala valit tvým směrem?“

Scott se snažil, aby na něm nebyly obavy znát, ale zřejmě se mu to nepodařilo, neboť se William uchechtl. Předklonil se a zašeptal: „Ty sám máš takové malé ošklivé tajemství, že jo, Scotte?“

„Ne.“

„Ovšemže ano. Týká se Millicent.“

Kapitola dvacátá šestá

„Nevím, o čem to mluvíte.“

Scott se otočil k odchodu, ale William ho popadl za paži a otočil k sobě. Normálně by lékárník proti Scottovi neměl šanci. Scott by si ho mohl přerazit přes koleno jako klacek. Williamova agresivita a náhlý pohyb ho ale tak překvapily, že nekladl odpor.

„Takže mi dovol, Scotte, abych se vyjádřil naprosto přesně.

Mluvím o Millicentině milostném poměru s Wesem, i když výraz milostný poměr propůjčuje jejich souložení romantický nádech, což je zavádějící.“

Krev se Scottovi nahrnula do hlavy. „Nevíte –“

„Ale vím, Scotte. Vím. Hele, tvůj drahý tatíček si nemůže pomoct ve dvou věcech. Zaprvé musí obtáhnout každou, když to jen trochu jde. Zadruhé se s tím musí vytahovat. Je překvapující a poněkud lehkomyslné, že si neuvědomuje, že tyhle dvě věci nejdou dohromady. Je to fascinující psychologický sklon, který by se opravdu měl prozkoumat.

Ale to jsem odbočil. Kde jsem to přestal? Jo aha. Kdyby mezi ním a Millicent byla nějaká romantická láska, pak by to byla řecká tragédie. Přinejmenším zapeklitý trojúhelník. Podle toho, co říkal Wes, byl jejich poměr čistě fyzický. Jednou se o ní zmínil, že je neustále ‚rozrajcovaná´ William se zazubil. „Jen si to představ. A to se dělo, když byla oficiálně tvoje holka. Prakticky tobě pod nosem.“

Scottovi splašeně bušilo srdce. V ústech se mu dělaly sliny tak rychle, že je nestačil polykat. Rozrazila ho horkost a byl celý zalitý potem.

„Takže ti, Scotte, radím, abys mi už nikdy nechodil do mého domu vyhrožovat, že mě odhalíš. Na tvojí straně je toho v sázce mnohem víc než na mojí.“ Naklonil hlavu ke straně a dodal: „Víš, hodně se podobáš Wesovi, kterého zřejmě nemůžeš vystát. Až teď jsem si uvědomil, jak jste si podobní.

Stejně jako on si myslíš, že tě tvůj hezky obličej a statné tělo opravňuje zastrašovat lidi. Vem rozum do hrsti, synku. Jsou různé druhy moci a jedna z nejúčinnějších je vědět na lidi věci, které by neradi, aby vyšly najevo.

Příkladně si nemyslím, že byste ty a Wes skákali nadšením, kdybych těm agentům FBI, kteří shodou okolností byli dneska u vás doma, řekl, že šoustal tvoji přítelkyni ve stejné době jako ty.

Mohli by dospět k názoru, že taková nechutná situace nadělala mezi zúčastněnými zlou krev. Mohli by si myslet – Bůh uchovej –, že taková základní rivalita mezi otcem a synem by mohla vést ke všem možným koncům, včetně, a nejenom toho, zbavit se problému, který v tomto případě náhodou představuje Millicent.“

„Ach Bože,“ zasténal Scott. Když se prudce otočil, špička boty se mu zachytila o koberec, takže cestou ke dveřím klopýtl. Ve spěchu, aby už byl pryč, zápasil s klikou, pak vyrazil ven a nenamáhal se za sebou zavřít. Ledový vzduch ho vzpamatoval, ale nebyl dost studený, aby odvrátil nevolnost. Sotva to stihl k živému plotu, který odděloval Rittův dům od sousedů.

Začal zvracet a křeče byly tak prudké, že padl na všechny čtyři do sněhu a hlava mu visela mezi rameny. I když už měl žaludek prázdný, nepřestával namáhavě dávit.

Nakonec křeče polevily. Nacpal si hrst sněhu do úst, nechal jej roztát a vyplivl. Další hrstí sněhu si přejel rozpálený obličej. Byla mu zima z toho, jak se zpotil. Nezvladatelně se třásl a zaťal zuby, aby mu necvakaly.

„Scotte?“

Zvedl hlavu a podíval se po hlase. Na zadní verandě stála Marilee Rittová připravená sejít po zasněžených schodech. „Jděte pryč,“

zařval.

„Je ti špatně.“

Sotva se držel na nohou, když se pracně postavil. Byla už v polovině schodů. „Vraťte se dovnitř.“ Hlas mu zněl drsně a vyděšeně. Otočil se k ní zády, prodral se hustým živým plotem a vzal to napříč přes vedlejší přední zahradu. Brodil se sněhem, slepě poslouchal instinkt, který ho ovládal – instinkt uniknout.

„Hej.“

Dutch, který podřimoval na židli, se s trhnutím probral, sundal nohy z rohu psacího stolu a automaticky se postavil. Když se zeptal „Co se děje?“ očekával to nejhorší.

Wes mávl rukou, ať si zase sedne. „Nic Pokud vím.“ Vytáhl z kapsy bundy láhev whiskey a postavil ji na Dutchův stůl. Pak si vlhkou bundu svlékl a pověsil ji na věšák na zdi u dveří. Dýchl si do složených dlaní a posadil se na druhou stranu stolu naproti Dutchovi.

„Přestalo sněžit,“ řekl, „ale je pořád pár stupňů pod nulou, to dělá ten vítr. Říkají, že bude ještě víc mrznout, až se mraky roztrhají.

Dnešní noc bude trhat rekordy.“

„Chceš trochu kafe?“ zeptal se Dutch.

„Ne, díky. Dneska jsem ho vypil tolik, že možná neusnu až do června. Přinesl jsem si vlastní občerstvení.“ Pokývl na láhev Jacka Danielse. „Dej sem hrnek.“

Dutch mu přes stůl přisunul svůj hrnek od kávy. Wes odšrouboval uzávěr na láhvi, nalil do hrnku whiskey a šoupl jej zpátky Dutchovi. Sám pil rovnou z láhve. Potom co si dali pár doušků, přejel Dutche kritickým pohledem. „Vypadáš pekelně.“

Dutch si to uvědomoval. Jeho pořezaný, naběhlý obličej vypadal, jako by ho pokousala horda divokých psů. „Ta mast, co po tobě Ritt poslal, není k ničemu.“

„Ty řezné rány se ti zanítí, jestli si to nedáš ošetřit. Mám tě zavézt do nemocnice?“

„Ne.“

„K Rittovi domů?“

„Nic takovýho.“

„Říkal, že ti dá něco silnějšího, jestli to budeš potřebovat.“

Dutch zavrtěl hlavou. „Jedl jsi něco?“

„Sem tam něco menšího.“

„Dora by mohla –“

„Ani nemám hlad.“

Dutch předpokládal, že se Wes dřív či později dopracuje k tomu, proč přišel. Mezitím by byl rád, kdyby šel pryč a nechal ho samotného. Nesnášel, když ho někdo opečovával. Neměl chuť na nějaké klábosení. Chtěl se bahnit ve své mizérii sám, děkuju pěkně.

Jestli to vyznívalo paranoidně a sebemrskačsky, tak to je smůla.

Přesně tak se totiž cítil.

A proč by se tak neměl cítit? Nic se mu nepodařilo. Nic nedopadlo dobře. Ve skutečnosti každá jeho akce skončila katastrofálně. Jeho nepodařený pokus přimět Cala Hawkinse, aby protáhl horskou silnici, pravděpodobně skončí několika žalobami.

Hawkins by na něho mohl podat trestní oznámení.

Navrch k celému debaklu byla jeho autorita opakovaně zpochybněna. Nedbal na Begleyho upozornění a odjel k Whistlerovým vodopádům, ale zastavili ho dřív, než se stačil dostat do chaty číslo osm a na vlastní oči se podívat, jaké důkazy proti Tierneymu federálové hlídají.

On je tady v tom okrese policista číslo jedna, a přesto se Begley vyřítil z útulné kanceláře starého Elmera a postavil se mu. Obvinil ho, že ohrožuje probíhající federální vyšetřování, a mluvil s ním, jako by byl nějaká nula. I jeho vlastní podřízení jsou nevrlí a mají plno řečí, kdykoliv jim něco rozkáže.

„Dutchi?“

Vytrhl se z tíživých úvah a zaostřil na Wese. „Co tady děláš?“

zeptal se hádavě. „Proč nejseš doma a netulíš se k ženě?“

Wes si odfrkl a znovu si lokl z láhve. „To bych se radši tulil támhle k tomu stožáru venku. Je o moc vřelejší a vstřícnější než moje žena.“

„Co se děje?“

Wes pohrdavě mávl rukou a řekl: „Menzes, bolesti hlavy, kdo ví?

Koho to zajímá? Do kalhotek se jí kvůli tomu nebo onomu nikdy nemůžu dostat.“

„Co Scott? Říkal něco o tom odpoledním setkání s Begleym a Wisem?“

„Proč se ptáš?“

Podle Wesovy reakce byl rozhovor s FBI bolavá záležitost.

„Nemám k tomu žádný zvláštní důvod. Jenom jsem zvědavý, jak to Scott bral.“ Dutch si lokl whisky a přes okraj hrnku Wese pozoroval.

„Připadalo mi, že u některých odpovědí na jejich otázky váhá. Lhal?“

Sebral svorku na papír a všelijak ji zprohýbal. „Nebo jenom překroutil pravdu?“

„Podívej se na to z jeho stanoviska,“ řekl Wes. „Měl kolem sebe pět dospělých, všechny musel respektovat, a vyptávali se ho na jeho přítelkyni. Vybavoval by ses v jeho věku otevřeně o svém sexuálním životě?“

„Nevybavoval bych se s nimi otevřeně ani teď.“

Wes se uchechtl. „No tak vidíš.“ Založil si ruce za hlavou, položil si kotník na koleno druhé nohy, opřel se na židli a tvářil se, jako by ho vůbec nic netížilo.

Dutch měl podezření, že je tomu jinak. Wes sem nepřišel, aby zabil čas. Ani ho nezajímala sepse v Dutchově obličeji nebo kdy měl naposledy teplé jídlo. Ta whiskey bylo pěkné, kamarádské gesto, ale Wes zase nebyl takový pozorný přítel. Měl nějaký postranní důvod, jinak by tady nebyl.

Dutchovi se sevřel žaludek, když uvážil, jaký by mohl být důvod téhle návštěvy. Možná byla ta whiskey na zmírnění bolesti. Jestli jo, tak ať to má za sebou radši dřív než později.

„Přišel jsi mě vyrazit, Wesi?“

„Cože?“ Wes vyprskl smíchy a působilo to nefalšovaně.

„Ustanovil ses zástupcem městské rady?“

„Kristepane, Dutchi, ty jseš ale paranoidní pacholek. Kde jsi sebral takový nápad?“

„Z toho, co jsi říkal včera večer. Už se nepamatuješ? Připomněl jsi mi, že jsi nastavoval kůži, když jsi mě zaměstnal. Říkals, že moje selhání by na tebe vrhlo špatné světlo.“

„A sakra. Jsme utahaní, vztahovační. Nervy máme nadranc. Ty jsi trochu bláznil kvůli Lilly a tomu, že je ve srubu s tím chlápkem.

Jako tvůj přítel jsem se snažil podívat se na situaci z jiného úhlu.

Abys to znovu vzal za správný konec. Ale víš,“ přispěchal s vysvětlením, když viděl, že mu chce Dutch skočit do řeči, „během dneška jsem se přiklonil spíš k tvému stanovisku.“

Dutch si ho obezřetně měřil. „Co tím chceš říct?“

Wes se ohlédl přes rameno na zavřené dveře. Poposedl si a ztišil hlas. „Myslíš si to, co já – a co si taky myslí federálové –, že náš pachatel je Tierney, je to tak? Unesl pět žen a provedl s nima bůhví co. A ten nesmysl s modrou stuhou? Pěkně šílený, že jo?“

Dutch jenom krátce přikývl, nehodlal se nijak vyjadřovat, dokud neuvidí, kam tím Wes míří.

„A tvoje žena – to že bývalá, je jenom podružnost – žena, kterou miluješ, je tam nahoře s ním, odříznutá od světa. Obdivuju, že se takhle ovládáš, kamaráde. Fakt jo. Kdybych byl dneska na tvém místě, zabil bych každého, kdo by mi chtěl bránit tam nahoru se dostat.“

„Však jsem málem zabil.“

„Hawkins se nepočítá.“

Dutch si znovu lokl whiskey. Každý další doušek mu klouzal do hrdla hladčeji a chutnal lépe. „K čemu míříš, Wesi?“

„Pojďme na Tierneyho. Ty a já.“

„Begley má vrtulník –“

„Na to zapomeň,“ přetrhl mu řeč Wes. „Jestli se k němu dostanou dřív než my, tak už ho nikdy neuvidíme. Odvezou ho do Charlottě a strčej pod zámek. I když ho obžalujou, jeho právník to bude protahovat a protahovat a ode dneška za pět let se pořád budeme snažit přivést tohohle šílence před soud, aby se dostalo spravedlnosti těm ženám a jejich rodinám. To není právo hor, zákony, ve které věřili naši dědové a pradědové.“

Wes uhodil hřebík na hlavičku. Ze svého působení u atlantské policie Dutch věděl, jak pomalu se spravedlnosti dosahuje, pokud vůbec.

„Stejně jsem nikdy nepochopil, jak se do toho federálové namontovali,“ řekl Wes.

„Únos je federální zločin.“

„Jo, jo, ale to je formalita.“

„Ovšem značně důležitá.“

Wes si znovu poposedl, až seděl na kraji židle. Položil si předloktí na stůl a opřel se o ně. „Tohle je jasně tvůj okrsek, Dutchi.

Je to tvoje město, tvoji lidé a vítězství by mělo připadnout tobě. Ne Begleymu nebo tomu jeho pidlovokýmu poskokovi.

Odtáhni Tierneyho po Hlavní, ukaž se s ním před Gunnovejma a příbuznýma ostatních obětí, dostaň ho před soud v téhle zemi a staneš se místním hrdinou. Budeš ten vostrej chlápek, s kterým není dobrý si to rozházet nebo mu lízt do jeho rajonu, polda, co vyřešil největší zločin v historii tohohle města.“ Poposedl na židli zpátky a samolibě se usmál. „A já budu ten sekáč, co tě pro tu práci získal.“

Ta vemlouvavá řeč zabrala. Wes vykreslil vzrušující výjev, v němž se všechno točilo kolem Dutche. Strašně moc si přál, aby se to stalo skutečností. Tolikrát ho ale zdeptalo zklamání, že nevěřil tomu záchvěvu optimismu, který pocítil. Obával se i doufat, že tentokrát, kdy je toho tolik v sázce, by mu konečně mohlo přát štěstí.

„Jenom šílenej policajt by zatknul někoho bez důkazu,“ namítl.

„Nic na Tierneyho nemám. Všechno jsou to spekulace a klepy.“

„Federálové –“

„Nepustěj ven ani chlup. Begley mi vyhrožoval, že mě zamkne do vlastního vězení, jestli půjdu do Tierneyho chaty.“

„To nemůže udělat.“

„Na tom nesejde, jestli může, nebo ne. Momentálně nevím, co na Tierneyho mají, tak jak ho můžu zatknout, aby i nějaké méně závažné obvinění sedělo?“

„Myslíš si, že by Begley tu chatu tak důkladně hlídal, kdyby tam nebylo něco kompromitujícího? Zatkni toho chlapa a pak se starej o důkazy.“

„Máme ústavní práva, která to zakazují, Wesi.“

„Já vím, ale jak se říká tomu, kdy můžeš zatknout někoho, o kom se předpokládá, že je… na to je termín.“

„Důvodné přesvědčení o spáchání trestného činu.“

„To je ono!“ zvolal. „Řekněme, že v bance spustí alarm a ty vidíš, jak z ní vyběhne chlap v masce. Pytel s penězi není vidět, ale ty se za ním i tak pustíš. Nečekáš, až nashromáždíš důkazy.“

Dutch se zvedl ze židle a pomalu obešel stůl. Whiskey pomohla otupit neodbytnou bolest v obličeji, ale další dávka ibuprofenu by nemohla škodit.

„S tím, co říkáš, Wesi, souhlasím, ale je to neproveditelné.

Begley objednal na zítra ráno vrtulník. Jestli se vyjasní, jestli ustane vítr a pilot se dostane až do Cleary, jsou dobré vyhlídky, že se dostane i na hřeben. Nám ale potrvá několik dní, než seženeme stroje a dostatek pracovních sil, aby se uvolnila silnice.“

„Hlavní silnice.“ Wes se zubil, jako by právě vytáhl z rukávu eso.

„Ale co ta druhá?“

Dutchovi chvíli trvalo, než pochopil. Když mu to došlo, zaburácel smíchy. „Ty myslíš silnici na západním úbočí hory? Ta není o moc větší než stezka pro dobytek.“

„Stezka pro dobytek, pokrytá půlmetrem sněhu, který ji srovnal do roviny, takže se dá líp zdolat.“

„Pokud jseš tučňák.“

„Nebo sněžný skútr.“

To další Dutchovu námitku zarazilo. Zůstal stát a nechával si to projít hlavou. „Dokáže sněžný skútr vyjet do takhle strmého svahu?“

„Za pokus to stojí. Kromě toho je na té silnici stoupání mnohem povlovnější, protože je tam tolik serpentin.“

To byla pravda. Dutch si vzpomněl, že když byl na střední, vzal tam svoji dívku. Když dorazili na romantickou vyhlídku, z níž se otevíral pohled na vrchol hory, byla celá zelená, jak se jí udělalo ve voze špatně. Bylo jí tak zle, že už s ní dál nejel.

„No dobře, ale kdo má sněžné skútry?“

„Cal Hawkins.“

Dutch se tak rozchechtal, že ho obličej ještě víc rozbolel. „No to je skvělý. Holt mi přeje štěstí. On je ten poslední člověk na světě, který by mi půjčil svoje sněžné skútry.“

„Nemá do toho co mluvit. Jeho táta koupil před léty čtyři, aby je mohl pronajímat turistům. Převzala je banka, když se jimi Cal zaručil za půjčku, kterou nesplatil.“

„Jak jsem říkal, skvělý.“

Wes se nepřestával zubit. „K tomu nejlepšímu jsem se ještě nedostal. Banka je má uskladněné. Hádej kde? Ve školní autobusové garáži.“

Dutch začínal vidět světlo na konci tunelu. „Od které máš klíč.“

„Správně,“ stvrdil Wes. Pozvedl láhev whiskey k přípitku a znovu si lokl. „Rovněž mám klíč od kanceláře, kde jsou uložené klíčky ke všem vozidlům Samostatné školské správy oblasti Cleary.“

„Jak to, že sis na to vzpomněl až teď?“

„Nebuď na mě takovej, jo?“ řekl Wes uraženě a říhl. „Semlela se toho spousta.“

„Proč nenavrhl Cal, abychom použili ty sněžné skútry?“

„Protože má vychlastanej mozek. Kromě toho nejsou přes rok na očích. Nejspíš na ně úplně zapomněl. Banka s velkou pravděpodobností taky.“

„Nikomu je nepřipomínej,“ řekl Dutch a narůstalo v něm vzrušení. „Musíme to udržet v tajnosti. Kdyby se toho domáknul Begley, tak by nám to zatrhnul.“

Wes přikývl. „Dneska si připrav všechno, co myslíš, že budeš potřebovat. Máš ještě lyžařské oblečení?“ Dutch přikývl. „Sejdeme se před rozedněním v garáži, připravení vyrazit. Pustíme se nahoru, jen co se udělá světlo, než bude mít Begley možnost vzlítnout s vrtulníkem.“

„Budeme muset přes město, abychom se dostali na západní úbočí.

Co když nás někdo uvidí nebo uslyší? Tyhle skútry dělají kravál.

Jaký důvod uvedeme bance, že jsme je vzali z garáže a použili bez jejich svolení?“

„Proboha, Dutchi, jseš policejní šéf,“ namítl Wes podrážděně.

„Jestli se tě na to bude někdo ptát, řekneš, žes je zrekvíroval, abys mohl posoudit, co bude zapotřebí, aby se zprůjezdnila silnice, obhlídl strhané elektrické vedení, zachránil kočku. Nevím, proboha. Něco si vymysli.“

Dutch se kousal do spodního rtu a z různých hledisek celý plán posuzoval. Neviděl v tom háček. Zabrat a použít majetek, který patří někomu jinému, je více méně krádež, ale Wes má pravdu. Kdo si dovolí napadnout policejního šéfa za to, že udělal, co bylo zapotřebí, aby dopadl podezřelého?

A udělat něco, dokonce i něco pochybného, za co by ho později mohlo stihnout pokárání, bylo lepší než tady zůstat sedět, pozorovat, jak se mu podebírá obličej, a nechat FBI, aby ho ponížila.

Poprvé za dva dny měl pocit, že to má pevně v rukou, a panebože, byl to skvělý pocit.

Pozvedl svůj hrnek. „Sejdeme se v půl páté.“

Kapitola dvacátá sedmá

„Museli jste mluvit o něčem dost závažném,“ podotkla Marilee k bratrovi.

„Kolikrát ti mám říkat –“

„Dokud ti neuvěřím, Williame.“

Připravila kávu ve stařičkém kávovaru, který se stavěl na plynový sporák. Popíjeli ji v obývacím pokoji a seděli přitom v křeslech, která si kvůli teplu a světlu posunuli až ke krbu. Půl hodiny se snažila z Williama něco vypáčit o nebývalém rozhovoru mezi čtyřma očima, který měl se Scottem Hamerem. Přímé odpovědi se dosud nedočkala.

„Scott zvracel, než odešel ze zahrady. O čem tak strašném jste to mluvili?“

„Kdyby ti do toho něco bylo, Scott by mě nežádal, aby se mnou mohl mluvit o samotě. Mohla by ses dovtípit a přestat se vyptávat.

Už jsi otravná.“

„A ty jsi lhář.“

„Nelhal jsem,“ řekl nevzrušeně.

„Proč by chtěl Scott s tebou mluvit o samotě?“

„Ze všech lidí právě se mnou, chceš říct?“

„Nepodsouvej mi, co jsem neřekla. Williame. Nenaznačovala jsem –“

„Ovšemže naznačovala.“ Pohlédl na ni přivřenýma očima. „Víš, co si myslím, že za tím je? Žárlivost.“

„Žárlivost?“

„Užíráš se, že jsem pro některého tvého žáka důležitější než ty.“

„To je směšné!“

Chvíli si ji měřil a jeho domýšlivý úsměšek svědčil o tom, že si myslí něco jiného. „No, je to úplně jedno, proč se tak zajímáš, protože jak jsem už několikrát řekl, hovořili jsme o soukromých věcech, které se tě netýkají.“

„Když některý z mých studentů zvrací na mé zahradě, tak se mě to týká.“ Chvíli okolkovala, pak mu položila otázku, které se obávala. „Mluvili jste o Millicent?“

Výraz v obličeji se mu změnil. Podíval se na ni s poněkud jinou zvědavostí. Zvolna řekl: „Zvláštní, že ses o ní zmínila.“

„Není to až zas tak zvláštní, když jsi dnes spekuloval o tom, proč se vlastně rozešli.“

„To ale Scott nevěděl.“

„Mluvili jste o Millicent?“

Moc se mu do odpovědi nechtělo, ale pak řekl: „Padlo její jméno.“

„V jaké souvislosti?“

„V souvislosti s tím, jak spolu Scott a Wes vycházejí.“

„Wes? Co s tím má –“

„Víc než můžu říct, aniž bych vyzradil důvěrnou informaci, Marilee.“ Odložil šálek od kávy na stolek a oznámil, že si jde lehnout. „Budu odcházet brzy, abych otevřel obchod. Nemusíš vstávat, abys mě vypravila.“

„Neměla jsem v úmyslu vstávat, abych tě vypravila.“ Byl to laciný výstřel pod její úroveň. William to ani nevzal na vědomí, když vycházel z místnosti.

Kvůli výpadku proudu se nebude zítra vyučovat. Měla by se těšit na další volný den. Místo toho byla hluboce znepokojená.

Wes, Scott a William. Z kombinace těch tří měla nepříjemný pocit. Kromě toho, že bydleli ve stejném městě, neměli nic společného, kromě tajných debat o něčem, o čem se William odmítl bavit, když obyčejně hrozně rád šířil informace a klepy. Jeho mlčenlivost ji otravovala. A znervózňovala, zvláště když v tom hrála nějakou roli Millicent Gunnová.

Šla si lehnout, ale neklid jí dlouho nedovolil usnout. Ani si neuvědomila, že upadla do nepokojného spánku, až ji probudil její milenec. Ležel u ní v posteli a přes noční košili ji hladil.

„Jsem tak ráda, že jsi tady,“ řekla a zlehka se dotkla jeho tváře.

Během několika vteřin jí košili svlékl, pevně ji k sobě přitiskl, penis ztopořený a neodbytný. Přehodila mu nohu přes bok, vzala ho do ruky a zavedla do sebe. Dnes v noci ale nestál o žádné fantazie nebo finesy. Převalil ji na záda. Dobýval se do ní tvrdě a rychle, téměř zuřivě. Potom si jí položil hlavu na prsa a napříč na ní ležel, těžký vyčerpáním. Laskala ho na šíji, a tak ulevovala napětí, které se v něm nahromadilo. „Měl jsi hrozný den.“

Přikývl.

„Pověz mi o tom.“

„Chci jenom trochu klidu. Chci tebe.“

„Mě máš,“ zašeptala a objala mu hlavu pažemi.

„Věřil bys tomu?“

„Psst, Dutchi. Vzbudíš všechny sousedy.“

„No a co? Je mi fuk, kdo mě teď slyší. Jsme nahraný.“ Praštil se pěstí do druhé ruky v rukavici. „Já prostě nemůžu mít štěstí.“

Wes sdílel Dutchovo zoufalství, ale jeden z nich musí něco udělat, a Dutch to nebude. Ten chlap měl co dělat, aby se nezbláznil.

Tahle poslední překážka, by ho mohla dorazit.

Wes nemohl připustit, aby k tomu došlo. Potřeboval Dutche.

Dokonce ještě víc potřeboval pravomoc Dutchova policejního odznaku. Bylo životně důležité, aby se dostali na tu zatracenou horu a zatkli Tierneyho. Nebo ho zabili, což by bylo ještě lepší. Z

vlastních důvodů chtěl Wes tohoto cíle dosáhnout stejně jako jeho kamarád Dutch.

Teď narazili na překážku, ale nemusela to být žádná katastrofa, jakou z toho dělal Dutch.

Setkali se před garáží školního autobusu v půl páté, jak se dohodli. Oči měli kalné z nedostatku spánku a byli vybičování kofeinem a prochladlí do morku kostí, i když byli oblečení jako eskymáci.

Sněžné skútry byly tam, kde je Wes naposledy viděl, na druhé straně garáže, zaparkované v koutě, aby nepřekážely, přikryté tmavozelenými plachtami. Potud to bylo v pořádku.

Potíže nastaly, když začali od nich hledat klíčky. Obrátili kancelář v garáži vzhůru nohama, ale nemohli je najít. Všechny klíče k vozidlům Samostatné školské správy v Cleary byly opatřeny visačkami s poznávací značkou. Ke sněžným skútrům tam žádné klíčky nebyly.

Nakonec to Wes vzdal. „Jestli jsou tady, jsou dobře schované a hledáním ztrácíme čas. Nemáme na vybranou, než se zeptat Morrise, kde ksakru klíčky k těmhle krámům jsou.“

Karl Morris byl prezidentem jediné banky v Cleary. „V tuhle hodinu?“

Wes řekl: „Máš čas odteď až k jeho domu, aby sis vymyslel něco přesvědčivého, šéfe. Vymysli si něco naléhavého, co nemůže počkat do rána.“

Museli několikrát zaklepat na dveře, než jim přišla otevřít paní Morrisová, zabalená od brady po kotníky do čehosi, co vypadalo jako sedlová pokrývka, ale byl to ten nejošklivější župan, jaký kdy Wes viděl. Její obličej si s ním v ošklivosti nezadal, dokonce byl ještě šerednější, protože se nevlídně škaredila.

Dutch ji požádal o prominutí, že obtěžuje, ale ihned potřebují nutně mluvit s panem Morrisem. Zavřela dveře, šla pro manžela a nechala Dutche s Wesem mrznout venku na verandě.

Konečně přišel ke dveřím Morris a netvářil se o nic srdečněji než jeho žena. Dutch ho nakrmil báchorkou o nějaké rodině, která uvázla s vozem, a jak nutně potřebuje použít sněžné skútry, jež banka převzala od Cala Hawkinse.

„Rád bych vám dovolil, abyste je použil, pane Burtone.

Pokud by pořád ještě patřily bance. Prodali jsme je… hmm…

počkejme… před Vánoci, jestli se dobře pamatuju. Dali jsme oznámení o aukci propadlých zástav. Asi vám to uniklo.“

„Asi ano. Kdo je koupil?“

„William Ritt. Dostal povolení, aby si je nechal v garáži školního autobusu, dokud je nebude moci přemístit, ale klíčky spolu s účtenkou si vzal k sobě.“

Znovu se omluvili, že ho vytáhli z postele, a poděkovali mu za informaci.

Když se teď brodili zpátky sněhem k Dutchovu vozu, byl Dutch vrcholně podrážděný a sklíčený.

Wesovi už docházela s jeho chronickým pesimismem trpělivost.

„Proboha, Dutchi, vzpamatoval by ses? Tímhle to nemusí skončit.

Jdeme za Rittem.“

„Správně. Za proslavenou studnicí informací v Cleary.“

Nastoupili do vozu a Dutch protúroval motor, který předtím nechal běžet na volnoběh.

„Máš snad na vybranou?“ zeptal se Wes. „Chceš nechat agenta pro zvláštní úkoly Begleyho, aby ti ukradl tvého podezřelého a k tomu všecku slávu?“

Dutch šťavnatě nadával, zařadil zpátečku a vycouval z bankéřovy příjezdové cesty.

O pět minut později dorazili k dragstoru. Venku se samozřejmě nesvítilo, ale Williamovo auto parkovalo na vyhrazeném místě u chodníku vedle Marileeina, jež tam stálo přes noc.

„Říkal jsem ti, že bude tady,“ poznamenal Wes.

Zvonek nade dveřmi vesele zacinkal. William stál za pultem s občerstvením a na plynovém sporáku vařil v hrnci vodu. Jediným zdrojem světla byl modrý plamen pod hrncem a votivní svíčka, kterou William postavil na pult. Linula se z ní vůně jablek.

Pozdravil je radostným dobré ráno. „Vy dva jste jediní, koho jsem dneska viděl venku. Nedali byste si trochu kafe? Mráz je sice vysušil, ale lepší už to nebude.“

Wes se posadil na chromovanou barovou stoličku a sundal si rukavice. „Pokud bude horká, dám si rád.“

„Já taky.“ Dutch se posadil vedle Wese.

„Tvůj obličej nevypadá moc dobře, Dutchi.“

„Jo, myslím, že budu potřebovat účinnější mast.“

„Potom jsi na správném místě. Přinesu ti ji, jen co se uvaří kafe.“

Neuniklo mu, jak neobvykle jsou oblečení. Zmínil se o tom, když lžičkou nandával instantní kávu do tří šálků. „Jdete na lyže?“

Wes vrhl pohled na Dutche a přenechal mu slovo. Než sem dojeli, dával Dutchovi rady, jak nejlíp na Williama jít.

„Je to buran. Vždycky to byl buran, který chtěl patřit mezi nás, a přitom neměl nejmenší šanci, že by se mu to mohlo někdy podařit.

Takže mu musíš lichotit. Ať má pocit, že patří do našeho týmu a že je pro náš plán nepostradatelný.“

„On je pro náš plán nepostradatelný,“ podotkl Dutch. „To je na tom to nejhorší.“

Dutch nebyl ani trochu nadšený, že se musí lísat k takovému poseroutkovi. Když teď nastala chvíle, aby se do toho Dutch pustil, zatajil Wes dech.

Dutch začal tím, že si odkašlal do dlaně a nasadil vážný výraz.

„Dnes ráno jsem sem nepřišel ani na kafe ani pro lék na obličej.“

„Tak?“

„Možná ti to bude připadat jako zvláštní žádost, Williame,“

pokračoval stejně vážným tónem. „Abych tě o to mohl vůbec požádat, musím tě zasvětit do jedné úřední věci.“

Výborně, pomyslel si Wes.

„Víš, že bych nikdy nezklamal tvoji důvěru,“ řekl William.

„Potřebujeme použít tvoje sněžné skútry.“

„Myslel jsem, že se nikdy nezeptáš.“ Kdyby řekl, že kdysi dělal dvojníka v Tarzanovi, nemohl by je víc ohromit. Dutch našel hlas jako první. „Cože?“

William se usmál. „Když jsem sem dneska ráno jel a přemýšlel, jak jsou pořád ještě silnice špatné a jak dlouho potrvá, než se dostanu k našemu starému domu na úbočí a znovu se na něm pustím do práce, najednou mě napadlo, že nepotřebuju auto, abych se tam dostal. Můžu si vzít jeden ze svých nových sněžných skútrů. Taky mě napadlo, že bych je mohl nabídnout Begleymu –“

„Begleymu ne!“

Wes měl co dělat, aby se ovládl a nepoložil Dutchovi ruku na paži, aby ho srovnal. Dutch to řekl moc naléhavě. William našpicoval uši. Potřebovali se z toho rychle vymotat, ale Dutch na to nebyl dost pohotový. Wes řekl: „A teď přijde to, co musí zůstat přísně tajné. Nikdo to nemá vědět, ale Begley má objednaný na dnešek vrtulník.“

„Proč to nemá nikdo vědět?“

„Včera ti dva mamlasové z rádia mu ten jeho případ pěkně pomrvili. Ani ti nemůžu říct, jak byl kvůli tomu dožranej. Jen si představ, co by se stalo, kdyby se proláklo, že přiletí vrtulník.

Takový, co má k dispozici FBI, vybavený nejmodernější technikou, s chlapama v černých mundúrech a v lyžařských maskách, s automatickýma zbraněma, lanama a tak vším. Begley by měl plné ruce práce s čumily, kteří by ohrožovali sami sebe i celou záchrannou operaci.“

„Je mi to jasný.“

„Dneska ráno budou Wise a Begley zaměstnaní organizací téhle mise,“ řekl Dutch, který se už chytil a dál rozvíjel manipulativní taktiku. „S Wesem plníme úkol jako předsunutý tým. Tedy jestli budeme moct použít tvoje sněžné skútry.“

„Samozřejmě. Jenom lituju, že jsem na ně nevzpomněl včera.

Mohli jste si ušetřit tu havárii s Hawkinsem.“

„Včera by nebylo bezpečné je použít. Hustě sněžilo a ta silnice je zrádná i za jasného dne.“

„Jsem rád, že vám je můžu poskytnout teď.“

Wes se uvolnil. „Jsou připravené k jízdě?“

William přikývl. „Než jsem je koupil, mechanik mi je zkontroloval. Jsou ve výstavním stavu. Klíčky od nich mám doma.

Můžeme je vyzvednout cestou do garáže. Zatímco se budu převlékat, Marilee nám může uvařit kafe, abychom si ho vzali s sebou.“

„Ty nejedeš.“

Wes kopl Dutche do nohy, aby mu zabránil ještě něco říct.

Rozbalil na Williama svůj výběrový úsměv. „Neměli bychom tu odvahu to po tobě chtít. Bude to dost hrozná cesta. Kromě toho…“

Vrhl pohled na Dutche, soucitně se zarazil, pak ztišeným hlasem Williamovi objasnil: „Nevíme tak docela jistě, co najdeme, až se tam dostaneme.“

„Samozřejmě. No jo.“ William obdařil Dutche úsměvem, který by ani slepec nemohl považovat za upřímný. „Ona je určitě v pořádku.“

„Jo. Děkuju. Ale Wes má pravdu. Nevíme, do čeho přijdem, až tam dorazíme. Musíme předpokládat, že je Tierney ozbrojený a nebezpečný. Nemůžu po tobě chtít, abys takhle riskoval.“

„Nic po mně nechceš. Nabídl jsem se sám.“

„To si uvědomuju, ale –“

„Tu silnici dobře znám, Dutchi. Líp než ty. Líp než kdo jiný.

Jezdím po ní několikrát týdně od doby, kdy jsem se naučil řídit.“

„Ale i tak –“

„Jsou to moje sněžné skútry.“

Vyznělo to jako výhrůžka. Zastřená, ale naprosto jasná. Wes vycítil, jak se v Duchovi začíná vzmáhat zlost. „To je pravda, ale můžu je zabavit proto, že zabírají místo v garáži placené z peněz daňových poplatníků.“

„Mám povolení.“

„Ode mě ne,“ prohlásil Wes. Dohadování na toho mrňavého prevíta neplatilo. Úřední autorita možná bude. „Požádám Dutche, aby tvoje sněžné skútry zabavil.“

„Školní rada řekla, že si je tam můžu nechat, jak dlouho chci.“

„Mám větší pravomoc než školní rada. Dělají to, co jim řeknu, aby dělali.“

William sklouzl zuřivým pohledem z Wese na Dutche. Odolával asi půlminutu. Wes ho probodával zničujícím pohledem, který měl vyhrazený pro obránce, který to na hřišti zvoral. Dutch se tvářil podobně zle.

Nakonec řekl: „Nedáváte mi na vybranou.“

Dutch sklouzl ze stoličky. „Pojedeme za tebou k vám domů.“

William vypnul hořák pod hrncem s vodou, která se málem vyvařila. „Řeknu Marilee, aby uvařila kafe. Bude lepší než tohle.“

„Není zapotřebí kvůli tomu Marilee budit.“

„Určitě by jí to nevadilo.“

Dutch s Wesem vyšli ven a nastoupili do bronca. Wes se zazubil.

„Gratuluju, šéfe. Máš svoje sněžné skútry.“

Pozorovali Williama Ritta, jak nastupuje a couvá z parkovacího místa. Dutch ho následoval po Hlavní. Zabušil rukou v rukavici do volantu a zavrčel: „Už abych po všech těch blbostech toho Tierneyho dostal.“

„To je taky v plánu.“

„Chci vidět, jak mu poteče krev, Wesi.“

„Já tě slyším. Jestli Lilly obtěžoval –“

„Cože?“

Wes na Dutche nechápavě pohlédl. „Co myslíš?“

„Mám strach, že ji zabil,“ řekl Dutch. Wes chvíli pohyboval rty, ale nevydal hlásku. Potom řekl: „No jasně, Dutchi. To nám všem leží v hlavě.“

„Myslíš, že spolu –“

„Hele, já nevím. Říkám jenom tolik, že ať už s ním zatočíš jakkoliv, dá se to ospravedlnit tím, co Lilly provedl nebo co s ní dělal.“

Dutch sevřel volant. „Chci vidět jeho krev.“

Kapitola dvacátá osmá

Nechce se mi spát.

Jako by těch několik prostých Lillyiných slov přetrhlo nit, jež držela Tierneyho na uzdě. Pohnul se. Nějak se deka, která je oddělovala, ocitla stranou a ústa jí přitiskl na rty ještě dřív, než ji jednou rukou objal a druhou jí zajel do vlasů.

Jazyk měl dobyvačný a smělý a úžasně chutnal po něm. Ten polibek z její paměti vymazal všechny polibky, které jí kdy dal někdo jiný. Jeho smyslnost byla nakažlivá, takže se cítila, jako by se jí kosti rozpouštěly.

Zvedl hlavu a zadíval se jí do očí. Čelila jeho pohledu beze strachu a pochybností. Nepřestávali si hledět do očí, zajel rukou mezi jejich těla, rozepnul jí kalhoty a vsunul ruku dovnitř. Přes kalhotky ji pohladil. Byly vlhké, jak po něm toužila. Sklonil hlavu a přejel jí jazykem přes pootevřené rty. Dech měla horký a rychlý.

Zajel jí do kalhotek a položil jí ruku na rozkrok. Dotýkal se jí prsty a takhle ji držel, zatímco se líbali. Nic víc. Pouze jejich jazyky tančily, jako by se spolu milovaly, zatímco v teplém bezpečí jeho dlaně jí vzrušeně tepala krev.

Možná poznal, že přišla pravá chvíle, když se maličko prohnula v zádech, a tím se víc přitiskla k jeho dlani. Nebo podle zasténání, které jí rozechvělo hrdlo a dávalo tušit narůstající vzrušení. Nebo možná jeho vlastní touha ho pobízela, aby vsunul koleno mezi její nohy a roztáhl je. Zvedl se na jedné paži, aby si dosáhl na pásek.

Rozepnul jej, potom si rozepnul džíny a ona si mezitím stáhla kalhoty a kalhotky.

Potom v jediném pohybu, pružném jako by tančil, povolil paži, o niž se opíral, sklonil se k ní a vnikl do ní. Nesrozumitelně, slastně něco zamumlala stejně jako on, a pak umlkli, jenom jejich srdce bušila. Jejich dech se mísil a vytvářel jim nad hlavami obláčky páry.

Po chvíli se začal pohybovat, zpočátku to nebylo víc než pomalé kolébání, jeho kyčle na jejích kyčlích. Pak se v ní začal pohybovat rychleji, postupně zvyšoval tempo, až najednou tiše zamručel a znehybněl. Zajela mu rukama na hýždě a přitáhla ho hlouběji do sebe.

Zasténal, přitiskl obličej na její hrdlo a vyvrcholil.

Když ta vypjatá chvíle pominula, celý se uvolnil. Naprosto.

Spočíval na ní celou váhou svého těla. Ale jenom krátce. Dopřál si vzácnou chvíli, aby se vzpamatoval, a pak se trochu nadzvedl.

S nesmírnou soustředěností sledoval výraz v jejím obličeji, pomalu sáhl za sebe, sjel rukou po jejím stehně ke koleni, obemkl je rukou a zvedl je, až jí spočívalo na hrudi ve výši jeho ramen. Totéž udělal s její druhou nohou. Rozevřela se a odhalila citlivé místo.

Vsunul ruku mezi jejich břicha tam, kde byli spojeni, a dotkl se jí bříškem palce na nejcitlivějším místě. Dotkl se jí jemně, a přesto jí ten pocit projel celým tělem.

Div nevzlykla, když ji začal malými krouživými pohyby palce dráždit. Sklonil hlavu a přejel jí zuby přes bradavku, tak, aby to pocítila i přes vrstvy oblečení. Přitom maličko víc palcem přitlačil.

Slast v ní narůstala a narůstala, až měla nervy zjitřené od vršku hlavy po chodidla nohou. Bradavky se jí napínaly až bolestivě.

Výkřik jí uvázl v hrdle, když je vypjala k jeho čekajícím rtům.

Hluboko v sobě sevřela jeho penis, sice ne už tvrdý, ale pořád ještě mohutný.

Orgasmus v ní dozníval několik minut. Když se konečně zklidnila, Tierney ji zlehka políbil na rty a sevřel ji pod sebou v objetí.

Ani jeden se nepohnuli, aby se od sebe odpoutali.

Ani slovo mezi nimi nepadlo.

Dokonce nerozházeli ani přikrývky, pod nimiž leželi…

Probudila se s netknutou vzpomínkou na včerejší noc, každá podrobnost se jí v mysli přehrávala dokonce i ve spánku. Tělo měla vláčné a ztěžklé, zjitřené žádostivostí, ospalé uspokojením. Tierney byl obtočený kolem ní. Přední strany stehen jí tiskl zespodu na stehna, zadek měla příjemně vmáčknutý do jeho teplého klína.

Když se pokusila pohnout, zamručel na protest a jemně si ji přitáhl paží, kterou ji objímal kolem pasu.

„Musím do koupelny,“ zašeptala.

„Rychle se vrať.“

„Hlídej mi místo.“ Když vyklouzla zpod přikrývek, ohlédla se přes rameno. Oči měl zavřené, ale na rtech mu pohrával úsměv.

V krbu řeřavělo pod vysokou vrstvou popela jen pár uhlíků.

Místnost byla vymrzlá. Po špičkách kráčela ke dveřím ložnice a cestou si oblékala kabát. Když otevírala dveře, panty zavrzaly; zastavila se a ohlédla. Tierney ale znovu usnul. Dál nerušeně, pravidelně oddechoval. Doufala, že bude spát ještě několik hodin, aby vyvážil včerejší vyčerpání. Jeho tělo potřebovalo odpočinek, aby se uzdravilo.

V koupelně byla neskutečná zima. Odbyla si, co potřebovala, a vrátila se do obývacího pokoje. Tierney pořád spal. Co nejtišeji položila zbývající dvě polena na rošt a prohrábla doutnající uhlíky pod ním a přidala trochu třísek, aby se oheň rozhořel.

Brzy budou potřebovat víc dřeva. Uvažovala o tom jenom chvíli, a pak začala shledávat své poházené oblečení. Spodní kalhotky a kalhoty našla pod přikrývkami, odsunuté až k nohám matrace.

Zbytek se válel na podlaze nebo na nábytku, tam, kam jej odhodili.

Když všechno posbírala, rychle se oblékla. Boty jí uschly. Kůže byla ztuhlá, ale už nestudila. Oblékla si rukavice a omotala si Tierneyho šálu kolem krku.

Jako poslední použila inhalátory.

Když vyšla na verandu, okamžitě si všimla, že mraky se protrhaly. Přestože slunce bylo hluboko za hřebenem hory, východní obzor měl nazlátle růžovou barvu. Nebe nad hlavou bylo poseté hvězdami, jež zářily na sytě indigové modři. Nad vrcholem hory se honily průsvitné mraky, které unášel vítr natolik silný, že ohýbal vršky stromů a komíhal větvemi.

Den sliboval, že přijde záchrana, i když byl ještě takový vítr.

Nicméně se musejí připravit, jako by se k nim pomoc ještě dnes neměla dostat. Polena naskládaná na verandě byla tlustá. Když se nerozštípou, bude trvat dlouho, než se rozhoří. Ta menší se Tierneymu podařilo rozštípat malou sekyrkou, ale na dřevo, které zůstalo, bude nepoužitelná.

Pohlédla přes mýtinu směrem ke kůlně. Od té doby, co se včera později odpoledne Tierney z kůlny vrátil, už tolik nesněžilo, takže cesta, kterou vyšlapal, byla stále ještě patrná.

Použila inhalátory. Cesta do kůlny a zpátky jí zabere jen pár minut. I když trval na tom, že v bedně na nářadí sekera nebyla, věděla, že tam je. Prostě ji přehlédl.

Nebyla tak bláhová, aby se pokusila polena sama rozštípat. Tuhle práci nechá na něm. I tak nebude mít radost, že šla pro sekeru, ale po tom, co jí zachránil život, by mu mohla ušetřit alespoň tuhle jednu práci. Čerstvý vzduch byl příjemný, i když jej musela vdechovat přes Tierneyho šálu. Rovněž vítala příležitost, že si může potom, co byla skoro dva dny zavřená ve srubu, protáhnout nohy.

Než si to stačila vymluvit, sešla po schodech a pustila se po úzké stezce, kterou Tierney vyšlapal ve sněhu.

Tierney. Zvláštní, že mu nikdy neříkala Ben. Dokonce i v ten den na řece použila jeho křestní jméno jenom jednou, a tehdy ji opravil.

„Všichni mi říkají Tierney.“ Hodilo se to k němu.

Zjitřená vzpomínkou, kolikrát včera v noci v zajetí vášně jeho jméno vyslovila, si přitáhla kabát těsněji k tělu a zabořila usmívající se obličej ještě víc do jeho šály. Jeho vůně jako by byla do vlněných vláken vetkaná. Vychutnávala si ji.

Tak šťastná jako teď se už hodně dlouho necítila. Bez nehody přešla přes mýtinu. A potom vešla do lesa.

William Ritt vedl Dutche a Wese zpod přístřešku pro auta k zadním dveřím domu a potom kuchyní do obývacího pokoje.

„Uhlíky ještě úplně nevychladly. Oheň se brzy rozhoří.“ Přikrčil se u krbu a pustil se do práce.

Dutch už šílel netrpělivostí. Každá minuta, kterou promarnil nicneděláním, nahrávala Begleymu. Nepotřeboval žádný oheň.

Nestál o oheň kvůli času, který byl zapotřebí na jeho rozdělání.

Přesto váhal na Williama zatlačit do té míry, že by se vzepřel a řekl, ať mu teda Dutch sněžné skútry zabaví, a vzal zpátky nabídku, že je mohou použít. Tak tam stál a pozoroval Williama, jak klade polena na rošt a prohrabuje uhlíky.

Aby na to nezapomněl, vyndal z kapsy lyžařského obleku vysílačku, šťouchl do Wese a vstrčil mu ji do ruky. „Pro případ, že bychom se tam nahoře od sebe odtrhli. Pamatuješ se, jak se to používá?“

Wes přikývl. „Když chceš mluvit, stiskneš tlačítko, když ho pustíš, můžeš poslouchat.“

„Správně. Má to dosah až deset kilometrů.“

Polena se rozhořela. William se zvedl. „Tak, to už je lepší. Zajdu pro Marilee, aby uvařila kafe.“

„Opravdu nemáme čas,“ řekl Dutch. „Jen nám dej ty klíčky a vyrazíme.“

„Zabere to sotva pár minut. Naleje vám ho do termosky a můžete si ho vzít s sebou.“ Máchl rukou, ať jdou blíž k ohni. „Udělejte si pohodlí.“

„Opravdu bych nerad, abys Marilee kvůli nám obtěžoval,“ řekl Wes.

„Nebude jí to vadit,“ zopakoval William a vyrazil na chodbu.

Dutch si řekl, že může docela dobře využít tepla, když už má příležitost, přistoupil ke krbu a natáhl ruce k plamenům. Koutkem oka sledoval, jak se William blíží ke dveřím uprostřed krátké chodby.

I kdyby Dutche netlačil čas, pořád by byl proti tomu, aby Marilee budili. Bude to další člověk, který se dozví o jeho a Wesově plánu, a čím víc lidí o něm ví, tím je pravděpodobnější, že se to nějak zvrtne.

Teď už je ale pozdě.

William dvakrát zaklepal na dveře jejího pokoje a otevřel je. Pak tam stál s rukama podél těla a jenom hleděl. Proč tam tak trčí, civí do ložnice svojí sestry a chová se podivně dokonce i na svoji povahu?

blesklo Dutchovi hlavou.

Pokud ovšem William nezírá na něco, co mu znemožňuje se pohnout, co mu brání zareagovat.

Dutchovi se sevřel žaludek. Jeho policajtské instinkty se probudily. Zavolal na Williama a v hlasu mu zněla otázka, ale přitom už byl v chodbě. Nepřekvapilo by ho, kdyby uviděl stříkance krve na stěnách a rozčtvrcené tělo.

„Co se hergot děje?“ ozval se Wes, který si také musel všimnout podivného Williamova chování a šel Dutchovi v patách.

V těch několika krátkých vteřinách, než došel k pokoji, zaplavil Dutche adrenalin. Měl na paměti, že nesmí vtrhnout do místnosti a zničit nebo poškodit stopy, a tak se u dveří zastavil a odstrčil Williama stranou.

Nebyla tam žádná krev. Marilee nebyla rozčtvrcená. Seděla vzpřímeně v posteli, přikrývku přitaženou k bradě a beze slova na něho hleděla, šokovaná, že tam tak vtrhli.

Vedle ní v posteli byl stejně šokovaný Scott Hamer.

„A sakra.“ Dutch se otočil v naději, že zabrání Wesovi, aby se přiblížil, on tam ale už byl.

Postrčil Dutche do pokoje a stál s rukama opřenýma o zárubně, jako by se o ně potřeboval opřít. „Co tohle znamená?“ zahřměl.

Dutch varovně natáhl ruku, ale Wes mu ji srazil a zuřivě vykročil k posteli.

Scott odhodil přikrývku a vstal z postele. Byl nahý. Nestyděl se ovšem ani trochu. Bojovně se otci postavil.

Je to přesně tak, jak to vypadá. „Tati.“ Poslední slovo vyslovil jako nadávku.

Dutch se domyslel, že Wes se vzteká jak kvůli Scottově vzdorovitosti, tak proto, že ho nachytal se spuštěnými kalhotami. Ale byla to Marilee, do níž zabodl zuřivý pohled. „Nemohlas sehnat chlapa, ty ubohá stará píčo.“

Scott vyletěl a vrazil do otce jako fotbalový obránce. Hlavu mu zabořil do břicha a odhodil ho, až narazil do starožitného zrcadla.

Dřevo prasklo a zrcadlo se roztříštilo na tisíc kousků. Scotta to nezastavilo. Bušil do Wese pěstmi a ječel, co si to dovoluje, takhle s Marilee mluvit.

Dutch viděl, že jestli nezasáhne, oba se pořežou o rozbité zrcadlo.

Sklo mu zakřupalo pod nohama. Popadl Scotta zezadu kolem pasu a odtrhl ho od Wese, který pracně lapal po dechu.

Dutch odhodil Scotta na druhou stranu místnosti. „Uklidni se a obleč se, Scotte. Wesi.“ Hlavou mu ukázal ke dveřím. Wes vrhl vražedný pohled na Marilee a vyšel na chodbu. Dutch vyšel za ním a zavřel za sebou.

Wes rázoval po chodbě jako lev v kleci. Dutch se otočil k Williamovi, připravený navrhnout, aby se vrátili do obývacího pokoje a vyčkali na vysvětlení, když si uvědomil, že William žádné vysvětlení nepotřebuje. Spokojeně se usmíval. A najednou to Dutchovi všechno začalo dávat smysl. To, jak William trval na tom, aby šli do domu a vzbudili Marilee, to všechno byl jen fígl. Tuhle scénu naaranžoval. „Ty parchante. Ty jsi to věděl.“

William se ani nesnažil to skrývat. „Moje sestra je při milování hlučná. A to nemluvím o Scottovi.“

Marilee vyšla z pokoje pozoruhodně vyrovnaná, na sobě měla župan a vlasy sčesané do obvyklého ohonu. „Scott odešel. Je hrozně rozčilený,“ řekla.

Wes se na ni osopil: „Je rozčilený? Rozčilený?“

„Ano, a to je jediné, co mě zajímá.“

„No, spíš by tě mělo zajímat budoucí zaměstnání. S učením jsi skončila.“

„To si uvědomuji, Wesi, takže na mě můžeš přestat řvát. Nebojím se tě. Můžeš mi vyhrožovat, jak chceš, mě se to nedotkne, ani mi na tom nebude záležet.“

„Kolik dalších kluků sis vzala do postele.“

„Scott není žádný kluk.“

„S takovouhle na mě nechoď. Měla bys mě prosit o odpuštění.“

„Za to, že spím se Scottem?“

„Za to, že s ním chrápeš.“

„Jak to může být horší, než dávat mu steroidy?“

Dutch sebou trhl. Vrhl na Wese konsternovaný pohled, ale Wes to nepostřehl. Měl takový vztek, že se celý třásl. Paže mu visely podél boků a zavíral a rozvíral pěsti, jako by se připravoval popadnout Marilee za krk. Hluchá k jeho soptění se otočila k bratrovi a pohrdavě na něho pohlédla.

„Tak tohleto sis vychutnával. Všechny ty narážky a arogantní posměšné poznámky. Tak tohohle se to týkalo.“

„Doufal jsem, že zapůsobím na tvoje svědomí, přiměje tě to s tím skoncovat, než dojde na tohle.“

„Ne, tak to není,“ odsekla. „Ani zdaleka ne. Chtěl jsi, aby došlo k takovému výstupu, protože jsi nízký, nepříjemný a krutý člověk.“

„Promiň, že to připomínám, Marilee, ale nejsi v situaci, abys mi mohla nadávat.“

„Říkám si, co asi provedeš pro svoji zábavu teď. Ostatně, ne že by mě to zajímalo. Odstěhuju se, jakmile si budu moct zařídit pár věcí. A ty můžeš jít ke všem čertům.“ Otočila se, zašla do svého pokoje a jemně za sebou zavřela dveře.

Wes se osopil na Williama: „Ty jsi o tom věděl, a nic jsi mi neřekl?“

„Abych pokazil překvapení?“

Dutch popadl Wese kolem hrudi, když se vrhl na Williama, vždyť byl Wes třikrát větší než William. To by byla vražda. „Teď to nechej plavat, Wesi.“ Wes ustoupil a Dutch udělal krok k Williamovi. „Dej sem ty klíče od sněžných skútrů.“

„Nevidím důvod, proč bych měl.“

Dutch udělal ještě jeden krok. „Nevidíš důvod, proč bys měl?

Jestli mi je nedáš, pustím na tebe Wese, a ten už ti vylepší ksicht tak, že budeš do konce svýho svinskýho života srkat žrádlo brčkem.“

William popotáhl, jako by na něho ta výhrůžka neplatila, ale sáhl do kapsy u kalhot a vytáhl těžký svazek klíčů, který měl po celou dobu u sebe.

Dutch mu ho vytrhl z ruky. „Jdeš?“ zeptal se Wese.

Wes neodpověděl, ale následoval Wese přes dům a zadním vchodem ven.

Nepromluvili, dokud neseděli ve voze a nemířili ke garáži. „Jestli se z tohohle slovo prolákne, víš, jakou bude mít Scott šanci, že by dostal stipendium? Nemají zájem, aby jim čerství vysokoškoláci obtahovali profesorky.“

Zabušil pěstí do přístrojové desky. Bum, bum, bum. „A ten parchant Ritt. Nejradši bych tomu ufňukanými hajzlíkovi vyrval srdce z těla. Schválně to tak navlíknul, abychom na ně přišli, že je to tak?“

„Je to tak.“

„Proč?“

„Pomsta.“

„Za co? Co jsem mu kdy udělal?“

Dutch se na něho zamračil.

Wes měl tolik slušnosti, že se zatvářil rozpačitě.

„Chtěl se ti dostat na kůži za všechny ty dlouholeté ústrky, ať už skutečné, nebo domnělé. Nevím ovšem, proč chtěl ponížit Marilee.“

Chvíli přemýšlel a pak dodal: „Scott je ještě kluk. Skočí na každou, která mu podrží, dokonce i na svoji učitelku. Ale Marilee? To mě dostalo. Koho by napadlo, že je něčeho takového schopná?“

Wes se výsměšně uchechtl. „Tak toho jsou schopné všechny. To nevíš? Všechny jsou to v jádru děvky.“

Probudila ho nejspíš některá z mnoha jeho bolestí. K tomu i to, že mu začala být zima, když Lilly opustila jejich hnízdo. Pořád ještě se zavřenýma očima se hlouběji zachrul do pokrývek a nechal se unášet vzpomínkami. Na včerejší noc. Na Lilly. Na jejich poprvé. Na jejich sladké, mlčenlivě, proměnlivé milování.

Nepromluvili slovo. Nemuseli. Jejich jazykem byly doteky a byla to řeč, již oba plynně ovládali. Nechal se vést svými instinkty, a tím si na ni učinil nárok, přivlastnil si to tělo, po němž tolik toužil. A Lilly, tím záhadným, vědoucím ženským způsobem mu umožnila, aby podlehl sebeklamu, že je to on, kdo si ji přivlastnil, a ne naopak.

Když se po prvním milování překulil na bok, vzal ji s sebou, takže leželi otočení k sobě. Přál si, aby jí mohl číst myšlenky, přál si vědět, jestli si už získal její důvěru. Hleděl jí do očí a připadaly mu důvěřivé. Nebo byl možná ten vlahý třpyt pozůstatkem orgasmu.

Odhrnul jí několik pramenů z vlhké tváře. Hřbetem ukazováčku se dotkl jejího spodního rtu, přejel jí kotníkem prstu přes zuby. „Víš, že jsem nic nepoužil.“

Přikývla.

„Mělas mě přimět, abych se odtáhl.“ Mnohoznačně se na něho podívala. „Přísahám, že bych to udělal, kdybys mě o to požádala.“

„Ale neudělala jsem to.“

„Ne, neudělala.“ Objal ji kolem pasu, přitiskl jí ruku na kostrč a přitáhl si ji k sobě, až mu penis spočíval mezi jejími stehny. Líbali se. Smyslně. Ústa měla horká a dychtivá, vlhká a vstřícná. Stačilo, aby pomyslel, jaké možnosti se mu nabízejí, a krev mu v žilách kolotala jako láva.

Odtrhl se od jejích rtů a tiše se zasmál. „Je to k nevíře, ale jsem celý rozpálený.“

Usmála se. „Já taky.“

Svlékli se.

Nahá Lilly. Ach bože.

Nakonec ji uviděl a nemohl se vynadívat. Byla krásná. Prsy jí měkce ležely na hrudi. Světlo plamenů jí tančilo po pleti a kreslilo smyslné stíny, které jako by jí laskaly bradavky.

„Loni v létě, kdykoliv ses namočila –“

„Vím, co chceš říct,“ přerušila ho. „Bylo mi trapně.“

„Já vím. Tak jsem se snažil chovat jako džentlmen a díval jsem se na tebe od krku nahoru. Nebylo to snadné.“ Hřbetem prstů jí zlehka přejel přes hruď.

„Dnes jsi mě hladil,“ řekla tichým, zastřeným hlasem. „Když jsem spala.“

Rychle na ni pohlédl a odvrátil oči. „Moc ne. Jenom trošku.“

„Myslela jsem si, že se mi to zdá.“

„Taky jsem si to myslel.“ Znovu se jí zadíval do obličeje. „Jestli teď sním, tak mě nebuď.“

„Nebudu.“

Bradavka jí ztuhla, jen se jí dotkl. Několikrát jí ji pohladil palcem, pak ji jemně stiskl prsty.

Vydechla jeho jméno. Pak řekla: „Dotýkej se mě ústy.“

Sklonil hlavu a přejel jí rty přes bradavku. „Ty jsi podváděla.“

„Jak?“

„Potají jsi nahlížela do mých představ.“

Nyní mimoděk zasténal, když si znovu připomněl, jak vzal její bradavku do úst. Jeho jazyk si dobře pamatoval její hebkost, její chuť. S úsměvem otevřel oči, když si uvědomil, že vzpomínky se změnily v sen, když usnul.

Teď ale byl úplně probuzený. Celý probuzený. Měl bolestivou erekci.

Proč by mělo být tohle to jediné, co mě nebolí? zamručel.

Zašklebil se přitom, jak ho porůznu po těle zabolelo, posadil se a promnul si oči. „Lilly?“

Odhodil přikrývky a vstal. Přesněji se o to pokusil. Stál, ale tělo měl sehnuté do pravého úhlu. Zvolna se narovnával a každá kost, kloub a sval přitom protestovaly. Naskočila mu husí kůže. Rozrazila ho zima. Popadl vrchní deku a zabalil se do ní.

„Lilly?“ Když neodpověděla, zamířil do ložnice.

Lilly se zastavila na kraji lesa, aby se pokochala nádhernou podívanou. Vypadalo to jako trojrozměrná vánoční pohlednice.

Větve jehličnatých stromů byly hustě zasněžené. Holé větve listnáčů se zdály na pozadí bílé pokrývky skoro černé. První světlo dne dopadalo pouze na nejhořejší větve stromů, jež se pohupovaly v nevyzpytatelných větrných proudech. Avšak spodní část lesa zůstávala nehybná a tonula v temnotě.

Byla to přírodní katedrála, místo uctívání. Přála si, aby se tam mohla pozdržet a ten ztišený poklid si užít. Ale dlouho netrvalo a začaly jí v botách křehnout prsty, což jí připomnělo, že jakkoliv je to tam krásné, je to pořád divočina, jež může být při neopatrnosti smrtící.

Držela se prošlápnuté stezky a ta ji přivedla ke kůlně. Stěny kůlny byly vysoko zaváté, když ale Tierney silou otevřel dveře, částečně závěj odhrnul, takže nebyly celé pod sněhem.

Brodila se sněhem, který od té doby, co tady byl, napadal, a uchopila petlici. Pořádně zatáhla, ale dveře se neotevřely. Ve skutečnosti se ani nehnuly. Několikrát zatáhla, ale vypadalo to, že s nimi nepohne. Vložila do toho všechny síly a zkusila to znovu. Když povolily, stalo se to tak náhle, že ji to až vylekalo. Zavrávorala a málem ztratila rovnováhu.

Zasmála se svojí nešikovnosti a vešla do kůlny. Byla tam větší tma, než čekala. Vyhubovala si, že si nevzala baterku, protože chtěla sekyru najít rychle a odejít. V kůlně byli vždycky pavouci. Možná i myši. Když tam šla, měla vždycky strach, že vyruší nějakého hada.

I když všechny rozumné bytosti byly dnes zalezlé ve svých doupatech, už ze samotného toho vlhkého, plesnivého prostředí jí běhal mráz po zádech. Také tam byl nepříjemný, zatuchlý pach prostor s hliněnou podlahou.

Dopřála očím čas, aby si přivykly na šero, a pak se rozhlédla.

Nikde sekyru neviděla, ale vzpomněla si, že bývala v bedně na nářadí. Hlasitě dýchala. Nebylo to vyslovené sípění, ale daleko to k tomu nemělo. Možná se neopatrně rozhodla, když se sem vydala.

Obvykle by jí taková námaha a vypětí neuškodily, ale s ohledem na včerejší těžký astmatický záchvat a na teploty pod bodem mrazu zřejmě neměla nic tak namáhavého konat. Což je další důvod, aby rychle popadla sekyru a vrátila se do srubu. K Tierneymu. Do postele s Tierneym.

Nepamatovala se, že by víko té velké bedny na nářadí bylo tak těžké. Napoprvé se jí nepodařilo je zvednout. Dokázala je nadzvednout jen na tři centimetry, když jí námahou došel dech. Jestli tady dostane astmatický záchvat, Tierney jí to bude neustále vyčítat.

Pokrčila se v kolenou a zapřela se oběma dlaněmi o okraj víka.

Napjala kolena a vší silou do víka zatlačila, takže se jí podařilo je zvednout. Jakmile je dostala do kolmé polohy, padlo vlastní váhou na zeď dřív, než je Lilly stačila zachytit. Zadunělo tak hlasitě, že to takhle ještě neslyšela.

Hleděla totiž do mrtvých, mléčně bílých očí Millicent Gunnové.

Prudce vydechla, ale když se pokusila nadechnout a vykřiknout, dýchací cesty už měla stažené. Z hrdla jí vyšlo jenom tenké zakvílení.

Bezmyšlenkovitě

couvala

od

toho

strašlivého

pohledu,

podvědomě hledala únik. Prudce se otočila, ale zůstala jako přimražená, když v obdélníku světla otevřených dveří uviděla siluetu stojícího Tierneyho.

Všechno vzala na vědomí na jeden ráz. Oblékl si džíny a boty, ale pod rozevřenou bundou měl hruď holou. Prudce se mu zvedala.

Popadal dech. Musel běžet.

„Tierney,“ zalapala po dechu. „Millicent…“

„Nemělas to vidět.“

A pak, v jediném oslepivém okamžiku prozření pochopila, proč má rysy v obličeji tak tvrdé a strnulé, proč za ní běžel do kůlny, proč ho pohled na Millicentino tělo, bezohledně nacpané do bedny se zrezavělým nářadím, nepřekvapuje.

Kráčel k ní dlouhými kroky, rychle zkracoval vzdálenost mezi nimi, přesto se Lilly nedokázala pohnout. Byla ochromená tak, jak to člověk zažívá v tíživých snech, kdy je vystaven smrtelnému nebezpečí, a přesto je bezmocný a nedokáže před ním utéct.

Avšak v poslední možné vteřině zjistila, že se dokáže pohnout.

Když ji popadl za ramena, začala s ním zápasit vším, co měla k dispozici – zuby, nehty, nohama.

Pocítila, jak mu po tváři stékají stružky čerstvé krve, než ji pevně sevřel v objetí a přitiskl jí tak paže k tělu. „Přestaň, Lilly!“

Hekal a lapal po dechu.

Ne, to nebyl Tierney, kdo vyluzoval ty strašlivé zvuky. Bylo to její vlastní astmatické sípění. „Zatraceně, Lilly. Nech toho!“

„Jsi vrah!“

Pak postřehla, jak jí jeho ruka bleskurychle dopadá ze strany na krk.

Vůbec to nebolelo.

Kapitola dvacátá devátá

Speciální agent Charlie Wise vyletěl do sedu, když mu zazvonil mobil.

Slepě hrabal mezi klíči, drobnými, pouzdrem s odznakem a brýlemi, které si nechal na nočním stolku, když si šel lehnout. Spal, jako když ho do vody hodí, ale vyzvánění telefonu zaúčinkovalo jako pronikavý hvizd protipožární sirény a nemilosrdně ho vytrhlo z bezvědomí.

Odklopil víčko telefonu a přitiskl si jej k uchu. „Wise.“

„Zdravím, Sovo. Vzbudil jsem tě?“

Volal Perkins. Spojení praskalo statickou elektřinou, ale s trochou námahy slyšel. „Ne,“ zalhal a nasadil si brýle. „Jenom mě to překvapilo. Neuvědomil jsem si, že už signál funguje, dokud telefon nezazvonil.“

„Vrtulník… asi… před… Počasí je nejisté… říká…“

„Počkej. Perkinsi, jsi tam? Zůstaň u telefonu.“ Zakomíhal nohama, aby odhodil přikrývky. Vylezl z postele a spěchal k oknu, jestli tam nebude mít lepší signál. „Perkinsi?“

„Ztrácíš se mi, Sovo.“

„Řekni mi to stručně.“

„Vrtulník. Přílet do Cleary asi za hodinu. Tříčlenný pátrací a záchranný tým. Jeden bývalý ostřelovač, z týmu na záchranu rukojmí.“

„Výborně. Ještě něco?“

„Jo, o Tier… nemám… nic. Dozvím… pryč… něco…“

Otrávený Wise otáčel hlavu, jestli nějak nenajde bod, odkud by bylo lepší spojení. Pak si uvědomil, že se úplně přerušilo.

Zkontroloval si displej. Byl prázdný.

„Sovo?“

Ve dveřích místnosti, v níž spal Wise, stál Begley. V ruce držel svoji bibli a prst měl zasunutý na místě, kde četl.

Byl oblečený a vypadal svěží, čímž Wiseovi nepříjemně připomněl, že se tam chvěje jenom ve spodkách. „Dobré ráno, pane.

To byl Perkins. Vrtulník tady bude tak za hodinu.“

„Výborně.“ Begley pohlédl na hodinky. „Jakmile se oblečete…“

„Ano, pane.“

Begley vycouval ze dveří a zavřel za sebou.

U Guse Elmera byl naštěstí ohřev vody na plyn, takže se Wise znovu osprchoval; sprcha byla to první, co si včera večer dopřál, když si zabrali chatu číslo sedm. Begley chtěl být hned vedle čísla osm, neboť nedůvěřoval Dutchovi Burtonovi, že do ní nepoleze.

Protože nešel proud, nemohl zapnout Tierneyho počítač, což Begleyho otrávilo. Nemohl se dočkat, až se dostane do Tierneyho složek. Wise byl vskrytu duše za ten odklad vděčný. Šilhal únavou a pochyboval, že by se dokázal natolik soustředit, aby Tierneyho bezpečnostní kódy rozlouskl.

Jejich chata byla v celém komplexu jediná další, která měla dva samostatné pokoje oddělené obývacím prostorem a malou kuchyňkou. Vystačili si se světlem z krbu, svíčkami a kempinkovým vařičem na petrolej. Potom co snědli chilli z konzervy, které jim Gus Elmer ochotně poskytl – a nechal si zaplatit –, se Wise osprchoval a prakticky ve spánku se odpotácel z koupelny do ložnice. Nyní, pět minut potom, co se vzbudil, se připojil k Begleymu v hlavní místnosti. „Uvařil jsem vodu na kafe, ale nedoporučuju ho. Kafe na policejní stanici je lepší než tohle. Počkáme na vrtulník tam.

Počítám, že tolik Burtonovi dlužíme, abychom mu řekli, že čekáme vrtulník.“

„Souhlasím, pane.“ Wise si oblékl kabát a rukavice.

„Kdy říkal Perkins, že tady přesně bude?“

„Neříkal. Nestačili jsme se pořádně domluvit, než se spojení přerušilo.“

Begley zkontroloval vlastní mobil a zaklel, když uviděl, že signál stále ještě není. „I tak to bude, obávám se, riskantní.“

„Zavolám Perkinsovi, jen co dorazíme na policejní stanici.“

Chvíli ujížděli mlčky, potom Begley prohodil: „Lilly Martinova.

Myslíte, Sovo, že je ještě naživu?“

„Mám za to, že ano.“

„Proč?“

„Protože ví, že volala Burtonovi a řekla mu, že jsou spolu.“

„Doufám, že máte pravdu.“

Když dojeli k policejní stanici, udivilo je, že před nízkou cihlovou budovou stanice parkuje tolik civilních vozidel, většinou s pohonem na všechna čtyři kola. Bylo jich tolik, že se nevešla na parkoviště a obsadila obě strany ulice.

„Co to znamená?“ položil Begley řečnickou otázku.

Vstupní hala byla plná mužů v maskáčích, v nichž chodili na lov, nebo v něčem podobném. Většinou se ozbrojili puškou. Wiseovi neuniklo, že jeden má důmyslný luk a toulec se zlověstně vyhlížejícími šípy. Všichni mluvili najednou a do jednoho vypadali rozčileně.

Begley se snažil prorazit si cestu davem k dispečerovi, který byl zřejmě terčem nespokojenosti. Po několika nezdařených pokusech si vstrčil prsty do úst a hvízdl, až uši zaléhaly. Okamžitě se rozhostilo ticho. Když se přítomní v těžkých nepromokavých botách otočili o sto osmdesát stupňů, zadunělo to na podlaze z tvrdého dřeva jako dusot stáda.

Všichni upřeli pohled na Begleyho. Představil se hlasem, kterým by mohl řezat sklo. Stál rozkročený s rukama v bok a později mohl Wise svým kolegům vyprávět, jak jeho řízný způsob znamenitě zaúčinkoval.

„Chci, aby mi někdo řekl, co se to tady děje,“ zahřměl.

Dav se rozestoupil, aby udělal místo muži, který si jím razil cestu.

I když byl oblečený na závody psích spřežení, Wise poznal Ernieho Gunna.

„Pane Begley, pane Wisei, tito muži tady jsou někteří z dobrovolníků, kteří hledali Millicent, dokud je bouřka nepřinutila, aby toho nechali. Včera se to rozkřiklo o tom chlapovi, co ji unesl.

Dneska ráno jsme se sešli, abysme pomohli Bena Tierneyho chytit.“

Bezprostředně poté, co se s ním sešli, musel Gunn dát vědět všem svým známým, že ten, kdo unesl jeho dceru, je Ben Tierney. Ti to zase pověděli svým známým. Wise pohlížel do tváří ozbrojených mužů a viděl odhodlání samozvanců rozhodnutých dostat svoji kořist a zatočit s ní podle spravedlnosti vlastního ražení.

Begley oslovil Gunna a ostatní ignoroval. „Chápu vaše zoufalství, pane Gunne –“

„Při vší úctě, pane Begley, to nemůžete pochopit. Vy máte svoje děvče živé a zdravé doma.“

„Beru to zpátky,“ řekl pokorně. „Uvědomuji si, jak velice si přejete Millicent najít. A vaši přátelé a sousedé, kteří se ve svém volném čase nabídli, že ji budou hledat, si zaslouží odvahu a uznání.

Myslím to vážně.“ Zahrnul do pohledu, jímž přejel místnost, každého jednotlivého muže.

„Ale pánové, dnes ráno mi připomínáte hordu, která se chystá na lynč. V této fázi není pan Tierney podezřelý. Nemáme proti němu žádné nezvratné důkazy. To bych rád zdůraznil. Lidé zaslechli jeho jméno ve spojitosti s naším příjezdem sem, jako oheň se začaly šířit klepy, dostalo se to do místního rozhlasu a celá věc se nafoukla.

Přijeli jsme do Cleary jenom proto, abychom ho vyslechli a aby nám určité věci objasnil a mohli jsme ho jako podezřelého vyloučit.“

„To my všichni chceme taky,“ ozval se anonymní hlas ze zadních řad. „Vyslechnout ho.“

Ta drzá poznámka se setkala s uznalým pochechtáváním vzpurného davu.

Begleyho to vyrušení zřetelně popudilo. „K tomu, abyste si promluvili s člověkem,“ řekl, „nepotřebujete pušky se zaměřovačem.

Do hodiny by tady měl být vrtulník. Mám v plánu dostat se s ním na hřeben. Pokud se Tierney opravdu nachází ve srubu, který nedávno patřil policejnímu šéfovi Burtonovi, bude vyzván, aby s námi spolupracoval, a bude vyslechnut podle zákona. Dostane se mu jeho ústavních práv.

Takže takhle to bude. Jinak ne, pane Gunne. Pokud se vy a vaši přátelé pokusíte naši misi ohrozit nebo vzít věci do svých rukou, použiji všech prostředků, které uznám za nezbytné, abych vás zkrotil.

Toto je policejní záležitost. A jako taková –“

„Kde je teda ta zatracená policie?“ ozval se Gunn zuřivě.

„Promiňte?“

Gunn zeširoka máchl paží. „Tyhle chlapi sem dneska ráno přišli, aby vám a policii nabídli svůj čas a pomoc. Ale náš policejní šéf není k nalezení.“

Wise to zaskočilo stejně jako Begleyho. „Co tím chcete říct, že není k nalezení?“

„To, co jsem říkal,“ odpověděl Gunn. „Jeho podřízený ho neviděli ani se jim neozval od včerejška pozdě v noci, kdy řekl dispečerovi, že si jde domů trochu zdřímnout.“

„Říkal, ať pro něho přijdem, jestli ho budeme potřebovat.“ Z

davu vystoupil policista Harris. Vyměnil uniformu za nepromokavou kombinézu a ovčím rounem podšitý klobouk s klapkami na uši, jako většina přítomných, čímž byl až doteď k nepoznání. „Právě jsem od něho přijel. Připadá mi, že tam dlouho nikdo nebyl. V krbu není ani žádný popel.“

Begley vrhl znepokojený pohled na Wise. „Možná Wes Hamer…“

Než stačil Begley dopovědět, Harris už vrtěl hlavou. „Taky není k nalezení. Zastavil jsem se cestou sem u nich doma. Paní Hamerova říkala, že pan Hamer přišel včera večer pozdě, pár hodin se prospal a zase před svítáním odešel.“

„Věděla, kam šel?“

„Řekla, že neví.“

To se Wiseovi nelíbilo. Ani trochu. Ani Begleymu se to nelíbilo, soudě podle toho, jak se mračil. Několik napjatých vteřin si to nechával projít hlavou, pak řízně řekl: „Policisto Harrisi.“

„Ano, pane?“

„V nepřítomnosti svého šéfa, a dokud vám nedám další rozkaz, budete těmto mužům velet. Chci, abyste je zorganizoval do pátracího a záchranného praporu. Vaším bezprostředním úkolem bude ujistit se, že mají vybavení, které potřebují. Tím míním všechno. Munici.

Rezervní oblečení. Kompasy. Jídlo. Vodu. Hodně vody. Neponesu zodpovědnost za to, že někdo omdlí v důsledku dehydratace.“

„Dobře, pane.“

„Chci, aby byli připraveni v krátké době vyrazit.“

„Ano, pane.“ Pak se v očích mladého muže objevil zmatek. „Co jako budeme dělat, pane?“

„To budu vědět, až oblast prozkoumáme vrtulníkem. Budeme ve spojení prostřednictvím policejní vysílačky, takže navrhuji, abyste zůstali zde. Použijte stanici jako operační základnu. Mohli by se dostavit ještě další dobrovolníci a budeme potřebovat každého muže, kterého můžeme získat. Mohu něco navrhnout?“

„Hmm, jo… Pane.“

„Zjistil jsem, že účinný způsob, jak velet mužům, kteří nemají důkladný výcvik, je rozdělit je do menších skupin a určit vůdce skupiny. Ale vybírejte tyto vůdce pečlivě, jelikož budou podávat hlášení jenom vám. Je to jenom návrh. Samozřejmě to můžete zorganizovat, jak uznáte za vhodné.“

„Ano, pane.“

„Agente Wisei.“ Begley udělal čelem vzad a rázoval ke dveřím.

Wise se vrhl kupředu, podržel mu dveře a pak za ním vyšel ven. Jen co za nimi zaklaply dveře, přestali s tou komedií. „Myslíte, že na ten nesmysl skočili?“

„Těžko říct, pane,“ odpověděl Wise.

„No, budou se snažit to pochopit a to je asi tak na hodinu zaměstná, zvláště volba těch, co povedou skupiny. Doufejme, že až to rozlousknou, budeme mít Tierneyho už pod zámkem a paní Martinova bude zachráněná.“ Begley se zastavil. „Doprčic. Nedostal jste se k telefonu.“

„Perkins se mi neozval na pager. Kdyby měl něco naléhavého, spojil by se se mnou tímhle způsobem. Mezitím mu budu zkoušet volat na mobil.“

„Co soudíte o tom, Sovo, že Burton a Wes Hamer nejsou k nalezení?“

„Nemám představu, pane.“

„Nelíbí se mi to. Ani trochu se mi to nelíbí.“

Wise otevřel dveře u místa pro řidiče. „Kam to bude, pane?“

„Do dragstoru. Tam zřejmě chodí nejvíc. Začneme je hledat tam.“

Než nastoupil do vozu, pohlédl Begley k čistému nebi. „Nikdy by mě nenapadlo, že to řeknu, ale skoro mi ten sníh chybí. Když sněžilo, tak jsem aspoň věděl, kde všichni jsou.“

Marilee si nemyslela, že to může být ještě horší. Mýlila se.

U jejích dveří se objevila Dora Hamerova a vypadala jako utečenec z blázince, jak byla jenom v županu, s lemem ucouraným od sněhu. Byla jenom v domácích trepkách a bosé nohy měla celé červené. Marilee nikdy neviděla nikoho takhle šíleného úzkostí.

Jen co otevřela dveře, Dora vykřikla: „Je tady Scott?“

„Není.“

„Víte, kde je? Prosím vás, jestli víte, kde je, řekněte mi to.“

Marilee ji uchopila za ruku, vtáhla ji dovnitř a odvedla ji ke krbu.

„Posaďte se a řekněte mi, co se stalo.“

Dora se neposadila, pobíhala sem a tam, škubala si vlasy a v druhé ruce držela list linkovaného papíru. Jeho levá strana byla zubatá, jako by jej někdo vytrhl ze spirálového zápisníku.

„Co to je?“ chtěla vědět Marilee. „Vzkaz, který jsem našla ve Scottově pokoji. Před chvílí k nám přišel nějaký policista.“

„Policista?“

„Jeden z Dutchových lidí. Hledal jeho a Wese,“ řekla netrpělivě.

„To není důležité. Když odešel, nakoukla jsem do Scottova pokoje, abych ho zkontrolovala. Pokoj byl prázdný. Našla jsem tohle.“

Zatřepala papírem. „Je to pravda?“ zeptala se a slzy jí stékaly po tvářích. „Jste jeho milenka?“

Marilee ani nenapadlo, aby to popřela. „Posledních několik měsíců,“ odpověděla tiše.

Dora se přestala rozkřikovat a zůstala na ni koukat. „Jak jste mohla? Co to s vámi je?“

„Paní Hamerová, prosím,“ řekla Marilee jemně. Víc jí záleželo na duševním stavu té ženy, než na tom, co jí nepochybně hodlá vmést do tváře. Dora vypadala na pokraji zhroucení. „Povím vám všechno, co budete chtít o mém vztahu se Scottem vědět. Ale nemůžu mluvit, když na mě křičíte. Prosím!“

Ukázala na křeslo před krbem, ale Dora její ruku odrazila. Ta rána ji zabolela, ale zůstala klidná, neboť věděla, že někdo si rozvahu zachovat musí. „Co je v tom vzkazu?“

„Píše, co se dnes ráno stalo.“

„Bylo to velice ošklivé. Jinak bych to nemohla nazvat.“

„No, měla byste být na sebe pyšná,“ řekla jízlivě. „Vaše nestydaté chování skončilo takhle.“

Podala vzkaz Marilee. Papír byl zmačkaný a vlhký, jak ho Dora svírala v ruce. Když jej Marilee uhladila, rozpoznala Scottovo písmo.

Vzkaz byl adresovaný rodičům. První řádka ji vyděsila. „Vím, že mi nikdy neodpustíte to, co jsem udělal.“ Přečetla to nahlas a zvedla pohled k Doře. „Co tím myslí? Co tak neodpustitelného udělal?“

„Asi souložil se svojí učitelkou. Nevím.“ Dora znovu začala přecházet sem a tam a lomit rukama. „Jste poslední člověk, v jehož blízkosti bych se chtěla zdržovat. Být u vás v domě je pro mě nesnesitelné, ale přišla jsem, protože jsem si myslela, že byste mohla vrhnout na ten vzkaz nějaké světlo. Kde třeba teď je? Co mu neodpustíme? Řekněte mi něco,“ zaječela a při posledním slovu se jí zlomil hlas.

Marilee si tu větu znovu přečetla. „Mohl mít na mysli náš poměr.

Nebo tím mohl myslet…“ Nedokázala se přinutit, aby vyslovila, co jiného by ta nejasná věta mohla znamenat.

„Vztahuje se to k něčemu, co udělal v době, kdy jsme ten vzkaz četli, nebo k něčemu, co provedl předtím? K něčemu, o čem si myslí, že budeme považovat za neodpustitelné?“

„Nevím a obávám se o tom spekulovat, paní Hamerova.“

Dora se opřela o zeď, zabořila obličej do dlaní a rozvzlykala se.

„Znamená to, že se chce zabít?“

Marilee se začetla do vzkazu a začala se jí zmocňovat čím dál větší panika. Věty v sobě měly sebevražedný podtón, i když Scott výslovně neřekl, že má v úmyslu ukončit svůj život. Nicméně když dnes ráno odcházel francouzským oknem jejího pokoje a nedopřál si ani čas, aby se pořádně oblékl, byl hrozně rozčilený. I když ho prosila, aby zůstal, nenechal se přemluvit.

Vyřítil se ven a doma se musel zastavit jen na tak dlouho, než napsal ten vzkaz. Ať už se rozhodl udělat cokoliv, rozhodl se velmi rychle. Děsila ji právě ta zbrklost. Neuvažoval ani jasně ani rozumně.

„Vzal si s sebou něco?“

„Nevím.“ Dora odpověděla roztržitě, jako by byla tolik ponořená do svého trápení, že ani pořádně neposlouchala.

Marilee ji uchopila za ramena a zatřásla s ní. „Ztratilo se vám něco z domu?“

Dora se na ni zadívala soustředěněji. „Jako třeba co?“

Jako třeba zbraň. Než to stačila Marilee vyslovit nahlas, ozvalo se rázné zabušení na hlavní dveře. Obě sebou trhly. Několik vteřin upřeně hleděly na dveře, ochromené stejným strachem, o němž se však nezmínily.

Marilee sebrala odvahu jako první a otevřela dveře. „Slečno Rittová, setkali jsme se včera.“

„Vzpomínám si. Speciální agent Wise.“

„Ano, madam. A agent pro zvláštní úkoly Begley.“

„Pojďte dál.“

Ustoupila, aby mohli agenti FBI vejít. V obývacím pokoji zůstali překvapeně stát, když uviděli Doru Hamerovou, jak se krčí u zdi.

Begley se tvářil, že si nevšiml, jak je oblečená, a zachoval se, jako by ji potkal na čajovém dýchánku. „Dobrý den, paní Hamerová.“

Oči měla strachy doširoka rozevřené. Barva jí vyprchala z tváře.

„Přišli jste kvůli Scottovi?“

„Scottovi? Ne.“

Wise vycítil jejich strach. „Co se děje?“

Dora nechala odpověď na Marilee. „Nevíme, že by se něco dělo.

Proč jste přišli?“

„Vlastně jsme doufali, že zastihneme vašeho bratra doma,“

odpověděl Wise. „Nejdřív jsme se stavili v dragstoru. Nikdo tam není.“

Při zmínce o bratrovi Marilee pocítila, jak jí tuhnou svaly v obličeji. Pořád ještě se jí nepodařilo strávit obludnost jeho zrady.

Nedokázala pochopit to jeho potěšení z toho, že ublížil tolika lidem.

Kdyby mu skutečně ležela na srdci její morální zvrhlost, promluvil by s ní o tom mezi čtyřma očima, snažil se ji přimět, aby vyhledala pomoc odborného poradce nebo kněze, nebo jí třeba i pohrozil, že ji nebude krýt, jestli okamžitě poměr se Scottem neukončí.

Agenti čekali, co jim odpoví. „William odešel tak asi před hodinou.“ Čekala ve svém pokoji, až ho uslyší odcházet z domu a odjet vozem. „Předpokládala jsem, že jde do obchodu. Pokud tam není, tak vám nemůžu pomoct. Na co ho potřebujete?“

„Vlastně hledáme jeho zákazníky. Mimo jiné vašeho manžela, paní Hamerová.“ Wise se otočil k Doře a zeptal se: „Můžete nám povědět, kde je?“

„Nemám tušení.“

„S Dutchem tady už dneska byli,“ řekla Marilee. „S Williamem.

Zaslechla jsem je hovořit o sněžných skútrech. William nedávno nějaké koupil v dražbě.“

Tlumený rozhovor na chodbě pronikl dveřmi jejího pokoje. Byla tak rozrušená kvůli Scottovi, že nevěnovala hlasům z chodby pozornost a málo ji zajímalo, o čem se ti tři vybavují, ale utkvělo jí, že se bavili o sněžných skútrech. „Když teď tak na to myslím, tak Wes a Dutch byli oblečení na lyžování.“

Z pohledu, který si Begley s Wisem vyměnili, jí začalo být nepříjemně.

„Prosím, pánové, co se děje?“

„Cleary Peak,“ řekl Begley. „A pan Tierney?“

„Zmínili se o něm při hovoru s vaším bratrem? Nebo o cestě na hřeben hory?“ zeptal se agent Wise. „Myslím, že ne.“

„Znáte to tam nahoře, slečno Rittová?“

„Velice dobře. Vyrostla jsem tam, prakticky těsně pod vrcholem, na západní straně.“

„Na západní straně? Jak se tam z města dostáváte? Vede tam tudy Laurel Road?“

„Ne, je tady ještě jedna silnice, která se klikatí po západním úbočí. Ale už to pořádně není ani silnice. Před několika lety se místy sesula. Jezdí se tamtudy tak málokdy, že nebyla ani opravená.“

„Ale sněžné skútry by po ní vyjet mohly.“

„O sněžných skútrech nic nevím, ale předpokládám, že je to možné.“ Pohlédla z jednoho na druhého. „Myslíte, že Wes a Dutch tam nahoru vyrazili za panem Tierneym?“

Na tohle jí Begley přímo neodpověděl, ale řekl: „Čekáme na vrtulník z Charlottě. Doufejme, že se tam dostaneme dřív než kdokoliv, kdo má v plánu vzít zákon do vlastních rukou.“

Pohlédl na Doru. „Byla byste ochotná zavolat panu Hamerovi a poradit mu, aby se nepouštěl do žádné ztřeštěnosti?“

„To ano, ale už jsem zkoušela zastihnout ho na mobil a nemohla jsem se dovolat. Byla jsem zoufalá, potřebovala jsem mu říct o Scottovi, ale –“

„Co je se Scottem?“ Begleyho pronikavý pohled byl tak zastrašující, že před ním Dora doslova ucouvla.

„Zanechal dnes ráno ve svém pokoji znepokojivý vzkaz.“ Marilee nepožádala Doru o svolení a rovnou ten dopis podala Begleymu, který si jej přečetl a podal jej Wiseovi. Begley se nezatvářil zrovna povzbudivě.

„Paní Hamerová, rozčílily ho do té míry otázky, které jsme mu včera položili ohledně Millicent?“ zeptal se.

„Ne.“

Odpověděla malátně a nepřesvědčivě a Begley se toho okamžitě chytil. „Upřímně řečeno jsme měli dojem, že Scott, vlastně vy všichni, jste si nechali pro sebe informace, jež by mohly být pro naše vyšetřování cenné.“

„Tenhle vzkaz naznačuje, že je Scott emocionálně nevyrovnaný,“

přidal se Wise. „Možná ví o Millicentině zmizení víc než –“

„Jeho emocionální nevyrovnanost nemá s Millicent nic společného,“ řekla Marilee. Muži soustředili pozornost na ni.

„Nemohu připustit, abyste ztráceli čas něčím nepodstatným.“

Zaváhala, pak řekla: „Scott je nevyrovnaný, protože mu jeho otec a můj bratr podávali injekčně steroidy. Chce je přestat brát a ví, že bude mít s Wesem těžkosti, když to udělá. Kromě toho –“

Odmlčela se, zhluboka se nadechla a sepjala ruce. „Kromě toho Scotta a mě dnes ráno nachytali v posteli.“ Zatvářili se ohromeně, což jí neuniklo, a dodala: „Všechno, co z toho vyvozujete, je pravda.

Scott a já jsme milenci.“

Wise našel hlas jako první a to si ještě předtím, než promluvil, diskrétně odkašlal. „Myslíte, že to, nač ve svém dopisu naráží, je váš vztah?“

„Předpokládám, ale jistě to nevím.“

„Sebevraždu naznačuje, ale…“ Dora nedokázala pokračovat. Tiše se rozplakala.

„Vyhlásíme pátrání po jeho voze,“ řekl Wise. „Na těchhle silnicích se nemohl dostat daleko.“

Dora zavrtěla hlavou. „Nevzal si vůz.“

„Říkáte, že šel pěšky?“

„Je zdatný chodec. Dokonce vyráží pěšky na Cleary Peak.“

Begley a Wise na sebe významně pohlédli, potom starší agent oslovil Marilee: „Jak dlouho trvá vztah mezi vámi a Scottem, slečno Rittová?“

Ocenila, že jí tu otázku nepoložil s odsudkem. Vlastně jako by se napůl omlouval, že se ptá. „Od září.“

„A svěřil se vám někdy během té doby Scott s tím, proč se rozešel s Millicent Gunnovou?“

„Nikdy o svých bývalých přítelkyních nemluvil a já se neptala.“

„Neptala jste se?“

„Ne.“

„Nikdy?“

„Ne.“

„Nebyla jste ani trochu zvědavá?“

„Ne.“

„Potom jste opravdu pozoruhodná žena.“

Nebo lhářka. Což Begley naznačoval. Zvláštní, že její zdrženlivost nenalomil jeho tvrdý pohled, jako spíš jeho tichý hlas.

Ramena jí povolila a dlouze vydechla. „Včera večer. Poprvé jsme o tom mluvili včera večer. Řekl mi, proč se s Millicent přestali scházet.“

Čekali, ale když nic dalšího neřekla, Begley ji pobídl. „Ano?“

„To vám neřeknu, pane Begley. Povím vám to, jenom když bude nezbytně nutné, abyste to věděl.“

„Potřebujeme to vědět, teď,“ řekl Wise. „Bohužel.“

Wise chtěl ještě něco dodat, ale Begley zvedl ruku. Marilee zbystřila a identifikovala ten zvuk ve stejné chvíli, kdy Begley řekl: „Vrtulník je tady.“ Okamžitě vyrazil ke dveřím.

„Počkejte!“ zvolala Dora. Begley se otočil. „Jestli je Scott tam nahoře –“

„Udělám všechno, co bude v mých silách, aby se vám bezpečně vrátil, paní Hamerová. Dávám vám na to svoje slovo.“

Potom, co s Wisem ve spěchu odešli, v pokoji se udělala velká zima. Marilee přistoupila ke krbu, pohrabáčem přerovnala hořící polena a pak se posadila naproti Doře.

„Jsou přesvědčení, že Scott má se zmizením toho děvčete něco společného,“ řekla Dora.

Marilee se objala pažemi, aby zahnala chlad. Možná to bylo podvědomé gesto, pokus držet se čím dál chatrnější naděje, že Scottův vzkaz nenaznačoval sebevraždu – z důvodů, o nichž si nedovolila přemýšlet.

„Od Millicent k vám,“ řekla Dora opovržlivě. „Nevím, která z vás je horší.“

„Nečekám, že to budete chápat.“

„No to pěkně děkuju,“ řekla Dora a hořce se zasmála. „Protože nechápu, jak slušná a odpovědná osoba, za jakou jsem vás vždycky považovala, může svést chlapce. Vy představujete autoritu. Vzhlížel k vám. Obdivoval vás.“

„To pořád.“

To Dora nevzala na vědomí. „Vy jste ten důvod, proč se v noci vykrádal z domu. Chodil za vámi.“

„Ano.“

„Uvědomujete si, do jakého nebezpečí jste ho dostala?“

„Ano,“ odpověděla Marilee tichým, zkroušeným hlasem. S

pohledem upřeným do plamenů dodala: „Riziko bylo neuvěřitelně vysoké pro nás pro oba.“

„Přesto jste ho lákala k sobě do postele.“

Marilee zvedla hlavu a zadívala se na Doru. „Vypadám jako femme fatale schopná přilákat jakéhokoliv muže, paní Hamerová?“

Její úsměv vyjadřoval sebepodceňování. „To sotva. Scott na mě zareagoval stejným způsobem, jakým jsem já zareagovala na něho.

Rozpoznali jsme stejnou potřebu.“

„Sexu.“

„Ano. Byla tady vášeň.“ Nevšímala si toho, jak sebou druhá žena trhla, a pokračovala. „Ale přitahovalo nás k sobě ještě něco dalšího.

Oběma nám chybělo něco, co ten druhý ochotně – ne, rád – poskytl.“

„Určitě jste ráda poskytla mému osmnáctiletému synovi možnost, aby vybil svůj chtíč.“

„To poskytla,“ přiznala bez rozpaků. Uvažovala, kolik by toho měla říct. Měla by jí povědět, že se včera v noci stala Scottovou vrbou, když se jí konečně otevřel a ostře se postavil proti steroidům, které mu Wes vnucoval?

Byla to ta nejméně šokující věc, s níž se jí svěřil, ale nebylo by to kruté, říct Doře o Wesově zradě s Millicent? Možná to už ví, ale kdyby ne, není v takovém duševním stavu, aby se o tom dozvěděla teď.

Kromě toho Marilee nebyla pokrytec. Kdo je ona, kterou nachytali v posteli s jejím žákem, aby házela kameny na Wese nebo na kohokoliv jiného? Držela se faktů, ale nepředložila je tak ostře.

„Scott u mě rovněž nacházel úlevu před tlakem, který na něho vyvíjel váš manžel. Naslouchala jsem jeho názorům, jeho myšlenkám, snům, kdežto –“

„Nesnažte se to opentlit, Marilee. Kněží, kteří zneužívají mladé chlapce, rovněž naslouchají jejich zpovědím a dávají jim rozhřešení.

Nejste nic jiného než sexuálně frustrovaná stará panna, která konečně našla vstřícného partnera.“

„Máte samozřejmě pravdu,“ přiznala smutně. „Ve všech ohledech. Jediná moje spása je to, že Scott je zletilý. Takže pokud se zákona týká, neměla jsem sexuální styk s dítětem. Ovšem z morálního hlediska to bylo…“ Neřekla by, že to byla špatnost. Nikdy na to nebude myslet jako na špatnost. Zakončila slovem: „Nepřijatelné.“

Několik minut hleděly do ohně. Potom se Dora před klonila a opřela si lokty o kolena, skryla obličej v dlaních a dlouho takhle zůstala, tak dlouho, že polena shořela na zuhelnatělé kousky a potřebovala prohrábnout.

Potom ruce spustila a otočila hlavu k Marilee. „Vy mého syna milujete, že?“

„Z celého srdce,“ odpověděla tiše. „Ale netrapte se, Doro.

Nemusíte se obávat, že bych Scottovi zničila život. Než to začalo, když byl ještě pouhým líbezným snem, jsem věděla, že pokud se něco mezi námi vyvine, bude to dočasné. Rozpoznala jsem, že by to nemohlo, nemělo a že to nebude trvat. Po celou dobu jsem plánovala, že jednoho dne tiše zmizím z jeho života, tak, abych ho kvůli nám ušetřila jakýchkoliv trapností nebo pocitu provinilosti.“

Odvrátila hlavu a melancholicky se zadívala do ohně. „Věděla jsem, že ten den přijde. Věděla jsem, že mi to zlomí srdce, a možná i Scottovi, ačkoliv jsem doufala, že tomu se vyhneme.

V očekávání toho dne jsem opatrovala každou chvíli, kdy jsme byli spolu. Věděla jsem, že jestli se na náš poměr přijde, budu mít ostudu do konce života. Bylo mi to jedno. Jedinkrát jsem se ve svém životě vzepřela pravidlům. Žila jsem danou chvílí a nenechala jsem si strachem z toho, co nevyhnutelně muselo přijít, zničit čas, kdy jsem byla s ním. Dala jsem mu všechno, co jsem mu mohla dát.“

Znovu sklouzla pohledem na Doru. „A udělala bych to znovu a vůbec bych toho nelitovala.“

Hleděly na sebe s naprostým porozuměním. Těžko říct, která z nich se pohnula jako první, protože to vypadalo, že zároveň natáhly paže přes prostor, který jejich křesla odděloval, a uchopily se za ruce.

Navzájem se o sebe opřely, protože žádná neměla nic jiného, k čemu by se mohla upnout.

Kapitola třicátá

„Potají jsi nahlížela do mých představ.“

Sevřel rty její bradavku a vtáhl si ji do úst, hladil ji jazykem, až si myslela, že snad slastí umře. Když jí začal laskat druhé ňadro, zašeptal: „Takhle je to o moc lepší než přes oblečení.“

„Ale i tak se ti podařilo všechno najít.“

„Mám na to takové zařízení.“

„To určitě ano.“

Svůdně se usmála, sjela mu rukou po břiše, sevřela ho v dlani a začala ho hladit. „Viděla jsem tě, když ses umýval,“ přiznala se mu šeptem.

Tázavě na ni pohlédl.

„V okenní tabuli. Tvůj odraz. Byla to náhoda, ale…“

Zlehka se dotkl rty jejích rtů a zamumlal: „Ale co?“

„Celou mě to vzrušilo a rozechvělo.“

„To, co děláš teď ty, vzrušuje mě.“

Hladila ho a svírala a tak ho přivedla k erekci. Přejela mu palcem přes hebkou špičku a přitom ho stiskla na nejcitlivějším místě. „Ach, Lilly,“ zasténal.

„To je báječné zařízení.“

„A to není jediné.“

Ve změti přikrývek ztratila přehled, jak vlastně se stalo, že se ocitl mezi jejími stehny, s rukama pod jejími hýžděmi, a zvedal si ji k ústům, a k tomu dalšímu ‚zařízení, jazyku. Probudil v ní takové pocity, o nichž netušila, že jsou vůbec možné, a seznámil ji s takovou intimitou, o níž si vůbec neuvědomovala, že ji mohou dva jedinci sdílet.

Opravdu vykřikla jeho jméno? Nebo si to jenom myslela? Ať tak, nebo tak, hlasitě jí znělo v hlavě a v srdci.

O chvíli později, když byl opět hluboko v ní, k němu vzhlížela a její oči mu sdělovaly spoustu toho, co mu chtěla říct, ale pro co nenacházela slova.

Něžně se usmál. Pochopil. Tierney chápal všechno.

Když se Lilly probrala, byla zpátky v hlavní místnosti srubu. V

krbu hořel oheň, takže jí nebyla zima. Jedním oknem proudilo vítané sluneční světlo tam, kde byl odhrnutý závěs. Krk měla rozbolavělý, ale nebylo to o nic nepříjemnější než svalová křeč.

A měla na rukou pouta.

Tierney.

Proboha, zdálo se jí o něm, o včerejší noci, o tom, jak se s ním miluje. Poníženě a uraženě vzlykla, ale ty pocity si teď nemohla dovolit. Nechá si je na později. Za předpokladu, že přežije.

Divoce se rozhlédla kolem sebe a naslouchala, jestli ho neuslyší, jak se pohybuje v jiných místnostech, ale rychle došla k závěru, že je sama. Seděla na podlaze pod jídelním pultem, který odděloval kuchyň od obývacího pokoje. Ruce měla připoutané ke kovové podpěře ve spodní části pultu. V rukou začínala ztrácet cit, jak jí do nich pořádně nešla krev, a to ji zřejmě vytrhlo z bezvědomí.

Klekla si, aby trochu ulevila pažím. Inhalátory měla na nejbližší barové stoličce, stačilo natáhnout prsty a dosáhla na ně. Stál tam rovněž hrnek s vodou. Jaká to ohleduplnost. Tierney chtěl, aby se jí dobře dýchalo a nebyla dehydratovaná, až ji zabije.

Co měl na vybranou? Zpečetila svůj osud, když našla Millicentino tělo.

Tierney je Modrý.

To, jak vysvětloval pouta a to ostatní, bylo tak falešné, jak se to jevilo. Pravděpodobně byl na hřebeni, aby se zbavil Millicentiny mrtvoly, když ho bouře přinutila to odložit. Uložil její tělo do nejpříhodnější skrýše – jejich kůlny. Když se vracel ke svému vozu, Lilly se s ním střetla na silnici.

Všechny jeho činy a vytáčky se od té doby jevily jako nepopiratelné známky viny. Jak mohla byť jen na okamžik uvěřit, že je nevinný, natožpak na celou noc? Odpověď byla jednoduchá: Chtěla tomu uvěřit.

Toužila po něm. Jeho včerejší laskavost, to, jak se kvůli ní obětoval a riskoval život, nějak nešlo dohromady s člověkem, který by ji pak chtěl zničit.

Jak chytrý postup. Spřátelil se se svými oběťmi. Omámil je citem a romantikou. Sladce se s nimi pomiloval. Avšak v určitém okamžiku se něžné milování změnilo v násilí.

Millicentinu tvář viděla jen na okamžik, než se v hrůze odvrátila, ale ten pohled se jí vtiskl do paměti. Millicent nezemřela uprostřed vášně. Byla uškrcena, až jí jazyk vylezl z úst a oči z důlků. Její vrah byl krutý a nemilosrdný. Nezemřela rychle. Bylo to pomalé a strašlivé.

To pomyšlení naplnilo Lilly hrůzou, ale rovněž odhodláním nestat se Tierneyho příští obětí.

Kde je a za jak dlouho se vrátí? Zbavuje se Millicentiných ostatků, než se vrátí, aby se vypořádal s ní? Ať prováděl cokoliv, musel to udělat rychle. Už mu nezbývalo moc času. Sám říkal, že se dneska Dutch nebo někdo jiný pokusí sem k nim dostat.

Kdy kdy kdy?

Zacloumala pouty, i když věděla, že je to marné, zkoušet se z nich dostat. Když to nedokázal Tierney, jakou šanci může mít ona?

Proboha, opravdu líbala jeho odřená zápěstí a škrábance, které mu udělala na hřbetu ruky?

Teď na to nedokázala myslet. Ani na nic jiného, co prováděli v teplé temnotě pod přikrývkami. To bylo včera. Dnes je dnes. Neumře hanbou. Neumře, tečka. Přežije.

Natáhla prsty a nahmátla šrouby, které připevňovaly podpěru ke spodku pultu. Kdyby se jí podařilo je natolik uvolnit, že by vytáhla podpěru ze dřeva, mohla by z ní pouta alespoň stáhnout. Ruce by sice měla stále ještě spoutané, ale mohla by běžet.

Zkusila šrouby. Ani jeden nebyl uvolněný, ale i tak na ně zaútočila. Ulámala si nehty a odřela bříška prstů, jak se snažila šrouby otočit. Po pěti minutách si musela přiznat, že je to beznadějné. Neuvolnila ani jeden. Dosáhla jenom, toho, že se jí namáhavěji dýchalo a prsty jí krvácely.

Pokud nevymyslí jiný způsob úniku – a nic ji nenapadalo – bude muset spolehnout na to, že jí někdo přijde na pomoc. Jak to bude probíhat?

Zabije ji Tierney rychle a uteče? Prohlásí ji za rukojmí, zatímco bude vyjednávat podmínky, za jakých se vzdá? Jestli ji nechá naživu nebo usmrtí, pokusí se vyhnout zatčení a nechá se zastřelit?

Zemře a bude mu přitom hledět do obličeje a její oči budou žadonit, aby ušetřil její život, tak jako jej včera zapřísahaly, aby ji probudil po čtyřleté dřímotě truchlení?

Nebo se na něho bude dívat, jak leží bez hnutí v závěji, která se barví doruda, zatímco z něho život uniká?

Nebyla si jistá, která z těch dvou představ ji rozplakala.

Slzy jí ale rázem vyschly, když zazvonil mobil.

„Krucinál!“ zaklel Dutch. „Ozývá se mi její hlasová schránka.

Proč nebere telefon?“

Cesta na hřeben trvala déle, než předpokládal, a jeho trpělivost už dávno vzala zasvé. Zhruba věděl, kudy ta silnice vede, ale skrývala se pod několika decimetry sněhu, místy zledovatělého, takže byl každý metr riskantní. Krátké, přímé úseky nebyly o nic bezpečnější než serpentiny. Ani on ani Wes neměli se sněžnými skútry příliš zkušeností. Podle jeho názoru to byly nespolehlivé a těžkopádné stroje.

Lyžařské brýle se mu hluboko vtiskly do naběhlé pokožky obličeje. Měl ho tak oteklý, že se mu nos mezi tvářemi ztrácel. V

některých ranách se mu udělal hnis. Sundal si brýle, aby se trochu zbavil té pulzující bolesti, ale jiskření slunce na sněhu ho tolik bodalo do očí, že si brýle znovu nasadil.

Tady na západní straně hory byl vítr mnohem silnější a zvedal sníh v ledových vírech, jimž se nedokázali vždy vyhnout. Udělalo se nemožně chladno, i když díky vyhřívaným držadlům sněžných skútrů jim nemrzly ruce. Museli jet za sebou, takže se v tom, kdo pojede první, střídali.

Wes, který jel momentálně jako první, mu dal znamení, že zastavuje. „Potřebuju se vymočit.“

Dutche to zdržení otrávilo, ale využil je, aby si zkontroloval mobil. Když uviděl, že už má signál, stáhl si rukavici a namačkal Lillyino číslo.

Wes si odbyl, co potřeboval, a plahočil se zpátky, když uslyšel Dutche, jak se sám sebe ptá, proč Lilly nebere telefon. „Zkus to znovu.“

Dutch zavolal znovu, ale se stejným neuspokojivým výsledkem.

„Nic z toho nevyvozuj, Dutchi. Jenom proto, že nebere telefon, ještě neznamená… no, však víš. Může to znamenat spoustu věcí.“

Dutch přikývl na souhlas, ale myslel si něco jiného. Věčný optimista Wes nadhodil: „Možná ti zkoušela volat.“

Dutch zaclonil mobil rukou, aby si mohl zkontrolovat ztracená volání. Od Lilly tam žádné neměl, zato ho třikrát volali v minutových intervalech z policejní stanice. Jeho podřízení si říkají, kde asi je. Jen nerad namačkal číslo. Okamžitě se mu ozvali, ale hluk v pozadí to špatné spojení ještě zhoršoval.

„Šéfe?“ hulákal dispečer. „Slyšíte mě?“

Dělal si srandu? Mohli ho slyšet až v Číně.

„… hledají. Vrtulník… BI přistál… školním fotbalovém hřišti…

rychle nebo… odletí… bez vás.“

Vypnul mobil. Později by mohl tvrdit, že ztratil signál a že kvůli všem těm poruchám dobře nerozuměl, o co jde, neslyšel tu část, že přiletěl vrtulník.

„Begley dostal svůj vrtulník,“ řekl Wes, který slyšel dispečerův rozčilený hlas.

Dutch ponuře přikývl a ještě jednou zkusil Lillyino číslo a zaklel, když se mu znovu ozvala její hlasová schránka. „Já to nechápu,“ řekl naježeně. „Copak nechce být zachráněná?“

„Neví, že Tierney je Modrý,“ připomněl mu Wes. „Já vím, ale byla –“

Wes zvedl ruku. „Poslouchej! Slyšels to?“

„Co?“

„Psst!“

Dutch si odtáhl čepici od ucha a pozorně naslouchal. Neslyšel ale nic víc než svištění sněhu a občasné bouchnutí sněhu o zem, potom co ho srazil z horních větví vítr. Po půlminutě řekl: „Nic neslyším.“

„Já teď taky ne. Myslel jsem, že jo.“

„Jak to znělo?“

„Jako tenhle krám.“

„Jako sněžný skútr? To nemůže být. Rozhodně ne Rittův. Mám klíčky od všech čtyř.“ Na kroužku, který jim William dal, byly čtyři klíčky od čtyř sněžných skútrů. V garáži se dalo rychle určit, které patří ke sněžným skútrům, které si brali. Kroužek s klíči měl pořád ještě v kapse svého lyžařského obleku.

Wes zavrtěl hlavou. „Asi se mi to jenom zdálo. Tyhle skútry dělají takový kravál, že můžeš slyšet bůhvíco. Ale říkal jsi, že Lilly…“

„Je tam už dva dny. Odříznutá od světa. Bez elektřiny. Proč nedrží mobil v ruce, nepřeje si, aby zazvonil a nesnaží se někam dovolat?“

„No to je otázka,“ připustil Wes, „ale možná tam nemá signál.

Možná ho má vybitý.“

„Nebo je možná –“

„Dutchi!“

„Nebo je možná zraněná.“ Nebo zalezlá v posteli s Tierneym a nejde jí pod nos, že ji ruší vyzvánění telefonu. Nemuseli by ji vůbec najít zraněnou, ale zdravě růžovou a celou zářící sexuálním uspokojením. Vrhl pohled na Wese a hned poznal, že si myslí totéž.

„Kdyby mohla, určitě by se snažila dovolat se tebe, Dutchi.

Určitě.“

Dutch si raději znovu navlékl lyžařskou rukavici, aby nepodlehl pokušení srazit Wese z útesu za to, že s ním jedná s tak urážlivou shovívavostí, jako by byl psychicky nemocný. „Jestli chceš jet jako první, tak dělej.“

Wes vykročil k svému skútru. „Nemůžu jet rychleji. Ty serpentiny jsou vražedné.“

„To jsi věděl, když ses nabídl, že pojedeš taky. Jen tak na okraj, proč jsi to udělal?“

Wes se prudce zastavil a otočil. „Cože?“

Dutch si posunul lyžařské brýle na čelo a přejel Wese dlouhým, odhadujícím pohledem.

„Cože?“

„Proč to děláš, Wesi? Abys mi špatně nerozuměl. Chci se Tierneymu dostat na kůži, ať už je Modrý, nebo ne. Ale o co jde v tomhle tobě?“

Wes nechápavě zavrtěl hlavou. „Nerozumím.“

„Ale jo, rozumíš. Nehraj si na blbce. Včera večer jsi dělal všecko možný, abys mě umluvil, abych se za Tierneym pustil sám. Chci vědět proč.“

„Vysvětlil jsem ti proč. Ty si zasloužíš slávu, že ho chytneš, ne FBI. Budu se slunit v odlesku tvého úspěchu. Na tom snad nic špatného není?“

„Ne, to není. Ale myslím, že máš jiný důvod. A myslím, že to souvisí se Scottem.“

„Se Scottem?“

„Už bys měl vědět, Wesi, že čím se chováš nevinněji, tím větší podezření ve mně vzbudíš. Manipuluješ se mnou? Jak jsem říkal, s Tierneym chci zatočit tak jako tak. Jenom bych rád předtím věděl, jestli tady nejsem za vola.“ Tvrdě na Wese pohlédl. „Má Scott něco společného se zmizením těch ženských?“

„Správně! No jasně. Byl celej udělanej do Betsy Calhounový.

Punčochy na křečový žíly ho vždycky ohromně rajcovaly.“

„Nedělám si srandu.“

„Jestli si neděláš srandu, tak ti přeskočilo. Ten cvokař v Atlantě ti měl dopřát ještě pár sezení.“

„S tvým klukem se něco děje.“

„Dělá to se svojí učitelkou angličtiny! Z toho aby byl trochu nervózní, nemyslíš?“

„Nic víc?“

„To nestačí?“

„Udělal něco Millicent?“

„Jak tě to mohlo napadnout? Znáš ho od narození.“

„Tebe znám dýl.“ Dutch přivřel oči do štěrbin. „Řekni mi pravdu, Wesi. Je náš pachatel Scott?“

„Nebudu se vůbec obtěžovat, abych –“

„Kryješ ho?“

„Ne!“

„Já tě znám, Wesi.“

„Víš o mně hovno!“

„Někoho kryješ.“

„Kryju sebe!“

Dutch se zapotácel a zůstal na svého nejstaršího přítele nevěřícně koukat. V ústech mu vyschlo.

Wes zhluboka vydechl, zadíval se k pásu lesa při pravé krajnici, pak stočil pohled zpátky na Dutche. „Píchal jsem s ní, jasný?“

„Znám tě, Wesi. To jsem si domyslel.“

„Tak jo.“ Wes mu stručně pověděl o svém krátkém poměru s Millicent a jaké to mělo důsledky. „Scott už s ní potom nechtěl mít nic společného, takže můj plán ukončit jejich lásku vyšel jedna báseň. Neplánoval jsem ovšem, že se Millicent sebere a zmizí.

Nemám s tím nic společného. Ani Scott ne. Ale řeknu ti, kamaráde, že mě vyšetřování toho jejího zmizení znervózňuje, protože otrapové jako Begley se podívají na její život pod mikroskopem, aby vyšťourali nějaká tajemství.

To by mi pěkně nabouralo život, kdyby se z našeho trojúhelníku stal veřejný skandál. A tím to ještě nekončí.

Nechtěl bych, aby se federálové, její rodina nebo kdokoliv jiný domákli, že ji jeden z nás – nebo možná nějaký jiný chlap, kdo ví? – zbouchnul.

Je to jedno, kdo, protože přišla kňučet za mnou a tvrdila, že to dítě je moje. Já měl nejtlustší šekovou knížku, že jo. A nejvíc co ztratit, kdybych nezaplatil. Scott o dítěti ani neví. Bohudíky o ně přišla následkem anorexie, než stačila splnit hrozbu, že se to všichni dozvědí. O Scottovi, o mně, o ní, o celé té věci.“

„Kristepane.“

„Přesně tak. Bylo by dost zlý, kdyby se to proláklo loni na jaře, ale dovedeš si představit, co by to bylo za průser, kdyby se to provalilo teď? I kdybych unikl pomstě Ernieho Gunna – a ten umí střílet moc dobře –, se Scottem bysme se u FBI dostali na seznamu podezřelých na první místa.

Nakonec by nás samozřejmě očistili, ale škoda už by byla nadělaná. Zničilo by mi to manželství a kariéru trenéra. Bez ohledu na to, kolik okresních přeborů moje týmy vyhrávají, by se na mě školní rada mračila, že si to rozdávám se studentkou.“

„Millicent nebyla první.“

„A pravděpodobně ani poslední. Jsem natolik chlap, abych přiznal svoji slabost.“ Znechuceně se zamračil. „Ale tohle se mi vymklo z ruky. Millicent byla taky Scottova přítelkyně, otěhotněla a potratila, a teď se pohřešuje. Což je blbý, ať se na to podíváš, jak chceš. To proto se nemůžu dočkat, aby se tenhle Modrýho případ vyřešil a skončilo všechno to všetečné šťourání do života ubohé Millicent.“

Odmlčel se, aby nabral dech. „Takhle je to, Dutchi. Na téhle věci mám osobní zájem, kromě toho, že chci pomoct svému nejstaršímu a nejlepšímu kamarádovi. Je ti teď líp?“

Dutch potřásl hlavou a ironicky se zasmál. „Mělo mě napadnout, že je za tím ten tvůj pták.“

Wes doširoka rozpřáhl paže a bezelstně se zazubil. „Co mám na to říct?“

„Nebudu ti nic namlouvat, Wesi, vyděsils mě.“

Plácl Dutche po rameni. „Pojďme na toho parchanta.“ Když se ale Dutch odvrátil, aby nasedl na sněžný skútr, nenucený úsměv sklouzl Wesovi z tváře.

Lilly se chtělo křičet zklamáním, když se její mobil podruhé rozdrnčel. Zůstal ležet na nízkém stolku sice na dohled, ale ne na dosah. O tom se Tierney ujistil.

Jestli Dutch dostal přede dvěma dny její útržkovitý vzkaz, bude se k ní chtít za každou cenu dostat, protože bude vědět, že strávila celou dobu s Modrým.

Nebo to možná vůbec nevolá Dutch.

Možná její hovor neprošel a on její vzkaz vůbec nedostal. Možná si myslí, přesně jak včera večer říkala Tierneymu, že je poslední dva dny v bezpečí doma v Atlantě. Dala mu jasně na srozuměnou, že jejich společný život skončil. Pokud ji vzal tentokrát za slovo, už se o ni víc nezajímá.

Když ale začal její mobil vyzvánět potřetí, modlila se, aby to byl Dutch, nebo někdo jiný, kdokoliv, kdo se k ní dostane dřív, než se vrátí Tierney.

Tierney hlasitě a namáhavě oddechoval. Pára, která se mu srážela před obličejem, byla chvílemi tak hustá, že mu zastírala vidění. Měl pocit, že se mu srdce nafouklo a vyplňuje mu celý hrudní koš.

Rozhodl se, že bude podvrtnutý kotník ignorovat, ale momentálně to rozumové odhodlání nezabíralo. Krok od kroku byl kotník slabší a slabší a čím dál víc ho bolel. Tu bolest dokázal snést jenom proto, že běžel o život.

V tu minutu, kdy jeho jméno vyslali do éteru, se stal terčem.

Každý muž, žena i dítě z Cleary bude žíznit po jeho krvi a nezaváhají, aby se postavili autoritě FBI, jen aby ho dostali. Jestli Dutch Burton dostal od Lilly vzkaz, že zůstala trčet s ním, bude v čele té krvežíznivé hordy.

Proto se Tierney vyhýbal horské silnici a držel se v lese. Kdyby se nějaká ozbrojená parta pustila za Lilly – a za Modrým –, vzali by to právě po silnici.

Po včerejší zkušenosti věděl, co muže očekávat, když vyrazil. Ale vědomí, jak to bude namáhavé, mu to nijak neusnadnilo. Bylo zapotřebí, aby kráčel rychle a opatrně, ale tyhle dvě nezbytnosti se navzájem vylučovaly. Bál se, že si způsobí další zranění, ale ještě víc se bál tlupy nažhavených ostrostřelců.

Nakonec dosáhl prvního cíle – silnice na západní straně hory.

Ulevilo se mu, že se dostal tak daleko, opřel se o kmen stromu a zhluboka se nadechoval, i když byl vzduch tak mrazivý, až to bolelo.

Napil se z malé umělohmotné láhve, do níž si před odchodem ze srubu nalil vodu.

Touhle silnicí jel předtím jenom jednou. Věděl, že je málo používaná, protože není opravená, a protože teď bude kvůli ledu a sněhu prakticky nesjízdná, považoval za vysoce nepravděpodobné, že by se tamtudy dnes někdo pustil.

Další její výhodou bylo, že neústila na Hlavní, jako ta druhá silnice. Až dojde na konec téhle silnice na úpatí hory, bude několik kilometrů od středu města a není tak pravděpodobné, že ho někdo zahlédne, než se dostane někam, kde bude moct přemýšlet, co by měl udělat dál.

Vytáhl z kapsy bundy mobil. Signál už sice fungoval, ale měl ho vybitý. Vybil se během těch dvou dnů, kdy ho nechával zapnutý.

Nemohl si zavolat. Ale jelikož mobily opět fungovaly, ostatní telefonovat mohli. V tom byl v nevýhodě.

Je načase, aby vyrazil.

Vyšel z úkrytu stromů na silnici. Šlo se mu špatně, ale nedalo se to srovnávat s námahou plahočení v lese. Sklonil hlavu proti ostrému větru, který se do něho zakusoval přes nevhodné oblečení. Sníh jiskřil tak oslepivě, že musel mít oči skoro zavřené, aby vůbec viděl.

Soustředil se pouze na to, aby kladl nohu před nohu. Nemohl si vylehčit, protože ho obě nohy bolely stejně. Snažil se nemyslet na Lilly.

Když na ni myslel, pochyboval, že udělal dobře, když ji tam nechal.

Neměl opravdu na vybranou. Nemohl by ji vzít a sebou.

Zatraceně, proč se vydala do té kůlny a nakoukla do té bedny?

Ona –

Rázem se zastavil, natahoval uši a doufal, že ho klame sluch. Přes hlasité syčení vlastního dechu a vytí větru zaslechl jiný zvuk. Blížící se motorové vozidlo. Sněžný skútr? A nejenom jeden. Nejméně dva.

Jsou čím dál hlasitější, blíží se.

Ne, neblíží se. Jsou tady!

Kapitola třicátá první

Lopatky vrtulníku zvedly vír sněhu a ledových jehliček. Jakoby odnikud se vynořil muž v černém a vysokých botách a vypadal, že s ním nejsou žádné žerty. Jeho prostředními jmény mohly být Odvaha a Vytrvalost. Rázoval k Begleymu a Wiseovi, kteří stáli v třicetimetrové vzdálenosti od vrtulníku.

„Dobré ráno, pane,“ pozdravil Begleyho přes hluk vrtulníku.

„Zdravím vás, Colliere,“ řekl Begley a stiskl mu ruku.

Wise věděl, jaká pověst Colliera provází. Byl to uznávaný agent, který loni prodělal speciální výcvik na záchranu rukojmí v Quanticu.

Říkalo se, že si zažádal do speciálních a elitních jednotek, kam se dostali jen ti nejlepší a nejvytrvalejší.

„Znáte se s agentem Wisem?“

„Jenom od vidění.“

Wiseovu ruku stiskla ruka v černé kožené slaňovací rukavici bez prstů, aby se usnadnilo mačkání spouště. Což bylo vůbec nejvíc, jak se Wise dostal s takovou součástí oblečení do styku. „Speciální agent Wise má mapy hřebene,“ sdělil mu Begley.

„Děkuji, pane. Přivezli jsme si i své vlastní.“

„Kolik lidí je na palubě?“

„Dva muži z mého týmu plus pilot. Patří k nám.“

Vrtulník patřil policejnímu ředitelství v Charlottě. Už ho několikrát použili a Begleymu se zamlouval. Byl rychlý, bezpečný a dobře se s ním manévrovalo. Věděl, že je to sedmimístný vrtulník včetně pilota. Spočítal si to. Jestli vyzvednou Lilly Martinovou a Tierneyho, nebude tam pro všechny na zpáteční cestu dost místa.

Někdo tam bude muset zůstat a vyzvednou ho později. Bude to ale takový krátký let, že v tom neviděl problém.

Collier řekl: „Vyrozuměl jsem dobře, že úkolem mise je vyzvednout jednu civilistku a jednoho nebezpečného podezřelého?“

„Nevíme, jestli je nebezpečný nebo podezřelý. V tuhle chvíli se jedná pouze o záchrannou misi. Uvidíme, co bude, až se tam dostaneme.“

„My?“

„Wise a já letíme s vámi.“

„To není zapotřebí, pane. Můžeme být ve spojení –“

„Vyloučeno.“ Begley ho nenechal ani domluvit. „Letíme s vámi.“

Všichni v odboru věděli, že agentovi pro zvláštní úkoly se neodporuje. Měl právo převzít velení a rozhodovat, zabavovat vrtulníky, vyžádat si pomoc od jiných složek a dělat to, co bylo nezbytné, aby úspěšně a bezpečně splnil úkol, a pokud se mise nezdařila, zodpovídal se pouze nejvyššímu velení.

Collier si změřil jejich kabáty a polobotky. „Nevzali jsme s sebou rezervní výstroj.“

„Poletíme tak, jak jsme.“

„Mrzne, pane.“

„A my ztrácíme čas.“ Begley do něho zabodl svůj pověstný pohled a Collier se přes všechnu svoji kuráž poddal.

„Dobře, pane, ale nezapomínejte, že tyhle větrné proudy jsou nevypočitatelně. Bude to neklidný let.“

„Děkuji za upozornění.“ Begley Colliera obešel a vyrazil k vrtulníku. Wise a Collier klusali za ním. Collier si Wise změřil, ohodnotil ho a očividně ho nevzal na milost. „Nevěděl jsem, že máte nějaký výcvik.“

„Jakého druhu?“

„Pro tenhle typ mise.“

„Nemám.“

Collier se zamračil a Wise mu mohl ze rtů odečíst šťavnatou nadávku. Mít za zády nevycvičeného muže byl ten nejrychlejší způsob, jak přijít při plnění úkolu o život. „Žádný?“

Wise zavrtěl hlavou.

„Potom se držte stranou a nepleťte se nám do toho.“

„To ani nemám v plánu.“

„Máte strach?“

„Jsem k smrti vyděšený,“ zařval Wise a sklonil se pod otáčející se lopatky. „Z Begleyho.“

Wes znovu zastavil. Dutch, který jel těsně za ním, do něho málem vrazil. „Co je, sakra, Wesi?“

„Něco jsem zahlídnul. Vepředu. Zmizelo to mezi stromy.“

Dutch přejel pohledem les. „Určitě?“

„Támhle,“ ukázal Wes. „Že by jelen?“

„Pokud by neměl dvě nohy, tak těžko. Byl to člověk, Dutchi.

Jsem si tím jist. Jen co jsem vjel do zatáčky, uviděl jsem ho mizet mezi stromy. Nalevo od toho velkého kamenu. Myslíš, že je to Tierney?“

„Ukaž mi to místo.“

Zajeli se skútry ke kameni. Valil se přes něj zmrzlý vodopád.

„Měl jsem pravdu,“ řekl Wes a ukázal.

Šlépěje v hlubokém sněhu se táhly po silnici až k další serpentině, kde mizely za zatáčkou. Tady u kamene se prudce stáčely do lesa, jako by ten, kdo je udělal, zaslechl, že přijíždějí, a okamžitě hledal úkryt mezi stromy.

„Musí to být Tierney,“ řekl Wes a rozčileně oddychoval. „Kdo jiný by to mohl být?“

Dutch byl ochotný s ním souhlasit. Zároveň vypnuli motory a slezli ze skútrů. Začali vyndávat pušky z pouzder, která měli na zádech. I když si Dutch předtím, než vyrazili, zbraň důkladně zkontroloval, překontroloval ji znovu. Byla nabitá. Připravená. Wes udělal totéž se zručností zkušeného lovce, jakým byl. Dutch si rovněž zkontroloval devítimilimetrovou pistoli, aby byla připravená k výstřelu.

Nyní nepochyboval, že Tierney je pachatel, ten, po kom jdou.

Wes vysvětlil, jaký osobní zájem má na Millicentině zmizení. Dutch ve skutečnosti nikdy nevěřil, že by byl Scott schopný spáchat zločin.

Měl podezření, že ten kluk nemá přes všechny svoje svaly dost odvahy a jistoty, aby spáchal jakýkoliv zločin, natožpak pět únosů.

Nehledě na to, že Wesovo vysvětlení Dutche zbavilo jakýchkoliv obav. Tierney je jejich člověk.

Kdyby ne, proč by právě teď utíkal do lesa? Byl tady odříznutý po dva dny. Měl jen omezené zásoby a údajně je zraněný. Neměl by běžet k nim, mávat na ně, být rád, že je vidí, vděčný, že konečně přijela pomoc? Proč by se vyhýbal záchraně, pokud by záchrana neznamenala zároveň zatčení?

Dutch byl připravený. Zapnul vysílačku. „Měj tu svoji po ruce, pro případ, že bychom se navzájem ztratili.“

Wes si popleskal kapsy, potom se zděšeně zadíval na Dutche.

„Co je?“

„Myslím, že jsem ji zapomněl.“

„To si snad děláš srandu.“

Wes si sundal rukavice a holýma rukama si popleskal všechny kapsy. „Musel jsem ji někde položit, buď u Ritta doma, nebo v garáži. Vzpomínám si, že jsem zkoušel nastavení hlasitosti hned potom, cos mi ji dal. Pak jsem –“

Wes šel jako první. Sestoupil ze silnice a vyškrábal se do strmého břehu. Pak se otočil, opřel se o ledem pokrytý balvan a pomohl Dutchovi nahoru. V hlubokém sněhu bylo jasně patrné, kudy se Tierney pustil. „Ani se za sebou nesnaží zamést stopy,“ podotkl Wes.

„To by nemohl, ani kdyby chtěl.“ Dutch pohlédl na Wese a poprvé za několik dní se usmál. „Že by nám přálo štěstí?“

Měli výhodu v tom, že byli odpočinutí. To si Tierney uvědomoval a zdvojnásobil úsilí, aby si před nimi udržel náskok. Ze srubu odešel před více než dvěma hodinami.

Až na ten krátký odpočinek se plahočil za těch nejhorších možných povětrnostních podmínek a bojoval s hlubokou únavou.

Nezastavil se, aby ty dva muže předtím, než utekl do lesa, identifikoval. Domyslel si, kdo to je, a měl pravdu. Střídavě na něho volali a rozpoznal jejich hlasy. Dutch Burton a Wes Hamer. Oba silní a svalnatí. Rovněž si mohl být celkem jist, že za posledních osmačtyřicet hodin žádného z nich neporazilo auto, neutrpěl otřes mozku a ránu na hlavě, ani si nevymkl kotník.

Pravděpodobně ani nepromilovali většinu včerejší noci.

Byli plní sil, takže byli oproti němu rozhodně ve výhodě. Ale rozhodně nad ním nevyzráli. Ve skutečnosti nebyli nijak zvlášť chytří. Dobří stopaři by drželi zobáky, aby ho neupozornili, kde jsou a jak jsou od něho daleko. Navzdory všemu jejich vychloubání loveckými dovednostmi musejí se toho ještě hodně učit o tom, jak kořist vystopovat. Možná si mysleli, že lidská kořist reaguje na hluk jinak než zvířecí.

Nic si nenamlouvej, Tierney, pomyslel si, ty jsi kořist.

Kdyby o tom vůbec pochyboval, tak by ty pochyby rozptýlilo Wesovo posměšné pískání a Dutchovy strašlivé výhrůžky, které se v zasněženém lese přízračně rozléhaly. Přesně, jak se obával, chtěli Modrýho, živého nebo mrtvého. Měl vážné podezření, že mrtvého by ho viděli raději, alespoň Dutch Burton, který vyřvával sprostá obvinění, týkající se jeho a Lilly.

Dutch nosil policejní odznak, ale Tierney věděl, že by mu to nezabránilo, aby ho zlikvidoval, kdyby k tomu dostal příležitost.

Kromě toho, že byl policista, který přísahal, že bude chránit zákony a občanská práva každého jedince, byl rovněž zavržený manžel, jehož bývalá žena strávila dvě noci o samotě s jiným mužem. Kdyby dostal Tierneyho do zaměřovače svojí pušky, stiskl by spoušť a radoval se z toho.

Vycítili, že mu docházejí síly, a to je popohnalo. Nezastavil se, aby se podíval za sebe, ale vycítil, že ho dohánějí. Byli slyšet čím dál blíž. Měli to snazší než on. On musel prošlapávat cestu, jim stačilo, aby se jí drželi.

Uvažoval o tom, že se schová a postaví se jim. Měl pistoli a pořád byla nabitá, chyběla jenom jedna kulka, kterou na něho vypálila Lilly. Měla sice slušný dostřel, ale s puškou se to nedalo srovnávat. A byli dva. Jeden si ho mohl pohlídat a druhý ho mohl obejít zepředu.

Rovněž se bál, že kdyby se zastavil, už by se nedokázal znovu rozejít. Všechnu svoji výdrž už vyčerpal. Vzpomněl si, jak byl vyčerpaný včera, když šel Lilly pro léky, ale dnes byl skutečně na pokraji zhroucení. Držel se na nohou pouhou silou vůle.

Právě když usoudil, že aby měl vůbec nějakou naději přežít, nesmí se zastavit, uviděl, jak se kousek od jeho hlavy roztříštila větev a spolu s tím zazněl výstřel.

Vrhl se do sněhu a překulil se za balvan.

„Tierney, vzdej se,“ zařval Dutch.

Nebyl takový blázen, aby vykoukl nad kamenem a zjistil, kde jsou, ale vycítil, že přebíhají mezi stromy a blíží se. Jeden zprava, druhý zleva. Podstatné bylo, že se blížili. Byl v pasti.

Teď, když se zastavil, uvědomil si, jak ho všechno hrozně bolí.

Každá buňka jeho těla trpěla. Docházel mu dech. Měl hlad.

„Víme, že jseš Modrý. FBI tě dopadla s pomocí toho, co našli v tvojí chatě v motelu.“

To už si Tierney domyslel. Byly to nepřímé důkazy, ale žárlivý bývalý manžel nepotřeboval nic dalšího, aby si ospravedlnil, že ho sejme, a teprve potom si bude dělat hlavu s následky toho, že nedodržel zákonný postup.

Neodvážil se promluvit a udělat ze sebe snazší cíl. Sotva popadal dech. Ani oni se neozývali. Zastavili se. Museli se rozhodnout, že si na něho počkají. Několik minut všichni tři sdíleli naprosté ticho.

Nakonec ticho prolomil nějaký hluk a Tierney jej identifikoval jako další sněžný skútr. Zvuk přicházel zdálky, a protože přitom narážel na spoustu překážek, než dospěl k jeho sluchu, nedalo se určit, z kterého směru se blíží.

I když nemluvili, vycítil, že Dutch a Wes tomu hluku naslouchají také. Přišel někdo pěšky a využil některý z jejich skútrů? Lámou si hlavu, jak přepraví jeho mrtvé tělo zpátky do města, když budou mít oba k dispozici jenom jeden skútr?

Byli by hloupí, kdyby nevyužili toho hluku, který odvádí pozornost jinam.

Nikdy nepočítej s tím, že jsou hloupí.

Ve vzdalujícím se hluku sněžného skútru zaslechl nezaměnitelné prasknutí větve pod nohou. Jeden z nich se blíží zprava. Je takových třicet metrů daleko, možná víc, možná méně. Ani mizerný střelec by nemohl na tuhle vzdálenost minout.

Zleva se ozval mnohem jemnější zvuk. Kus sněhu spadl s tichým plesknutím na zem. Shodil jej vítr, nebo některý z nich rozkomíhal nízkou větev a srazil ho?

Zadržel dech a naslouchal. Sněžný skútr už nebylo slyšet.

Dokonce neslyšel ani vlastní dech. Přetáhl si šálu přes ústa, aby jeho polohu neprozradily obláčky sraženého dechu.

Ať už byli kdekoliv a jakkoliv daleko od jeho skrýše, byli zřejmě se svým postavením spokojení. Nehýbali se. Mohli počkat.

A tak čekali. Všichni tři. Tiše. Čekali, až se někdo z nich pohne.

A potom ticho prolomil další zvuk: svištění lopatek vrtulníku.

Policejní oddělení v Cleary rozhodně vrtulník nemělo. Musela to být státní policie nebo FBI. V každém případě ho Dutch chladnokrevně nezastřelí před svědky. Wes Hamer se nepočítá. Ten by svého kamaráda podpořil, lhal by pod přísahou, že šlo o sebeobranu, ať by to bylo, jak chtělo. A naopak.

Doposud les Tierneyho chránil, neboť mu poskytoval dobrý úkryt. Ale najednou tahle výhoda pracovala pro Dutche. Mohl by střílet teď a později tvrdit, že se Tierney vzpíral zatčení, nedal mu na vybranou, musel ho zastavit kulkou. Nebo by mohl prohlásit, že je Tierney napadl a přinutil je se bránit. Ať tak nebo tak, byl by mrtvý a oni by z toho vyšli čistí.

Takže aby přežil Lillyina bývalého krvežíznivého manžela, musí se dostat na otevřené prostranství, kde ho budou vidět z vrtulníku.

V duchu si představil mapu hřebene, zaměnil ty dvě silnice, tu hlavní a tu na západním úbočí. Utíkal od té západní přibližně k té druhé. Jak daleko se ale dostal? Jak daleko by ještě musel běžet, aby dorazil k Laurel Road? Ať je to jak chce daleko, dokázal by to s těmi silami, které mu zbyly?

Musel to zkusit. Dutch a Wes byli silnější a lépe ozbrojení, ale měl dvě nesporné výhody. Vrozený smysl pro orientaci. A vůli přežít.

Než si to stačil vymluvit, zvedl se na kolena. Svaly, a zvláště vymknutý kotník proti tomu protestovaly, ale s námahou se skrčil a znovu vyrazil, držel se co nejníže u země a snažil se neprozradit svůj pohyb tím, že by rozkomíhal větve nebo udělal hluk.

Doufal, že Dutch a Wes ztratí čas tím, že se budou plížit k balvanu, aby ho překvapili, až na to, že budou sami překvapení, až zjistí, že za ním není.

To by si ale toho přál příliš.

„Dutchi, nalevo!“ uslyšel zařvat Wese.

Vyskočil a rozběhl se. Nebo se o to aspoň pokusil. Nohy mu vázly ve sněhu, který mu místy sahal až k pasu. Pažemi si razil cestu zasněženým ostružiním. Zakopával o skryté kořeny stromů a podrost.

Ledem obalené větve ho švihaly do obličeje.

Pokud ale hekání a funění jeho pronásledovatelů něco naznačovalo, pak se probíjeli stejně obtížně jako on. Vycítil zoufalství, jež je pohánělo, a poznal, že jeho dedukce byla správná – Dutch Burton ho chtěl zlikvidovat dřív, než mu v tom příchod jiné policejní složky zabrání.

Jako předtím si ho silnice našla skoro dřív než on ji.

Dorazil na kraj náspu a jen rychlé reflexy ho zachránily, že se tentokrát nezřítil dolů. Sedl si na zadek a sešoural se na silnici.

Sluneční světlo jasně ozařovalo neporušenou stuhu běli. Po zšeřelém lese ho ten jas na chviličku oslepil. Zastínil si oči a horečnatě hledal na obloze vrtulník. Dělal hluk, že by si člověk myslel, že ho má přímo nad hlavou, ale neviděl ho.

„Bene Tierney!“

Wes a Dutch se vynořili z lesa a zůstali stát na kraji náspu. Mířili na něho dvěma puškami. Jejich dlouhé, lesklé hlavně vypadaly v ostrém slunečním světle hrozivě. Dutch měl obě oči otevřené. Stejně tak Wes. Tihle chlapi uměli střílet. Uměli udeřit. Uměli zabíjet.

Je to jako odprásknout rybu v sudu.

Když zvedal ruce vysoko nad hlavu, skoro slyšel dědečka, jak tuhle průpovídku říká. „Nejsem ozbrojen!“ Pustil pistoli a odkopl ji.

„Výborně.“ Odečetl z Dutchových rozšklebených rtů těsně předtím, než stiskl spoušť.

„Támhle je ten srub, pane.“ Collier promluvil na Begleyho přes sluchátka s mikrofonem. Wiseovi rovněž jedna dali. Ze slušnosti, tím si byl jist. Ne proto, že by jeho přítomnost měla nějaký strategický význam.

„No tohle? Dokázali to,“ řekl Begley a ukázal na sněžný skútr před srubem. „Alespoň jeden z nich.“ Oslovil pilota. „Můžete přistát?“

„Mýtina je malá. V tomhle větru to bude těžké.“

Collier řekl: „Sestup trochu, spustíme se po lanech.“

Ale právě když to navrhl, opřel se do vrtulníku závan silného větru. Pilot rychle zareagoval a zabránil tomu, aby jej vítr srazil na zem. Když se vrtulník naklonil, pocítil Wise, jak mu na boku vibruje pager.

Zalovil pod kabátem a vytáhl pager, který měl na opasku. Perkins namačkal jejich smluvený kód, který značil, že věc je naléhavá. Wise vytáhl mobil a automaticky nechal vytočit Perkinsovo číslo.

„Tady! Tady jsem!“ Křičela od chvíle, kdy zaslechla blížící se sněžný skútr. Věděla, že ji v tom hluku nejspíš nemůže být slyšet, ale stejně volala dál, až hluk ustal. „Tady!“ vykřikla do náhlého ticha s očima upřenýma na dveře.

„Paní Burtonová?“

Nenamáhala se uvést své jméno na pravou míru. „Ano, ano, jsem tady.“

Otevřely se dveře a rychle vešel nějaký muž zakuklený v lyžařském obleku. „Bohudíky, že jste v pořádku.“

„Pane Ritte!“ zvolala.

Shrnul si kožešinou lemovanou kapuci, stáhl si rukavice, přidřepl před ní a zadíval se na pouta. „Dutch a Wes tady nebyli?“

„Ne.“

„Jeli za vámi a Tierneym.“

„Je to Modrý. Podle mě to musíte vědět. Říkal, že to slyšel v rádiu.“

„Kdo to říkal?“

„Tierney.“

„Takže ví, že po něm jdou?“

„Ano. Nevidíte někde klíček tady od toho?“

Když přecházel po srubu a hledal klíč od pout, zeptala se ho, jak padlo na Tierneyho podezření.

William Ritt jí rychle vypověděl, jak přišli předchozího dne do dragstoru dva agenti FBI. „Nevím přesně, jaké důkazy proti němu mají, ale musejí být kompromitující. Začali rychle konat, když se dozvěděli, že jste tady s ním uvězněná. Zorganizovala se záchranná skupina, ale pak došlo k nehodě a silnice zůstala beznadějně zablokovaná.

Dnes ráno jsem nabídl k dispozici svoje sněžné skútry. Wes a Dutch na nich odjeli, ale tohle zapomněli.“ Vytáhl z kapsy vysílačku.

„Slyšel jsem Dutche, že spolu musejí zůstat v kontaktu. Takže jsem vyrazil za nimi. Myslel jsem, že je dohoním.“

„Ale nenašel jste je?“

Zavrtěl hlavou. „Jenom sněžné skútry. Stály opuštěné na západní silnici. Vypadá to, že dál vyrazili pěšky. Myslíte, že šli po Tierneym?“

„Je to možné. Z hory dolů se mohl dostat jenom pěšky. Naše oba vozy…“ Netrpělivě zavrtěla hlavou. „Je to dlouhé vyprávění.“

„Dutch s Wesem ho museli zahlédnout.“ Přestal hledat klíček od pout. „Nikde ho nevidím. Musel si ho vzít s sebou.“

„To je v pořádku. Když tady už někdo je, tak to vydržím.“

„Ublížil vám?“

„Vlastně ne. Jenom dnes ráno mě uhodil.“ Na chviličku zavřela oči a řekla: „Našla jsem v naší kůlně tělo Millicent Gunnové.“

„Ach bože, to je strašné.“

„Myslím, že je mrtvá už několik dní. Bouře Tierneymu pravděpodobně zabránila, aby se zbavil těla.“ Vypověděla mu, jak srazila Tierneyho vozem a jak se vrátili do srubu, aby tam přečkali blizard. „Rozhodně mu záleželo na tom, abychom přežili. Byl milý, nešel z něho strach, ale některé věci, které říkal, neseděly.“

„Co třeba?“

Uvedla mu několik příkladů Tierneyho polopravd. „Začala jsem mít podezření a prohledala jsem jeho batoh. Našla jsem tahle pouta a kus modré stuhy.“ Ukázala bradou. „Támhle.“

Sebral batoh a vytáhl z jedné kapsy na zip modrou sametovou stuhu. „To je rozhodně důkaz proti němu.“

„Nepopiratelný důkaz.“

„Proč to potom tady zanechal?“

Než stačila Lilly na tu případnou otázku přijít s nějakou odpovědí, zaznamenala nějaký zvuk. „Není to vrtulník?“

„Takhle to měla FBI v plánu.“

Zalila ji úleva. Byla ráda, že vidí Williama Ritta, ráda se dozvěděla, že zatčení Bena Tierneyho už je na spadnutí, ale pokud by se mu nějak podařilo vyhnout se Dutchovi a Wesovi a vrátit se do srubu, nepředstavoval by pro něho lékárník žádnou hrozbu.

William přistoupil ke dveřím a vyšel na verandu, ale ještě předtím, než se znovu vrátil do srubu, si Lilly uvědomila, že zareagoval příliš pomalu.

„Odlétají pryč,“ řekl. „Ale museli vidět můj skútr.“

„Pravděpodobně hledají místo, kde by přistáli. Díky bohu, že jsou tady.“

„Amen. Uvědomujete si, jaké máte štěstí, že jste Modrýmu unikla? Z těch ostatních se to žádné nepodařilo.“

„Jak Millicent po smrti vypadala!“ Otřásla se. „Bylo to strašné.“

„Dovedu si představit, jak to pro vás muselo být hrozné, když jste takhle našla její tělo v bedně na nářadí.“

Přikývla. „Ale myslím, že to bylo dobře, že jsem na to přišla.

Jinak by Tierney už teď pravděpodobně tělo odstranil, možná dokonce pohřbil. Měla jsem vědět, že něco není v pořádku. Choval se tak nedůtklivě, když jsem se zmínila o sekyře, potom co šel pro –“

Náhle se odmlčela.

„Pro co šel?“

„Pro dřevo,“ odpověděla chraptivě. „Šel pro dřevo.“ Pokusila se olíznout si rty, ačkoliv jí vyschlo v ústech. „Pane Ritte?“

„Ano?“

„Jak… jak jste se dozvěděl o té bedně na nářadí v kůlně?“

„Sovo?“

„Musíš křičet, Perkinsi. Jsme ve vrtulníku.“

„Ty?“

„Co máš?“

„Tierney…“

Zbytek se ztratil, když pilot udělal otočku, která pevněji přimáčkla Wise do sedadla, zatímco jeho žaludek pokračoval v letu.

„Ještě jednou, prosím tě,“ zařval Wise.

„Konečně jsem se spojil s paní Lambertovou.“

„Matkou Torrie Lambertové?“

„Správně. Teď se podrž.“

Wise požádal Perkinse, aby mu tu zprávu třikrát zopakoval, dokud neměl jistotu, že slyšel správně. Zakončil hovor stručným děkuju. Potom promluvil do sluchátek a přerušil hovor o tom, jak nejlépe se dostat na zem. Oslovil Begleyho.

„Pane,“ zakřičel, „Ben Tierney není, opakuji není únosce Torrie Lambertové.“ Begley prudce otočil hlavu. Wise mu pohlédl zpříma do očí. „Je to její otec.“

Kapitola třicátá druhá

Williama Ritta to nerozházelo. „Promiňte?“

Lilly měla ústa suchá jako troud. Musela ze sebe pracně soukat slova. „Říkala jsem vám, že jsem našla v kůlně Millicentino tělo. O

bedně na nářadí jsem se nezmínila. Jak jste věděl, že je v té kůlně bedna na nářadí?“

Předstíral nechápavost už jen chviličku, potom rozmrzele zavrtěl hlavou. „To ode mě nebylo moc chytré, takhle se podřeknout. Ale od vás bylo ještě hloupější mě na to upozornit.“

Snažila se polknout, ale nešlo to.

„Víte, paní Burtonová, nebo paní Martinova, nebo jak si dnes říkáte, víte, co to znamená, že?“ Jeho hlas se změnil stejně radikálně jako jeho chování. Už v něm nebylo stopy po vlídnosti nebo úslužnosti.

„Vy jste…“

„Modrý. Ano. I když tu hloupou přezdívku nemám zvlášť v oblibě.“

Překvapilo je třesknutí výstřelu. Oba pohlédli ke dveřím, ačkoliv bylo jasné, že ten zvuk přichází z dálky.

O pár vteřin později William poznamenal: „Jenom jeden výstřel.

Dutch tvrdí, že je výtečný střelec. Zřejmě ano.“

Sípavě se nadechla. „Tierney?“

„Tierney. Už je po něm. Jaká šťastná náhoda.“

Vytáhl z kapsy vysílačku a zapnul ji. Pronikavě zapískala. Stáhl hlasitost.

„Co to děláte?“ chtěla vědět Lilly. „Koho voláte?“

„Dávejte pozor. Myslím, že se vám to bude líbit. No, vlastně se vám to nebude líbit, ale budete muset uznat, že je to geniální.“

Zvedl si vysílačku k ústům a stiskl tlačítko. „Dutchi! Dutchi!“

křičel jako šílený. „Slyšíš mě?“

Pustil tlačítko a zíral na ni, zatímco čekal na odpověď. Nějakou chvíli nebylo slyšet nic, jenom zesílené syčení vzduchu, potom místnost naplnil Dutchův hlas. „Kdo je tam?“

Ritt stiskl tlačítko. „Tady William. Slyšel jsem výstřel. Dostal jsi Tierneyho?“

Odmlčel se, když Lilly otevřela ústa, aby vykřikla. Musel předvídat, že něco takového zkusí, protože rychle zareagoval a přitiskl jí ruku na ústa.

„Ritt? Kde jsi?“

Lilly se snažila otočit hlavu a uvolnit si ústa. Když to nezabíralo, pokusila se ho kousnout do dlaně. Přitiskl jí ruku na ústa ještě víc a přimáčkl jí hlavu k noze barového pultu, prsty jí bolestně zarýval do měkkých tkání tváří. Uchopil vysílačku, pustil tlačítko a napodobil zvuk, který vyzněl, jako by zvracel a vzlykal zároveň. „Dutchi, jsem tady ve srubu. Dostal jsi Tierneyho?“

„Jo, jo, střelil jsem po něm. Je Lilly v pořádku?“

Nalomeným hlasem, aby to ještě víc zabralo, ze sebe vypravil: „Není. Tvoje žena je mrtvá. Mrtvá! Tierney ji zabil!“

Tierney ležel na zádech. Když otevřel oči, sluneční jas, odrážející se od sněhu, způsobil, že mu bodavá bolest vystřelila z očí do nervového centra v mozku.

Dutchi, jsem tady ve srubu. Dostal jsi Tierneyho? Není. Tvoje žena je mrtvá. Mrtvá! Tierney ji zabil!

Hlas zněl slabě, nepřirozeně. Odkud přicházel?

„Ten sviňák zavraždil Lilly,“ rozeřval se Dutch Burton tak hlasitě, že z větví okolo začal jako maličké laviny padat sníh.

„Hýbe se, Dutchi,“ křikl Wes. „Jenom jsi ho omráčil.“

Najednou si Tierney vzpomněl, proč leží na zádech a proč ho tak strašně bolí rameno. Všechno do sebe v záblesku pochopení zapadlo, a to nejhorší ze všeho bylo, že někdo tvrdil, že je Lilly mrtvá a že ji zabil on.

Kdo mohl říct takovou zásadní lež? Jenom ten, kdo se snaží ochránit sám sebe. Proboha, musí za ní.

Pracně se posadil. Žaludek se mu zvedl, do úst se mu nahrnuly hořké sliny, ale podařilo se mu je spolknout. Na sněhu bylo neuvěřitelné množství krve. Obličej měl zbrocený studeným, lepkavým potem, zatímco rameno ho pálilo, jako by mu tam přitiskli značkovací železo.

To, co mu připadalo jako hotová věčnost, muselo být jenom pár vteřin. Když znovu otevřel oči a zkoušel, jestli vydrží ten jas, uviděl Dutche Burtona, jak odhazuje vysílačku, čímž se vysvětlilo, odkud pocházel ten tenký hlas.

Dutch se vrhl z náspu, jako by chtěl vzlétnout. Dopadl tvrdě na silnici, ale to ho nezpomalilo. Tierney měl jen tak tak čas, zvednout jedinou použitelnou paži, než se na něho Dutch vrhl a začal do něho bušit pěstmi.

„Hele, Dutchi.“ Tierneyho překvapil vlastní slabý, chrčivý hlas.

Pochyboval, že ho Dutch vůbec slyšel. V každém případě neměl náladu přestat a poslouchat. Policejní šéf se rozpřáhl pravačkou a zasáhl Tierneyho do lícní kosti. Bylo slyšet, jak se mu kůže roztrhla a jeho krev postříkala Dutchovi obličej. Co to vlastně má s obličejem?

Tierney odrazil další ránu. „Lilly –“

„Zabils ji. Ty svině!“

„Nezabil! Nech si to vysvětlit.“

Ale Dutch nedokázal poslouchat. Z očí mu sálala strašlivá nenávist. Tierney nepochyboval, že jestli se nebude bránit, ten šílenec ho zabije.

Ze zdrojů, o nichž si myslel, že je už vyčerpal, nabral síly a začal se nejenom bránit, ale útok i oplácet. Bylo pár věcí, proč nemohl Dutche Burtona ani cítit, a to ho pohánělo a dodávalo mu sílu.

Podařilo se mu vecpat koleno mezi sebe a Dutche. Vší silou zatlačil.

Dutch se překulil na stranu na tak dlouho, že stačil Tierney sáhnout po pistoli, kterou předtím upustil. Reflexivně ale po ní hmátl pravou paží, která mu bezvládně visela z ramene roztříštěného kulkou z pušky.

Vykřikl bolestí a namáhavě se postavil, ale podařilo se mu udělat jen pár klopýtavých kroků.

Dutch ho popadl za vymknutý kotník a podtrhl mu nohu. Svalil se jako pytel cementu. Dutch ho převalil na záda jako rybu, kterou se chystá vykuchat. Znovu se na něho vrhl, tentokrát ho popadl oběma rukama za krk a palce mu zarýval do ohryzku.

Dutchovy zaťaté zuby byly od krve, což Tierney s radostí zaznamenal. Alespoň pár nešikovných ran mu levičkou uštědřil.

„Vobtáhnuls ji?“

Jestli měl Tierney nějaké výčitky, že se s Dutchem rve, tak tady to skončilo. Co je to za chlapa, který se právě dozvěděl, že je jeho žena mrtvá, a zeptá se na tohle? Mnohem víc mu leží na srdci jeho zatracená pýcha, než osud ženy, o níž prohlašuje, že ji miluje.

„Tak jak?“ zahulákal.

„Dutchi, vrtulník!“

Tierney slyšel varovný křik Wese Hamera jakoby z velké dálky, ale Dutch ho zřejmě nevnímal vůbec, nebo jestli ano, nedbal na to.

Sliny, krev a pot z obličeje kapaly Tierneymu do tváře. Blankytné nebe začalo při krajích pomalu tmavnout. Tierney mrkal, ale nedokázal se zbavit těch černých teček, které posévaly jeho zužující se pole vidění.

Zemře, jestli něco neudělá. A to hned.

Dutch na něm rozkročmo klečel a celou svoji váhu vkládal do rukou. Pravá paže ležela Tierneymu neužitečně u boku. Levá byla téměř stejně k nepotřebě. Ty chabé rány, které Dutchovi zasazoval, s ním ani nehnuly.

Tierney využil jediné možnosti, kterou měl. Zvedl koleno, dopřál si chviličku, aby všechny síly soustředil do stehenního svalu, a pak mocně zasáhl kolenem Dutche do nechráněného rozkroku a doufal, že ho zasáhl na nejcitlivějším místě.

Dutch zavyl a okamžitě pustil Tierneyho krk. Tierney vypjal tělo a shodil Dutche ze sebe, pak se na něho převalil, čímž úspěšně vyměnil jejich pozice. Levé předloktí přitiskl Dutchovi na krk jako páčidlo.

Pravou rukou se mu přece jen podařilo uchopit pistoli a vystřelit na Wese Hamera, který se hnal po silnici k nim. Výstřel Wese zastavil. „Odhoď pušku, nebo příští rána nepůjde vedle.“

Vyslovil tu výhrůžku bez důrazu, ale nějakým zázrakem zabrala.

Wes upustil pušku.

Vtom si ale Tierney uvědomil, že se Wes nebojí jeho. Dostal strach z čím dál hlasitějšího vrtulníku, který se blížil a přivážel svědky.

„Kdo se ozval ve vysílačce?“ zeptal se Wes zadýchaně.

„Ritt. William Ritt,“ vypravil ze sebe Dutch.

Ritt? Nanicovatý skrček Ritt? Ten hajzlík?

Tierney si řekl, že si to přebere později. Momentálně se sklonil znovu k Dutchovi, jehož obličej vypadal jako z hororu, kde se věčně ohánějí nožem, byl pokrytý krví a hnisem a sálala z něho slepá zuřivost. Tierney mu přitiskl hlaveň pistole pod bradu. „Mám několik dobrých důvodů, abych tě zabil. Ten hlavní je, že jsi uhodil Lilly.

Neudělám ti nic jenom proto, že jsem jí to slíbil.“

Opřel se o jeho širokou hruď a tak se postavil. Zapotácel se a chvilku hledal rovnováhu. Zvedl levou ruku a ukázal na blížící se vrtulník. „Uvidí to, jestli mě některý z vás střelí do zad.“

Potom si s vědomím, že vyplýtval cenných deset vteřin na ničemného Lillyina bývalého manžela, přitiskl pravou paži pevně k boku a klopýtavě se rozběhl po silnici směrem ke srubu.

Když kroužili nad srubem, jeden z Collierových mužů vykřikl: „Nakloň to.“

Pilot naklonil vrtulník a Begley uviděl to, co předtím člen záchranného týmu – tři muže na úzké silnici. Až dosud na ně kvůli ostré serpentině nebylo vidět. Vrtulník zamířil těsně nad vršky stromů k nim.

Burton ležel na zádech. Hamer stál několik metrů od něho. Ben Tierney se plahočil pryč od těch dvou po silnici nahoru a zanechával za sebou krvavou stopu.

Collier odsunul dveře vrtulníku a zaujal postavení.

„Mám pohybujícího se muže na mušce,“ oznámil klidně do sluchátek a sledoval Tierneyho v zaměřovači.

„Nestřílet,“ vyštěkl Begley. „To není náš člověk.“

„Má zbraň.“

„Není to náš člověk,“ opakoval Begley.

Begley sklouzl pohledem z Tierneyho na Wese Hamera, který přiběhl k Burtonovi a poklekl na koleno. Burton ho odstrčil, až se svalil, vyškrábal se na nohy, pak začal běhat zběsile dokola, až se sehnul a popadl poloautomatickou pušku, ležící ve sněhu. Vypálil na Tierneyho a netrefil. Tierney ani nezpomalil. Běžel dál.

„Zapni tlampač,“ nařídil Begley pilotovi.

Wes Hamer se zvedl ze země a znovu vyrazil k Burtonovi.

„Ať se tam tenhle neplete!“ nařídil Begley. Nevydal rozkaz přímo jmenovitě, ale jeden z týmu vypálil několik ran Hamerovi před nohy, až se zvedly gejzíry sněhu. Hamer se rázem zastavil a zvedl ruce nad hlavu.

Jediným trénovaným pohybem, který mu zabral snad dvě vteřiny, si Burton zvedl pušku k rameni a zamířil.

„Burtone! Nestřílejte!“ zahřměl z tlampače Begleyho hlas, takže ho bylo slyšet i v hluku vrtulníku. „Nestřílejte!“ zařval znovu.

Burton prudce zvrátil hlavu a otočil se.

Collier seděl v otevřených dveřích vrtulníku s nohama na ližině a nyní měl na mušce Burtona. Begley byl těsně za ním a vykláněl se ven, jak jen mu bezpečnostní pás dovoloval.

Zřetelně Burtona viděl, a podle toho, jak se tvářil, mu bylo jasné, že si doposud vrtulník neuvědomoval. Ještě něco vyčetl Begley z výrazu jeho tváře, a to ho přimělo, aby se Colliera zeptal, jestli ho má bezpečně na mušce. „Mám ho!“

Begley zahulákal: „Burtone, nestřílejte! Tierney není Modrý.

Není to náš člověk.“

Ale Burton si ho nevšímal. Místo toho znovu zamířil na Tierneyho vzdalující se záda a znovu se zadíval do zaměřovače. „Je snad hluchý, krucinál?“ zařval Begley.

Tady přijde o život nevinný člověk a on za to ponese odpovědnost do konce života. Ve zlomku vteřiny přikázal. „Do lýtka.“

Collier okamžitě vystřelil. Levá noha se pod Dutchem Burtonem podlomila. Begley uviděl v jeho očích zuřivost, když švihl puškou nad hlavu a vystřelil.

Collier padl nazpátek do vrtulníku. Kulka neprorazila neprůstřelnou vestu, ale bolestně ho omráčila.

Burton znovu vystřelil. Kulka minula Begleyho jen o vlásek.

Pilot šťavnatě zaklel a stočil vrtulník. Begley cítil, jak se mu přes hruď napíná bezpečnostní pás, a cítil protitah přitažlivosti z otevřených dveří.

„Netrefil jsem,“ ozval se ve sluchátkách hlas dalšího muže.

Třetí z týmu ztratil rovnováhu, když vrtulník prudce o pár metrů stoupl. Střelec se snažil zaujmout pokud možno stabilní střelecké postavení. Collier stále ještě ležel omráčený zčásti venku, zčásti uvnitř vrtulníku.

Begley hleděl přímo do hlavně Burtonovy pušky. Zařval: „Nestřílej na mě, kreténe!“

Burtonův obličej, to byla maska utrpení a šílenství. „Jdi k čertu!“

Begley ta slova odečetl z Burtonových rtů o zlomek vteřiny dřív, než Burtonovi kulka prostřelila čelo a roztříštila temeno hlavy, až sníh za ním pokryla rudá mlha. Padl na záda s roztaženýma rukama a nohama. Sněžný anděl s rudou svatozáří.

Begley se ohlédl, aby tomu zkušenému ostřelovači poděkoval.

Charlie Wise pomalu sundal pušku z ramene a podal ji nazpátek Collierovi. Klidně si znovu nasadil brýle.

Begley pořádně polkl, aby se mu srdce z krku vrátilo zpátky do hrudi, kam patřilo. „Dobrý zásah, Sovo.“

„Děkuji, pane.“

William Ritt odtáhl ruku z Lillyiných úst, vypnul vysílačku a odložil ji. „Říkal jsem vám, že to bude geniální.“

„Proč?“ zeptala se Lilly s posledními zbytky dechu.

„Proč jsem prohlásil, že vás tady Tierney zanechal mrtvou?

Copak to není jasné?“

„Ne. Proč jste je zabil?“

„Jo, to.“ William si obtočil konce stuhy kolem rukou a několikrát škubl, aby vyzkoušel její pevnost. „Mohl bych za to dávat vinu svým neschopným rodičům nebo nízkému sebevědomí, ale to jsou takové plané výmluvy. Kromě toho nejsem šílený. Zabil jsem je, protože se mi chtělo.“

Tvářila se vyrovnaně, ale myšlenky jí vířily. Je Tierney mrtvý?

Dutch po něm střílel, to věděla. Ale řekl, že po něm vystřelil, neřekl, že je mrtvý. Kdyby byl naživu, vrátil by se k ní. To věděla.

Co by mohla prozatím udělat, aby si pomohla a zabránila Williamovi Rittovi, aby ji zabil? Nemohla před ním utéct. Hodiny se marně snažila vyprostit si ruce z pout.

Kdyby ukázala strach, poskytla by mu přesně to, co chtěl.

Instinktivně rozpoznala, že si v zabíjení libuje. Dodávalo mu osobitost a postavení ve společnosti, které jinak nedokázal zaujmout.

Tohle je Modrý, ten nejobávanější a nejhledanější zločinec. Druhé já toho snobského, všetečného lékárníka bylo zabíjet ženy. Jaká omamná slast to pro něho musí být.

Tvrdil, že má nízké sebevědomí, ale myslela si, že je to právě naopak. Měl zbytnělé sebevědomí, myslel si, že kdekoho inteligencí převyšuje. Po dva roky se mu dařilo všechny přelstít, ale nemohl se tím chvástat. Poskytne mu příležitost, aby se pochlubil. Její jedinou možností, jak přežít, bylo pobízet ho k hovoru, dokud jí někdo nepřijde na pomoc. Bože, prosím, ať je to Tierney.

„Jak jste si svoje oběti vybíral? Tohle nešlo vyšetřovatelům na rozum. Ty pohřešované ženy jako by neměly nic společného.“

„Mě,“ řekl a studeně se na ni usmál. „Mě měly společného.

Všechny se dívaly na mě, když umíraly. Brzo i vy to s nimi budete mít společné.“

Nesmis mu poskytnout to potěšení, že bys dala najevo strach.

„Kromě vás, co jinak měly společného?“

„V tom byla ta nádhera. Kriminalisti hledají shodné styčné body.

U mě žádné nebyly. Každou jsem zabil z jiného důvodu.“

„Z jakého třeba?“

„Odmítnutí.“

„Torrie Lambertová?“

„Jedna dávno před ní.“

„Byla ještě nějaká jiná?“

„Jistá mladá žena na vysoké.“

„Přítelkyně?“

„Ne. Chtěl jsem, aby byla, ale vysmála se mi, když jsem ji požádal o schůzku. Asi si myslela, že jsem homosexuál. Krutě se do mě navážela. Já… ruply mi nervy. Asi to bude přesně to, co se stalo.

Smála se. Snažil jsem se ji zarazit.

Když jsem zjistil, že je mrtvá, nelitoval jsem, ale přirozeně jsem se bál, že mě chytnou. Naaranžoval jsem to jako loupežné přepadení.

Její peněženku a šperky mám doma, v krabici pod postelí. Do dneška je tahle vražda nevyřešená.“

„Nikdo vás ani nepodezíral?“

„Nikdo. Byl jsem tak bezvýznamný. Stále ještě pro většinu lidí jsem.“

„Marilee nikdy nepojala podezření?“

Pohrdavě si odfrkl. „Sestru příliš zaměstnávalo hlídání vlastního ošklivého tajemství, než aby věnovala moc pozornosti mně. Škoda že jsem ji nezabil, když jsme byli malí. Jednou dvakrát mě to napadlo, ale nikdy jsem se k tomu nedostal.“

Znovu vyzkoušel pevnost stuhy. „Říkám si, kde asi Tierney tohle našel.“

Pořád před ní klečel, a i když na ni ještě nevložil ruku, třásla se strachy. Jak dlouho ještě ho dokáže pobízet k hovoru? Kde je ten vrtulník? Kde je Tierney? Odmítala uvěřit, že je mrtvý.

„Vyprávěl jste mi, jak jste si vybíral svoje oběti. Chápu, proč jste zabil dívku, která se vám vysmívala. Ale Torrii Lambertovou jste přece neznal?“

„Poznal jsem ji až v ten den. Odtrhla se od skupiny a dost se vzdálila od stezky. Zahlédl jsem ji, jak jde po silnici na západním úbočí, nedaleko našeho starého domu, kde jsem ten den náhodou něco opravoval. Dal jsem se s ní do hovoru, poslechl si, jaké má trápení, poradil jí, a potom, když jsem se ji snažil utěšit –“

„Utěšit?“

„Dotknout se jí. Nenechala mě.“

„Znásilnil jste ji?“

V očích mu hněvivě blýsklo. „Postaví se mi. O tom nepochybujte. Kdybych měl víc času, tak bych vám to dokázal, paní Martinova.“

Jeho reakce přesvědčila Lilly o opaku, ale měla dost rozumu, aby mu protiřečila.

„Torrie Lambertová mi řekla, že jsem pošahanej mrňavej uchyl, čehož následně velice litovala.“

Ztěžka, neklidně oddychoval. Nebo možná vzrušeně, což bylo ještě děsivější. Tiše řekla: „Stuha z jejích vlasů se stala vaší značkou.“

„Jelikož mě nenapadá lepší výraz, tak ano.“

„Odnesl jste ji do Tennessee, abyste svedl pátrače ze stopy. Je to tak?“

Zlostně se zamračil. „Neuvědomil jsem si, že jsem pře kročil státní hranici, vypadalo to tam všude stejně. Ale, ano, přenesl jsem ji jinam, abych stopaře zmátl.“

„Povězte mi o těch ostatních čtyřech. Ty jste si také vybral namátkou?“

„Ne, ty byly rozhodně naplánované.“

„Jak jste si je vybral?“

„Máte to popletené. Ony si vybraly mě.“

„Nerozumím.“

„Malý syn Carolyn Maddoxové je diabetik. Nemohla si dovolit inzulín a neměla na zdravotní pojištění. Přišla za mnou a vysloveně žebrala o pomoc.“

„Dal jste jí léky, které potřeboval její syn.“

„A k tomu útěchu a povzbuzení. Avšak nic z toho, co jsem říkal nebo dělal, nestačilo, aby mě měla ráda. Ne tím způsobem.“ Bylo jasné, co tím naznačuje. „Udělala si čas, aby se zastavila v obchodě a vyzvedla si zadarmo léky pro kluka, ale nikdy si neudělala čas, abychom byli spolu sami.

I když pro jednoho hosta v motelu, kde uklízela, měla času dost.

Jo, jo, na něho čas měla. Viděl jsem je spolu v jeho autě na parkovišti, jak se ohmatávali. Bylo to nechutné. Tu noc se nevrátila domů.“

Její vůz se stuhou se našel při kraji silnice na půl cestě mezi jejím bytem a motelem. Lilly si vzpomněla, že toho hosta z motelu vyslýchali, ale pak ho jako podezřelého vyloučili.

„A ta ošetřovatelka?“

Ušklíbl se. „Laureen. To je úplně jiný případ. Byla tlustá. Nelíbila se mi, ale litoval jsem ji. Řeknete si, že jsem měkkota. Dával jsem jí zadarmo vzorky všech produktů na snižování váhy, které přišly.

Špatně si moji laskavost vyložila a začala mi dělat milostné návrhy.

Bylo to nehorázné, až vulgární. Nedokázal jsem si představit, že bych se dotkl těch jejích odpudivých faldů, a urazilo mě, že si myslela, že bych chtěl. No, zbytek si dovedete představit.“

Než ho stačila k tomu pobídnout, pověděl jí o Betsy Calhounové, která podle jeho tvrzení do sebe házela antidepresiva – osm deset prášků denně –, a když je dobrala a doktor jí odmítl předepsat další, požádala Williama.

Kde je ten vrtulník? Proč se nevrátil?

„Souhlasil jsem, že se s paní Calhounovou sejdu na parkovišti před bankou. Bylo to vlastně zabití z milosti. Vysvobodil jsem ji z jejího trápení. Na rozdíl od ostatních se nijak nebránila. Byla tak nadopovaná, že nedalo žádnou práci ji zabít. Zato s Millicent to bylo nejzábavnější.“ Úzké rty se mu zvlnily do krutého, úlisného úsměvu.

„Povězte mi o ní.“ Odváží vrtulník Tierneyho tělo z hory?

Myslejí si, že je to Modrý. Její záchrana může počkat.

„Millicent byla namyšlená courá,“ prohlásil. „Spoléhala na mě, že jí budu dodávat antikoncepci, aby mohla smilnit, co srdce ráčí – a pak ji neužívala pořádně. A za kým myslíte, že přišla kňučet, když otěhotněla? Za mnou.

Léta jsem jí dával prášky na hubnutí a amfetaminy, aby nepřibírala, ale ona brala moji velkorysost jako hotovou věc.

Koketovala a popichovala. Jednou, těsně před zavírací dobou, jsme zůstali spolu v obchodě sami. Přišla za mnou za pult, posadila se mi rozkročmo na klín, otírala se o mě a ptala se, jestli mám nějaké ochucené kondomy. Říkala, že už ji ta pořád stejná chuť gumy otravuje. Jen si to představ, Williame,‘“ napodobil dívčí výsměšný hlas. „Pak se zasmála a odhopkala, jako by to bylo náramně chytré a roztomilé. Když jsem ji viděl naposledy, tak se nesmála.“

Na chvíli se zadíval do neurčitá, ztracený ve vzpomínkách.

„Úplně ke konci to bylo všechno jenom o ní. Brečela a říkala: ‚Proč mi tohle děláš? Myslela jsem, že mě máš rád?“

Když jsem ji vezl nahoru k našemu starému domu, snažil jsem se jí vysvětlit, že byla hrozný člověk, využívala lidi, bezdůvodně jim ubližovala, zahrávala si s jejich city. Řekl jsem jí, že všechno ničila, a tudíž si zasluhuje sama zničit. Ale nemyslím,“ povzdechl si, „že to pochopila.“

Na chvíli se zadumal, pak navázal: „Chystal jsem se ji pohřbít, když vtom zavolal elektrikář, kterého jsem se několik měsíců snažil přimět, aby přišel do našeho starého domu. Řekl, že je na cestě.

Musel jsem ji někam uložit, než přijel. Věděl jsem, že jste prodali tenhle srub. Dutch se zmínil, že už jste vyklidili kůlnu. Bylo to nejbližší a nejpříhodnější místo, které mě tak narychlo napadlo.

Sešel jsem se s tím elektrikářem a probral s ním všechno, co jsem od něho potřeboval. Když jsme skončili, začalo se stmívat a já se musel vrátit do města. Řekl jsem si, že Millicent může zůstat den dva ve vaší kůlně. Nedostal jsem se sem, než se přihnala bouřka.“

Najednou k nim dolehlo několik dalších výstřelů. Ze stejné dálky jako předtím.

„Co tohle může znamenat?“ prohodil William.

Lilly to také nešlo do hlavy. Pátrala v mysli po další otázce, která by udržela hovor v proudu. Než stačila nějakou zformulovat, William se zeptal sám:

„Je to pravda, že jste se s Tierneym poznali před několika měsíci?“

„Loni v červnu.“

„Tak to potom Dutch právem žárlil. Vidím vám to na obličeji pokaždé, když se o Tierneym zmíním. Najednou koukáte zasněně a tklivě.“ Vrhl pohled na zmuchlané přikrývky před krbem. Znovu na ni stočil pohled a pohrdavě se zamračil. „Krásní lidé. Vy si vždycky jeden druhého najdete. Na nás ostatní se dvakrát nepodíváte.“

„Nikdy jsem se k vám nechovala nelaskavě.“

„Ale kdybyste zůstala uvězněná v tomhle srubu se mnou, ty deky by nepáchly po souložení.“

„Williame –“

„Ticho! Teď mluvím já!“

Zmlkla a nechala ho mluvit. „Je to ironie, a je to svým způsobem romanticky poetické, že to takhle skončí. Vy oba mrtví a všichni si budou myslet, že vás zabil, zatímco ve skutečnosti to byl váš milenec. Vidíte, jak se to otočilo? Že je to legrace? Ale jedno mě mate. Proč vás tady nechal v poutech?“

Aby mi zabránil se s ním prát nebo před ním utéct, když jsem uviděla mrtvou Millicent, pomyslela si. Tierney nechtěl, aby udělala něco, co by jí přivodilo smrtelný astmatický záchvat. Sáhl k zoufalému, časově jedinému možnému činu, aby si zajistil, že Lilly nikam neuteče. Teď to pochopila. Pochopila toho spoustu. Miluje Tierneyho a miluje ho ode dne, kdy se poznali. A kromě toho si uvědomila, že on miluje ji.

„Snažil se zachránit mi život,“ řekla tiše a neměla daleko k slzám.

„Na smůlu pro vás se nesnažil dost.“ Tak rychlým pohybem, že nestačila zareagovat, jí přehodil modrou stuhu kolem krku a utáhl ji.

„Prosím, ne!“

Krutě se na ni usmál a ještě víc stuhu utáhl. „Jsem si jist, že si uvědomujete marnost jakéhokoliv doprošování. Řeknu vám, co jsem jim říkal všem. Umřeš.“

Snažila se ho kopnout, ale seděl jí na stehnech, tiskl jí je k podlaze a přitom čím dál víc utahoval stuhu. „Nepotrvá to dlouho.

Vaše astma to urychlí. Ale kdybyste mně laskavě mohla vyhovět a umřela rychle, protože slyším, jak se vrací vrtulník.“

Lilly opravdu uslyšela, jak se blíží, ale mohl být ještě kolik minut daleko. Stuha se jí bolestivě zařezávala do krku. Svírala a rozevírala prsty, jak se pracně snažila nadechnout. Tělo se jí prohnulo do oblouku, jak plíce volaly po vzduchu.

Takže takhle je nakonec odsouzená zemřít? Že se nemůže nadechnout?

Bez varování a neslyšně vtrhl Tierney dveřmi z ložnice. Než měl William Ritt čas jeho nečekaný příchod zaregistrovat, nakopl ho Tierney do hlavy.

Kapitola třicátá třetí

Kopanec nadzvedl Williama z podlahy jako nějakou postavu z animovaného filmu. Dopadl na metr od Lilly, převalil se na záda a snažil se posadit. Hlava mu ze strany, těsně nad uchem, krvácela.

Připlácl si na ránu ruku a zíral na Tierneyho, jako by vstal z mrtvých.

Opravdu vypadal, jako by přežil apokalypsu. Pravá paže mu podivně visela. Oblečení měl na té straně nasáklé krví. V obličeji byl šedivý jako smrt, až na krvácející zranění na lícní kosti. Oči měl zapadlé a obkroužené temnými kruhy a nespouštěl je z Williama Ritta.

Musel najít nezajištěné okno do ložnice a věděl, že to bude překvapivý útok, když přijde tudy.

„Lilly?“ řekl chraplavě.

„On je Modrý.“

„To jsem se domyslel.“ Nespouštěl Williama z očí, sklonil se a dal jí pistoli do pravé ruky. „Máš ji?“

„Ano.“

„Jestli mě přemůže, zabij ho. Neváhej ani vteřinu.“ Stáhl jí stuhu z krku.

Kráčel nemotorně a nejistě, ale vrhl se na Williama, který se trochu vzpamatoval a snažil se odlézt po čtyřech. Tierney po něm levou rukou hmátl, popadl ho za parku, vytáhl na nohy a pak ho pustil jen na tak dlouho, aby mu mohl vrazit pěst, v níž pořád ještě svíral stuhu, do obličeje. Ta rána s lékárníkem zatočila. Klopýtl a tvrdě přistál obličejem na zdi a prakticky se od ní odrazil.

Tierney mu položil zezadu na hlavu ruku s roztaženými prsty a přirazil mu obličej na stěnu. Dvakrát. Jednou ho praštil do ledvin, až William vyvřískl, pak ho popadl za rameno, otočil a připíchl ho prsty levé ruky za krk ke stěně. Stuhu měl stále propletenou mezi prsty.

Splývala Williamovi na hruď.

Krvácející obličej měl na kaši. Oči mu zdivočely strachy.

„Měl bych ti tuhle stuhu omotat kolem krku a velice pomalu tě zabít,“ řekl Tierney.

Hlas mu slábl. U nohou se mu dělala kalužina krve. Odmlčel se, aby se mohl nadechnout, ale z jeho sevření nemohl Willliam Ritt uniknout.

„Bůhví, že bych tě chtěl zabít. Chtěl bych ti vyrvat srdce holýma rukama, ale neudělám to, protože nechci, abys vyvázl tak lehce.

Nezasloužíš si rychlou smrt.

Ne, chci, abys žil dlouho. Chci, abys hnil v cele desítky let. Chci, abys zůstával zamčený v anonymitě a aby tě každý den znásilňovala úchylná hovada, co si to pořádně neužijou, dokud nebudou vidět, že ti teče krev. Víš, takhle se to totiž dělá ve vězení s těmi, co zabíjejí děti. A Torrii bylo teprve patnáct. Patnáct!“ Hlas se mu zlomil. „A až umřeš, v požehnaném věku, jak doufám, přijdeš rovnou do pekla a budeš se tam smažit navěky, ty mizernej sráči!“

Tierney se sotva držel na nohou. Potácel se, když rozevřel dlaň a Williama pustil. Ritt se svezl na podlahu a převalil se na bok.

Tierney nad ním chvíli stál, pak se otočil a vykročil k Lilly.

„Tierney!“ zvolala.

Otočil se právě ve chvíli, kdy William sundal chránič z injekční stříkačky, kterou musel mít schovanou v kapse parky. Nebyla ale určená Tierneymu. Vbodl si ji do vlastního krku.

Tierney se k němu okamžitě vrhl. William se snažil zmáčknout píst a vpravit si do žíly vzduch; Tierney s ním zápasil, aby mu v tom zabránil. Levou rukou sevřel Williamovo zápěstí železným stiskem.

William vykřikl nejenom bolestí, ale i zklamáním a zlostí, protože Tierneymu se nějak podařilo přimáčknout mu druhou ruku k podlaze kolenem.

Dveře srubu se rozletěly a práskly do zdi. „FBI! Nikdo ani hnout!“ Dva muži v uniformách a černých maskách přejeli místnost puškami, pak zamířili na Tierneyho a Williama.

„Odhoďte zbraň!“ přikázal přísně vyhlížející muž, který za nimi vstoupil. Byl oblečený v obyčejném kabátě, ale na Lilly udělala jeho autorita takový dojem, že jí chvíli trvalo, než si uvědomila, že to patří jí. Rozevřela ruku a pustila Tierneyho pistoli. Bouchla o zem.

Další agent, mladší, štíhlejší a v brýlích, mířil pistolí zezadu Tierneymu na hlavu. „Pusťte ho, pane Tierney.“

„Má v krku jehlu, zkouší se zabít.“

Ten šedovlasý muž, z něhož šel strach, k nim přistoupil, sklonil se, zhodnotil situaci, pak beze všech cirátů vytrhl jehlu Williamovi z krku. „Hlídejte ho,“ nařídil muži v brýlích.

„Je to Modrý,“ vyhrkla Lilly. „Jmenuje se William Ritt.“

„Víme, jak se jmenuje,“ řekl agent. „To je ten člověk, kterého chcete, ne Tierney. William Ritt je Modrý.“

„Jak to víte?“

„Řekl mi to. Chtěl mě zabít.“

Během toho hovoru se Tierney opřel levou rukou o stěnu, aby neupadl, a narovnal se. Starší agent vytáhl ze zadní kapsy kalhot velký bílý kapesník a beze slova mu jej podal. „To by mohlo trochu zastavit to krvácení.“

Tierney si kapesník vzal a přitiskl si jej na rameno. „Děkuju.“

Begley šťouchl do Williama špičkou boty, ale nespouštěl pohled z Tierneyho. „Tak jste nakonec Modrýho dostal,“ řekl.

Tierney přikývl.

Lilly zmateně klouzala pohledem z jednoho na druhého.

Federální agent se k ní otočil. „Paní Martinova, jsem… Promiňte.

Sovo, prohledejte Ritta, kde má klíč od těch pout.“

„On ji nepřipoutal, to já.“ Begley na Tierneyho překvapeně pohlédl. „Klíček mám v kapse bundy. V té na zip. Nejsem si jist, že – “

„Když dovolíte.“ Otevřel kapsu, na kterou Tierney ukázal, a vytáhl malý klíček. „Jsem agent pro zvláštní úkoly Begley. Toto je speciální agent Wise.“ Poklekl před Lilly, odemkl jí pouta a pomohl jí vstát.

„Ráda vás poznávám.“ Protáhla se kolem něho a spěchala k Tierneymu, který se pořád ještě opíral o stěnu. Rukama sledovala tvar jeho těla, ale ve skutečnosti se ho nedotýkala z obavy, aby mu nezpůsobila ještě větší bolest. „Proboha, Tierney, podívej se na sebe!“

„Ublížil ti?“

„Cože?“ Zadívala se mu do zapadlých očí a zavrtěla hlavou.

„Ne.“

„Ale já ti ublížil. V té kůlně.“

„Na tom nezáleží.“

„Musel jsem to udělat.“

„Je mi to jasné. Opravdu.“

Chvíli byli soustředění jen jeden na druhého, ale zároveň si začali uvědomovat, že nejsou sami. Obrátila se na staršího agenta. „Tierney přišel právě včas, aby zabránil Williamu Rittovi, aby mě zabil. Tělo Millicent Gunnové je v bedně na nářadí v kůlně. Našla jsem je tam dnes ráno.“ Pohlédla na Tierneyho. „Ty jsi je našel v ten večer, kdy jsi šel pro dřevo a hledal sekeru. Proto jsi byl takový nepříjemný.“

Přikývl. Begleymu vysvětlil: „Našel jsem tělo předevčírem večer.

Nedotkl jsem se ho, takže tam leží tak, jak jsem je našel. Pokud je Ritt neodstranil, když sem přišel.“

„Myslím, že ne,“ řekla Lilly. „Šel rovnou sem.“

„Kde je ta kůlna?“ zeptal se Begley.

Vysvětlila mu to. „William mi přiznal, že Millicent zabil a její tělo tam dočasně schoval. Přiznal se, vlastně se tím vychloubal, i k těm ostatním vraždám.“

„Odveďte ho pryč.“ Na Begleyho pokývnuti popadli muži v maskách Williama v podpaží a vlekli ho obličejem dolů ke dveřím.

Visel ochable mezi nimi, jako by konečně omdlel, potom, jak ho Tierney spráskal.

„Zajistěte ho a naložte do vrtulníku. Počkejte tam na mě.“

„Ano, pane.“

„Sovo?“

„Pane?“

„Zavolejte do nejbližší policejní laboratoře. Potřebujeme tady technický tým, a to co nejrychleji. Připomeňte jim, že musejí vrtulníkem.“

„Ano, pane.“

Agent Wise se pustil do telefonování. Begley se k nim znovu otočil.

„Co vaše rameno, pane Tierney?“

„Roztříštěné.“

„Překvapuje mě, že ještě nejste v šoku.“

„Už to bude každou chvíli.“

„Nechcete se posadit?“

Zavrtěl hlavou. „Už byste mě neprohráli.“

„Přistáli jsme s vrtulníkem na silnici tak asi padesát metrů odtud,“ řekl Begley. „Cestou sem nahoru jsme sledovali vaši krvavou stopu. Náš pilot už zavolal vysílačkou pro vrtulník záchranné služby, aby vás vyzvedl. Měli by tady být co nevidět.“

„Díky.“

„Máte chuť mluvit?“

„Mluvení mě udržuje při vědomí.“

Begley se zazubil, jako by mu ta logika nebyla cizí. Potom zvážněl. „Dlužím vám omluvu, pane Tierney. Až před několika minutami jsme se dozvěděli, že jste otec Torrie Lambertové.“

Lilly beze slova k Tierneymu vzhlédla.

„S její matkou jsme se rozvedli, když byla Torrie ještě maličká,“

řekl, a to vysvětlení bylo určeno víc Lilly než agentovi FBI. „Její nevlastní otec ji adoptoval, dal jí svoje jméno, ale pořád to byla moje dcera.“

„Tím se hodně vysvětluje,“ řekl Begley. „Zřejmě jste nevěřil ani nám, ani místní policii, že případ vyřešíme, a minulé dva roky jste pátral na vlastní pěst.“

„Přesně tak.“

Begley se hřmotně zachechtal a ironicky na Tierneyho pohlédl.

Lilly získala dojem, že kdyby se pohřešovala jeho dcera, udělal by totéž. „Čí je ta ruční práce v kuchyni?“

Mluvil o vzkazu, který Lilly vyškrábala na skříňku. Zřejmě mu neuniklo nic.

„Moje,“ řekla. „To jsem si myslela, že…“ Kajícně ukázala na Tierneyho.

„No, nebyla jste sama, kdo si to myslel,“ podotkl Begley. „Pane Tierney, šel jste po Williamu Rittovi?“

„Ne, myslel jsem si, že je to Wes Hamer.“

„Wes Hamer?“

„Seznámil jsem se s Millicent, když jsem nakupoval v obchodě jejího strýce,“ řekl. „Byl jsem jí… sympatický.“

Zbláznila se do něho, pomyslela si Lilly.

„To bylo, když jsem tady byl loni na podzim. Jednou v noci jsem se vrátil do chaty u Whistlerových vodopádů a Millicent tam na mě čekala. Bylo mi to nepříjemné. Nepozval jsem ji dovnitř, ale začala mi vykládat velice ošklivou historku o sobě, Wesovi, Wesovu synovi, těhotenství a potratu.“

Lilly si o Wesu Hamerovi vždycky myslela, že je to kolosální blbec. Ale podle toho, co říkal Tierney, to s ním bylo mnohem horší.

„Když se vrátila z nemocnice po léčbě anorexie, chtěla to dát se Scottem znovu dohromady, ale nechtěl s ní mít nic společného. Ptala se mě na radu.“ Smutně zavrtěl hlavou. „Měl jsem svoje starosti a rozhodně jsem se nechtěl do ničeho takového plést. Ale potom, když minulý týden oznámili, že se pohřešuje, pomyslel jsem si, že se možná Wes zbavil problému a že ho jeho kámoš Dutch kryje.“

Otočil se k Lilly. „To proto jsem ti neřekl, co dělám. Bál jsem se, že bys považovala za svoji povinnost to Dutchovi říct, a on bys chránil svého kamaráda Wese. I kdyby se ukázalo, že Wes není Modrý, provalilo by se, kdo jsem, a Dutch už by našel způsob, jak mi v mém amatérském pátrání po dceři zamezit.“

„Co jsi dělal tady nahoře v ten den, kdy se strhla bouře?“ chtěla vědět.

„Nikdy jsem to nevzdal a snažil jsem se při svých výpravách tady po okolí po ní najít stopu. V den, kdy přišla bouřka, jsem objevil…“

Odmlčel se a odkašlal si. „Hroby. Čtyři a jeden nový, vykopaný pro Millicent. Rýč, kterým byl vyhloubený, jsem našel schovaný ve křoví.“

„A pouta?“

„Ta jsou moje.“

„Taky jste si koupil transpondér,“ řekl Begley. „Předpokládám, že ke stopovacím účelům.“

Přikývl a zatvářil se zaraženě. „Nikdy jsem ho nepoužil, ale byli jste důkladní, jak vidno.“

„Pochvala patří speciálnímu agentovi Wiseovi,“ řekl Begley a ukázal na svého spolupracovníka.

Wise vyřídil hovor s policejní laboratoří a potom poslouchal, co Tierney vypráví. Nyní k němu přistoupil. „I já vám dlužím omluvu, pane Tierney. Teoreticky jste se jevil jako pravděpodobný pachatel.“

„Teoreticky asi ano. Proč jste mě ale především hledali?“

„Vaše iniciály se několikrát objevily v deníku Millicent Gunové.

Naznačovala, že jste k ní byl milý.“

Tierney pokrčil rameny, ale nic k tomu nepodotkl.

„A ty hroby?“ pobídl ho Begley.

„Snažil jsem se nijak neporušit jejich okolí, doufal jsem, že poskytnou forenzní důkazy. Ať už by byl Modrý kdokoliv.“

Begley se zeptal, kde je najdou. Tierney jim rovněž řekl, kde zanechal

svůj

vůz.

„Jsou

tak

sto

padesát

metrů

na

severoseverovýchod od místa, kde parkuje. Je to namáhavý výstup v těžkém terénu, ale zřejmě ho zvládne i člověk, který nese tělo.“

„Ta stuha?“ zeptala se Lilly. Stále ještě jim ležela u nohou, nasáklá Tierneyho, stejně jako Rittovou krví.

„Jak jsem ti říkal, uviděl jsem ji třepetat se na větvi. Ritt ji musel upustit, když kopal hrob. Vzal jsem ji, protože jsem se obával, že ten cenný důkaz odvane vítr dřív, než tam nahoru někoho přivedu.

Použil jsem latexové rukavice, když jsem manipuloval s tím rýčem,“ řekl Begleymu. „Najdete ho v kufru mého vozu. Doufejme, že z něho sejmete Rittovy otisky prstů.“ Lilly neuniklo, že se mu v očích zaleskly slzy. „Konečně najdete ostatky mojí dcery.“

Hlas mu čím dál víc vynechával, a když vzala v úvahu, kolik ztratil krve, nešlo jí do hlavy, že se ještě drží na nohou. Objala ho paží kolem pasu. „Proč si konečně nesedneš?“

Usmál se na ni. „To je dobré.“

„Postřelil tě Dutch, viď?“

Chvíli jí hleděl do obličeje, pak se otočil k Begleymu. „A co on a Wes Hamer?“

„Collier, jeden ze záchranného týmu, s nimi zůstal.“ Begley na ni vrhl rozpačitý pohled, pak se zeptal Tierneyho: „Je to tak, jak říká paní Martinova? Burton po vás střelil?“

„Odhodil jsem pistoli,“ řekl hořce. „Nebylo to k ničemu.“

„On na tebe střílel, když věděl, že jsi neozbrojený?“

„To je částečně i moje vina, paní Martinova,“ zareagoval Begley na její úlek. „Policejní šéf Burton považoval pana Tierneyho za nebezpečného zločince.“

„Věděl jsem to.“ Tierney objasnil, jak v rádiu slyšel, že ho hledají, aby ho vyslechli. „Když jsem uviděl Dutche a Wese Hamera, došlo mi, že jsou na lovu, aby mě polapili, ať už živého nebo mrtvého.“

„Rovněž zuřil, že vy dva jste tady nahoře spolu,“ řekl Begley.

„Což byla nešťastná kombinace ostražitosti a žárlivosti.“

„To proto jsem se dal na útěk, když jsem je zahlédl. Doufal jsem, že se spojím s vámi, s FBI, než mě dostanou. Usoudil jsem, že budu mít lepší vyhlídky vysvětlit to vám. Pochyboval jsem, že u nich by mi přálo stejné štěstí, a měl jsem pravdu.“

Odmlčel se, aby nabral dech. „Ale nedokázal jsem jim utéct.

Dohonili mě a postřelili. Vzápětí jsem uslyšel přes vysílačku Ritta, jak jim říká, že tady ve srubu našel Lilly mrtvou. To jsem poznal, že se děje něco moc zlého. Myslím, že to ostatní si už dáte dohromady.“

Sesul se na zeď.

Lilly mu jemně pomáhala, až si sedl na zem zády ke zdi.

„Nemůžu uvěřit, že ti Dutch tohle udělal.“ Zvedla pohled k Begleymu. „Obžalují ho ze zločinu, že?“

„Ne, madam, neobžalují.“

Už se chtěla zeptat, proč ne, když vtom jí to došlo. Viděla odpověď v Begleyho soucitných očích, vycítila ji z Wiseova odvráceného pohledu, vytušila z Tierneyho tlumeného zaklení.

„Je mi to líto, paní Martinova,“ řekl Begley jemně. „Nedal nám na vybranou. Střelil po jednom z mých mužů. Kdyby neměl neprůstřelnou vestu, tak by ho zabil. Pan Burton se pokusil střelit pana Tierneyho do zad a byl by vystřelil na mě. Opakovaně jsme ho varovali. Nedbal toho. Abychom si zachránili vlastní životy –“

„Nemusíte mi nic vysvětlovat,“ řekla tichým, sklíčeným hlasem.

Tierney sáhl po její ruce a sevřel ji.

Zazvonil mobil. Agent Wise se k nim otočil zády a co možná nenápadně hovor přijal.

Zvenčí k nim dolehl hluk a hlasy, Begley vyšel na verandu a vzápětí se vrátil. „Je tady vrtulník pro vás, pane Tierney.“

„Mohla bych jet s ním?“

„Bohužel to nepůjde, paní Martinova,“ řekl. „Budeme vás potřebovat v Cleary.“ Podvolila se, ale nerada.

„Odletím s první skupinou a dohlédnu na Rittovo uvěznění. Vy zůstanete tady pod dohledem agenta Wise, dokud se pro vás nevrátí vrtulník. Dnes Wise dokázal, že je velice schopný,“ řekl skoro poťouchle. „Měli by se pro vás vrátit do půl hodiny.“

„Určitě mi nebude nic chybět.“

Dovnitř se vřítil tým zdravotníků s nosítky. Během několika málo minut Tierneyho na nosítka připoutali, zavedli mu kapačky s různými roztoky a kanylu do nosu, která mu zajišťovala přísun kyslíku. Přes všechen shon, který se kolem něho strhl, nepouštěl Lillyinu ruku a neodtrhl od ní pohled a stejně tak ani ona od něho.

Šla vedle nosítek až na verandu, kde musela jeho ruku pustit.

Slunce zapadlo za vršky stromů, takže se výrazně ochladilo. Objala se pažemi, aby jí bylo tepleji, zůstala tam stát a dívala se za Tierneym, dokud vrtulník nevzlétl.

„Kam ho odvážejí?“ zeptala se Begleyho, který ji vedl zpátky dovnitř.

„Do Asheville.“

„Ztratil tolik krve.“

„Zřejmě je dost odolný. Bude v pořádku.“ Dotkl se její paže, aby ji povzbudil. Usmála se na něho. Oplatil jí úsměv.

„Pane?“ Oba se otočili k agentu Wiseovi.

„Co je, Sovo?“

„Našli Scotta Hamera.“

Dora se to dozvěděla, když byla ještě pořád u Marilee.

Zůstaly spolu celý den a navzájem si za těch hodin, kdy se o Scottovi nevědělo, poskytovaly oporu. Dora měla čísla na mobil jen několika jeho přátel, ale brzy se rozkřiklo, že s ním matka potřebuje mluvit. Žádný z jeho kamarádů, jimž se dovolala, o něm nevěděl.

Neúspěšně se pokoušela dovolat Wese na mobil. Buď ještě neměl signál, nebo její volání ignoroval.

Obě čekaly a jejich úzkost narůstala.

Nakonec Scotta našel policista Harris. „Je na cestě do nemocnice.“ Odmítl sdělit Doře po telefonu něco dalšího.

Když dorazily s Marilee na pohotovost, skoro se bály, co jim sestra u příjmu řekne. Protože se sestra s Hamerovými dobře znala, moc se jí nechtělo sdělovat jim špatné zprávy. „Pan doktor s vámi chce mluvit, paní Hamerova. Dojdu pro něho,“ řekla a zmizela dvoukřídlovými dveřmi.

Trvalo dalších deset minut, než se objevil mladý muž v bílém plášti. Doře připadal velice mladý. Pohlédl z jedné na druhou. „Paní Hamerova?“

„Já jsem Hamerova.“

„Jsem doktor Davison.“ Stiskl jí ruku, kterou měla chladnou a lepkavou. „Scott zřejmě šplhal po laně v tělocvičně střední školy, neudržel se a spadl. Byl sám. Nikdo si ho nevšiml. Nedal si pod sebe žíněnku, takže dopadl tvrdě. Snažíme se ho stabilizovat, aby mohl být převezen do specializované nemocnice.“

Dora by se úlevou zhroutila, kdyby ji Marilee nepodepřela. „Je ale naživu?“

„To ano. Promiňte, myslel jsem, že tolik víte. Jeho zranění ho neohrožují na životě. Životně důležité funkce jsou dobré. Ale nerad bych minimalizoval rozsah jeho poranění. Obě nohy má na několika místech zlomené. Nyní ho rentgenují, aby se zjistilo, zda nemá vnitřní zranění. Nemyslím, že nějaké objevíme, ale je to běžný postup, když jsou poraněné pánevní kosti. Zřejmě nedošlo k poranění páteře ani hlavy. Při takovém pádu měl štěstí.“ Odmlčel se, aby jim dopřál čas vzít všechno na vědomí, a pak navázal: „Promiňte, paní Hamerova, ale musím se zeptat. Bral steroidy?“

„Dávali mu je.“

„Což mohlo přispět k jeho poranění a bude se obtížněji uzdravovat. Steroidy posilují svaly, ale ne šlachy a vazivo, které je spojuje. Už byly oslabené po další zátěži, které byly vystaveny. Scott má před sebou bohužel těžké časy.“

„Ale žije.“

„Ano, žije. Ale musíme ho dopravit do nemocnice, která má traumatologickou jednotku. Silnice jsou bohužel pořád ještě namrzlé a pacient, který ztratil hodně krve, měl ve vrtulníku záchranné služby přednost.“

„Chytili pana Tierneyho?“

„Nevím, jak se jmenuje,“ odpověděl lékař na Marileeinu otázku.

„Jenom vím, že chytili Modrýho a že se to neobešlo bez krveprolití.

Takže možná pár hodin potrvá, než budou moct Scotta převézt.

Mezitím se postaráme, aby se mu dostalo co možná nejlepší péče a budeme ho pečlivě sledovat.“

„Mohly bychom ho vidět?“

„Jen co ho přivezou z rentgenu.“ Zaváhal a pak dodal: „Viděl jsem ho minulou sezónu hrát fotbal. Je to velký talent. Možná byste ho měla začít připravovat na zklamání.“

O půl hodiny později přišla pro Doru sestra, aby ji odvedla na jednotku intenzivní péče.

Dora natáhla ruku k Marilee. „Pojďte se mnou.“

„Nemůžu,“ odmítla hlasem zastřeným emocí. „Bude vás potřebovat.“

„Ne, nebude.“ Usmála se přes slzy. „Potřeboval mě, ale víc už nebude. Vyřiďte mu…“ Odmlčela se, pak smutně zavrtěla hlavou.

„Na tom nesejde. Myslím, že bude nejlepší, když mu nebudete vyřizovat nic.“

Dora se jí pátravě zahleděla do očí, potom pomalu přikývla. „Jste pozoruhodně nesobecký člověk. A neuvěřitelně statečná žena.“

Rychle Marilee objala, pak odspěchala dvoukřídlovými dveřmi.

Intravenózně mu podávali léky proti bolesti, takže byl omámený, ale věděl, kde je. Když přistoupila k jeho posteli, unaveně se usmál a zašeptal: „Ahoj, mami.“

„Ahoj.“

Sevřela mu ruku do dlani a ani se nepokusila zadržet slzy.

„Nohy mám hodně polámané, že jo?“

„Ano. Je to opravdu zlé.“

Zavřel oči, hluboce vzdychl a pousmál se. „Bohudíky.“

Epilog

„Paní Martinova, pan Tierney je tady.“

Její asistentka věděla, kdo je Ben Tierney, ze všech těch zpráv, které se o tom, co se před třemi měsíci odehrálo v Severní Karolíně, objevily v médiích. I když se reportáže soustředily na zatčení Williama Ritta, v redakci časopisu Smart se hodně spekulovalo o tom, co se asi odehrálo během těch dvou dnů ve srubu, když tam s Tierneym uvízla. Nikdo ze zaměstnanců neměl odvahu se zeptat, zvláště když nebyla s Tierneym víc v kontaktu. Až do včerejška.

Zavolal a požádal o schůzku na dnešní dopoledne.

Lilly věděla, že se zpráva o nadcházejícím setkání rozšířila po kancelářích jako oheň. Dnes dopoledne byli všichni v pohotovosti a vyhlíželi, kdo ho zahlédne jako první.

Její asistentka předstírala lhostejnost. To Lilly nedokázala.

Její hlas nezněl jako obvykle, když řekla: „Ať jde, prosím, dál.“

Se srdcem rozbušeným hleděla na dveře. Otevřel je, vešel a zavřel za sebou. Byl oblečený v kalhotách a sportovním saku. Nikdy ho neviděla jinak než v dresu do kajaku nebo v džínách, svetru a bundě, které nosil ve srubu.

No, a ještě nahého.

„Ahoj, Lilly.“

„Ahoj.“

„Jsem rád, že jsi dnes měla chvilku.“

„Dávám si záležet, abych se následně sešla s každým mužem, s kterým zůstanu za sněhové bouře osmačtyřicet hodin uvězněná v horském srubu.“

Byl o něco hubenější a o trochu bledší, ale jeho úsměv jí byl tak draze známý. Posadil se na židli naproti jejímu psacímu stolu a beze spěchu si ji důkladně prohlédl. Když se setkali pohledem, řekl: „Vypadáš ohromně.“

Proč jsi potom nechal uplynout devadesát čtyři dní, než ses mi ozval? Tohle jí křičelo v mysli, ale řekla: „Co tvoje rameno?“

„Zbrusu nové. To staré mi museli nahradit umělým, trvanlivým a doslova nezničitelným.“

„Dělá ti to potíže?“

„Není to tak zlé.“

„To říkáš o každém zranění.“

Chvíli jí upřeně hleděl do očí a pak tiše řekl: „Některá bolí víc než jiná.“

Odvrátila hlavu, aby se vyhnula magnetismu jeho modrého pohledu. Bezpočtukrát si kladla otázku, co mu řekne a co udělá, až ho znovu uvidí – pokud se to stane.

Tedy, věděla, že alespoň jedinkrát ho ještě uvidí. Nebylo vyhnutí.

Ale nevěděla, co může očekávat potom.

Načrtla si několik způsobů, jak tuhle scénu sehraje, od chladné odtažitosti až po vášnivou nespoutanost. Teď si nemohla vzpomenout na jedinou chytrou repliku ze všech těch imaginárních scénářů.

„Asi jsi kvůli tomu podstoupil speciální léčbu.“

„Byl jsem několik týdnů v rehabilitačním zařízení.“

„To muselo být při tvé činorodosti k zbláznění.“

„To ano. Ale byl jsem na tom o moc lépe než většina ostatních pacientů. Příkladně Scott Hamer.“

„Ano, slyšela jsem o jeho nehodě.“

„To nebyla nehoda.“ Muselo na ní být znát překvapení. „V

nemocnici jsme si spolu párkrát upřímně promluvili. Řekl mi, že se toho lana pustil záměrně.“

„Proč?“

S rostoucím úděsem naslouchala jeho vyprávění o tom, jak Wes dával Scottovi steroidy. „Kromě toho, že mu spal s jeho dívkou,“

podotkla a zavrtěla hlavou. „Wes Hamer je ohavný člověk.“

„Souhlasím. Skandál s Millicent ututlali. Ne aby chránili Wese, ale aby ušetřili její rodiče. Proč ještě přidávat k jejich trápení.“

„Wes si zaslouží veřejné odsouzení, ale chápu to.“

„Říká se, že ho zdeptala nejenom Scottova nehoda, ale i to, co se stalo na hoře.“

„Jenom se přidal k Dutchovi.“

„Ne tak docela, Lilly. Podle Scotta Wes připustil, že Dutche popichoval, aby se na mě vypravil.“

„Jaký měl na tom Wes zájem?“

„Tehdy měl strach, že Modrý by mohl být Scott.“

„Scott?“

„Měl motiv. Alespoň Wes si to myslel. Wes zahrál na to, že Dutch na nás žárlil, a umluvil ho, aby udělal to, co chtěl Dutch stejně po celou dobu udělat – dostat mě za to, že jsem s tebou. Toho Wes snadno dosáhl, ale skončilo to tak, že jeho nejlepší přítel přišel o život. Ponese si tu vinu s sebou až do hrobu.“

„Říkám si, proč s ním asi zůstává?“

„Paní Hamerová? Scott říká, že potom, co se dozvěděla o steroidech, byla připravená od něho odejít. Wes ji uprosil, aby zůstala. Tvrdí, že z něho bude jiný člověk. Obrátil list. Dokonce zanechal trénování, aby ukázal, že se změnil. Začal prodávat sportovní potřeby.“

„U Millicentina strýce?“

„Takhle se nepolepšil,“ řekl Tierney znechuceně.

„A co Scott? Jakou má budoucnost?“

„Pořád ještě je na kolečkovém křesle, ale jakmile se úplně uzdraví, chce pokračovat ve studiu, jak se plánovalo.“

„Ale ne s atletikou.“

„Ne. Nebude se věnovat žádnému sportovnímu soutěžení a je kvůli tomu celý šťastný.“

„Musel to být nesmírně nešťastný mladý muž, když zašel do takového extrému, aby se vymanil z Wesova vlivu.“

„Pořád je nešťastný,“ řekl Tierney a zamyšleně svraštil čelo.

„Scott se mi hodně otevřel a svěřil se mi se spoustou věcí. Ulevilo se mu, že nemusí dělat atletiku. Ale je tady ještě něco jiného, co si nechává pro sebe.

Říká, že je to příliš osobní a že ještě není připravený, aby se mi s tím svěřil. Měl jsem spoustu času, kdy jsem ho pozoroval, když jsme spolu byli nemocnici. Hodně čte. Většinou klasiky. Vydrží hodiny sedět a jen tak hledět před sebe. Je to velice smutný mládenec.“

„Možná kvůli Millicent?“

„Samozřejmě ho mrzí, co se jí stalo, ale potom, co ona a Wes…“

zbytek nechal nedořečený. „Trápí se kvůli něčemu jinému – nebo někomu jinému. Možná se na to v dohledné době bude cítit, aby o tom promluvil. Slíbil, že se mi ozve.“

„Určitě si tvého přátelství považuje.“

„Je to hodný kluk.“

Po krátké odmlce řekla: „Určitě víš, že Williama Ritta uznali vinným ve všech bodech obžaloby.“

Tierney sevřel rty do tvrdé linky. „Pětkrát odsouzen na doživotí.

To je ještě pro něho málo.“

„Musím s tebou jenom souhlasit.“

„Alespoň ušetřil daňovým poplatníkům další náklady na soudní řízení.“

„Nikdy nebyl oblíbený,“ řekla. „Nikdo ho neměl rád. Z vlastní zkušenosti vím, že čím víc se snažil být přátelský, tím byl odpudivější. Teď ho dokonce opustila i vlastní sestra. Neznám Marilee dobře, ale vždycky ke mně byla milá. Dovedeš si představit, jak to pro ni musí být hrozné? Napsala jsem jí dopis, abych ji povzbudila, ale vrátil se mi neotevřený.“

„Slyšel jsem, že se z Cleary odstěhovala a nezanechala žádnou adresu. Což je pravděpodobně nejlepší,“ řekl. „Pravděpodobně ano.“

Když vyčerpali tyhle náměty k hovoru, umlkli. Uvědomovala si, že z ní nespouští oči. Upírala pohled na hromádku pošty na psacím stole. Nedokázala se na ni sou středit, když čekala, až Tierney přijde.

Nakonec už nedokázala to napětí víc snést a zvedla k němu oči.

„Lilly, nezavolal jsem ti dřív, protože –“

„Neptala jsem se.“

„Ale zasloužíš si vysvětlení.“

Zvedla se a přistoupila k oknu. Nejhorší bouře za posledních sto let znamenala i konec zimy. Přišlo jaro a pomalu se měnilo v léto. O

dvacet poschodí níž se atlantské ulice koupaly ve slunci vlahého odpoledne.

„Měnil jsi nemocnice, Tierney. Požádal jsi kancelář FBI v Charlottě, aby nikomu, včetně mě, nesdělovali žádné informace, jak se s tebou spojit. Pochopila jsem.“

„Zřejmě nepochopila. Nebylo to tak, že bych tě nechtěl vidět.“

„Nebylo?“

„Ne.“

„Co to tedy potom bylo?“

„Musela jsi pohřbít Dutche,“ řekl. „A já musel exhumovat Torrii.“

Uraženost ji opouštěla. Otočila se k němu. „Promiň. Ani jsem ti neřekla, jak moc mě mrzí, co se jí stalo.“

„Děkuju. To, že se zjistilo, co se s ní stalo, byla úleva i konec všeho. Na jednu stranu je to dobré, na druhou strašné.“

V tu chvíli k němu málem přistoupila, ale neudělala to. „Ráda bych, abys mi o Torrii vyprávěl. Jestli se na to cítíš.“

„Není to nic pěkného, ale musíš to vědět.“ Pokynula mu, ať pokračuje.

Zhluboka se nadechl. „Torrii bylo sotva pár měsíců, když jsem se vypravil na delší cestu do Afriky. Měl jsem smlouvu, abych o tom kontinentu napsal do časopisu o cestování. To, co mělo trvat pár týdnů, se změnilo v měsíce. V mnoho měsíců. Propásl jsem Den díkůvzdání. Vánoce. Spoustu věcí.

Za mojí nepřítomnosti se Paula – Torriina matka – seznámila s jiným mužem a zamilovala se do něho. Když jsem se konečně vrátil domů, ani jsem si nevybalil a hodila přede mě žádost o rozvod. Paula a její budoucí manžel chtěli, abych se vzdal všech rodičovských práv k Torrii, s tím, že on s ní strávil víc času než já.

Tehdy jsem přesvědčil sám sebe, že je to správné a slušné.

Lambert Paulu miloval. K Torrii se choval jako k vlastní. Řekl jsem si, že to bude pro moji dceru lepší, když jednoduše uhnu, nechám je žít jejich život a nebudu jim do něho zasahovat.“

„Tehdy,“ řekla tiše. „To je to důležité slovo, když se to má posoudit.“

„Správně.“ Zvedl se a přistoupil ke stěně, kde visela v rámech některá zvláště úspěšná čísla časopisu, aby si je každý mohl prohlédnout. Bral je do ruky jedno po druhém, ale nemyslela si, že v nich skutečně četl nebo vnímal fotografie na obálce.

„Nikdy mi nebránili, abych se s ní vídal. Ve skutečnosti to podporovali. Ale ty návštěvy byly vždycky rozpačité. Neznali jsme se. Byl jsem cizinec, s kterým se to ubohé děcko bylo nuceno občas vídat. Vešel jsem na jeviště zleva, prohodil pár příslušných replik, odešel z jeviště vpravo a zmizel v portálech na další rok dva. Byl to život mojí dcery a já v něm hrál kompars. Jak léta ubíhala, tak ani to ne. Návštěvy byly čím dál řidší.“

Přistoupil k dalšímu číslu a bedlivě se na ně zadíval. „Byl jsem v Amazonii, když jsem se doslechl, že beze stopy zmizela a že se předpokládá, že byla unesena. Trvalo mi čtrnáct dní, než jsem se vrátil do civilizace a do Států.

Neviděl jsem ji několik let. Dali mi to vědět ze slušnosti, nic víc.

Paulu to překvapilo, když jsem se objevil u nich na prahu v Nashville, což už samo o sobě hodně vypovídá o tom, co bylo pro mě nejdůležitější, že? Ale místo abych ji utěšil a udělal, co bylo v mých silách, abych jí a Lambertovi situaci ulehčil, zachoval jsem se jako idiot.

Měl jsem tu drzost jim vyčíst, že nezůstali v Cleary déle a netrvali na tom, aby hledání pokračovalo. Nastala zima.

Nebylo proveditelné, aby tu horu pročesávaly stovky lidí. Ale odmítal jsem přijmout, že se nedalo dělat nic víc než doufat, že se Torrie jednoho dne někde objeví. Nedokázal jsem se spokojit s fotografií na kartonu s mlékem a žádostí o informace.“

Otočil se k ní. „Lambert mě vyhodil z domu a já mu to nemám za zlé. Zapsal jsem se do hotelu. A v tom neosobním pokoji, kde mi nepatřilo nic než látkový pytel s oblečením, jsem si najednou uvědomil, že jsem úplně sám.

Paula a její manžel měli sebe navzájem, aby se mohli sebe opřít, vyplakat se, přimknout se k sobě. Já neměl nikoho a sám jsem byl tím důvodem proč. Napadlo mě, že jsem se vzdal jediného člověka na této planetě, který měl v žilách moji krev. Tehdy se mi naplno ukázalo, jaký jsem sobecký parchant.

Vzdát se Torrie nebyla oběť. Namlouval jsem si to, ale nebyla to pravda. Hodilo se mi to. Nebylo to žádné velkolepé gesto sebezapření ve prospěch mého dítěte. Chtěl jsem cestovat po zeměkouli. Chtěl jsem být svobodný, abych se mohl sbalit a odjet a nebrat ohledy na žádnou rodinu. V tom prázdném hotelovém pokoji jsem se poprvé uviděl takový, jaký jsem. Nebo přinejmenším, jaký jsem byl. Bylo načase, abych to napravil.

Té noci jsem se rozhodl, že zjistím, co se Torrii stalo, i kdybych měl přitom přijít o život. Že před touhle jedinou povinností neuhnu.

Že to bude to poslední, co pro svoje dítě udělám. To jediné, co jsem kdy pro ni udělal.“ Hlas měl chraptivý pohnutím.

„Byl jsem u všeho až do konce, Lilly. Musel jsem vylézt z nemocniční postele, ale byl jsem tam, když forenzní odborníci prováděli exhumace. Byl jsem s Paulou, když ostatky naší dcery pozitivně identifikovali. Měli jsme malou bohoslužbu a řádně jsme ji pohřbili v Nashville.“

Odstoupil od obálek časopisů. Oči měl zamžené. „Musel jsem to všechno uzavřít, než jsem se vrátil k tobě. Rozumíš mi?“

Přikývla, příliš dojatá, aby mohla něco říct. „Potom, co jsem ti to pověděl, se mnou možná nebudeš chtít mít nic společného, ale já doufám, že ano.“

„Myslíš –“

„Copak?“

„Myslíš, že v ten den, kdy jsme sjížděli řeku, jsi ve mně vycítil stejnou prázdnotu a ztrátu, jakou jsi pociťoval sám? Já ztratila Amy, ty jsi ztratil Torrii. Rozpoznal jsi –“

„Spřízněnou duši?“

„Tak nějak.“

„Jsem si tím jist.“

„Ach.“

„Počkej, leží ti v hlavě, jestli mě k tobě tohle přitahovalo? Jestli to bylo to jediné, co mě přitahovalo?“

„Bylo to tak?“

„Co myslíš?“

Intenzita jeho pohledu byla jako pohlazení a byla to i odpověď na její otázku. Zavrtěla hlavou. „Ne, myslím, že jsme oba věděli, když jsme si ten den dali sbohem, že to není konec, jenom odklad.“

„Čas, který jsme spolu strávili, se dá počítat na hodiny,“ řekl, „ale mám pocit, že se známe lépe, než se kdy většina párů bude znát.“

„Jsme pár, Tierney?“ zeptala se.

Tehdy k ní přistoupil, vzal její obličej do rukou a nadzvedl jej.

„To doufám.“ Očima pohladil každý tah jejího obličeje a pak teprve upřel pohled na její rty.

„Chceš mě?“ zašeptala.

„Ani nevíš, jak.“

Sklonil hlavu a políbil ji. Jazykem jí zajel mezi rty, nejdříve něžně, ale ihned se polibek změnil ve vroucný a nekonečně smyslný, překypující mnohoznačnými přísliby.

Pravou paží mohl pořád ještě hýbat jenom omezeně, ale objal ji levou a ten pohyb si dobře pamatovala od jejich prvního polibku – položil jí dlaň na kříž a přitáhl ji k sobě.

Nekonečně dlouho se líbali a neustále se dotýkali. Když se konečně od sebe odtrhli, odhrnul jí vlasy z obličeje. „Už se mě nebojíš?“

„Jenom se bojím, že mi zase zmizíš ze života.“

„Potom se nemáš čeho obávat.“ Zlehka ji políbil, aby ten slib zpečetil, když ale zvedl hlavu, měl v obličeji vážný výraz. „Tentokrát budu jiný, Lilly, přísahám. Budu tě milovat tak, jak tě nikdy nikdo nemiloval.“

„Už se stalo. Riskoval jsi pro mě život. Několikrát.“

„Předtím jsem nevěděl, co je to mít rád, ale –“

Položila mu prsty na rty. „Ale věděl, Tierney. Jak jinak bys dokázal to, co jsi dokázal, vzdát se více než dvou let svého života a skoro umřít kvůli Torrii, kdybys ji nemiloval?“

„Ale zemřela a nedozvěděla se to.“

„To si nemyslím. Věděla to.“

Zatvářil se skepticky, ale poznala, jak zoufale by tomu chtěl věřit.

„Paula mi říkala, že Torrie četla všechny mé články. Všechny časopisy měla ve svém pokoji a ani jeden nevyhodila.“

Lilly ho objala kolem krku. „Věděla, že ji máš rád.“

„Kdybych to mohl prožít znovu, tak bych se o tom ujistil. Říkal bych jí to každý den. Udělal bych to jinak. Udělal bych to správně.“

Pevně ho objala a položila mu hlavu na hruď, aby neviděl její skrytý úsměv. Dnešek bude patřit jenom jim. Zítra bude dost času, aby mu řekla, že i když tam na hřebeni hory jedno dítě ztratil, zplodil tam jiné.

Už se mu dostalo druhé příležitosti, aby udělal všechno správně.