Sandra Brown

Nebezpečná podoba

Prolog

Nejhorší bylo, že si pro let nešlo vybrat lepší den. Lednová obloha bez mráčku zářila tak jasně modře, že to téměř bodalo do očí. Dokonalá viditelnost. Vál chladný, neškodný větřík ze severu.

Provoz na letišti se trochu zklidnil, ale přesto tu panoval značný ruch. Výkonnému pozemnímu personálu se dařilo dodržovat letový řád. Nad letištěm nekroužilo žádné letadlo, které by čekalo na povolení k přistání, a na odlet bylo seřazeno jen několik strojů. Jediná okolnost působila cestujícím letu Aire America číslo 398 potíže, a to dostat se na letiště. Práce na západní dálnici 410, hlavní dopravní tepně k letišti, způsobily, že se vytvořila kolona vozů téměř kilometr a půl dlouhá.

Sedmadevadesát cestujících nakonec přece jen nastoupilo na palubu včas. Uložili si příruční zavazadla do schránek nad hlavami, posadili se, zapnuli si bezpečnostní pásy a připravili si knihy, časopisy a noviny. Letečtí mechanici dokončovali obvyklé předletové kontroly, palubní průvodčí spolu žertovaly, zatímco ukládaly do servírovacích vozíků nápoje a čerstvě uvařenou kávu, kterou už bohužel nenalijí. Letadlo dostalo pokyn a pohnulo se směrem k začátku rozjezdové dráhy.

Z reproduktorů v kabině se linul kapitánův příjemný hlas. Oznámil cestujícím, že je před nimi jedno letadlo a hned po něm odstartují. Dále je informoval o výborném počasí v cíli jejich cesty, v Dallasu, a upozornil letušky, aby se připravily na start.

Jeho a ani nikoho jiného na palubě nenapadlo, že let 398 setrvá ve vzduchu méně než půl minuty.

„Irishi!”

„Hmm?”

„Na letišti šlo právě k zemi letadlo.”

Irish McCabe prudce zvedl hlavu. „Zřítilo se?”

„A hoří. Na konci rozjezdové dráhy je hotové peklo.”

Vedoucí oddělení zpravodajství našel v nepořádku na stole poslední výsledky průzkumu sledovanosti. Na muže svého věku, který se nestará o svou tělesnou zdatnost, obešel roh stolu obdivuhodně svižně a řítil se ze zasklené kanceláře. Téměř porazil reportéra, který mu nesl přehled připravovaných zpráv.

„Start nebo přistání?” vyštěkl přes rameno.

„Nepotvrzeno.”

„Přežili?”

„Nepotvrzeno.”

„Letecká společnost nebo soukromé letadlo?”

„Nepotvrzeno.”

„Sakra, jsi si jistý, že vůbec něco spadlo?”

U policejních radiostanic se již shlukla skupina zachmuřených reportérů, kameramanů, sekretářek a poslíčků. Irish je rozrazil lokty a natáhl se po regulátoru hlasitosti.

…rozjezdová dráha. Zatím žádné známky, že by někdo přežil. Na místo jedou letištní požární jednotky. Jsou vidět plameny a kouř. Vzlétly vrtulníky. Sanitní vozy -” Irish začal vykřikovat příkazy tak hlasitě, že přehlušil i ječící radiostanice. „Ty,” vyštěkl a ukázal na reportéra, který vrazil do místnosti před několika vteřinami, „si vezmi techniku na přímý přenos, a než řeknu dvě, ať jsi pryč.” Reportér a kameraman se oddělili od skupiny a vyrazili ke dveřím. „Kdo to oznámil?” chtěl vědět Irish.

„Martinez. Jel do práce a uvízl v zácpě na čtyři sta desítce.”

„Je tam ještě?”

„Ano, volá z mobilu.”

„Řekni mu, ať se dostane co nejblíž k troskám a točí to na video, dokud nedorazí zpravodajský štáb. Chci tam taky vrtulník. Jděte někdo k telefonu a sežeňte pilota. Počkejte na něj na heliportu.”

Rozhlédl se kolem sebe, jako by někoho hledal. „Ike je ještě tady?” ptal se po moderátorovi ranních zpráv.

„Sedí zrovna na záchodě.”

„Jdi pro něj. Řekni mu, ať jde do studia. Uděláme mimořádné zpravodajství. Chci prohlášení od někoho z řídicí věže, ze správy letiště, z aerolinek, policie - něco, s čím můžeme vyjít dřív, než jim hoši z Národního dopravního úřadu zakážou mluvit. Jdi na to, Hale. Někdo zavolejte k Avery domů. Řekněte jí -”

„To nejde. Ta dnes letí do Dallasu.”

„Sakra. Zapomněl jsem. Ne, počkej,” přikázal Irish. Luskl prsty a tvář se mu rozjasnila. „Ještě by mohla být na letišti. Jestli ano, bude u toho ze všech nejdřív. Pokud se dostane do terminálu Aire America, může to neštěstí vylíčit z pohledu lidí, kteří s tím mají co do činění. Když zavolá, chci o tom okamžitě vědět.”

Odvrátil se a opět se dychtivě zaposlouchal do policejního hlášení, aby se dozvěděl, co je nového. Tohle znamená, že přijde o víkend. Čekají ho přesčasy, bolesti hlavy, studené jídlo a zvětralá káva, ale Irish byl ve svém živlu. Ničím nelze zpravodajský týden lépe zakončit, nic nezvýší sledovanost jako pořádná letecká katastrofa.

Tate Rutledge zaparkoval před domem. Zamával předákovi ranče, který odvážel z příjezdové cesty svoji dodávku. Náhle vyskočil oříšek, který připomínal kolii, a otíral se Tateovi o kolena.

„Ahoj, Shepe.” Tate se sklonil a poplácal psa po střapaté hlavě. Zvíře k němu vzhlíželo s nekonečnou oddaností.

Desítky tisíc lidí cítily k Tateu Rutledgeovi podobnou úctu a obdiv. Bylo na něm skutečně co obdivovat. Od hlavy s rozcuchanou hnědou kšticí až po špičky odřených kovbojských bot byl osobností, jakou by se chtěl stát každý muž a o jaké snila každá žena.

Ovšem na každého zaníceného obdivovatele připadal i jeden stejně žhavý odpůrce.

Přikázal Shepovi, aby zůstal venku. Vešel do rozlehlé haly a sundal si brýle proti slunci. Místností se rozléhala ozvěna jeho kroků po kamenné podlaze. Zamířil do kuchyně, odkud se Linula vůně čerstvě uvařené kávy. Kručelo mu v žaludku. Uvědomil si, že se nenajedl, než se vydal na cestu do San Antonia. Představil si pořádný hovězí steak, pěkně propečený, hromadu nadýchaných míchaných vajíček a několik plátků horkých toastů s máslem. Žaludek se ozval ještě hlasitěji.

Rodiče seděli v kuchyni u velkého dubového stolu, jenž tam stál, co Tateovi sahala paměť. Když vešel dovnitř, matka se k němu otočila. Tvářila se zdrceně a byla strašlivě bledá. Jeho otec, Nelson Rutledge, okamžitě vstal a šel k němu se vztaženýma rukama.

„Tate.”

„Co se děje?” zeptal se zmateně. „Při pohledu na vás dva bych řekl, že právě někdo umřel.”

Nelson sebou trhl. „Ty jsi v autě neposlouchal rozhlas?”

„Ne. Pouštěl jsem si pásky. Proč?” Přepadla ho úzkost. „Co se k čertu stalo?” Oči mu zabloudily k obrazovce přenosného televizoru na pracovní desce. Když přišel, jeho rodiče sledovali vysílání.

„Tate,” oslovil ho Nelson rozčileně, „druhý kanál právě přerušil seriál kvůli mimořádnému zpravodajství. Před několika minutami se při startu zřítilo letadlo.” Tate zalapal po dechu.

„Ještě nebylo potvrzeno, o který let se jedná, ale zdá se…” Nelson se odmlčel a smutně potřásl hlavou. Zee, stále u stolu, si k sevřeným rtům přitiskla vlhký kapesník.

„Carolino letadlo?” zeptal se Tate chraplavě.

Nelson přikývl.

Kapitola 1

Prodírala se šedou mlhou.

Někde musí být světlo, ujišťovala sama sebe, ačkoli je ještě neviděla. Na okamžik ji napadlo, že to možná za tu námahu nestojí. Nicméně kdesi za sebou cítilo cosi tak hrůzostrašného, že ji to nutilo lopotit se vpřed.

Zaplavila ji bolest. Ve stále kratších intervalech se probouzela z požehnaného bezvědomí do oslňující přítomnosti, s níž přicházela bolest tak silná a tak všudypřítomná, že ji nedokázala určit. Byla všude - uvnitř jejího těla i na povrchu. Celou jí prostupovala. Náhle, když už se jí zdálo, že to ani okamžik nevydrží, ji zaplavila hřejivá vlna - kouzelný elixír, který jí protékal žilami. Zanedlouho se opět propadla do vytouženého stavu, kdy nic necítila.

A přece se okamžiky, v nichž se jí vracelo vědomí, prodlužovaly. Přestože byla otupělá, vnímala tlumené zvuky. Musela se velmi silně soustředit, aby je dokázala rozeznat: nepřetržité šumění dýchacího přístroje, neustálé pípání elektronických přístrojů, vrzání gumových podrážek na dlaždicích, zvonění telefonu.

Opět se na chvilku probrala a zaslechla tichý rozhovor.

„…neuvěřitelné štěstí… tolik paliva… popáleniny, ale většinou jen povrchové.”

„Jak dlouho… odpovídat?”

„…trpělivost… trauma jako tato poranění víc… tělo.”

„Jak bude… vypadat, až… skončí?”

„…chirurg zítra. Postup… s vámi probere.”

„Kdy?”

„…žádné nebezpečí… infekce.”

„To dítě… vliv na plod?”

„Plod? Vaše paní není těhotná.”

Ta slova nedávala smysl. Řítila se na ni jako meteority z temnot. Chtěla jim uniknout, protože narušovala klidnou prázdnotu. Toužila aspoň po záblesku poznání, ale vůbec nic jí to neříkalo. Přestala si hlasů všímat a za chvíli se opět ponořila do měkké náruče zapomnění.

„Paní Rutledgeová? Slyšíte mě?”

Bezmyšlenkovitě odpověděla, ale z rozbolavělého hrudníku se ozvalo jen tiché zamumlání. Snažila se otevřít oči, ovšem nešlo to. Konečně se jí podařilo nadzvednout jedno víčko. Paprsek světla jí bolestivě pronikl až do mozku. Nakonec to odporné světlo zhaslo.

„Probírá se. Informujte okamžitě jejího manžela,” ozvalo se. Chtěla otočit hlavou směrem, odkud hlas přicházel. Zjistila, že se nemůže pohnout. „Máte po ruce číslo do hotelu?”

„Ano, pane doktore. Pan Rutledge ho dal nám všem pro případ, že by se probrala, když tu nebude.”

Poslední cáry mlhy zmizely. Slova, která předtím nedokázala rozluštit, jí teď souvisle pronikala do mozku. Rozuměla jim, ale přesto nedávala žádný smysl.

„Vím, že je to pro vás velice nepříjemné, paní Rutledgeová. Děláme, co je v našich silách, abychom vám pomohli. Nemůžete mluvit, tak to nezkoušejte. Jen odpočívejte. Vaše rodina tu bude každou chvíli.”

Krev jí bušila v hlavě. Chtěla dýchat, ale nemohla. Byla napojena na přístroj, který jí hadicí zavedenou ústy vháněl vzduch přímo do plic.

Jen tak na zkoušku se pokusila znovu otevřít oči. Konečně se jí podařilo jedno pootevřít. Štěrbinou zahlédla neurčité světlo. Přestože to bolelo, snažila se zaostřit pohled. Neurčité obrysy dostávaly jasné kontury. Ano, ležela v nemocnici. To teď věděla jistě. Ale jak to? Proč? Má to něco společného s děsivým snem, z něhož se před okamžikem probudila. Teď se jí nechtělo rozpomínat, tak to odsunula stranou a soustředila se na přítomnost.

Nemohla se hýbat. Přes veškeré úsilí nedokázala pohnout rukama a nohama. Ani hlavou. Měla pocit, jako by byla uvězněna v pevném pouzdře. To, že je ochrnutá, ji vyděsilo. Je to natrvalo?

Srdce se jí rozbušilo ještě prudčeji. Téměř okamžitě se vedle ní objevila postava. „Paní Rutledgeová, nemusíte mít strach. Budete v pořádku.”

„Srdeční rytmus je příliš vysoký,” poznamenal kdosi na opačné straně lůžka.

„Myslím, že je jen vyděšená.” Poznala ten první hlas. „Je dezorientovaná - neví, jak se s tím vším vypořádat.”

Sklonila se nad ni postava v bílém. „Všechno bude v pořádku. Zavolali jsme panu Rutledgeovi. Už je na cestě sem. Jste ráda, že ho uvidíte, že? Velmi se mu ulevilo, když jste se probrala z bezvědomí.”

„Chudák. Dovedeš si představit, že se probudíš a musíš se s tímhle vyrovnat?”

„Nedokážu si představit, co to je přežít letecké neštěstí.”

V hlavě se jí vybavil křik.

Už si vzpomíná!

Skřípající kov. Ječící lidé. Kouř, hustý a černý. Potom plameny a děs.

Bez přemýšlení udělala to, co ji při stovkách letů učily letušky.

Jakmile se dostala z hořícího trupu letadla, prchala pryč, oslepena černým kouřem a krví. Přestože byl ten běh utrpením, utíkala a držela -

Co držela? Pamatovala si, že to bylo něco vzácného - něco, co musela dopravit do bezpečí.

Vzpomněla si, jak upadla. Pohled, který se jí naskytl, jí připadal jako poslední, co na tomto světě vidí. Při nárazu na tvrdou zem ani necítila bolest. Od toho okamžiku byla v bezvědomí, které ji až do teď chránilo před hrůznými vzpomínkami.

„Doktore!”

„Srdeční rytmus výrazně stoupl.”

„Dobře, trochu ji ztišíme. Paní Rutledgeová, uklidněte se,” přikázal jí lékař. „Všechno je v pořádku. Není se čeho bát.”

„Doktore Martine, právě dorazil pan Rutledge.”

„Zadržte ho venku, dokud ji nestabilizujeme.”

„Co se děje?” Nový hlas jako by přicházel z mnohakilometrové vzdálenosti, ale zněla v něm autorita.

„Prosím, pane Rutledgi, dejte nám pár -”

„Carole?”

Náhle cítila jeho přítomnost. Byl velmi blízko, skláněl se nad ní a mluvil tichým, uklidňujícím hlasem. „Budeš v pořádku. Vím, že jsi vyděšená a utrápená, ale budeš v pořádku. A Mandy, díky bohu, taky. Má pár zlomenin a nějaké povrchové popáleniny na ruce. Matka je u ní. Bude v pořádku. Carole, slyšíš mě? Ty a Mandy jste přežily, a to je teď důležité.”

Přímo za hlavou mu zářilo jasné světlo, takže nerozeznávala jeho rysy, ale přesto si dokázala představit, jak asi vypadá. Chytala se každého uklidňujícího slova, které řekl. A protože mluvil tak přesvědčivě, uvěřila mu.

Natáhla se po jeho ruce - nebo spíše se pokusila. Musel cítit její tichou prosbu o lidský kontakt, protože jí zlehka položil dlaň na rameno.

Díky jeho dotyku ji začala opouštět úzkost. Nebo možná už působila silná sedativa, která jí přidali do infuze. Teď, když měla toho cizince s podmanivým hlasem vedle sebe a na dosah, se cítila bezpečněji.

„Usíná. Můžete odejít, pane Rutledgi.”

„Zůstanu.”

Zavřela oko a jeho nejasná postava zmizela. Lék působil. Jako by se houpala na malé loďce, která ji odvážela do zátoky bezpečí a bezstarostnosti.

Kdo je Mandy, říkala si v duchu.

Měla by toho muže, který ji oslovoval Carole, znát?

Proč jí každý říká paní Rutledgeová?

Myslí si všichni, že je za něho vdaná?

Mýlí se, samozřejmě.

Vždyť ani neví, kdo to je.

Probudila se a opět byl u ní. Mohly uběhnout minuty, hodiny, dny. Nevěděla. Na jednotce intenzivní péče neměl čas žádný význam, čímž její zmatek ještě narůstal. Jakmile otevřela oko, sklonil se nad ni a řekl: „Ahoj.” Neviděla ho zřetelně, a to ji rozčilovalo. Viděla pouze na jedno oko. Teď si uvědomila, že má celou hlavu zavázanou, a proto s ní nedokáže hýbat. Nemohla mluvit. Přesně jak ji doktor upozornil. Spodní část obličeje jako by jí zkameněla. „Rozumíš mi, Carole?(Víš, kde jsi? Jestli mi rozumíš, mrkni.”

Mrkla.

Pohnul rukou. Zdálo se jí, že si prohrábl vlasy, ovšem nevěděla to jistě. „Dobře,” poznamenal a povzdechl. „Říkali, že tě nesmí nic rozčílit, ale jak tě znám, chtěla bys všechno vědět. Mám pravdu?”

Mrkla.

„Pamatuješ si, jak jsi nastupovala do letadla? To bylo předevčírem. Letěla jsi s Mandy na několik dnů do Dallasu na nákupy. Vzpomínáš si na tu havárii?”

Zoufale se snažila dát mu najevo, že není Carole a že nezná žádnou Mandy, ale na jeho otázku o letecké katastrofě odpověděla mrknutím.

„Přežilo vás jen čtrnáct.”

Neuvědomila si, že jí z oka stékají slzy, dokud jí je nesetřel papírovým kapesníčkem. Jeho dotyk byl na muže s tak silnýma rukama jemný

„Nějak. Bůh ví jak - se ti podařilo uniknout s Mandy z hořícího letadla. Vzpomínáš si na to?”

Nezamrkala.

„To nevadí. Ať jsi to udělala jakkoli, zachránila jsi jí život. Je přirozeně rozčilená a vyděšená. Bojím se, že není ani tak vážně zraněná na těle jako na duši. A s tím se hůř vyrovnává. Zlomenou ruku má v sádře. Nebude mít žádné trvalé následky. Na popáleniny dokonce nepotřebuje ani transplantaci kožních štěpů. Ty,” pronikavě se na ni zadíval, „ty jsi ji chránila vlastním tělem.”

Nechápala, proč na ni tak hledí. Měla pocit, že o svých slovech pochybuje. Potom odvrátil zrak a pokračoval:

„Národní dopravní úřad to vyšetřuje. Našli černou skříňku. Všechno se zdálo v pořádku, potom náhle vybuchl jeden z motorů. Začalo hořet palivo. Letadlo bylo v jednom ohni. Ale než vzplála celá paluba, povedlo se ti uniknout nouzovým východem na křídlo. Mandy jsi vynesla s sebou.

Jeden z lidí, kteří to přežili, vyprávěl, že tě viděl, jak se zoufale snažíš rozepnout jí bezpečnostní pás. Podle něj jste se potom vy tři dostali skrz dým ke dveřím. Obličej jsi už měla celý zkrvavený, říkal. Takže jsi k těm zraněním musela přijít už při dopadu letadla na zem.”

Žádnou z těchto podrobností si nepamatovala. Vybavovala si jen hrůzu, že umře, že se udusí hustým kouřem, ovšem pokud dřív neuhoří. Cenil si ji za to, že si počínala během nehody odvážně. Přitom se jako každý živý tvor řídila jen pudem sebezáchovy.

Možná si tu tragédii postupně vybaví. Nebo také ne. Nebyla si jistá, jestli chce, aby se jí vzpomínky vrátily. Upomenout se na příšerné minuty po pádu letadla by bylo jako tím peklem znovu projít.

Jestliže přežilo jen čtrnáct cestujících, spousta jich zahynula. Ohromilo ji, že vyvázla. Osud tomu chtěl - vybral ji, aby dál žila. Nikdy se nedozví, proč.

Zase se jí zamžil zrak. Uvědomila si, že opět pláče. Mlčky jí otřel slzy. „Udělali ti krevní testy na plyny a rozhodli, že tě napojí na respirátor. Máš otřes mozku, ale nedošlo k žádnému vážnému poranění hlavy. Při skoku z křídla sis zlomila pravou lýtkovou kost.

Ruce máš obvázané a na dlahách kvůli popáleninám. Ale díky bohu jsou to všechno jen povrchová zranění.

Vím, že si děláš starosti kvůli obličeji,” vypravil ze sebe po chvíli. „Nemíním ti věšet bulíky na nos. To bys určitě nechtěla, viď?”

Mrkla. Odmlčel se a nejistě se na ni podíval. „Máš ho pořádně rozbitý. Sehnal jsem nejlepšího plastického chirurga ve státě. Specializuje se na rekonstrukční chirurgii obětí úrazů a havárií. Přesně jako jsi ty.”

Zuřivě mrkala. Ne na znamení, že rozumí, ale hrůzou. Přestože ležela v nemocnici na jednotce intenzivní péče a měla by být ráda, že přežila, prosadila se ženská marnivost. Chtěla vědět, jak vážně má poraněnou tvář. Slova rekonstrukční chirurgie zněla hrozivě.

„Máš zlomený nos a jednu lícní kost. Druhá je rozdrcená. Proto ti zavázali oko. Chybí mu totiž opora.”

Tak strašně ji to vyděsilo, až tiše zasténala. „Ne, nepřijdeš o oko, zaplaťpánbů. Máš taky zlomenou horní čelist. Ale chirurg to dá do pořádku - všechno. Vlasy ti brzy narostou. Dostaneš zubní implantáty, které budou vypadat přesně jako tvé přední zuby.”

Nemá zuby a vlasy.

„Přinesli jsme mu fotografie - ty z poslední doby, na nichž jsi z různých úhlů. Dokáže tvou podobu přesně zrekonstruovat. Pokožku na obličeji máš popálenou jen na povrchu, takže nebudeš potřebovat transplantaci. Doktor říkal, že až se ti kůže vyhojí, budeš vypadat o deset let mladší. To by se ti mělo líbit.”

Přestala vnímat j eho hlas a upnula se na klíčová slova. Mezi řádky jí oznámil, že pod obvazy vypadá jako stvůra.

Zmocnila se jí panika. Muselo to na ní být vidět, protože jí opět položil ruku na rameno. „Carole, nevylíčil jsem ti rozsah zranění proto, abych tě rozčílil. Vím, že máš strach. Myslel jsem, že bude lepší, když k tobě budu upřímný, aby ses mohla duševně připravit na utrpení, které tě čeká.

Nebude to snadné, ale celá rodina za tebou stoprocentně stojí.” Odmlčel se. Tišším hlasem pokračoval: „Prozatím odložím osobní záležitosti stranou a soustředím se jen na to, aby ses dala zase dohromady. Zůstanu u tebe, dokud nebudeš úplně spokojená s výsledkem plastiky. To ti slibuji. Dlužím ti to za záchranu Mandina života.”

Snažila se zavrtět odmítavě hlavou ke všemu, co říkal, ale zbytečně. Nemohla se hýbat. Pokusila se promluvit, přestože měla zavedenou trubici dýchacího přístroje. Dosáhla jen toho, že ji zabolel hrtan poleptaný chemickými látkami obsaženými v kouři.

Byla čím dál tím zoufalejší. Nakonec přišla ošetřovatelka a přikázala mu, aby odešel. Když jí sundal ruku z ramene, cítila se náhle opuštěná a osamělá.

Sestra jí připravila dávku uspávacího prostředku. Proudil jí žilami, ale snažila se spánku odolat. Lék byl silnější, takže neměla na výběr a boj vzdala.

„Carole, slyšíš mě?”

Probrala se a žalostně zasténala. Díky lékům teď měla tělo jako z olova a bez života. Jako by jí živé buňky zůstaly jen v mozku a zbytek odumřel.

„Carole?” ozvalo se jí tichounce za hlavou.

To nebyl ten muž, který se jmenuje Rutledge. Jeho hlas by poznala. Nemohla si vzpomenout, jestli od ní už odešel. Nevěděla, kdo k ní teď mluví. Chtěla tomu hlasu uniknout. Nezněl konejšivě jako hlas pana Rutledge.

„Jsi pořád v hrozném stavu a ještě můžeš podlehnout zraněním. Ale jestli budeš cítit, že se blíží tvá poslední hodinka, nechtěj se vyzpovídat. Ani kdybys toho byla schopná.”

Napadlo ji, jestli se jí to nezdá. Vyděšeně otevřela oko. V pokoji bylo jako obvykle jasné světlo. Podpůrný dýchací přístroj rytmicky šuměl. Člověk, který k ní mluvil, stál mimo dosah jejího periferního vidění. Cítila, že tam je, ale nezahlédla ho.

„Jedeme v tom stále spolu, ty a já. A ty jsi v pořádné bryndě, abys z toho teď vyklouzla. Tak o tom ani neuvažuj.”

Marně se snažila zbavit se pocitu otupělosti a zmatenosti. Ta osoba u ní stála, ale neměla podobu a tvar - byl to jen hrozivý hlas bez těla.

„Tate se nedožije toho, aby převzal úřad. Letecké neštěstí přišlo nevhod, ale můžeme na tom vydělat, jestliže nezačneš zmatkovat. Slyšíš mě? Pokud se z toho dostaneš, budeme pokračovat tam, kde jsme přestali. Tate Rutledge se nikdy nestane senátorem. Dřív zemře.”

Ve snaze potlačit rostoucí paniku pevně stiskla víčka.

„Carole, vím, že mě slyšíš. Nepředstírej, že ne.”

Za chviličku oko opět otevřela a snažila se dohlédnout co nejdál. Stále nikoho nezahlédla, nicméně cítila, že návštěvník odešel.

Uběhlo několik minut, které odměřoval k zbláznění pravidelný zvuk dýchacího přístroje. Ocitla se na hranici mezi spánkem a bděním. Statečně bojovala proti účinku léků, hrůze a zmatku, jež neodmyslitelně patří k pobytu na jednotce intenzivní péče.

Krátce poté přišla sestra zkontrolovat láhev s infuzí a změřit jí tlak. Chovala se naprosto normálně. Kdyby byl v pokoji někdo další nebo by ho zahlédla odcházet, určitě by se o tom zmínila. Pacientčin stav ji uspokojil, a tak opět odešla.

Než Avery znovu usnula, přesvědčila sama sebe, že to byl jen ošklivý sen.

Kapitola 2

Tate Rutledge stál u okna hotelového pokoje a zíral na provoz na ulici. Reflektory a koncová světla vozů vytvářely na vlhkém chodníku bílé a červené cákance.

Zaslechl, jak se otvírají dveře. Obrátil se a kývnutím hlavy uvítal bratra. „Před několika minutami jsem ti telefonoval,” řekl. „Kde jsi byl?”

„Dole v baru na pivě. Spurs hrají s Lakers.”

„Zapomněl jsem. Kdo vyhrává?”

Bratr se po té pošetilé otázce jen posměšně zamračil. „Táta se ještě nevrátil?”

Tate zavrtěl hlavou, spustil závěs a odešel od okna.

„Mám strašný hlad,” poznamenal Jack. „A co ty?”

„Asi taky. Nepřemýšlel jsem o tom.” Tate klesl do křesla a protíral si oči.

„Když se o sebe teď nebudeš starat, Tate, nijak tím Carole a Mandy neprospěješ. Vypadáš příšerně.”

„Díky.”

„Myslím to vážně.”

„Vím, že ano,” ujistil ho Tate. Nechal ruce klesnout a kysele se na bratra usmál. „Jsi samá upřímnost a žádný takt. Proto jsem politikem já, ne ty.”

„Nepamatuješ si, že slovo politik není vhodné? Eddy ti radil, abys ses mu vyhýbal.”

„I mezi přáteli a v rodinném kruhu?”

„Mohl by sis na to zvyknout. Nejlepší je nepoužívat je vůbec.”

„Bože, ty nikdy nepřestaneš?”

„Jen se ti snažím pomáhat.”

Tate sklonil hlavu. Styděl se za to, že se na bratra zlostně obořil. „Promiň.” Hrál si s dálkovým ovladačem televizoru. Vypnul zvuk a přepínal z kanálu na kanál. „Řekl jsem Carole o jejím obličeji.”

„Tys jí to pověděl?”

Jack Rutledge se posadil na okraj postele, naklonil se dopředu a opřel se lokty o kolena. Na rozdíl od svého bratra byl oblečený v kalhotách od obleku, bílé košili a vázance. Přesto teď večer nevypadal upraveně. Pomuchlana naškrobená košile, povolená kravata a vyhrnuté rukávy. Kalhoty měl v klíně pomačkané, protože většinu dne proseděl.

„Jak na to reagovala?”

„Jak to mám sakra vědět?” utrhl se Tate. „Je z ní vidět jen pravé oko. Tekly z něj slzy, takže plakala. Víš, jak je ješitná, tak si dovedeš představit, že je pod těmi všemi obvazy asi hysterická. Kdyby se dokázala pohnout, nejspíš by běhala po nemocniční chodbě sem a tam a ječela by. A ty ne?”

Jack sklonil hlavu a zkoumavě si prohlížel ruce, jako by se snažil představit si, jak by se cítil, kdyby je měl popálené a zavázané. „Co myslíš, pamatuje si tu havárii?”

„Naznačovala, že ano. Ovšem netuším, do jaké míry. Nezar cházel jsem do příšerných podrobností. Řekl jsem jí jen, že přežili ona, Mandy a dalších dvanáct lidí.”

„Dnes večer ve zprávách hlásili, že se stále snaží poskládat dohromady kousky těl a identifikovat je.”

Tate četl noviny. Podle pisatele to na letištní ploše vypadalo jako v pekle. Hollywoodský krvák byl slabý odvar hrůzyplné skutečnosti, s níž se setkali koroner a armáda jeho asistentů.

Kdykoliv si Tate uvědomil, že mezi oběťmi mohly být i Carole a Mandy, udělalo se mu zle od žaludku. V noci nemohl spát, musel na to myslet. Každý cestující měl svůj životní příběh, důvod, proč letěl právě tímto letadlem. Každý nekrolog byl hluboce dojímavý.

V duchu dodal k seznamu obětí Carolino a Mandino jméno: Mezi obětmi katastroíy letu 398 byly manželka a tříletá dcera Tatea Rutledge, kandidáta na křeslo senátora.

Ale osud tomu chtěl jinak. Nezemřely. Díky Carolině překvapivé statečnosti vyvázly živé.

„Dobrý bože, venku leje jako z konve,” zahřměl do ticha pokoje Nelsonův hlas. Vcházel do místnosti s velkou krabicí s pizzou opřenou o rameno. V druhé ruce držel mokrý deštník a oklepával z něj vodu.

„Umíráme hlady,” řekl Jack.

„Vrátil jsem se, jak nejrychleji to šlo.”

„Nádherně voní. Tati, co si dáš k pití?” zeptal se Tate cestou k malé zabudované chladničce, kterou matka hned první den po příjezdu naplnila nápoji. „Pivo, nebo nějakou limonádu?”

„K pizze? Pivo.”

„Jacku?”

„Pivo.”

„Jak to šlo v nemocnici?”

„Řekl Carole o jejích zraněních,” vyhrkl Jack dřív, než měl Tate možnost odpovědět.

„Cože?” Nelson si vzal kus kouřící pizzy a ukousl si. „Víš jistě, že to bylo moudré?” zeptal se s plnou pusou.

„Ne. Ale kdybych byl na jejím místě, chtěl bych vědět, co se k čertu děje. Ty ne?”

„Předpokládám, že ano.” Nelson se napil piva, které mu Tate přinesl. „V jakém stavu byla matka, když jsi odcházel?”

„Hrozně unavená. Prosil jsem ji, aby se vrátila sem do hotelu, že zůstanu přes noc u Mandy, ale tvrdila, že už mají svůj denní rytmus. Kvůli ní nechce, aby se narušil.”

„To ti řekla,” poznamenal Nelson. „Ale spíš se při pohledu na tebe rozhodla, že ty potřebuješ pořádný spánek víc než ona. Strašně utahaný jsi ty.”

„Taky jsem mu to říkal,” přidal se Jack.

„Dobrá. Třeba mi pizza pomůže vzpamatovat se.” Tate se snažil, aby jeho hlas zněl vesele.

„Tate, neber naše rady na lehkou váhu,” varoval ho Nelson přísně. „Musíš myslet na své zdraví.”

„To mám v úmyslu.” Pozvedl směrem k nim plechovku s pivem, napil se a ospale dodal: „Teď, když Carole nabyla vědomí a ví, co ji čeká, budu spát lépe.”

„Bude to dlouhý boj. Pro všechny,” podotkl Jack.

„Jsem rád, že se o tom zmiňuješ, Jacku.” Tate si otřel ústa papírovým ubrouskem a zmobilizoval všechny síly. Chystal se vyzkoušet jejich vytrvalost. „Možná bych měl počkat dalších šest let na příští volby.”

Několik vteřin jako by se o jeho společníky pokoušely mdloby, potom Nelson i Jack spustili současně. Jeden se snažil druhého překřičet.

„Takové rozhodnutí nemůžeš udělat do té doby, než budeš vědět, jak její operace dopadla.”

„A co všechno úsilí, které jsme tomu věnovali?”

„Příliš mnoho lidí na tebe spoléhá.”

„Bráško, ať tě ani nenapadne se vzdát. Tyhle volby jsou jediné.”

Tate zvedl ruce, aby je zarazil. „Víte, jak moc to chci. Bože, vždycky jsem si přál být politikem. Ale zájmy své rodiny nemůžu ničemu obětovat. Ani své politické kariéře.”

„Carole si od tebe takové ohledy nezaslouží.”

Tate se na bratra ostře podíval. „Je to má žena.” prohlásil.

Nastalo napjaté ticho. Nelson si odkašlal a řekl: „Samozřejmě, že musíš být s Carole v tak těžkém období, které ji teď čeká, jak nejvíc to půjde. Je obdivuhodné, že myslíš nejdřív na ni, a teprve potom na svou politickou budoucnost. Já jsem od tebe takovou nesobeckost očekával.”

Nelson se naklonil nad zbytky pizzy na kulatém stolku, aby zdůraznil svá další slova. „Ale jen si vzpomeň, jak tě sama Carole povzbuzovala, aby ses přihlásil za kandidáta. Myslím, že by ji strašně rozčililo, kdyby ses kvůli ní vzdal. Hrozně by ji to rozrušilo,” přesvědčoval syna a během řeči prudce šermoval silným ukazovákem směrem k Tateovi.

„A když se na to podíváme s odstupem a bez emocí,” pokračoval, „můžeme z toho neštěstí těžit. Poskytne nám zadarmo publicitu.”

Tate znechuceně odhodil zmačkaný ubrousek a vstal. Chvilku bezcílně bloumal po pokoji. „Hovořil jsi na tohle téma s Eddym? Když jsem mu volal, abych si s ním promluvil, říkal totiž přesně totéž.”

„Je volebním manažerem.” Při představě, že by se mohl mladší bratr vzdát dřív, než se kampaň pořádně rozběhla, Jack zbledl a ztratil řeč. „Je placený za to, aby ti dobře radil.”

„Chceš říct, aby do mě pořád dokola hučel.”

„Eddy, stejně jako my ostatní chce, aby tě zvolili senátorem Spojených států. A jeho odhodlání nemá nic společného s jeho platem.” Nelson se široce usmál, vstal a poplácal Tatea po zádech. „Půjdeš do listopadových voleb. Carole by byla první, kdo by tě podpořil.”

„Tak dobrá,” prohlásil Tate klidně. „Musel jsem vědět, že se můžu spolehnout na vaši neprofesionální podporu. Požadavky, které na mě v příštích měsících čekají, budou tak všechno, co dokážu zvládnout. A ještě něco.”

„Jsme na tvé straně, Tate,” zapřísahal se Nelson.

„Budete mít trpělivost a pochopení, když nedokážu být na dvou místech současně?” Tate se na ně tázavě zadíval. „Ze všech sil se vynasnažím, abych neobětoval jednu povinnost druhé, ale rozpůlit se nemůžu.”

„Budeme ti pomáhat,” ujistil ho Nelson.

„Co ještě Eddy říkal?” zeptal se Jack, kterému spadl kámen ze srdce, protože krize byla zažehnána.

„Zorganizoval dobrovolníky, kteří dávají letáky do obálek. Během tohoto týdne se budou rozesílat.”

„A co setkání s veřejností? Ještě mi něco přidal?”

„Zkušební projev ke studentům střední školy v údolí. Řekl jsem mu, aby to zrušil.”

„Proč?” podivil se Jack.

„Protože ty děti nevolí, ” vysvětlil Tate.

„Ale jejich rodiče ano. A my potřebujeme Mexičany z údolí nanáší straně.”

„Už jsme je získali.”

„Neber nic jako hotovou věc.”

„To nedělám,” ohradil se Tate, „ale tohle je jeden z těch případů, kdy musíme zvažovat, co je důležitější. Carole a Mandy budou potřebovat, abych jim věnoval spoustu času. Musím si vybírat pečlivěji, kam pojedu a kdy. Každý projev musí být přínosem. Myslím, že středoškolské publikum takový zisk nepřinese.”

„Asi máš pravdu,” zasáhl diplomaticky Nelson.

Tate si uvědomil, že se otec podrobil jeho vrtochům, ale bylo mu to jedno. Byl unavený, ustaraný a chtěl si jít lehnout, aby se aspoň pokusil usnout. Snažil se jim to co nejohleduplněji sdělit.

Když je vyprovázel ke dveřím, Jack se otočil a nemotorně ho objal. „Promiň, že jsem tě dnes večer otravoval. Vím, že musíš o spoustě věcí přemýšlet.”

„Kdybys to nedělal, ztloustl bych a zlenivěl. Spoléhám na to, že mě budeš trápit.” Tate se na něj podmanivě usmál. Právě tento okouzlující úsměv měl být na jeho volebních plakátech.

„Rád bych se zítra ráno vrátil domů, jestli vám to nebude vadit,” řekl Jack. „Někdo musí dohlížet na dům a na to, aby se každý snažil.”

„A co je doma nového?” zeptal se Nelson.

„Všechno v pořádku.”

„Když jsem tam byl naposled, tak to tak nevypadalo. O tvé dceři Francine nikdo několik dnů nevěděl a manželka… no, vždyť víš, v jakém je stavu.” Zahrozil na staršího syna prstem. „Když má muž na rodinu tak malý vhv jako ty, končívá to smutně.” Podíval se na Tatea. „To se týká i tebe. Oba ženám dovolujete, aby si dělaly, co se jim zachce.”

Znovu se obrátil na Jacka: „Měl bys dohlédnout, aby se Dorothy Rae dostalo pomoci dřív, než bude pozdě.”

„Snad po volbách,” zabručel. Podíval se na bratra a dodal: „Kdybys mě potřeboval, jsem odtud jen hodinu jízdy autem.”

„Díky, Jacku. Zavolám, jakmile dojde ke zlepšení.”

„Naznačil ti doktor, kdy by se mělo operovat?”

„Dokud se nesníží nebezpečí infekce, tak ne” odpověděl Tate. „Kouř jí poškodil plíce, takže bude třeba počkat aspoň dva týdny. Pro něj je to skutečně těžké rozhodnutí, protože když bude čekat příliš dlouho, začnou Carole kosti srůstat tak, jak jsou teď.”

„Ježíši,” zhrozil se Jack. Potom s předstíraným veselím dodal: „Pozdravuj ji ode mě. A taky od Dorothy Rae a Fancy.”

„Budu.”

Jack se vydal po chodbě ke svému pokoji. Nelson ještě zůstal. „Mluvil jsem dnes ráno se Zee. Když Mandy spala, vyklouzla z pokoje a šla se podívat na jednotku intenzivní péče. Říkala, že je na Carole žalostný pohled.”

Tateova široká ramena trochu poklesla. „To ano. Panebože, doufám, že ten chirurg ví, o čem mluví.”

Nelson položil Tateovi ruku na paži, aby ho uklidnil. Tate na chvilku přikryl otcovu ruku svou. „Doktor Sawyer, ten chirurg, mi dnes ukazoval počítačovou animaci. Podle fotografií, které jsme mu dali, vytvořil na obrazovce Carolin obličej. Bylo to pozoruhodné,”

„A má za to, že se mu podaří ten počítačový model vytvořit i při operaci?”

„Tvrdil, že ano. Říkal, že se můžou objevit nepatrné rozdíly, ale většinou v její prospěch.” Tate se suše zasmál. „To se jí bude líbit.”

„Než to všechno skončí, možná dojde k závěru, že takové štěstí by měla mít každá žena v Americe,” podotkl Nelson se svým charakteristickým optimismem.

Ale Tate myslel na její jediné oko, krvavé a oteklé, a přece stále stejně tmavě hnědé, které na něj vyděšeně zíralo. Napadlo ho, jestli se Carole bojí smrti. Nebo života bez okouzlující tváře, jíž uměla vždycky využít ke svému prospěchu.

Nelson popřál synovi dobrou noc a odešel do svého pokoje. Hluboce zamyšlený Tate vypnul televizi, zhasl světla, svlékl se a vklouzl do postele.

Závěsy pronikl záblesk a na okamžik osvětlil místnost. Nedaleko hotelu uhodil hrom, až se zatřásly skleněné tabulky v oknech. Díval se na hru světel suchýma, bolavýma očima.

Nedali si ani polibek na rozloučenou.

To ráno mezi nimi kvůli jejich poslední a prudké hádce panovalo silné napětí. Carole toužila, aby už byla pryč a mohla v Dallasu několik dnů nakupovat. Na letiště dorazili dřív, takže měli ještě čas na šálek kávy v restauraci.

Mandy si nešťastnou náhodou polila šaty pomerančovým džusem. Carole reagovala přehnaně jako vždy. Cestou z kavárny otírala Mandy polité a pomačkané šatičky a hubovala ji, že je tak neopatrná.

„Proboha, Carole, vždyť tu skvrnu není ani vidět”

„Já ji vidím.”

„Tak se tam nekoukej.”

Zahleděla se na něj, jako by chtěla vraždit, ale ten pohled ho už nevyváděl z míry. Nesl Mandy letištní halou. Povídal si s ní o všech vzrušujících věcech, které v Dallasu uvidí a podnikne. U vchodu do prostoru pro cestující dceru postavil na zem, klekl si a objal ji. „Bav se dobře, broučku. Přivezeš mi dárek?”

„Můžu, mami?”

„Samozřejmě,” odpověděla roztěkaně Carole.

„Samozřejmě,” ujistila ho s úsměvem Mandy.

„Už se těším.” Ještě jednou si ji k sobě přitáhl a objal ji.

Vstal a zeptal se Carole, jestli má čekat, dokud letadlo nezamíří na rozjezdovou dráhu. „Není proč.”

Nedohadoval se s ní. Pouze se ujistil, že mají všechna příruční zavazadla. „Dobrá. Tak na shledanou v úterý.”

„Ne, abys pro nás přijel pozdě,” zavolala ještě Carole, zatímco postrkovala Mandy směrem k letadlu, kde stála letuška a vybírala palubní lístky. „Nesnáším, když musím posedávat na letištích.”

Těsně předtím, než mu zmizely z očí, se Mandy otočila a zamávala mu. Carole se ani neohlédla. Sebevědomá a sebejistá kráčela rozhodně vpřed.

Možná právě proto má teď v tom jediném oku tolik úzkosti. Základ Carolina sebevědomí - její krásný zjev - jí osud ukradl. Nenávidí ošklivost. Třeba neplakala kvůli lidem, kteří při katastrofě zahynuli, jak si původně myslel. Snad slzela nad sebou. Možná si přála, aby zahynula, místo toho, aby byla znetvořená, i když jen dočasně.

Jak zná Carole, nijak by ho to nepřekvapilo.

Na žebříčku asistentů koronefa z Bexarského okresu stál Grayson na nejnižší příčce. Proto než se vydal za svým přímým nadřízeným s matoucími zjištěními, všechno ještě jednou zkontroloval a znovu ověřil.

„Máte minutku?”

Vyčerpaný mrzout v bílé gumové zástěře a rukavicích se na něj podrážděně podíval přes rameno. „O co ti jde - o partičku mariáše?”

„Ne, o tohle.”

„Cože?” Muž se otočil zpátky ke své práci na hromadě rozervaného masa, které kdysi bývalo lidským tělem.

„Záznamy od zubaře Avery Danielsové,” řekl Grayson. „Oběť číslo sedmaosmdesát.”

„Identifikace a pitva provedeny,” řekl muž a pro jistotu se podíval do seznamu visícího na stěně. Její jméno bylo červeně přeškrtnuto. „Jo.”

„Já vím, ale -”

„Neměla žádné blízké příbuzné. Rodinný přítel dnes odpoledne její totožnost potvrdil.”

„Ale v záznamech -”

„Hele, hochu,” obořil se na něj drsně nadřízený, „mám tady těla bez hlav, ruce bez paží a chodidla bez nohou. Tlačí na mě, abych to dneska dodělal. Takže jestli už byl někdo identifikovaný, pitvaný a uložený k ledu, neotravuj mě se záznamy. Rozumíš?”

Grayson zastrčil rentgenové snímky chrupu do obálky, která dnes přišla poštou, a hodil ji do odpadků. „Dobrá. Fajn. Tak mi vlezte na záda.”

„Jistě, jistě - kdykoliv. Jakmile všechny tyhle mrtvoly identifikujeme.”

Grayson pokrčil rameny. Neplatí mu za to, aby se choval jako inspektor Columbo. Nikdo nad tou záhadnou nesrovnalostí ani nevzdechne, tak proč by měl on? Vrátil se k porovnávání záznamů zubařů a chrupů těl, u nichž ještě nezjistili totožnost.

Kapitola 3

Jako by truchlilo i počasí.

V den pohřbu Avery Danielsové pršelo. Předcházející noc zuřila v kopcovité texaské krajině bouřka. Dnes ráno z ní zbyl jen ubohý studený šedý déšť.

Prostovlasý, odolný vůči nevlídnému počasí, stál Irish McCabe vedle rakve. Trval na záplavě žlutých růží, protože věděl, že je měla nejraději. Živé a hýřící barvami jako by se vysmívaly smrti. To mu poskytlo útěchu.

Po rudých tvářích se mu koulely slzy. Masitý, žilkami protkaný nos měl červenější než obvykle, přestože v poslední době tolik nepil. Avery do něj rýpala. Tvrdila, že velké množství alkoholu neprospívá jeho játrům, krevnímu tlaku a sílícímu pasu.

Popichovala také Vana Lovejoye, protože užíval drogy. A přece se objevil na pohřbu - notně posílen skotskou a marihuanou, kterou kouřil v autě cestou do kaple. Pod špatně sedící hrneček košile si uvázal nemoderní kravatu. Udělal kvůli vážnosti obřadu ústupek svým zvykům, což dokazovalo, že si cenil Avery více než většiny lidské společnosti.

Ostatní lidé nepohlíželi na Vana Lovejoye o nic přátelštěji než on na ně. Avery patřila mezi těch několik jedinců, kteří ho dokázali snášet. Když ho kolega, reportér KTEX, požádal, aby s ním natočil příspěvek o její tragické smrti, pohrdavě se na něj zadíval, zamířil na něj ukazováčkem, jako by ho zastřelil revolverem, a beze slova zmizel z redakce. Tento hrubý způsob sebevyjadřování byl pro Vana charakteristický a byl jedním z důvodů, proč ho společnost vypudila ze svého středu.

Po krátkém smutečním obřadu se pozůstalí vydali po štěrkem sypané cestičce zpátky k řadě zaparkovaných vozů. U hrobu zůstali pouze Irish a Van. V uctivé vzdálenosti čekali hrobníci, aby mohli dokončit práci a zase se schovat do sucha a tepla.

Van byl čtyřicátník hubený jako tyčka. Měl propadlé břicho a kostnatá ramena. Vyzáblý úzký obličej mu rámovaly řídké vlasy sahající téměř po ramena. Stárnoucí hippie, který nikdy nevyrostl ze šedesátých let.

Irish vypadal zcela opačně. Malý a podsaditý. Zatímco Van působil, že by ho mohl odvanout silnější poryv větru, Irish vyvolával dojem, že by mohl odolat každé vichřici, kdyby se na pevné zemi řádně rozkročil. Přestože se fyzicky velmi lišili, jejich postoje a ponuré výrazy ve tvářích se podobaly jako vejce vejci. Přesto víc trpěl Irish.

Van položil ve vzácném okamžiku soucítění Irishovi na rameno kostnatou bledou ruku. „Pojďme se namazat.”

Irish nepřítomně přikývl. Udělal krok vpřed a vytáhl z kytice jedno žluté poupě. Potom se otočil a následoval Vana z provizorního přístřešku po cestě k autu. Obličej a ramena převlečníku mu zmáčely kapky deště, ale byl netečný a chůzi nezrychlil.

„Eh, přijel jsem taxíkem pohřební služby,” řekl, jako by si na to vzpomněl až v okamžiku, kdy k němu dorazil.

„Chceš s ním jet zpátky?”

Irish se podíval na Vanovu otlučenou starou dodávku. „Jedu s tebou.” Gestem ruky propustil řidiče a vyšplhal se do kolegova auta. Zevnitř vypadalo hůř než zvenčí. Roztrhané potahy přikrývala stará osuška, z kaštanově hnědé látky na stěnách se hnul zápach marihuanového kouře.

Van se usadil za volant a nastartoval. Zatímco se motor váhavě zahříval, vzal do dlouhých, od nikotinu zahnědlých prstů cigaretu, zapálil ji a podal Irishovi.

„Ne, díky.” Po okamžiku zaváhání si ji vzal a zhluboka z ní potáhl. Avery ho přinutila, aby přestal kouřit. Už měsíce neměl jedinou cigaretu. Tabákový kouř ho pálil v ústech a v krku. „Bože, to je dobrota,” hlesl, když znovu vdechl kouř.

„Tak kam?” zeptal se Van s cigaretou, kterou si zapálil pro sebe, v ústech.

„Kamkoliv, kde nás neznají. Pravděpodobně předvedu nějaké divadlo.”

„Mě znají všude.” Nezmínil se o tom, že často tropí scény, ale na místech, která pravidelně navštěvuje, to nevadí. Se skřípotem zařadil rychlost.

Za pár minut vedl Irishe dveřmi potaženými rudým voskovaným plátnem do hospody ve zchátralé čtvrti města. „Zapíchneme to tady?” zeptal se Irish.

„Při vstupu kontrolují, jestli máš zbraň.”

„A když nemáš, tak ti ji obstarají,” použil Irish otřepaný vtip.

Uvnitř bylo nakouřeno. Sedli si do odlehlého, setmělého boxu. Dopolední zákazníci působili stejně zasmušile jako cetky, které visely od Vánoc před několika lety na slabě svítících lustrech. Trvale je okupovali pavouci. Z obrazu na kusu černého sametu se svůdně usmívala nahá slečna. S bezútěšnou atmosférou podniku silně kontrastovala vřískající veselá hudba z hrací skříně.

Van pořádal o láhev skotské. „Měl bych rozhodně něco sníst,” zahuhlal nepřesvědčivě Irish.

Barman bez vší obřadnosti postavil na stůl láhev a dvě skleničky. Van objednal pro kolegu jídlo. „To jsi nemusel,” namítl Irish.

Van pokrčil rameny a nalil jim. „Jeho manželka vaří, když ji o to požádáš.”

„Jíš tady často?”

„Občas,” odpověděl Van s dalším pokrčením ramen.

Irishovi za chvíli přinesli jídlo, ale po několika soustech si uvědomil, že vůbec nemá hlad. Odstrčil otlučený talíř stranou a natáhl se po skleničce whisky. První hlt ho v žaludku pálil jako oheň. Vyhrkly mu slzy. Prudce zalapal po dechu.

Ale s cvikem profesionálního pijana se rychle vzpamatoval a znovu se napil. Oči mu stále slzely. „Bude mi děsně scházet.” Bezmyšlenkovitě otáčel skleničkou na mastném stole.

„Jo, mně taky. Dokázala být pořádně otravná, ale ne tak jako ostatní.”

Břeskná mexická písnička, která se linula z hrací skříně, náhle skončila. Irishovi se ulevilo, že si nikdo nešel vybrat další. Hudba ho rušila ve smutku.

„Víš, že byla jako mé vlastní dítě?” položil Vanovi řečnickou otázku. Ten si právě zapaloval od nedopalku další cigaretu. „Vzpomínám si na den, kdy se narodila. Byl jsem v nemocnici a potili jsme se tam s jejím otcem. Čekali jsme. Přecházeli sem a tam. Teď si budu pamatovat den, kdy zemřela.”

Dopil whisky a nalil si další. „Víš, ani na okamžik mě nenapadlo, že by seděla v tom letadle, které spadlo. Přemýšlel jsem jen o nové reportáži, o zatracené nové reportáži. Byla to taková okrajovka, že jsem s ní ani neposlal kameramana. Měla si ho najmout v televizi v Dallasu.”

„No tak, člověče, neobviňuj se za to, že děláš svou práci. To jsi nemohl vědět.”

Irish zíral do jantarové tekutiny ve skleničce. „Už jsi někdy identifikoval mrtvolu, Vane?” Nečekal na odpověď. „Měli je položené vedle sebe jako…” Hluboce si vzdechl. „K čertu, já nevím. Nikdy jsem nemusel do války, ale je to určitě stejné. Byla v plastikovém pytli na zip. Neměla vůbec žádné vlasy.” Hlas se mu zlomil. „Všechny jí ohořely. A kůže… oh, bože.” Přikryl si oči krátkými prsty. Mezi nimi se mu řinuly slzy. „Nebýt mě, v tom letadle by neseděla.”

„No tak, člověče.” Těmito třemi slovy Van vyčerpal zásobu projevů účasti. Dolil Irishovi, zapálil si další cigaretu a beze slov ji podal truchlícímu společníkovi. Sám přešel na marihuanu.

Irish si potáhl. „Díky bohu, že ji takhle nemusela vidět její matka. Kdyby Avery nedržela v ruce svůj medailon, ani bych nepoznal, že je to její tělo.” Když si vybavil, jak po nehodě vypadala, málem se mu udělalo nevolno.

„Ve snu by mě nenapadlo, že to řeknu, ale jsem rád, že už Rosemary Danielsová nežije. Matka by nikdy neměla dítě v takovém stavu spatřit.”

Irish se několik minut věnoval pití. Potom zvedl uslzené oči ke svému společníkovi. „Miloval jsem ji - myslím Rosemary. Averyinu matku. Sakra, nedokázal jsem si pomoct. Cliff, její otec, byl skoro pořád pryč, v nějaké vzdálené díře světa. Při odjezdu mě pokaždé žádal, abych na ně dohlédl. Byl to můj nejlepší přítel, ale několikrát jsem ho kvůli tomu chtěl zabít.”

Napil se. „Rosemary, a to vím jistě, o mé lásce věděla, ale nikdy o tom mezi námi nepadlo ani slovo. Milovala Cliffa. A to jsem věděl zase já.”

Irish se stal Avery v sedmnácti letech náhradním otcem, když byl Cliff Daniels, známý fotoreportér, zabit ve Střední Americe v jakési neznámé vesnici s nevyslovitelným jménem. Rosemary si v tichosti sáhla na život několik týdnů po manželově smrti. Opustila Avery, která neměla až na Irishe, věrného přítele rodiny, nikoho, na koho by se mohla obrátit.

„Jsem Averiným otcem, stejně jako býval Cliff. Možná víc. Když jí zemřeli rodiče, byl jsem to já, ke komu se uchýlila. Byl jsem to já, ke komu se přimkla po tom, co se vloni dostala do průšvihu ve Washingtonu.”

„Možná tomu tehdy dala opravdu na frak, ale pořád to byla dobrá reportérka,” poznamenal Van, zahalený oblakem sladce a pronikavě vonícího kouře.

„Právě to je tragédie, že zemřela s vědomím, že selhala.” Pozvedl skleničku k ústům. „Hele, Avery se kvůli tomu průšvihu trápila. Toho se bála ze všeho nejvíc. V dětství se s Cliffem moc nevídala, takže se stále snažila získat si jeho uznání, řídit se jeho odkazem. Nikdy jsme se o tom nebavili,” pokračoval zachmuřeně. „Prostě to vím. Proto ji ten kiks ve Washingtonu tak zničil. Chtěla to napravit, získat zpátky důvěryhodnost a sebeuznání. Čas jí vypršel dřív, než dostala možnost. K čertu, umřela s vědomím, že je ztroskotanec.”

Utrpení staršího muže uhodilo na Vanovu zřídka fungující citlivou strunu. Ze všech sil se snažil Irishe utěšit. „A co to druhé - víš, jak se cítila kvůli matce? Avery o tom věděla.”

Irish na něj upřel zarudlé uslzené oči. „Jak to víš?”

„Jednou mi to řekla. Jen jsem se jí zeptal, jak dlouho se vy dva znáte. Odpověděla, že tě zná, co jí paměť sahá. Odhadla, že jsi tajně miloval její matku.”

„Měl jsi dojem, že ji to zajímá?” vyzvídal Irish. „Chci říct, zdálo se ti, že jí to vadí?”

Van odmítavě potřásl dlouhými rovnými vlasy.

Irish vytáhl z náprsní kapsy tmavého obleku povadlou růži a zavalitými prsty hladil křehké okvětní plátky. „Bože, to jsem rád. Miloval jsem je obě.”

Mohutná ramena se mu roztřásla. Sevřel růži do pěsti. „K čertu,” vzlykl, „bude mi scházet.”

Sklonil hlavu nad stůl a přerývaně vzlykal, zatímco si Van léčil smutek svým vlastním způsobem.

Kapitola 4

Avery se probudila s vědomím, že ví, kdo je.

Nikdy to úplně nezapomněla. Předtím byla po lécích a otřesu mozku jen popletená.

Včera - aspoň si myslela, že to bylo včera, protože každý, kdo se dnes objevil v jejím zorném poli, ji zdravil „dobré ráno” - byla dezorientovaná, což bylo pochopitelné. Probrat se po několika dnech komatu, zjistit, že se člověk nemůže hýbat, mluvit a vidí v omezeném rozsahu, to by zmátlo každého. Bývala jen zřídka nemocná, takže ji takové poranění vyvedlo z rovnováhy.

Stačila neustále osvětlená jednotka intenzivní péče s nepřetržitým provozem, aby každému zbrzdila myšlení. Avery bylo hádankou, proč ji všichni oslovují cizím jménem. Jak to, že si ji pletou s nějakou Carole Rutledgeovou? Vždyť i pan Rutledge je přesvědčený, že mluví se svou manželkou.

Nějak jim musí dát na srozuměnou, že se mýlí. Nevěděla jak, a to ji děsilo.

Jmenuje se Avery Danielsová. Toto jméno má v řidičském průkazu, novinářské legitimaci, pasu a na ostatních dokladech o totožnosti uložených v peněžence. Napadlo ji, že se při neštěstí možná zničily.

Při vzpomínkách na havárii se jí stále ještě zmocňovala panika, proto se rozhodla, že je prozatím zapudí. Vyrovná se s nimi později, až bude silnější a vyjasní se ten dočasný zmatek.

Kde je Irish? Proč nepřišel, aby ji zachránil?

Neočekávaně jí probleskla hlavou ta nejzřejmější odpověď. Celým tělem jako by jí projel elektrický proud. Bylo to nepochopitelné, neomluvitelné, a přece jasné. Pokud ji považovali za paní Rutledgeovou a mysleli si, že je ta žena naživu, tak předpokládali, že je Avery Danielsová mrtvá.

Představila si, jaký smutek musí Irish cítit. Její „smrt” ho jistě těžce ranila. Nicméně prozatím byla bezmocná a nedokázala ho trápení zbavit. Ne! Když žije, není bezmocná. Musí myslet. Musí se soustředit.

„Dobré ráno.”

Ten hlas okamžitě poznala. Otok oka musel trochu opadnout, protože ho viděla mnohem zřetelněji. Dříve vnímala jen rozmazané rysy, teď je jasně rozeznávala.

Nad dlouhým rovným nosem se téměř stýkalo mohutné, hezky tvarované obočí. Měl silnou, odhodlanou spodní čelist. Přestože mu bradu rozdělovala svislá rýha, nepůsobil násilnicky. Široká ústa s úzkými rty, dolní trochu plnější než horní.

Usmíval se, ale všimla si, že ne očima. On ten úsměv ve skutečnosti předstíral. Nevycházel mu z duše. Avery si říkala, proč asi.

„Sdělili mi, že jsi prožila klidnou noc. Stále bez příznaků plicní infekce. To je úžasná zpráva.”

Znala ten obličej, ten hlas. Ovšem ne ze včerejšího dne. Už z dřívějška, ale nemohla si vybavit, kdy se s tím mužem setkala.

„Máma odešla od Mandy z pokoje na tak dlouho, aby se s tebou mohla pozdravit.” Otočil hlavu a vybídl někoho, aby přistoupil blíž. „Musíš stát tady, mami. Jinak by tě neviděla.”

Avery spatřila obličej neobyčejně krásné ženy ve středních letech. Nad hladkým čelem jí vybíhal do tmavých vlnitých vlasů slušivý bílý pramen.

„Nazdar, Carole. Všem se nám velmi ulevilo, že se ti vede tak dobře. Tate říkal, že jsou lékaři potěšeni pokroky, které děláš.”

Tate Rutledge! Samozřejmě.

„Mami, pověz jí o Mandy.”

Cizinka odpovědně informovala jinou cizinku. „Mandy dnes snědla téměř celou snídani. Včera jí dali na noc sedativa, aby lépe spala. Sádra na ruce jí překáží. Řekla bych, že to se dalo čekat. Stala se miláčkem dětského oddělení a všechen personál si omotala kolem prstu.” Vyhrkly jí slzy. Utřela si je papírovým kapesníčkem. „Když si pomyslím, co…”

Tate Rutledge matku objal kolem ramen. „Ale to se nestalo. Díky bohu ne.”

Avery si uvědomila, že dítě, jež vynesla z letadla, musela být Mandy Rutledgeová. Vzpomněla si, jak zaslechla dětský křik a pláč. Horečnatě se mu snažila uvolnit zaseknutý bezpečnostní pás. Když se jí to podařilo, přitáhla si vyděšené děcko k sobě a za pomoci nějakého cestujícího se prodírala hustým, štiplavým kouřem k nouzovému východu.

Protože měla tu malou u sebe, předpokládají, že je paní Rutledgeová. A to není všechno - seděly na místě té druhé.

V duchu si ztěžka dávala dohromady ty útržky skládačky, jež si dokázala vybavit. Vzpomněla si, že podle palubního lístku měla sedadlo u okna. Když nastoupila do letadla, její místo už obsadila nějaká žena. Nechala to být a sedla si směrem do uličky. Dítě bylo mezi nimi.

Ta žena měla podobně jako Avery tmavé vlasy po ramena a hnědé oči. Podobaly se jedna druhé. Letuška, jež se dala do řeči s holčičkou, se ptala, která je matka a která teta. Domnívala se, že Avery a Carole Rutledgeová jsou sestry.

Obličej má rozbitý k nepoznání. Paní Rutledgeová možná strašně ohořela. Kvůli dítěti a vyměněným místům, o nichž nikdo nevěděl, ji chybně identifikovali. Bože, měla to říct!

„Mami, asi by ses měla raději vrátit, aby Mandy nedostala strach,” poznamenal Tate. „Řekni jí, že jsem za chvíli u ní.”

„Zatím na shledanou, Carole,” rozloučila se s ní ta paní. „Vím jistě, že až doktor Sawyer dokončí práci, budeš stejně krásná jako dřív.”

Ani její oči se nesmály, pomyslela si Avery, když žena odcházela.

„Než na to zapomenu,” řekl Tate a přistoupil blíž k lůžku, aby na něj zase viděla. „Eddy, táta a Jack tě pozdravují. Myslím, že se táta dnes odpoledne zúčastní schůzky s plastickým chirurgem, takže ho potom uvidíš.”

„Jack se dnes ráno vrátil domů,” pokračoval Tate ve vyprávění, a vůbec netušil, že nemluví se svou manželkou. „Určitě si dělá starosti o Dorothy Rae. Jen pánbůh ví, co tam tropí bez dohledu Fancy. A to i když ji Eddy zaměstnal jako dobrovolnici ve volebním štábu. Nikomu z nich nedovolím, aby tě navštívil dřív, než tě přestěhují do soukromého pokoje. Ovšem mám pocit, že se ti po nich nestýská. Nemám pravdu?”

Předpokládal, že Avery ví, o kom a o čem mluví. Jak by mu naznačila, že nemá ani nejmenší tušení? Ty lidi neznala. Jejich příchody a odchody ji nezajímaly. Musí se spojit s Irishem. Musí dát tomu muži na srozuměnou, že je vdovec.

„Povím ti, Carole, o kampani.” Podle pohybu ramen usoudila, že si asi strčil ruce do kapes. Na chvilku sklonil hlavu tak, že si bradu téměř opřel o hrudník. Znovu se na ni zadíval. „Pokračuji podle plánu. Táta, Jack a Eddy s tím souhlasí. Slíbili, že mě podpoří. Už dříve jsem věděl, že to bude tvrdý boj, ale nic, do čeho bych se bál pustit. Teď je to s tím, co se stalo, dokonce ještě složitější. Ale neztratil jsem odhodlání.”

Tate Rutledge se poslední dobou objevoval ve zprávách. Proto jí byly jeho tvář i jméno povědomé, přestože se s ním nikdy osobně nesetkala. Doufal, že vyhraje v květnu primární volby a v listopadu bude kandidovat proti úřadujícímu senátorovi.

„Nechci se po dobu tvé a Mandiny rekonvalescence vyhnout žádné z povinností vůči vám dvěma, ale na zvolení do Kongresu jsem se připravoval celý život. Nemíním čekat dalších šest let na příští volby nebo přijít o to, co jsem už získal. Musím do toho jít teď.”

Podíval se na náramkové hodinky. „Měl bych se raději vrátit k Mandy. Slíbil jsem jí, že ji nakrmím zmrzlinou. Když má ručičky v obvazech…,” dodal a podíval se jí na ruce v dlahách, „však chápeš. Měla dnes první sezení u psycholožky. Nic, kvůli čemu by bylo třeba dělat si starosti,” rychle podotkl. „Jde spíš o prevenci než o něco jiného. Nechci, aby měla trvalé trauma.”

Odmlčel se a významně se na ni podíval. „Proto si myslím, že by tě zatím neměla vidět. Vím, že to zní krutě, Carole, ale ty obvazy by ji k smrti vyděsily. Jakmile ti chirurg vrátí podobu a zase budeš vypadat jako dřív, na chvíli ji sem přinesu. Navíc mám tušení, že se ani ty zrovna necítíš na to, aby ses s ní teď setkala.”

Avery se snažila promluvit, ale měla v ústech hadici dýchacího přístroje. Zaslechla ošetřovatelku, jak říkala, že kouř dočasně vyřadil hlasivky z provozu. Stejně nemohla hýbat spodní čelistí. Mrkala, aby mu naznačila svůj strach.

Špatně si to vyložil. Položil jí konejšivě ruku na rameno, aby se uklidnila. „Slibuji ti, Carole, že tvé zohavení je jen dočasné. Doktor Sawyer tvrdí, že nám to připadá daleko horší, než to skutečně je. Přijde ti dneska vysvětlit postup operace. Ví, jak jsi vypadala dřív, a zaručuje se, že až skončí, budeš vypadat stejně.”

Pokoušela se zavrtět odmítavě hlavou. Zmocnil se jí takový pocit paniky a úzkosti, až jí vyhrkly slzy. Přišla ošetřovatelka a odstrčila ho stranou. „Bylo by lepší, pane Rutledgi, kdybyste paní teď nechal odpočinout. Stejně musíme převázat rány.”

„Budu u dcery.”

„Zavoláme vás, kdyby bylo třeba,” ujistila ho laskavě sestra. „Ach, to mi připomíná, že volali, aby vám připomněli, že si máte v nemocničním trezoru převzít šperky paní Rutledgeove. Odebrali jí je hned po příjmu na ambulanci.”

„Díky. Stavím se tam později.”

Teď! Jdi pro ně hned, křičela Avery v duchu. Nebudou mít v úschově cennosti Carole Rutledgeové - budou její. Jakmile je uvidí, uvědomí si, že se strašlivě zmýlili. Pan Rutledge se dozví, že je jeho žena mrtvá. Bude to pro něj rána, ale lepší objevit tu chybu teď než později. Ona sama tragickou ztrátu pana Rutledge opláče, ale Irish bude mít obrovskou radost. Drahý Irish. Jeho žal skončí.

Ale co když si pan Rutledge šperky nevyzvedne dříve, než jí začne chirurg měnit tvář do podoby Carole Rutledgeove?

To byla její poslední myšlenka před tím, než ji zase přemohl účinek léků tišících bolest.

Tate se nedožije toho, aby převzal úřad.

Znovu si vybavila tu noční můru. Úpěnlivě se ji snažila zaplašit. V duchu ji znovu prožívala. Opět ho nezahlédla, ale cítila přítomnost toho zlého člověka, který se k ní skláněl těsně za jejím zorným polem. Jak mluvil, dýchal jí na oko. Měla pocit, jako by ji kdosi ve tmě škádlil jemným závojem - neviditelným, ale hmotným.

Tate se nedožije toho, aby převzal úřad. Tate Rutledge se nikdy nestane senátorem. Dřív zemře. Nikdy se nestane… Nedožije se…

Avery se s výkřikem probudila. Samozřejmě to byl jen nehlučný křik, který jí zvučel v mysli. Otevřela oko, poznala světla nad sebou, pach nemocnice, sykot respirátoru. Spala, takže tentokrát to byla noční můra.

Ale včera v noci to bylo skutečné. Včera v noci nevěděla, jaké je křestní jméno pana Rutledge! Nemohlo se jí to zdát, když je neznala. Přesně si pamatovala hrozivý hlas bez tváře, který jí opovržlivě šeptal do ucha.

Odehrálo se to všechno jen v její mysli, nebo byl opravdu Tate Rutledge v nebezpečí? Určitě se jí zmocnila panika předčasně. Nakonec byla pod silnými sedativy a dezorientovaná. Možná nevnímala ve správném časovém sledu. Vnímala události na přeskáčku? Kdo by mohl chtít, aby zemřel?

Bože, to jsou zneklidňující otázky. Musí na ně znát odpovědi. Ale zdálo se, že ji její schopnost dedukce opustila spolu s ostatními dovednostmi. Nedokázala logicky přemýšlet.

Ohrožení života Tatea Rutledge s sebou neslo dalekosáhlé a závažné důsledky. Byla bezmocná, nemohla s tím nic udělat. Byla příliš omámená, aby dokázala najít vysvětlení nebo řešení. Mozek jí pracoval velmi pomalu. Přestože byl v sázce lidský život, hlava jí řádně nefungovala, a ani nemohla.

Avery si všechny ty otázky připustila téměř s nenávistí. Neměla už dost problémů, s nimiž se musela vyrovnávat? K tomu ještě se strachovat o život kandidáta na senátora.

Nemohla se hýbat, ale vnitřně se zmítala úzkostí. Bylo to vyčerpávající. Útržky vzpomínek se jakoby rozplývaly. Vzpírala se proti tomu, ale nakonec boj vzdala a zase se propadla do klidu spánku.

Kapitola 5

„Její reakce mě nepřekvapuje. Ta se u obětí neštěstí předpokládá.” Doktor Sawyer, uznávaný plastický chirurg, se mírně usmál. „Představte si, jak byste se cítil, kdyby byl váš hezký obličej roztříštěný.”

„Děkuji za poklonu,” poznamenal Tate škrobeně.

V tom okamžiku měl chuť udeřit lékaře do samolibé tváře. Přes svoji vynikající pověst ten muž působil, jako by mu v žilách proudila místo krve ledová voda.

Provedl úpravu obličejů některých z nejoslavovanějších osobností ve státě včetně debutantek, které měly stejně peněz jako ješitnosti, výkonných ředitelů a ředitelek, kteří chtěli zastavit proces stárnutí, modelek a televizních hvězd. Přestože měl skvělá doporučení, Tateovi se nelíbilo, jak arogantně odbyl Caroliny obavy.

„Pokoušel jsem se představit si sebe v Carolině kůži,” ujistil lékaře. „Vzhledem k okolnostem si, myslím, vede velmi dobře - lépe, než bych předpokládal.”

„Odporuješ si, Tate,” poznamenal Nelson. Seděl vedle Zee na pohovce v čekárně jednotky intenzivní péče. „Právě jsi říkal doktoru Sawyerovi, že ti manželka připadá při zmínce o operaci strašně rozrušená.”

„Já vím, že to tak zní. Chtěl jsem říct, že se mi zdá, že bere zmínky o Mandy a samotné havárii velmi dobře. Ale jakmile začnu mluvit o plastice, rozpláče se. Bože,” povzdychl si a prohrábl si vlasy. „Nedovede si představit, jak zuboženě vypadá, když slzí tím jedním okem. Je to jak scéna z nějakého hororu.”

„Vaše manželka byla krásná žena, pane Rutledgi,” prohlásil lékař. „Poškození obličeje ji děsí. Přirozeně se bojí, že po zbytek života bude vypadat jako stvůra. Součástí mé práce je ujistit ji, že lze její obličej zrekonstruovat, dokonce vylepšit.”

Sawyer se odmlčel a podíval se každému z nich do očí. „Cítím vaše pochybnosti a odpor. To by nešlo. Potřebuji od vás spolupráci a jednoznačnou víru v mé schopnosti.”

„Kdybych vám nedůvěřoval, nechtěl bych vás,” prohlásil Tate bez obalu. „Nemyslím si, že by vám scházely schopnosti, jen soucit.”

„Schovávám si ho pro své pacienty, když jsem s nimi. Neplýtvám časem a energií na ohlupování jejich rodin, pane Rutledgi. To nechávám politikům. Jako jste vy.”

Tate a lékař na sebe upřeně hleděli. Nakonec se Tate usmál. „Ani já nikoho neohlupuji, doktore Sawyere. Potřebujeme vás. Proto jste tady. Ale jste zároveň jedním z nejnafoukanějších parchantů, s nimiž jsem se setkal. Ovšem podle všeho jste nejlepší. Proto s vámi budu spolupracovat, aby byla Carole v pořádku.”

„Tak dobrá,” souhlasil chirurg, kterého se urážka nedotkla, „pojďme se podívat na pacientku.”

Vstoupili společně na jednotku intenzivní péče. Tate si pospíšil, aby byl u lůžka první. „Carole? Jsi vzhůru?”

Okamžitě otevřela oko. Podle Tateova náhledu myslela jasně. „Ahoj. Máma a táta jsou tady.” Ustoupil stranou. Tchán s tchyní přistoupili ke snaše.

„Nazdar, Carole,” pozdravila Zee. „Mandy ti vzkazuje, že tě má ráda.”

Tate zapomněl matku varovat, aby Carole neříkala o Mandyině prvním sezení u dětské psycholožky. Nedopadlo to dobře, ale Zee byla díky bohu natolik citlivá, že se o tom nezmínila. Odstoupila, aby uvolnila místo Nelsonovi.

„Ahoj, Carole. Ty jsi nás vystrašila. Nedokážu ti říct, jak jsme rádi, že budeš v pořádku.”

Pustil zpátky Tatea. „Je tady chirurg, Carole.”

Vyměnili si místo s doktorem Sawyerem, který se na svoji pacientku usmíval. „Už jsme se setkali, Carole. Jenom si to nepamatujete. Na žádost vaší rodiny jsem vás vyšetřil druhý den vašeho pobytu na jednotce. Místní plastický chirurg udělal na ambulanci hned po vašem přijetí všechna předběžná opatření. Od té doby vás mám v péči já.”

Vypadala vyplašeně. Tate s radostí zaznamenal, že si toho Sawyer všiml a pohladil ji po rameni. „Máte vážně poškozené kosti v obličeji. Vím jistě, že jste si toho vědoma. Vím, že vám manžel už řekl, že je zcela obnovíme. Ovšem chci, abyste to slyšela ode mě. Po mém zásahu budete zase vypadat jako Carole Rutledgeová, ale hezčí.”

Tělo přikryté obvazy se napjalo. Snažila se úpěnlivě zatřást hlavou a vydávala zoufalé hrdelní zvuky.

„Co se sakra snaží říct?” zeptal se Tate lékaře.

„Že mi nevěří,” odpověděl chirurg klidně. „Je vyděšená. To je běžné.” Naklonil se nad ni. „Nejvíc vás bolí popáleniny, ale jsou jen povrchové. Zdejší odborník na popáleniny je léčí antibiotiky. Odložím operaci až do chvíle, kdy se sníží nebezpečí infekce jak kůže, tak plic na minimum. To bude asi dva týdny předtím, než budete moct hýbat rukama. Potom začnete s fyzioterapií. Ujišťuji vás, že poškození není trvalé.”

Sklonil se ještě níž. „A teď si promluvme o vašem obličeji. Když jste byla v bezvědomí, zrentgenovali vás. Už jsem si ty snímky prostudoval. Vím, co musím dělat. Mám tým vynikajících chirurgů, kteří mi budou při operaci asistovat.”

Dotkl se jí zavázaného obličeje špičkou propisovací tužky, jako by ho chtěl obkreslit. „Na rekonstrukci nosu a lícních kostí použijeme kostní štěpy. Čelist vám zpevníme dráty a šrouby. Znám spoustu triků. Od spánku přes temeno na druhou stranu budete mít neviditelnou jizvu. Další řezy povedeme na spodních víčkách těsně pod řasami. Ani ty nebude vidět. Nos se bude upravovat hlavně zevnitř, takže ani tady nezůstanou žádné jizvy. Po operaci budete mít otoky a modřiny, takže budete vypadat v podstatě příšerně. Na to musíte být připravená. Bude trvat několik týdnů, než se z vás zase stane úchvatná krasavice.”

„A co vlasy, doktore Sawyere?” zeptala se Zee.

„Budu muset vyholit oblast kolem řezu, protože budu na nos odebírat štěp z lebky. Ale pokud se ptáte, jestli ohořelé vlasy zase vyrostou, odborník na popáleniny tvrdí, že ano. To je ten nejmenší z našich problémů,” podotkl a usmál se na obvázanou tvář.

„Obávám se, že několik týdnů nebudete schopna přijímat pevnou stravu. Zubní protetik vám během operace odstraní kořeny zubů a uloží do dásně implantáty. Za dva až tři týdny budete mít nové zuby, které budou vypadat přesně jako vaše, o něž jste přišla. Dokud nedostanete zubní náhrady, budete přijímat potravu sondou přímo do žaludku. Potom přejdeme na měkkou stravu.”

Lékař si nevšiml, že Carole těká okem z jednoho na druhého, jako by hledala přítele, nebo možná způsob, jak uniknout. Tate to viděl, ale v duchu se přesvědčoval, že Sawyer ví, co dělá. Je asi u svých pacientů na podobnou úzkost zvyklý, ale Tateovi to hrozně vadilo.

Chirurg vytáhl z desek, které přinesl s sebou, lesklou fotografii formátu A4. „Chci, abyste se na to podívala, paní Rutledgeová.” Byl to obrázek Carole. Svůdně se usmívala a právě kvůli tomu se do ní Tate zamiloval. Oči se jí nezbedně třpytily. Tvář rámovaly tmavé lesklé vlasy.

„Operace bude trvat celý den,” pokračoval, „ale můj tým a já vás dáme dohromady. Dejte nám šest až osm týdnů od zásahu a budete vypadat takhle, pouze mlřdší, hezčí a s kratšími vlasy. Kdo by mohl chtít víc?”

Carole zjevně chtěla. Tate si všiml, že místo aby návštěva lékaře její strach zmírnila, spíše ho ještě zhoršila.

Avery se snažila konečně rozhýbat prsty na rukou a nohou. Ale tělo včetně hlavy jako by bylo příliš těžké, aby s ním dokázala pohnout. Mezitím se každou minutou blížila ke katastrofě, které nedokázala zabránit.

V příštích dnech - bylo těžké říct přesně, kolik jich bylo, ale soudila, že asi deset - se pokoušela vymyslet způsob, jak ostatním odhalit pravdu, kterou znala jen ona. Zatím nenašla žádné řešení. Jak běžel čas a tělo se jí uzdravovalo, její úzkost rostla. Každý si myslel, že za to může odkládání plastické operace.

Nakonec jí Tate jednou večer oznámil, že je zákrok naplánován na příští den. „Všichni lékaři, kteří se ho účastní, měli dnes odpoledne poradu. Shodli se, že jsi už mimo nebezpečí. Sawyer rozhodl, že se do toho pustí. Přišel jsem hned, jak mi to řekl.”

Do zítřka mu musí dát vědět, jak strašlivé chyby se dopustili. Bylo to divné, ale přestože se částečně podílel na tomto tragickém řetězci událostí, nedávala mu to za vinu. Naopak čekala na jeho návštěvy. V jeho přítomnosti se cítila jaksi bezpečněji.

„Myslím, že je správné, když ti prozradím, že jsem Sawyera neměl zpočátku rád,” přiznal se a opatrně se posadil na okraj lůžka. „Sakra, nemám ho rád ani teď, ale důvěřuji mu. Víš dobře, že by tu operaci nedělal, kdybych si nemyslel, že je nejlepší.”

Věřila mu, proto mrkla.

„Bojíš se?”

Zase zamrkala.

„Nemůžu říct, že bych ti to vyčítal,” podotkl smutně. „Následujících pár týdnů bude složitých, Carole, ale přežiješ je.” Úsměv mu lehce zamrzl. „Vždycky jsi dopadla na všechny čtyři.”

„Pane Rutledgi?”

Otočil hlavu směrem ke dveřím, odkud zazněl ženský hlas, a Avery měla výjimečnou možnost uvidět ho z profilu. Carole Rutledgeová byla šťastná žena.

„Žádal jste mě, abych vám připomněla šperky paní Rutledgeové,” řekla ošetřovatelka. „Jsou stále v trezoru.”

Averyin mozek se rozběhl. Představila si, jak k ní vchází do pokoje a hází jí klenoty na postel. „To nejsou Caroliny věci,” řekl by. „Kdo jste?” Ale nestalo se tak. Možná má ještě naději.

„Pokaždé zapomenu, že se mám zastavit v kanceláři a vyzvednout je. Mohla byste poslat někoho dolů, aby mi je přinesl?”

„Zavolám a zeptám se.”

„To jsem rád. Díky.”

Avery se rozbušilo srdce. V duchu pronesla díkůvzdání. Teď v jedenáct hodin večer bude zachráněna před pohromou. Plastická operace se bude muset udělat podle její původní podoby. Vyjde z toho jako Avery Danielsová, ne jako někdo jiný. _

„Šperky ti na operačním sále moc nepomůžou,” podotkl Tate, „ale vím, že se budeš cítit lépe, když je budu mít u sebe.”

V duchu se úlevně usmála. Bude to v pořádku. V dostatečném předstihu odhalí omyl a ona bude moci konečně sestoupit z emocionální horské dráhy, na níž se celou dobu vozila.

„Pane Rutledgi, bohužel je proti předpisům, aby osobní majetek vyzvedl někdo jiný než pacient nebo jeho nejbližší příbuzní. Nikoho tam nemůžu poslat. Je mi to líto.”

„Nevadí. Zkusím se tam zastavit zítra během dne.”

Averiny naděje prudce klesly. Zítra bude příliš pozdě. Ptala se sama sebe, proč jí to Bůh dělá. Nebyla už za svoji chybu dost potrestána? Bude se po zbytek života marně namáhat, aby ten jediný omyl odčinila? Už ztratila hodnověrnost novinářky, uznání kolegů a postavení. Musí se ještě vzdát identity?

„Ještě něco, pane Rutledgi,” pokračovala váhavě sestra. „Dole v hale na vás čekají dva reportéři.”

„Reportéři?”

„Z nějaké televizní stanice.”

„Tady? Ted? Poslal je Eddy Paschal?”

„Ne. To byla první věc, na kterou jsem se jich zeptala. Jdou po horké stopě. Zjevně se nějak proneslo, že má jít paní Rutledgeová zítra na operaci. Chtějí s vámi mluvit o tom, jak neštěstí ovlivnilo vaši rodinu a volební kampaň. Co jim mám říct?”

„Řekněte jim, ať jdou k čertu.”

„Pane Rutledgi, to nemůžu.”

„Ne, to nemůžete. Kdybyste to udělala, Eddy by mě zabil,” zamumlal pro sebe. „Povězte jim, že dokud se zdravotní stav mé manželky a dcery významně nezlepší, nehodlám dělat žádná prohlášení. Pokud potom neodejdou, zavolejte nemocniční ochranku. A vyřiďte jim ode mě, že jakmile se přiblíží k dětskému oddělení a budou se snažit setkat s mou matkou nebo dcerou, podám na ně žalobu a vysoudím na nich všechno do poslední vindry.”

„Je mi líto, že jsem vás obtěžovala s -”

„Vy za to nemůžete. Jestli vám budou dělat potíže, přijďte pro mě.”

Když se otočil zpátky k Avery, i přes slzy si všimla na jeho obličeji vrásek starostí a vyčerpání. „Média jsou mrchožrouti. Včera v novinách vytiskli mé názory na lov a zpracování krevet na pobřeží, ale vytržené z kontextu. Ráno zvonil bez ustání telefon, dokud Eddy nevydal prohlášení a nepožádal o dementi.” Znechuceně nad tou podlostí potřásl hlavou.

Avery s ním soucítila. Strávila ve Washingtonu dost času na to, aby věděla, že jediní politici, kteří netrpí, jsou ti bez skrupulí. Čestní lidé, a Tate Rutledge jí tak připadal, s tím mají daleko větší těžkosti.

Nebylo divu, že vypadá unaveně. Nezatěžovala ho jen předvolební kampaň, ale musel se ještě vyrovnávat s na smrt vyděšeným dítětem a manželkou očekávající další utrpení.

Jenže ona nebyla jeho žena. Byla cizí člověk. Nemohla mu říct, že se svěřuje neznámé osobě. Nemohla ho bránit před útoky veřejných sdělovacích prostředků nebo mu pomoct překonat Mandiny potíže. Nemohla ho ani varovat, že kdosi možná plánuje jeho vraždu.

Zůstal u ní celou noc. Pokaždé když se probudila, seděl u jejího lůžka. Hodinu po hodině se ho zmocňovala větší únava a vrásky se mu prohlubovaly. Bělmo očí měl následkem nedostatku spánku zarudlé. Avery vnímala, jak ho ošetřovatelka nabádá, aby si šel odpočinout, ale on odmítl.

„Teď od ní nemůžu utéct,” ohradil se. „Je vyděšená.”

Avery v duchu vykřikla. Ne, prosím, nechoď. Neopouštěj mě. Někoho tu potřebuji.

Muselo už svítat, když mu jiná sestra přinesla šálek čerstvé kávy. Nádherně to zavonělo a Avery zatoužila po doušku.

Přišli technici a upravili jí dýchací přístroj. Jak se jí hojily poraněné plíce, postupně jeho výkon snižovali. Podpora dýchání se proti původnímu stavu výrazně zmenšila, ale ještě pár dnů bude respirátor potřebovat.

Nemocniční personál ji připravoval na operaci. Sestry jí sledovaly krevní tlak. Snažila se upoutat něčí pohled a upozornit na omyl, ale nikdo si mumifikované pacientky nevšímal.

Tate na chvíli odešel. Vrátil se s doktorem Sawyerem. Chirurg se choval čile a optimisticky. „Jak se máte, Carole? Pan Rutledge mi říkal, že jste v noci prožila několik hodin hrůzy, ale dnes je váš velký den.”

Pozorně studoval její kartu. Uvědomila si, že hodně z toho, co právě říkal, bylo mechanické. Neměla ho jako člověka ráda o nic víc než Tate.

Její životní funkce ho uspokojily. Zaklapl kovové desky a předal je sestře. „Tělesně si vedete dobře. Za pár hodin budete mít nový obličej a budete na cestě k celkovému zotavení.”

Vložila všechnu sílu do hrdelních zvuků, jež vydávala. Snažila se je přesvědčit, že se chystají udělat chybu. Špatně si to vyložili. Chirurg si myslel, že s ním nesouhlasí. „Povede se to. Slibuji. Asi za půl hodiny se do toho pustíme.”

Znovu se ohradila. Použila jediný dostupný prostředek - své oko. Divoce mrkala.

„Dejte jí premedikaci, aby se zklidnila,” přikázal ošetřovatelce a opustil pokoj.

Avery v duchu křičela.

Tate k ní přistoupil a stiskl jí rameno. „Carole, všechno dobře dopadne.”

Sestra jí vpíchla do žíly na předloktí dávku uklidňujícího prostředku. Avery cítila slabý tlak jehly na kůži. O vteřinu později ji až do konečků prstů u nohou zaplavil známý pocit tepla. To byl ten vrchol blaha, kvůli kterému by narkoman i zabil - nádherný pocit otupělosti. Téměř okamžitě jako by nic nevážila a byla průsvitná. Tateův obličej se začal rozmazávat a ztrácet.

„Budeš v pořádku. To ti přísahám, Carole.”

Já nejsem Carole.

Snažila se udržet oko otevřené, ale víčko jí kleslo a bylo příliš těžké, aby ho dokázala znovu zvednout.

„…čekat na tebe, Carole,” řekl laskavě.

Jsem Avery. Jsem Avery. Nejsem Carole.

Ale až opustí operační sál, bude.

Kapitola 6

„Nechápu, proč ses tak rozčílil.”

Tate se otočil a rozzlobeně se zahleděl na svého volebního manažera. Eddy Paschal čelil jeho pohledu s klidem. Ze zkušeností věděl, že Tate se vzteká krátce a brzy na svůj hněv zapomene.

Jak Eddy předpokládal, Tate se rychle uklidňoval. Spustil ruce opřené o boky, takže jeho postoj už nepůsobil útočně.

„Eddy, proboha, manželka má těsně po náročné mnohahodinové operaci.”

„To chápu.”

„Ale nedokážeš pochopit, proč jsem se rozzuřil, když se na mě vrhly hordy reportérů a všichni mě zahrnuli dotazy?” Tate nevěřícně potřásl hlavou. „Dovol, abych ti to tedy vysvětlil. Neměl jsme náladu na tiskovou konferenci.”

„Zaručeně. Chovali se nevhodně.”

„Víc než nevhodně.”

„Ale měl jsi čtyřicet vteřin vysílacího času v hlavních zprávách v šest a v deset - na všech třech televizních stanicích. Nahrál jsem ty reportáže a později jsem si je znovu pustil. Působil jsi nedůtklivě. To se ovšem dalo vzhledem k okolnostem předpokládat. Myslím, že to nakonec hrálo v tvůj prospěch. Vypadal jsi jako oběť necitlivých médií. Voliči s tebou budou soucítit. Je to rozhodně plus.”

Tate se nevesele zasmál a svezl se do křesla ve svém hotelovém pokoji. „Jsi stejně hrozný jako Jack. Nikdy nepřestáváš myslet na kampaň, poměřuješ, jak tohle nebo tamto zabírá - v náš prospěch, proti nám.” Přejel si dlaněmi přes obličej. „Bože, jsem utahaný.”

„Dej si pivo.” Eddy vytáhl z ledničky plechovku vychlazeného piva a podal mu ji. Vzal si jednu i pro sebe a posadil se na okraj postele. Chvilku tiše pili. Eddy se nakonec zeptal: „Tate, jaké jsou vyhlídky?”

Tate vzdychl. „Když Sawyer vyšel z operačního sálu, hýkal jako osel. Říkal, že je s výsledky naprosto spokojený. Prý to byla ta nejlepší práce, jakou se svým týmem kdy odvedl.”

„Byly to jen plky pro veřejnost, nebo pravda?”

„Doufám, že to druhé.”

„Kdy se budeš moct přesvědčit na vlastní oči?”

„Teď nevypadá nic moc. Ale za pár týdnů…”

Mávl nejednoznačně rukou a zabořil se do křesla ještě hlouběji. Dlouhé nohy natáhl před sebe. Vysokými botami se téměř dotýkal Eddyho naleštěných polobotek. Tateovy džínsy ostře kontrastovaly s manažerovými pomačkanými tmavě modrými vlněnými kalhotami.

Eddy prozatím svého kandidáta kvůli jeho sportovnímu oblečení neobtěžoval. Vytvářeli politickou platformu pro běžné lidi - těžce pracující střední třídu z Texasu. Tate Rutledge se měl stát vítězem utlačovaných. Oblékal se jako oni. Ale nebyl to politický manévr, protože svůj styl si zachovával od počátku sedmdesátých let, kdy se s ním Eddy seznámil na Texaské univerzitě.

„Jeden z lidí, kteří přežili tu katastrofu, dnes zemřel,” řekl Tate tiše. „Muž mého věku, ženatý, otec čtyř dětí. Utrpěl mnoho vnitřních poranění, ale dali ho dohromady a mysleli, že to zvládne. Umřel na infekci. Bože,” povzdychl si a zavrtěl hlavou, „dovedeš si představit, že bys tak dlouho vydržel, a potom zemřel kvůli infekci?”

Eddy viděl, že přítele zmáhá melancholie. To bylo zlé pro Tatea samotného i pro volební kampaň. Jack se zmínil, že mu dělá Tateův duševní stav starosti. Nelson také. Jednou z důležitých součástí Eddyho práce bylo povzbudit Tatea, když klesal na duchu.

„Jak se má Mandy?” zeptal se. Dal si záležet na tom, aby zněl jeho hlas optimisticky. „Všem dobrovolným spolupracovníkům schází.”

„Doma jsme jí pověsili na zeď v pokoji pozdravný plakát s jejich podpisy. Nezapomeň jim za mě poděkovat.”

„Všichni chtěli udělat na oslavu jejího odchodu z nemocnice něco zvláštního. Upozorňuji tě, že zítra dostane plyšového medvěda většího, než jsi ty. Je to princezna těchto voleb.”

Tate se nucené usmál. „Lékaři tvrdí, že se jí zlomené kosti vyhojí. Popáleniny nezanechají žádné jizvy. Bude moct hrát tenis, dělat roztleskávačku, tancovat - všechno, co bude chtít.”

Vstal a přinesl další dvě piva. Usadil se zase do křesla a pokračoval: „Fyzicky se zotaví. Nejsem si ale jistý, jestli také citově.”

„Dej tomu dítěti šanci. I dospělí se s takovým druhem traumatu těžko vyrovnávají. Proto mají letecké společnosti pro práci s těmi, kteří neštěstí přežili, a s rodinami obětí speciálně vyškolené psychology.”

„Já vím, ale Mandy nechce spolupracovat. Teď vypadá, jako by se zcela uzavřela do sebe. Bože, když se hodně snažím, dokážu jí vyloudit na tváři úsměv. Ale stejně si myslím, že se usměje jen proto, aby mi udělala radost. Nemá v sobě život, jiskru. Jen leží a zírá před sebe. Máma říkala, že pláče ze sna, a když se probudí, křičí, protože ji trápí noční můra.”

„Co na to psycholožka?”

„Ta husa,” zaklel Tate. „Tvrdí, že to potřebuje čas a trpělivost a že nemám od Mandy očekávat příliš mnoho.”

„Souhlasím.”

„Nezlobím se na Mandy, že netancuje, jak pískáme,” vybuchl podrážděně. „A přesně tohle psycholožka naznačila. To mě pořádně vytočilo. Ale má holčička sedí a zírá, jako by na ramenou nesla všechnu tíhu světa. Normálně se takhle tříleté dítě nechová.”

„Ale také za sebou nemá leteckou katastrofu,” upozornil ho rozumně Eddy. „Její poraněná psychika se nevyléčí tak rychle jako fyzické rány.”

„Já vím. Je to zkrátka… sakra, Eddy, nevím, jestli dokážu zároveň zvládnout potřeby Carole s Mandy i voličů.”

Manažer se nejvíc obával toho, že Tate bude kvůli kandidatuře zase na vážkách. Když mu Jack prozradil, že se mezi novináři povídá o Tateově odstoupení z voleb, měl chuť všechny reportérské drbny pochytat a vlastnoručně je zabít. Tate ty pověsti naštěstí neslyšel. Eddy musel v kandidátovi udržet bojovného ducha.

Naklonil se dopředu a začal: „Pamatuješ si, jak ses účastnil toho univerzitního tenisového turnaje a vyhrál ho pronás?”

Tate se na něj rozpačitě podíval „Matně.”

„Matně,” pokáral ho Eddy. „Vzpomínáš si jen mlhavě proto, že jsi měl hroznou kocovinu. Turnaj jsi hodil za hlavu a celou noc před ním jsi pil a oblažoval jednu holku z Delta Gamy. Musel jsem tě vytáhnout od ní z postele, strčit tě pod studenou sprchu a dotlačit na kurt do devíti hodin, aby nám nedali pokutu.”

Tate se zasmál. „Má tenhle příběh nějaké vyústění? Plyne z něj něco?”

„Závěr zní,” prohlásil Eddy a nahnul se k Tateovi ještě blíž, takže seděl na samé hraně lůžka, „že jsi to zvládl i za těch nejhorších podmínek, protože jsi věděl, že musíš. Byl jsi naší jedinou nadějí na vítězství v turnaji, a uvědomoval sis to. Vyhrál jsi pro nás, přestože jsi až do poslední minuty před prvním zápasem zvracel ty litry piva, co jsi natankoval.”

„Tohle je něco jiného než tenisový turnaj.”

„Ale ty,” naléhal Eddy a namířil na něj ukazováček, „jsi naprosto stejný. Od okamžiku, kdy jsem tě poznal, se ani jednou nestalo, že by ses nechopil příležitosti. Během dvou let, které jsme spolu prožili na univerzitě, při leteckém výcviku, ve Vietnamu, kde jsi mě vynesl z té zatracené džungle, přihodilo se někdy, že by ses nestal setsakramentským hrdinou?”

„Nechci být hrdinou. Chci být jen senátorem užitečným Texasanům.”

„A budeš.”

Eddy se pleskl do kolen, jako by došli k nějakému závažnému rozhodnutí, vstal a položil prázdnou plechovku na komodu. I Tate se zvedl z křesla. Náhodou zahlédl svůj obraz v zrcadle.

„Dobrý bože.” Přejel si rukou přes strniště na tváři. „Kdo by tohle volil? Proč jsi mi neřekl, že vypadám tak hrozně?”

„Neměl jsem to srdce.” Eddy ho lehce poplácal po zádech. „Teď si potřebuješ odpočinout. Doporučuji ti, aby ses ráno pořádně oholil.”

„Pojedu do nemocnice hodně brzy. Oznámili mi, že kolem šesté převezou Carole z pooperačního pokoje do soukromého. Chci u toho být.”

Eddy se zadíval na své lesklé boty. Za okamžik zvedl oči k trochu vyššímu příteli. „To, jak jsi s ní během toho všeho co nejvíc - no, myslím, že je to skutečně obdivuhodné.”

Tate kývl hlavou a stručně prohodil: „Díky.”

Eddy se chystal ještě něco říct, ale rozmyslel si to a kamarádsky poplácal Tatea po paži. Tate neměl rád, když mu někdo mluvil do manželství, zvlášť ne starý mládenec.

„Mizím, aby sis mohl jít lehnout. Dej nám zítra vědět. Budeme čekat na zprávu o Carolině stavu.”

„A co doma?”

„Beze změn.”

„Jack mi říkal, že jsi dal Fancy práci v kanceláři.”

Eddy se zasmál, a protože věděl, že Tatea neurazí lechtivá poznámka o jeho neteři, dodal: „Přes den strká volební letáky do obálek. Bůh ví, kdo to do ní strká v noci.”

Francine Angela Rutledgeová se řítila ve svém rok starém autě, které vypadalo podstatně starší, přes dvůr rychlostí sto dvacet kilometrů za hodinu. Protože neměla ráda bezpečnostní pás, posunula se na sedačce po prudkém zabrždění aspoň o patnáct centimetrů dopředu. Se smíchem zastavila. Měla ráda pocit větru v dlouhých plavých vlasech, a to dokonce i v zimě. Jednou z jejích vášní bylo jezdit rychle a se zjevným pohrdáním dopravními předpisy.

Další byl Eddy Paschal.

Touha po něm se v ní zrodila nedávno a zatím byla nenaplněna a neopětována. Neochvějně věřila, že za ní nakonec Přijde.

Mezitím se bavila s poslíčkem z hotelu Holiday Inn v Kerrville. Potkala ho před nékohka týdny v nonstop občerstvení pro řidiče nákladních vozů. Zastavila se tam cestou z nočního filmového představení, protože tento bar patřil k nékohka málo ve městě, kde bylo otevřeno i po desáté hodině večer.

Upíjela dlouhou slámkou vanilkovou colu a současně si s Buckem vyměňovali přes boxy z oranžového plastiku žhavé pohledy. Buck se krmil hamburgrem. Způsob, jakým se divoce zakusoval do mastného jídla, ji vzrušil. Jeho záměr vyšel. Když kolem něj procházela, zpomalila, jako by chtěla promluvit. Potom šla mlčky dál. Rychle zaplatila, aniž ztrácela čas povídáním s pokladní, jak bývalo jejím zvykem, a zamířila rovnou ke svému sportovnímu vozu.

Vklouzla za volant a usmála se. Teď je to jen otázka času. Podívala se velkými okny dovnitř a sledovala, jak si mladík cpe do úst poslední sousto hamburgru, hází na stolek peníze za jídlo a rychle vyráží ke dveřím.

Představili se a udělali pár narážek. Buck navrhl, aby se příští večer setkali ve stejnou dobu a šli na večeři. Fancy měla ještě lepší nápad - snídani v motelu.

Buck odpověděl, že mu to vyhovuje, protože má přístup k neobsazeným pokojům v Holiday Inn. Pokoutní a riskantní dostaveníčko se Fancy ohromně zalíbilo. Nasadila naučený úsměv, o němž věděla, že působí vyzývavě a jako příslib hříšné a dobré zábavy.

„Budu tam přesně v sedm,” řekla chraplavě. „Já přinesu koblihy, ty vezmi gumičky.” Nechovala se sice o nic morálněji než potulná kočka, ale byla natolik chytrá a sobecká, aby kvůli nezávaznému milkování neriskovala smrtelnou nemoc.

Buck neznamenal zklamání. Nedostatek obratnosti nahrazoval živočišností. Byl tak potentní a lačný ji uspokojit, že předstírala, že si nevšimla jeho nečisté pleti. A navíc měl moc pěkné tělo. Proto s ním spala celkem šestkrát.

Dnes měl volno, a tak zamířili do jeho nevkusně zařízeného bytu, na který byl velmi hrdý. Snědli nedobré mexické jídlo, popíjeli levné víno, kouřili drahou trávu - Fancin příspěvek k večerní zábavě - a dováděli na koberci. Fancy totiž připadal podstatně čistší než povlečení na posteli.

Buck byl rozkošný. Lačný a žhavý. Často jí opakoval, že ji miluje. Byl prima. Nikdo není dokonalý.

S výjimkou Eddyho.

S povzdechem si natáhla bavlněný svetr. Nenosila podprsenku. Babička Zee s tím nesouhlasila, ale Fancy nesnášela omezení způsobené prádlem o nic víc než bezpečnostní pásy v autě.

Eddy byl nádherný. Vždy dokonale upravený a oblečený jako muž, ne jako kluk. Místní muži, většinou nádeníci a dělníci, nosili kovbojské šaty. Bože! Takový oděv měl své opodstatnění jen při určitých příležitostech. Vždyť i ona zvolila v roce, kdy byla královnou rodea, to nejkřiklavější oblečení, jaké v obchodech našla. Ale patřilo výhradně na rodeo, aspoň co se jí týkalo.

Eddy nosil tmavé obleky s vestou, hedvábné košile a kožené italské boty. Vždy voněl, jako by právě vyšel ze sprchy. Pouhá vzpomínka na něj ji vzrušila. Žila pro den, kdy se dotkne jeho nahého těla, bude je líbat a dráždit jazykem. Věděla, že bude dobře chutnat.

Slastně se protáhla, ale blažený výraz jí zmizel z tváře. Ustaraně se zamračila. Nejdřív ho musí vyléčit ze zábran vyvolaných jejich věkovým rozdílem. Potom mu pomůže překonat vědomí, že je neteř jeho nejlepšího kamaráda. Eddy neřekl přímo, proč jí odolává. Ovšem Fancy neviděla žádný jiný důvod, proč pokaždé uhnul jejímu nezakrytě vyzývavému pohledu.

Celá rodina umírala blahem, že se zapojila do dobrovolné práce na volební kampani. Dědeček ji tak radostně objal, že z ní málem vymáčkl duši. Babička se na ni suše a uhlazeně usmála, což Fancy nesnášela, a pronesla svým tichým hlasem: „Úžasné, drahoušku.” Táta se ohromením až zajíkal. Máma se natolik probrala z opilosti, že jí dokázala říct, jak je šťastná, že dělá pro změnu něco užitečného.

Fancy doufala, že Eddy zareaguje se stejným nadšením, ale on vypadal pouze pobaveně. Prohodil jen: „Potřebujeme každou pomocnou ruku. Mimochodem, umíš psát na stroji?”

Vyliž si, chtělo se jí vyhrknout. Neudělala to, protože by děda s babičkou dostali srdeční záchvat a protože Eddy pravděpodobně přesně věděl, co by mu k smrti ráda odpověděla. Nechtěla mu dát tu možnost, aby ji přistihl, jak plácá nesmysly.

Proto k němu vzhlédla s náležitou úctou a nadšeně prohlásila: „Ve všem, co podnikám, se maximálně snažím, Eddy.”

V oblaku prachu zastavila se svým sportovním vozem Mustang před vchodem do domu a vypnula motor. Doufala, že se dostane do křídla, jež obývala s rodiči, aniž by se s někým potkala. Neměla štěstí. Jakmile zavřela dveře, ozval se z obývacího pokoje dědeček: „Kdo je to?”

„To jsem já, dědečku.”

Vyšel jí naproti do haly. „Ahoj, miláčku.” Sehnul se a políbil ji na tvář. Fancy věděla, že tak nenápadně zjišťuje, jestli z ní není cítit alkohol. Proto cestou domů snědla tři mentolové bonbony, aby zakryla pach laciného vína a silné marihuany.

Spokojeně ji pustil. „Kde jsi večer byla?”

„V kině,” zalhala bez rozpaků. „Jak se vede tetě Carole? Dopadla operace dobře?”

„Doktor říkal, že ano. Ale ještě týden nebo dva se dá těžko poznat, jestli je to pravda.”

„Bože, je strašné, co se jí stalo s obličejem, viď?” Fancy vykouzlila na krásné tváři příhodný smutný výraz. Když chtěla, dokázala mrkat dlouhými řasami kolem velkých modrých očí tak, že vypadala jako anděl. „Doufám, že to dobře dopadne.”

„Tím jsem si jistý.”

Podle jeho jemného úsměvu usuzovala, že ho její zájem dojal. „Jsem unavená. Film byl tak nudný, že jsem málem usnula. Dobrou, dědečku.” Stoupla si na špičky, aby ho políbila na tvář. V duchu cítila odpor. Kdyby věděl, čím se její rty sotva před hodinou zaobíraly, zpráskal by ji jezdeckým bičíkem.

Prošla halou a zatočila doleva. Na konci chodby byly dvoukřídlové dveře, jimiž vešla do obytné části, již sdílela s otcem a matkou. Už měla ruku na klice a právě se chystala otevřít dveře do svého pokoje, když ze dveří své ložnice vystrčil hlavu Jack.

„Fancy?”

„Ahoj, tati,” pozdravila s milým úsměvem.

„Ahoj.”

Neptal se, kde byla, protože to vlastně nechtěl vědět. Proto mu to řekla sama. „Byla jsem u… přítele.” Odmlčela se záměrně a odměnou jí byl otcův usouzený pohled a ztrápený výraz ve tváři. „Kde je máma?”

Podíval se přes rameno do pokoje. „Spí.”

Dokonce i ze svého místa slyšela matčino hlasité chrápání. Ona jen tak „nespala” - vyspávala.

„Tak dobrou noc,” řekla Fancy a chtěla vejít do pokoje. Zadržel ji.

„Jak to jde ve volebním štábu?”

„Dobře.”

„Baví tě to?”

„Jde to. Aspoň mám co dělat.”

„Mohla by ses vrátit do školy.”

„Na to házím bobek.”

Povzdechl si, ale nepokáral ji. Věděla to. „Tak dobrou noc, Fancy.”

„Dobrou,” odpověděla uštěpačně a zabouchla za sebou dveře.

Kapitola 7

„Mohl bych zítra přivést Mandy.” Tate si ji pozorně prohlížel. „Dokáže tě už poznat, protože ti otoky částečně splaskly.”

Avery se na něj podívala. Věděla, že i když se na ni povzbudivě usmívá pokaždé, když se jí podívá do tváře, vypadá stále děsivě. Neměla už žádné obvazy, za nimiž by se skryla. Jak by řekl Irish, pozvracel by se z ní i kůň.

Přesto Tate během týdne po operaci ani jednou nepohlédl stranou. Měla z tohoto jeho povahového rysu radost. Napíše mu to, jakmile bude moci.

Před několika dny jí sundali obvazy z rukou. Pohled na rudou drsnou pokožku bez chloupků ji zdrtil. Ostříhali jí nehty, takže ruce vypadaly jinak, ošklivě. Každý den prováděla rehabilitační cvičení s gumovým míčkem. Tiskla ho oslabenými prsty, ale zatím nedokázala uchopit tužku a nemohla psát. Jakmile bude moci, musí toho Tateu Rutledgeovi hodně sdělit.

Konečně ji odpojili od odporného respirátoru. K naprostému zděšení zjistila, že ze sebe nedokáže vydat ani hlásek - děsivý stav pro televizní reportérku, která už ohrozila vlastní kariéru.

Lékaři ji upozornili, že se nemá čeho bát, a ujistili ji, že se jí hlas postupně vrátí. Řekli jí, že až zpočátku začne mluvit, pravděpodobně jí nebude rozumět, ale že je to vzhledem k poškození hlasivek vdechnutým kouřem běžné.

Ještě k tomu neměla vlasy a zuby. Přijímala jen tekutou potravu slámkou. Vlastně byla stále troska.

„Co si o tom myslíš?” zeptal se Tate. „Cítíš se na Mandinu návštěvu?”

Usmál se, ale Avery věděla, že to není upřímné. Tak statečně se snažil tvářit se vesele a optimisticky. První, co si po operaci pamatuje, byla Tateova povzbudivá slova. Řekl jí, že zákrok dopadl skvěle. Potom to každý den opakoval. Doktor Sawyer a ošetřovatelky ji neustále chválili, jak se rychle zotavuje a jakou má dobrou povahu.

Jak jinak by se mohl člověk v její situaci chovat? Uměla by se vyrovnat se zlomenou nohou, kdyby v rukách udržela berle. To ale nedokázala. Stále byla uvězněna na nemocničním lůžku. K čertu s dobrou náladou! Jak mohli vědět, že v duchu neběsní? Nevztekala se, ovšem jen proto, že by to k ničemu nebylo. Škody už byly napáchány. Obličej Avery Danielsové nahradila tvář jiné ženy. Při této neodbytné myšlence se jí pokaždé zalily oči slzami.

Tate si to špatně vyložil. „Slibuji, že tady nebudu Mandy dlouho držet, ale věřím, že jí i krátká návštěva prospěje. Teď už je doma. Všichni ji hýčkají, dokonce i Fancy. Ale Mandy stále pronásleduje ta noční můra. Možná že ji setkání s tebou uklidní. Třeba si myslí, že jí lžeme, když jí tvrdíme, že se vrátíš. Snad tě považuje za mrtvou. Nikdy to neřekla, ale ona toho vůbec moc nenamluví.”

Sklíčeně svěsil hlavu a prohlížel si ruce. Avery mu zkoumavě hleděla na temeno hlavy. Ráda se na něj dívala. Střed jejího malého vesmíru tvořil spíš Tate Rutledge než šikovný chirurg a schopné nemocniční ošetřovatelky.

Jak slibovali, vrátil se jí zrak do levého oka ihned poté, co pro ně znovu vybudovali oporu. Tři dny po operaci jí odstranily stehy z očních víček. Zítra jí prý odstraní z nosu tampony a vnější dlahu.

Tate jí nechal denně posílat čerstvé květy, jako by chtěl oslavit každý drobný krůček, jímž se blížila k zotavení. Vždy přicházel s úsměvem na tváři. Nikdy nezapomněl na drobnou lichotku.

Avery ho bylo líto. Ačkoliv se snažil předstírat pohodu, cítila, jak ho návštěvy zmáhají. Ale pokud by teď přestal chodit, asi by umřela.

V místnosti nebyla žádná zrcadla - vlastně nic, v čem by se odrážel její obraz. Věděla jistě, že je to záměr. Toužila vědět, jak vypadá. Byl důvodem k odporu, jejž se Tate snažil tak pracně zakrýt, její příšerný zjev?

Jako každému člověku s tělesným postižením se i jí zostřily smysly. Získala jasné vnímání toho, co si lidé myslí a co cítí. Tate byl ke své „manželce” laskavý a soucitný. Pravidla slušného chování to vyžadovala. Přesto cítila ten zřejmý odstup, který nechápala.

„Mám ji přivést, nebo ne?”

Seděl kvůli její zavěšené zlomené noze jen zlehka na okraji postele. Uvědomila si, že venku musí být chladno, protože si oblékl přes sportovní košili semišovou bundu. Ale slunce svítilo. Vešel s tmavými brýlemi na nose. Sundal si je a zastrčil do náprsní kapsy. Šedozelené oči měly poctivý a odzbrojující výraz. Byl to výjimečně přitažlivý muž, napadlo ji se vší objektivitou, jíž byla schopná.

Jak by mohla jeho požadavek odmítnout? Byl k ní po celou dobu tak laskavý. Pokud ho to udělá šťastnějším, bude jen protentokrát předstírat, že je Mandina matka.

Souhlasně přikývla. Od operace dokázala hýbat hlavou.

„Dobře.” Náhle se zářivě usmál. Tentokrát upřímně. „Mluvil jsem s hlavní sestrou a souhlasila, že pokud chceš, můžeš už nosit vlastní věci. Přinesl jsem ti spoustu nočních košilí a županů. Pro Mandy bude asi lepší, když si oblékneš něco, co zná.”

Avery opět přikývla.

Zaujal ji pohyb u dveří. Poznala Tateovy rodiče. Nelson a Zinnia nebo Zee, jak jí všichni říkali.

„Podívejme.” Nelson přešel místnost s manželkou v patách a postavil se u nohou Averiny postele. „Vypadáš dobře, fakt dobře. Viď, Zee.”

Pohledy obou žen se setkaly. Zee mile odpověděla: „Dokonce mnohem lépe než včera.”

„Možná, že se nakonec doktor za ten vysoký honorář vyplatil,” poznamenal se smíchem Nelson. „Nikdy jsem plastické chirurgii moc nevěřil. Vždycky jsem ji považoval za něco, za co vyhazují marnivé bohaté ženy manželovy finance. Ale tohle,” ukázal rukou na Averinu tvář, „to stojí za všechny peníze.”

Avery byly jeho srdečné poklony nepříjemné, protože věděla, že stále vypadá jako oběť leteckého neštěstí.

Tate zjevně vycítil, že jí to není milé, protože změnil téma hovoru. „Souhlasila, že Mandy může zítra přijít.”

Zee prudce otočila hlavou a zadívala se na syna. Dala si ruce v bok. „Tate, víš jistě, že je to moudré? Kvůli Carole a také kvůli Mandy.”

„Ne, to nevím. Vydal jsem se na tenký led.”

„Co říká Mandina psycholožka?” chtěla vědět Zee.

„Kdo by se staral o to, co říká?” vybuchl Nelson. „Jak může cvokařka vědět lépe než vlastní otec, co je pro dítě dobré?” Poklepal Tateovi po rameni. „Myslím, že máš pravdu. Řekl bych, že Mandy setkání s matkou ohromně prospěje.”

„Doufám, že máš pravdu.”

Avery si všimla, že Zee příliš nepřesvědčili. Sdílela s ní starost o dítě, ale nedokázala to vyjádřit. Jen doufala, že její gesto dobré vůle vůči Tateovi nebude mít na jeho duševně a citově křehkou dceru opačný účinek.

Zee přecházela po světlém pokoji a zalévala květiny, které Avery dostala, a to nejen od Tatea, ale i od lidí, jež ani neznala. Protože se nikdo slůvkem nezmínil o Carolině rodině, předpokládala, že žádnou neměla a že své jediné příbuzné vyvdala.

Nelson a Tate probírali kampaň, téma, na které asi nikdy nadlouho nezapomínali. Když se zmiňovali o Eddym, v duchu si to jméno spojila s hladce vyholenou tváří a bezvadným oblečením. Dvakrát ji přišel navštívit, pokaždé v Tateově doprovodu. Působil jako příjemný člověk a přirozený vůdčí typ.

Tateův bratr se jmenoval Jack. Byl starší a mnohem nervóznější než Tate. Nebo to tak možná jen vypadalo, protože po většinu času, kdy u ní byl, koktal ze sebe omluvy, že s ním na návštěvu nepřišly manželka a dcera.

Avery usoudila, že Dorothy Rae, Jackova žena, je následkem nějaké choroby neustále indisponována, ačkoliv se nikdo o žádném závažném postižení nezmínil. Fancy zjevně představovala pro všechny členy rodiny jablko sváru. Avery si z jejich poznámek dala dohromady, že je dost stará, aby řídila automobil, ale ne dost na to, aby žila sama. Všichni bydleli společně někde hodinu jízdy od San Antonia. Matně si vzpomínala, že se ve zprávách o Tateovi zmiňovali o nějakém ranči. Rodina měla evidentně peníze, a tím i postavení a moc.

Všichni s ní hovořili přátelsky a vesele. Pečlivě vážili slova, aby ji nevystrašili nebo netrápili. Ji ovšem víc než povídání zajímalo, co neřekli.

Studovala výraz jejich obličejů. Většinou se hlídali. Úsměvy působily nejistě nebo nervózně. Tateova rodina se k ní chovala laskavě, ale ne bez spodních proudů nelibosti.

„To je rozkošná noční košile,” řekla Zee, čímž vrátila Averiny myšlenky zpět do nemocničního pokoje. Vybalovala věci, které Tate přinesl z domova, a věšela je do úzkého šatníku. „Možná by sis ji měla zítra, až přijde Mandy na návštěvu, vzít.”

Avery lehce přikývla.

„Mami, už budeš hotová? Myslím, že začíná být unavená.” Tate přistoupil blíž k lůžku a zadíval se Avery upřeně do očí. „Zítra tě čeká rušný den. Měli bychom tě raději nechat odpočívat.”

„Ničeho se neboj,” ujistil ji Nelson, „Vedeš si výborně, přesně jak jsme od tebe očekávah. Zee, pojďme, ať mají pár minut pro sebe.”

„Na shledanou, Carole,” rozloučila se Zee.

Odešli. Tate se zase posadil na okraj lůžka. Vypadal unaveně. Přála si, aby měla odvahu natáhnout ruku a pohladit ho. Neudělala to. Nikdy se jí nedotkl jinak než na znamení útěchy - určitě ne z lásky.

„Dorazíme odpoledne, až se Mandy vyspí.” Tázavě se odmlčel. Přikývla. „Cekej nás kolem třetí. Podle mého bude nejlepší, když přijdeme s Mandy sami - bez nikoho dalšího.”

Podíval se stranou a váhavě se nadechl. „Carole, nemám tušení, jak bude reagovat, ale nezapomeň, čím vším prošla. Vím, že i ty jsi toho hodně prožila - sakramentsky hodně -, ale jsi dospělá. Máš víc síly než ona, aby ses s tím vyrovnala.”

Znovu se jí zahleděl do očí. „Je to jen holčička. Nezapomeň na to.” Potom se narovnal a pousmál se. „Ale vím jistě, že ta návštěva dobře dopadne.”

Vstal. Jako obvykle se Avery při jeho odchodu zmocnila panická hrůza. On pro ni znamenal jediné spojení se světem. Jen on sám byl skutečný. Když zmizel, odnesl s sebou její odvahu, takže se cítila osamělá, vyděšená a odcizená.

„Klidný večer a dobře se vyspi. Uvidíme se zítra.”

Na rozloučenou jí pohladil konečky prstů, ale nepolíbil ji. Nikdy jí nedal pusu. Neměla příliš mnoho míst, která by se dala líbat, ale Avery napadlo, že kdyby manžel skutečně chtěl ženu políbit, našel by způsob, jak to udělat.

Sledovala jeho vzdalující se záda, dokud nevyšel ze dveří. Ze všech koutů se k ní vkrádala osamělost a dusila ji. Jedinou možností, jak s ní bojovat, bylo myslet. Hodiny bdění trávila plánováním, jak oznámí Tateu Rutledgeovi tu ohromující novinu, že není tím, za koho ji považuje. Jeho Carole je bezpochyby pohřbena v hrobě s deskou Avery Danielsové. Jak mu to má říct?

Jak by mu mohla povědět, že mu někdo blízký přeje smrt?

Během minulého týdne se nejméně tisíckrát snažila přesvědčit sama sebe, že její tajemný návštěvník byl jen zlý sen. Díky mnoha okolnostem mohla mít halucinace. Jen kdyby uvěřila, že si toho, kdo vyslovil ta zlomyslná slova, vysnila.

Ale znala pravdu. Byl skutečný. V mysli jí zněla zcela jasně jeho slova. Pamatovala si je. Zlý tón hlasu se jí nesmazatelně vryl do mozku. To, co říkal, myslel vážně. O tom nebylo pochyb.

A musel to být někdo od Rutledgeů, protože na jednotku intenzivní péče směli jen nejbližší příbuzní. Ale kdo? Nikdo neprojevoval vůči Tateovi zlobu; naopak, zdálo se, že ho všichni zbožňují.

Přemýšlela o každém z nich. Jeho otec? Nemyslitelné. Oba rodiče do něj byli zjevně zbláznění. Jack? Ani on neprojevoval k mladšímu bratrovi žádnou zášť. Eddy sice nebyl pokrevní příbuzný, ovšem chovali se k němu jako ke členu rodiny. Očividně měl ke svému nejlepšímu příteli Tateovi kamarádský vztah. Neslyšela ještě mluvit Fancy a Dorothy Rae, ale záhadný návštěvník byl určitě muž.

Žádný z hlasů, který v poslední době zaslechla, neznámému nepatřil. Ale jak by do jejího pokoje proklouzl cizinec? Nebyl Carole neznámý; mluvil s ní jako s důvěrnicí nebo spiklencem.

Uvědomoval si Tate, že se jeho manželka spolupodílí na plánu jeho vraždy? Uhádl, že mu chce ublížit? To proto jí poskytoval pohodlí a podporu zpoza neviditelné zdi? Avery věděla, že jí dal, co se od něj očekávalo, ale nic víc.

Bože, jak by si přála, aby si mohla sednout s Irishem a vysvětlit mu všechny střípky té hádanky, jak to často dělávala předtím, než se pustila do reportáže. Společně by se pokusili dát dohromady chybějící kousky. Irish měl téměř nadpřirozený vhled do lidského chování a ona si jeho názoru cenila nad rady všech ostatních.

Při přemýšlení o Rutledgeových Avery prudce rozbolela hlava, proto byla ráda, když večer dostala injekci sedativ, aby lépe spala. Na rozdíl od jasně ozářeného pokoje na jednotce intenzivní péče v jejím pokoji v noci pokaždé svítila jen jedna slabá lampička.

Na rozmezí mezi bdělostí a spánkem si Avery dovolila myšlenku, co by se stalo, kdyby dočasně přijala roli Carole Rutledgeové. Odložil by se tak okamžik, kdy se Tate Rutledge stane vdovcem. Mandy by měla během období citového zotavování matčinu podporu. Avery Danielsové by se možná podařilo odhalit člověka, který se pokouší zabít budoucího senátora, a byla by oslavována jako hrdinka.

V duchu se zasmála. Irish by si určitě myslel, že se naprosto zbláznila. Huboval by ji a vztekal se. I za pouhý pošetilý nápad by jí asi vyhrožoval, že ji ohne přes koleno a nařeže jí.

Ale stejně to bylo lákavé. Až by se vše vyřešilo, měla by příběh - politické i lidské vztahy a intriky.

S těmito představami usnula.

Kapitola 8

Cítila větší nervozitu než před osmi lety při prvním vystoupení pro malou televizní stanici v arkansaském Zapadákově. Tehdy stála se zpocenými dlaněmi a vyschlým hrdlem po kotníky v bahně a hnoji, svírala mikrofon, až jí zbělely prsty, a blábolila o parazitech, kteří právě trápí pěstitele vepřů. Vedoucí zpravodajství jí sice po zhlédnutí příspěvku žertem upozornil, že nemoc trápí vepře, nikoliv farmáře, ale práci reportérky v terénu jí stejně dal.

I tohle bude vystoupení. Odhalí Mandy to, co nikdo jiný nedokázal - že ta žena s rozbitým obličejem není Carole Rutledgeová?

Během dne, kdy ji pečlivé a upovídané ošetřovatelky koupaly a oblékaly a s fyzioterapeutem prováděla cvičení, ji pronásledovala neodbytná otázka: Chce, aby vyšla pravda najevo?

Nedošla ke konečné odpovědi. Jaký v tom bude prozatím rozdíl, jestliže ji budou považovat za někoho jiného? Nemůže změnit osud. Přežila a Carole Rutledgeová zemřela. Nějaká vesmírná síla, ne ona, určila výsledek letecké katastrofy.

Zoufale se silně omezenými možnostmi snažila všechny upozornit, že se mýlí, ale bezúspěšně. Teď nemůže s důsledky omylu udělat vůbec nic. Musí zůstat Carole do té doby, než bude moci komunikovat pomocí tužky a papíru. Zatímco se dočasně ujme role, může skrytě pátrat v této prapodivné historii a splácet Tateu Rutledgeovi jeho laskavost. Pokud věří, že Mandy setkání s „matkou” prospěje, bude ji zatím hrát. Podle ní by bylo lepší, kdyby se dítě dozvědělo o matčině smrti ihned, ale nebyla v takovém postavení, aby mu to prozradila. Doufejme, že svým zjevem holčičku tak strašně nevystraší, že by upadla do regrese.

Ošetřovatelka upravila Avery šálu, kterou jí zahalila hlavu s vlasy dlouhými jen pár centimetrů. „Tak. Rozhodně to nevypadá zle,” pochválila si výsledek snažení. „Za pár týdnů z vás nebude ten váš pěkný manžel moct odtrhnout oči. Určitě víte, že všechny svobodné sestry… a také pár vdaných,” dodala suše, „jsou do něj bláznivě zamilované.”

Pustila se do konečné úpravy pokoje. Uhladila jí přikrývku a z kytic uštípala odkvetlé a povadlé květy.

„Nevadí vám to, že ne?” vyzvídala. „Určitě jste zvyklá na to, že ho teď chtějí jiné ženy. Jak dlouho jste spolu? Jedna sestra se ho ptala a myslím, že říkal čtyři roky.” Poklepala Avery po rameni. „Doktor Sawyer dělá zázraky. Počkejte a uvidíte. Vy dva budete ten nejhezčí pár ve Washingtonu.”

„Spoustu toho berete jako hotovou věc, že?”

Při zvuku hlasu Avery cítila srdce až v krku. Pohlédla ke dveřím, v nichž se právě objevil. Vešel dál a prohodil k sestře: „Vím, že doktor Sawyer umí dělat zázraky. Ale jste si vy jistá, že vyhraji volby?”

„Máte můj hlas.”

Rozesmál se. Jeho smích byl sytý a hluboký, a také příjemný a hebký. „Dobře. Potřebuji každý hlas.”

„Kde je vaše holčička?”

„Nechal jsem ji na pokoji u sester. Za chvíli pro ni dojdu.”

Ošetřovatelka pochopila jemnou narážku přesně tak, jak byla míněna. Usmála se na Avery a mrkla na ni: „Hodně štěstí.”

Jakmile osaměli, Tate přistoupil k lůžku. „Ahoj. Vypadáš hezky.” Zhluboka vydechl. „Tak je tady. Nevím jistě, jak to proběhne. Nebuď zklamaná, jestli -” Při pohledu na její ňadra se odmlčel. Nevyplňovala živůtek Caroliny noční košile odpovídajícím způsobem. Všimla si jeho překvapeného výrazu. Rozbušilo se jí srdce.

„Carole?” zachraptěl.

Vito!

„Můj bože.”

Jak mu to vysvětlí?

„Ty jsi strašně zhubla,” zašeptal. Ze strany jí jemně přitiskl dlaň na hrudník. Prohlížel si její tělo. Jakmile se jí dotkl, zaplavila ji horká vlna. Z hrdla se jí vydral tichý, bezmocný zvuk.

„Nechci naznačit, že vypadáš zle - jen… jinak. Řekl bych, že jsi ztratila několik kil.” Jejich pohledy se na okamžik setkaly, potom ruku odtáhl. „Jdu pro Mandy.”

Avery se zhluboka nadechla, aby trochu zklidnila podrážděné nervy. Až do této chvíle si neuvědomila, jakým utrpením bude pro oba odhalení pravdy. Ani netušila, kolik toho k němu cítí. Po jeho dotyku byla vnitřně stejně slabá jako její končetiny.

Ale nyní si nemohla dovolit přepych nechat se zmáhat vlastními city. Musela se sebrat a čelit tomu, co ji teď čeká. Při představě, jakou hrůzu uvidí v očích dítěte, jež poprvé spatří znetvořenou „matku”, dokonce pevně stiskla víčka. Slyšela, že vcházejí a blíží se k lůžku. „Carole?”

Avery se na ně pomalu podívala. Tate držel Mandy na ruce. Měla na sobě bílou zástěrku a tmavomodré šaty s bílými puntíky, bílé punčocháče a tmavomodré kožené botičky. Levou ručičku zakrýval sádrový obvaz.

Tmavé vlásky se jí leskly. Silné a zdravé, ale ne tak dlouhé, jak si Avery pamatovala. Tate jako by jí četl myšlenky. „Museli jsme ji ostříhat, protože jí vlasy částečně ohořely.” Měla je zkrácené do mikáda na úroveň brady. Ofinka jí sahala až k ospalým hnědým očím. Velkým a smutným jako oči holubice chycené v síti.

Bylo to nádherné dítě, ale nepřirozeně klidné. Dalo by se očekávat, že projeví odpor, strach či zvědavost. Nereagovalo nijak.

„Dej mamince dárek, který jsi jí přinesla,” připomenul dceři Tate.

V pravé ručce svírala kytičku kopretin. Plaše ji natáhla směrem k Avery. Té se nepodařilo stonky uchopit. Tate vzal květiny od Mandy a položil je Avery opatrně na prsa.

„Posadím tě tady na postel a půjdu se podívat po váze, do níž bychom kytičky dali.” Tate usadil Mandy na okraj lůžka, ale když se chtěl vzdálit, vyjekla a vyděšeně se chytla klop jeho sportovního saka.

„Dobrá,” řekl, „tak tedy ne.” Hořce se na Avery usmál a opatrně se posadil vedle dcery. Sotva se dotýkal hrany matrace.

„Dneska pro tebe něco nakreslila,” prohodil přes Mandihu hlavičku. Z náprsní kapsy vytáhl složenou čtvrtku a zatřepal s ní. „Mandy, řekni, co to je.”

Změť pestrobarevných čar nepřipomínala nic určitého, ale Mandy špitla: „Koně.”

„Dědečkovi koně,” doplnil ji Tate. „Vzal ji s sebou včera na projížďku, tak jsem jí dnes ráno navrhl, aby ti ty koně, zatímco budu pracovat, nakreslila.”

Avery zvedla ruku a naznačila mu, aby jí ten obrázek přidržel blíž. Dlouze si výtvor prohlížela. Tate jí ho nakonec položil na prsa vedle kopretin.

„Myslím, že se mamince tvůj obrázek líbí.” Tate se ná Avery stále díval s tím podivným výrazem.

Dítě příliš nezajímalo, jestli se její umělecké dílo líbí, nebo ne. Ukázala na dlahu na Averině nose. „Co to je?”

„To je kus z obvazů, o kterých jsme ti s babičkou povídali. Pamatuješ?” Promluvil k Avery: „Myslel jsem, že ti to dnes sundají.”

Otočila ruku dlaní vzhůru.

„Zítra?” chtěl vědět.

Přikývla.

„K čemu to je?” vyzvídala Mandy, stále zaujatá dlahou.

„Je to něco jako tvá sádra. Chrání to maminčin obličej, dokud se neuzdraví. Stejně jako tobě ručičku, zatímco ti uvnitř srůstá kost.”

Mandy naslouchala jeho vysvětlení a potom odvrátila ospalé oči zpět k Avery. „Maminka brečí.”

„Asi proto, že je moc ráda, že tě vidí.”

Avery přikývla a několik vteřin pevně sevřela víčka. Doufala, že tak vyjádří nadšené ano. Těšilo ji, že se setkává s dítětem, jež mohlo snadno uhořet. Katastrofa zanechala jizvy na duši, ale Mandy přežila a časem překoná zbylý strach a bázlivost. Avery také zaplavil pocit viny a smutku, že není tou, za niž ji pokládají.

Mandy natáhla v jednom z těch neočekávaných a náhlých hnutí, které dokáží jedině děti, ručičku a chtěla se dotknout Averiny promodralé tváře. Tate ji zastavil těsně předtím, než Avery pohladila. Rychle si to ale rozmyslel a pomalu dcerce vedl ruku.

„Musíš hodně opatrně. Neudělej mamince bebí.”

Dítěti vyhrkly slzy. „Maminka má bebí.” Spodní ret se jí roztřásl a sklonila se k Avery.

Avery nemohla Mandinu úzkost vydržet. Bez přemýšlení poslechla mateřský instinkt a položila zjizvenou ruku na Mandinu hlavičku. Bolest a slabost jí nedovolily vyvinout příliš velký tlak, přesto se jí podařilo přitáhnout si malou na prsa. Mandy se ochotně podvolila a přivinula se k „maminčině” boku. Avery ji hladila po vláskách a pokusila se o jakési konejšivé pobrukování.

Ta nevyslovená podpora holčičce stačila. Po chvíli přestala plakat, posadila se a pokojně prohlásila: „Mami, já jsem nevylila mlíčko.”

Averino srdce zjihlo. Chtělo se jí dívenku obejmout a pevně ji k sobě přitisknout. Toužila jí říct, že vylité mléko vůbec nic neznamená, protože přežily katastrofu. Místo toho hleděla na Tatea, jak vstává a bere si dítě na ruku.

„Nechceme tě příliš dlouho obtěžovat,” řekl. „Mandy, pošli mamince pusu.” Neposlechla. Místo toho ho vzala plaše kolem krku a schovala obličejík do jeho límce. „Někdy jindy,” poznamenal a omluvně pokrčil rameny. „Jsem hned zpátky.”

Na několik minut se vzdálil a vrátil se sám. „Nechal jsem ji v sesterně. Dali jí kelímek zmrzliny.”

Posadil se na okraj lůžka s rukama mezi koleny. Raději upřeně zíral na vlastní ruce, než by se díval na ni. „Mohl bych ji přivést za pár dní, když to proběhlo tak hladce. Tedy aspoň mně to tak připadalo. A tobě?” Podíval se tázavě přes rameno. Přikývla.

Obrátil pozornost zpět ke svým rukám. „Nevím přesně, jak to vnímala Mandy. Její pocity, ať se týkají čehokoliv, lze jen těžko odhadnout. Nezdá se mi, Carole, že by to už bylo za námi.” Zoufalství v jeho hlase mohlo Avery utrhnout srdce. „Návštěva u McDonalda v ní obvykle vyvolávala nadšení. Teď nic.” Opřel se lokty o kolena a položil hlavu do dlaní. „Zkoušel jsem všechno, o čem jsem věděl, že by ji mělo potěšit. Nic nezabírá. Nevím, co mám dělat.”

Avery zvedla paži a na spánku mu uhladila neposlušné pramínky vlasů.

Trhl sebou a otočil hlavu tak prudce, že jí téměř odrazil ruku na stranu. Stáhla paži rychle a reflexivně, až to silně zabolelo. Zasténala.

„Promiň,” omluvil se a vyskočil na nohy. „Jsi v pořádku? Mám někoho zavolat?”

Odmítavě zavrtěla hlavou a upravila si šálu, jež jí sklouzla. Teď se cítila víc než kdy předtím jako nahá. Přála si, aby před ním mohla svou ošklivost skrýt.

Když se ujistil, že už netrpí bolestmi, řekl: „O Mandy se neboj. Potřebuje čas. Ale vím jistě, že bude v pořádku. Neměl jsem to uspěchat. Jsem prostě unavený. Kampaň se rozjíždí a… no nic. To jsou mé starosti, ne tvé. Budu muset jít. Vím, jak pro tebe byla ta návštěva namáhavá. Na shledanou, Carole.”

Tentokrát jí na rozloučenou ani nepohladil prsty.

Kapitola 9

„Nudíme tě, Tate?”

Provinile se na volebního manažera podíval. „Promiň.”

Tate si uvědomoval, že Eddy má právo být jeho chováním znepokojen. Odkašlal si a posadil se v koženém křesle rovněji. Přestal bezmyšlenkovitě točit prsty plnicím perem.

Strávili celý den doma a pracovali na vyjasnění strategie kampaně pro posledních několik týdnů před primárními volbami.

„Kde přesně jsi mě přestal poslouchat?”

„Někde mezi El Pasem a Sweetwaterem,” odpověděl Tate. „Poslyš, Eddy, víš jistě, že je ten hon přes západní Texas nezbytný?”

„Bezpodmínečně,” podpořil Eddyho Jack. „Při stávajících cenách texaské ropy potřebují místní lidé všechny ty řízné projevy, které od tebe můžou slyšet.”

„Řeknu jim, jak to je. Znáš dobře můj názor na falešné naděje a prázdné sliby.”

„Tate, naprosto tvůj postoj chápeme,” ujistil ho Nelson. „Ale senátor Dekker je za stav, v němž se těžařský průmysl nachází, částečně odpovědný. Upřednostňoval obchodní dohody s Araby. To je třeba nezaměstnaným dělníkům připomenout.”

Tate odhodil pero na konferenční stolek a vstal. Zastrčil si ruce do zadních kapes džínsů a přešel k oknu.

Byl nádherný den. Jaro ještě nabíralo síly, ale už kvetly narcisy. Tráva na pastvinách postupně zelenala.

„Ty s Nelsonovým názorem nesouhlasíš?” zeptal se Eddy.

„Souhlasím a zcela upřímně,” odpověděl Tate, stále otočený zády. „Vím, že tam musím vyrazit, opakovat posluchačům Dekkerovy špatné úsudky a vydolovat z lidí optimismus, ale taky potřebuji zůstat tady.”

„S Carole.”

„Ano. A s Mandy.

„Myslel jsem, že ta cvokařka říkala, že jediné, co Mandy potřebuje, je čas, a že se po Carolině návratu domů přirozenou cestou zlepší,” podotkl Jack.

„Ano.”

„Takže pro Mandy nehraje žádnou roli, jestli tady zůstaneš, nebo odjedeš. A ani pro Carole nemůžeš nic udělat.”

„Můžu být s ní,” ohradil se netrpělivě Tate. Cítil se zahnaný do kouta, proto se k nim obrátil tváří.

„Co budeš dělat? Jen tady postávat a zírat do těch dvou velkých očí s modrými monokly, které mi nahánějí husí kůži,” poznamenal Jack. Tateovi po bratrově necitlivé poznámce hněvivě ztuhly rysy.

„Sklapni, Jacku,” vyštěkl Nelson.

Tate rázně odpověděl. „Jacku, jen tady stát a zírat je možná jediné, co pro ni můžu udělat, ale přece jen je to má povinnost. Neřekl jsem ti to před několika týdny dost jasně?”

Eddy si trpitelsky povzdechl a posadil se do křesla. „Myslel jsem, že jsme se společně dohodli, že Carole by bylo lépe na soukromé klinice než doma.”

„To souhlasí.”

„Chovají se tam k ní jako ke královně - lépe, než když byla v nemocnici,” upozornil Jack. „Vypadá každý den lépe. O jejích očích jsem jen žertoval. Jakmile zmizí to zarudnutí a narostou jí vlasy, bude vypadat skvěle. Tak v čem je problém?”

„Potíž je v tom, že se stále ještě zotavuje z vážných duševních i tělesných zranění,” odpověděl Tate nedůtklivě.

„O tom nikdo nepochybuje,” vmísil se Nelson. „Ale musíme se chopit každé příležitosti. Máš závazky ke kampani a nemůžeš ji přehlížet o nic víc než svou manželku.”

„Myslíte, že si “to neuvědomuji?” zeptal se všech tří.

„Uvědomuješ,” odpověděl Eddy. „A Carole taky.”

„Snad. Ale pokaždé, když jsem pryč, se její stav zhorší. Doktor Sawyer mi říkal, že pak má velké deprese.”

„Jak k čertu ví, jestli má deprese, nebo se může uřehtat k smrti? Vždyť pořád nedokáže říct zatracené -”

„Jacku!” Nelson promluvil tónem, který často používal během své vojenské kariéry, aby udělal z nadutých letců poslušné kajícníky. Hleděl na staršího syna a každým coulem působil jako plukovník od letectva ve výslužbě.

Když děti dorůstaly, jen zřídka je tělesně trestal. Uchyloval se k výprasku, jen pokud to považoval za naprosto nevyhnutelné. Obvykle je usměrnil jediným zdrcujícím pohledem a drsným tónem hlasu. „Prosím tě, Tate, nevšímej si bratrových řečí.”

Úcta k otci Jackovi zabránila pokračovat, ale viditelně popuzený zase klesl do křesla.

„Carole by byla první, kdo by ti řekl, aby ses na tu cestu vydal,” upozornil Nelson Tatea khdnějším hlasem. „Netvrdil bych to, kdybych tomu nevěřil.”

„Souhlasím s Nelsonem,” přidal se Eddy.

„A já souhlasím s vámi oběma. Před tím neštěstím by zcela jistě balila se mnou.” Tate si mnul týl ve snaze zbavit se napětí a únavy.

„Když jí teď říkám, že odcházím, vidím v jejích očích paniku. To mě pronásleduje. Je tak bezbranná. Cítím se provinile. Než odjedu na delší dobu, musím zvážit, jak to bude snášet.“h

Tiše sledoval jejich reakce. Z tváře každého se dal vyčíst argument, kterým mu chtěli odporovat. Přesto si nechávali své názory pro sebe.

Zhluboka vydechl. „Kruci. Jdu na chvilku ven.”

Vyrazil z místnosti. Opustil dům a během pěti minut nasedl na koně. Cválal po jedné z pastvin podél stáda líně se pasoucího skotu. Neměl přesný cíl; jen potřeboval samotu a klid, které mu poskytoval pobyt venku.

V těchto dnech byl jen výjimečně sám, ale nikdy v životě se necítil víc osamělý. Otec, Eddy a Jack mu mohli radit v politických věcech, ale rozhodnutí v osobních záležitostech byla prostě osobní. Mohl je udělat jen on.

Přemýšlel o tom, jak se ho Carole dotkla. Říkal si, co to asi znamenalo.

Během dvou týdnů, jež od události uplynuly, si celou situaci stále dokola přehrával a rozebíral ji. Nemohl na ni zapomenout. Dotyk kvůli jeho omračující reakci určitě netrval déle než zlomek vteřiny - přece dost dlouho, aby mu prsty jemně prohrábla vlasy na spánku. Přesto to považoval za nejdůležitější tělesný kontakt, který s Carole měli - důležitější než jejich první polibek, než první milování… než poslední milování.

Přitáhl koni uzdu a seskočil u potoka řítícího se z vápencových skal a kypícího jarními vodami. Mezi kamenitými vrchy rostly zakrslé duby a cedry. Vál silný severní vítr. Štípal ho do tváří a vháněl mu slzy do očí. Odjel bez kabátu, ale slunce hřálo.

Ten dotyk ho neskutečně zaskočil, protože byl pro ni naprosto netypický. Věděla, jak na muže sáhnout, to ano. Dokonce i nyní, po všem, co se mezi nimi stalo, ho vzpomínky na jejich společné začátky vzrušovaly. Když ho Carole chtěla, dokázala s ním velmi zkušeně tělesně komunikovat. Ať už se rozhodla pro roli pokušitelky, otrokyně nebo šlapky, věděla, jak svou touhu ukojit.

Tentokrát to bylo jiné. Cítil tu odlišnost. Byl to dotyk plný účasti a péče i soucitu. Nebyl záměrný - vytryskl z nevinného srdce, z nevypočítavé mysli. Nesobecký, ne opak.

Naprosto nepodobný Carole.

Zaslechl blížícího se koně a otočil hlavu. Nelson zastavil a seskočil ze sedla téměř s takovou vitalitou jako Tate před několika minutami. „Napadlo mě, že si také vyjedu. Příhodný den.” Zaklonil hlavu a díval se na bezmračnou blankytně modrou oblohu.

„Nesmysl. Přijel jsi mi pomoct a poradit.”

Nelson se zasmál a naznačil pohybem hlavy, aby se posadili na vybělený kámen. „Zee si všimla, že odjíždíš. Řekla, že je načase udělat si přestávku. Přinesla těm dvěma obložené chleby a mě poslala za tebou. Povídala, že jsi vypadal rozčileně.”

„To jsem.”

„Tak se zklidni,” přikázal mu Nelson.

„To se lehce řekne.”

„Od začátku jsme věděli, že tahle kampaň nám dá pořádně zabrat. Tate, co jsi očekával?”

„To není kvůli kampani. Na tu jsem připravený,” prohlásil a odhodlaně vysunul bradu.

„Tudíž za to může ta záležitost s Carole. Věděl jsi, že ani to nebude procházka růžovým sadem.”

Tate k němu otočil tvář a bez obalu se zeptal: „Všiml sis, že se změnila?”

„Doktor tě upozornil, že bude vypadat trošku jinak, ale je to skoro neznatelné.”

„Nemyslím fyzické změny. Mluvím o tom, jak se chová.”

„Nemůžu říct, že bych si něčeho všiml. Co třeba?”

Tate mu vylíčil několik okamžiků, kdy se v Caroliných očích objevily pochyby, nejistota, strach.

Nelson mu pozorně naslouchal a potom dlouho uvažoval. „Její úzkost mi připadá přirozená. Tobě ne? Měla rozbitý obličej. Z toho by byla každá žena vyděšená, ale ta, která vypadá jako Carole… Víš, pocit, že ztratila krásu, stačil, aby otřásl jejím sebevědomím.”

„Asi máš pravdu,” zamumlal Tate, „ale předpokládal bych, že bude spíš vzteklá než vystrašená. Zkrátka ti to nedokážu vysvětlit. Je to prostě jen pocit.” Vzpomněl si na Mandiny návštěvy u matky. „Vzal jsem ji tam ještě třikrát a Carole pokaždé plakala a tiskla Mandy k sobě.”

„Teď ví, jak snadno o ni může přijít.”

„Tati, jde o víc. Ještě když byla v nemocnici, vystoupili jsme jednou z výtahu a ona seděla na chodbě v pojízdném křesle a čekala na nás. To se stalo předtím, než dostala nové zuby. Hlavu měla omotanou šálou a nohu v sádře vystrčenou dopředu.” Potřásl hlavou. „Vypadala příšerně, ale působila nebojácně a troufale. Myslíš, že by stará Carole něco takového udělala?”

„Toužila tě vidět, ukázat ti, že dokáže vstát z postele.”

Tate o tom okamžik přemýšlel, ale stále mu to nestačilo. Copak Carole někdy udělala cokoli, čím by potěšila někoho jiného? Mohl by přísahat, že když se otevřely dveře výtahu a ona uviděla Mandy a jeho, úplně se rozzářila, ač se nemohla smát. „Takže předpokládáš, že všechno jen předstírá?”

„Ne,” odpověděl váhavě Nelson. „Jen se mi zdá, že je to -”

„Dočasné.”

„Ano,” souhlasil tiše. „Tate, já přijímám fakta. Ty to víš. Nehodlám ti strkat nos do soukromí. Zee a já chceme, abyste ty, Jack a vaše rodiny zůstali s námi na ranči. A proto jsme se rozhodli zásadně se nevměšovat do vašich soukromých záležitostí. Kdybych dělal, co jsem považoval za nejsprávnější, dohlédl bych, aby se Dorothy Rae dostalo profesionální pomoci, a Fancy bych nařezal na holou pokaždé, kdy měla dostat a nestalo se tak.”

Na okamžik se odmlčel. „Možná jsem měl něco říct už dřív, ale doufal jsem, že se odhodláš k tomu, aby sis urovnal manželství. Vím, že máte s Carole v posledních letech neshody.” Zvedl odmítavě ruce. „Nemusíš mi říkat, proč. Nepotřebuji to vědět. Víš, nějak jsem to vycítil.

Zatraceně, každé manželství tu a tam prochází těžkými obdobími. Zee a já doufáme, že to s Carole dáte do pořádku, budete mít další dítě, dostanete se do Washingtonu a zestárnete spolu. Možná vám to neštěstí pomůže vyřešit problémy a svede vás k sobě zpátky.

Ale neočekávej, že se Carole následkem toho, co se jí přihodilo, naprosto změní. Když nic jiného, budu mít teď víc trpělivosti, abych s ní vycházel.”

Tate otci naslouchal, vybíral si z jeho slov ta závažná a četl mezi řádky. „Takže tím chceš říct, že hledám něco, co neexistuje?”

„Říkám, že je to možné,” zdůraznil Nelson. „Když se někdo ocitne na pokraji smrti, obvykle potom prochází obdobím, kdy je všechno růžové. Zažil jsme to u pilotů, kteří spadli s letadlem, přežili a potom o tom vyprávěli. Přemýšleli o všem, o co by mohli v jediném okamžiku přijít, cítili vinu za to, že se dost nevěnovali svým milovaným, slibovali si, že se polepší, poopraví svůj životní postoj, stanou se lepšími lidmi - a taková podobná předsevzetí.” Položil Tateovi ruku na koleno. „Myslím, že právě to vidíš u Carole.

Nechci, abys začal doufat, že ji ta nehoda zbaví všech chyb a stane se z ní dokonalá manželka. Doktor Sawyer se zaručil, že jí odstraní drobné nedokonalosti tváře, ale nikdy se slovem nezmínil o její duši,” dodal s úsměvem.

„Asi máš pravdu,” připustil Tate. „Vím, že máš pravdu. Přesně to jsem prožíval - těšil se na zlepšení, které ve skutečnosti nenastalo.”

Nelson se opřel o Tateovo rameno a vstal. „Nebuď na sebe a na ni tak tvrdý. Nezbytně to potřebuje čas a trpělivost. Cokoli stojí za to, abys to získal, stojí i za čekání. Nezáleží, jak dlouho to bude trvat, třeba i celý život.”

Nasedli a obrátili koně k domovu. Cestou zpátky téměř nemluvili. Zastavili před stájí, Tate se opřel o hrušku sedla a otočil se k otci.

„Co se týká cesty do západního Texasu…”

„Ano?” Nelson přehodil pravou nohu přes koňský hřbet a seskočil na zem.

„Rozhodl jsem se pro kompromis. Jeden týden. Na delší dobu odjet nemůžu.”

Nelson Tatea lehce pleskl otěžemi po stehně a podal mu je. „Očekával jsem, že to nějak vyřešíš. Jdu to říct Eddymu a Jackovi.” Vydal se k domu.

„Tati?” Nelson se zastavil a otočil se. „Díky,” řekl Tate.

Nelson mávl odmítavě rukou. „Postarej se pořádně o koně.”

Tate vjel do stáje a Nelsonova koně vedl za sebou. Sesedl a pustil se do hřebelcování. Péči o zvířata se učil od okamžiku, kdy začínal jezdit.

Po několika minutách se mu zastavily ruce na koňském zadku a Tate před sebe zíral nevidoucíma očima.

Tehdy večer potřeboval její soucit a něhu. Chtěl věřit důvodům, které ji k dotyku vedly. Kvůli jejich manželství a Mandy doufal, že ty změny jsou trvalé.

Jen čas ukáže, ale otec měl asi pravdu. Pocit, že se nevěrná a nespolehlivá Carole změnila, byl jen jeho zbožným přáním. V případě pochybností by nemohl sázet na její nevinu. Pomyslel si, jaký byl blázen, když jí tolik věřil.

„Sakra.”

Kapitola 10

„Potom jsme ho chtěli poslat na Texaskou techniku.” Jack upřesňoval švagrové podrobnosti Tateovy cesty a v tom ho něco napadlo. Obrátil se na bratra: „Jak víš, žije v té oblasti mnoho zemědělců pěstujících bavlnu. Rád bych věděl, jestli Eddy zvažoval, že by ses setkal s členy nějakého družstva nebo někým takovým?”

„Pokud o tom nepřemýšlel, tak by měl. Rozhodně to chci.”

„Připomenu mu, aby ti něco naplánoval.”

Avery pozorovala oba bratry z lůžka. Byli si dost podobní na to, aby patřili do jedné rodiny, ale i natolik rozdílní, že se od sebe velmi lišili.

Jack vypadal o víc než tři roky starší. Vlasy, o několik odstínů tmavší než Tateovy, mu na temeni začínaly řídnout. Neměl vysloveně břicho, ale ani vypracované tělo jako mladší bratr.

Tate vypadal mnohem lépe. Přestože v Jackově vzhledu nebylo nic odpuzujícího, chyběly mu jakékoli výrazné rysy. Vypadal jako jeden z tisíce, což by se Tateovi nepodařilo, ani kdyby se o to snažil.

„Carole, promiň nám, že ti ho odvádíme na tak dlouho.” Avery si všimla, že když s ní Jack mluví, nikdy se jí nepodívá zpříma do očí. Pokaždé hledí na jinou část jejího těla - na hrudník, na ruku, na sádrový obvaz na noze. „Neudělali bychom to, pokud bychom to nepovažovali za důležité pro předvolební kampaň.”

Prsty sevřela nezvykle silnou tužku a naškrábala na papír na podložce „dobře”. Jack sklonil hlavu a přečetl, co napsala. Slabě se usmál a přikývl. Mezi Jackem a jeho švagrovou panovalo nepříjemné potlačované napětí. Avery si říkala, o co asi jde.

„Tate povídal, že se ti dneska podařilo říct pár slov. To je skvělá novina. Budeme šťastní, až budeš zase mluvit, a to, co nám chceš říct, si budeme moct vyslechnout.”

Avery věděla, že až promluví, Tatea moc nepotěší. Bude chtít vědět, proč mu nenapsala své jméno, proč ho nechala žít v přesvědčení, že je jeho manželka, i potom, co zase dokázala používat tužku.

Sama by to chtěla vědět.

Úzkost z toho, co na ni čeká, jí vehnala slzy do očí. Jack okamžitě vstal a začal ustupovat ke dveřím. „Už se připozdívá a mám před sebou dlouhou cestu domů. Hodně štěstí, Carole. Tate, jedeš?”

„Ještě ne, ale vyprovodím tě do haly.” Slíbil Avery, že se za chvíli vrátí, a opustil s bratrem pokoj.

„Myslím, že jsem ji tím povídáním o předvolební cestě vyvedl z míry,” poznamenal Jack.

„V posledních dnech je velmi citlivá.”

„Nezdá se ti, že by měla mít radost, že se jí vrací hlas?”

„Asi musí být utrpením pokoušet se mluvit, když nemůžeš.” Tate přistoupil ke dveřím s kouřovým sklem, vstupu na exkluzivní kliniku, a otevřel je.

„Oh, Tate, když psala, nevšiml sis něčeho divného?”

„Divného?”

Ustoupil, aby do haly mohly vejít dvě ošetřovatelky, následované mužem s kyticí červenohnědých chryzantém. Jack vyšel ven, ale rukou přidržel dveře, aby se za ním nezavřely.

„Carole je pravačka, nemám pravdu?”

„No.”

„Tak proč píše levou rukou?” položil Jack otázku a pokrčil rameny. „Přišlo mi to divné.” Spustil ruku a hydraulicky ovládané dveře se začaly zavírat. „Uvidíme se doma, Tate.”

„Jeď opatrně!”

Tate stál u vchodu a díval se za svým bratrem, dokud se k němu nepřiblížil nějaký nějaký člověk a tázavě se na něj nepodíval. Otočil se na podpatku a zamyšleně se vracel do Carolina pokoje.

Během Tateovy nepřítomnosti Avery přemýšlela o tom, jak se změnil. Cítila teď ten rozdíl v jeho postoji k ní silněji než před týdnem. Stále ji pravidelně navštěvoval, ale již ne každodenně. Zpočátku to omlouvala, neboť věděla, že je jeho předvolební kampaň v plném proudu.

Vždy, když přišel, přinesl jí květiny a časopisy. Nyní již mohla přijímat pevnou stravu, takže jí koupil hamburger a hranolky, aby měla změnu. Nemocniční kychyně byla skvělá, ale mdlá. Dokonce jí nechal instalovat videopřehravač a zásoboval ji množstvím filmů, aby jí pomohly zabavit se. Ovšem býval často odtažitý či náladový, dával si pozor na to, co jí říká. Nikdy se nezdržel příliš dlouho.

Čím se stávala Carolina tvář jasnější, tím víc se jí Tate vzdaloval.

Ani s sebou nevodil Mandy. Napsala její jméno s otazníkem a zvedla podložku směrem k němu. Pokrčil rameny. „Myslel jsem, že jí to spíš škodí, než prospívá. Až se vrátíš domů, budeš s ní moct trávit hromadu času.”

Ta necitlivá slova se jí dotkla. Mandiny návštěvy se pro ni staly světlými okamžiky jednotvárného života. Na druhou stranu bylo možná lepší, že je zrušil. Vytvářela si k dívence příliš silný vztah a zoufale si přála pomoci jí překonat krizi, jíž v tak útlém věku procházela. Vzhledem k tomu, že nebude mít další příležitost, je moudré už nyní jakékoliv citové vazby zpřetrhat.

K Tateovi získala mnohem složitější vztah a bude pro ni podstatně obtížnější ho po návratu z jeho světa do svého přerušit.

Přinejmenším si s sebou něco odnese: pikantní příběh o muži usilujícím o místo v americkém senátu, kterého chce někdo zavraždit.

Její novinářská zvídavost se rozběhla na plné obrátky. Co bylo v jejich manželství tak špatného? Proč chtěla Carole, aby její muž zemřel? Avery toužila vyčerpat všechny možnosti, jen aby se dobrala pravdy. Pravdivé odhalení by ji mohlo vytáhnout z bahna, do něhož se ve svém povolání dostala. Nicméně při představě, jak zveřejňuje fakta, jí v ústech zůstávala nepříjemná pachuť.

Potíže Tatea Rutledge se jí nyní týkaly právě tak jako jeho. Nechtěla je, byla do nich vtažena. Ovšem nemohla se k nim prostě otočit zády. Z nějakého podivného důvodu, jenž se vzpíral vysvětlení, cítila nutkání Carohny chyby napravit.

Když k němu tehdy soucitně natáhla ruku, důrazně ji od sebe odehnal. Napětí mezi Tatem a Carole přesahovalo běžnou manželskou roztržku. Bylo v tom cosi téměř zlověstného. Choval se k ní jako k šelmě v kleci. Staral se o všechny její potřeby, ale z bezpečné vzdálenosti. Neměl k ní důvěru, jako by se na její chování nedalo spolehnout.

Podle toho, co Avery věděla, měla Tateova obezřetnost hluboké kořeny. Carole se spolčila s někým dalším, aby ho zabili. Otázky, jak a proč, ji pronásledovaly silněji než všechny ostatní nejasnosti.

Tate se vrátil, takže prozatím na záhady, jež ji trápily, zapomněla. Přesto se úsměv, s nímž ho vítala, rychle vytratil. Škaredil se.

„Proč píšeš levou rukou?”

Avery ztuhla. Tak a teď nastal okamžik pravdy. Doufala, že si bude moci sama zvolit na odhalení vhodný okamžik, ale byla postavena před hotovou věc. Jak byla hloupá, když udělala takovou botu! Podle počtu pravděpodobnosti by Carole Rutledgeová rozhodně nebyla levačka.

Prosebně k němu vzhlédla a podařilo se jí zachrčet jeho jméno.

Bože, pomoz mi, modlila se v duchu, zatímco tápala levou rukou po tužce. Jakmile odhalí svou totožnost, musí mu říct o plánované vraždě. Jediný časový údaj zněl: nikdy se neujme úřadu. Může se to stát zítra, dnes večer. Nemusí se nic dít až do listopadu, přesto ho musí okamžitě varovat.

Koho z rodiny by měla obvinit? Když už udržela v prstech tužku, neodhalila svou totožnost, protože neměla dostatek faktů. Marně s každým novým dnem doufala, že nějaké získá.

Pokud nastíní jen to, co ví, uvěří jí?

Proč by měl?

Proč by dokonce jen naslouchal ženě, která se téměř na dva měsíce vtělila do role jeho manželky? Pomyslí si o ní, že je bezohledná lovkyně senzací, což by bylo nepříjemně blízké pravdě, kdyby neměla upřímný zájem o jeho a Mandino dobro.

Usilovně přemlouvala prsty, až se tužka pohnula. Napsala písmeno „b”. Ruka se jí tak silně třásla, že tužku upustila. Odkutálela se jí přes klín, sklouzla a zapadla do štěrbiny mezi jejím stehnem a vysokým měkkým polstrováním židle.

Tate se natáhl pro tužku a přitom se silnými prsty dotkl jejího těla. Vtiskl jí psací náčiní do prstů a položil jí ruku zpátky na podložku s papírem. „B co?”

Úpěnlivě k němu vzhlédla a mlčky žádala o odpuštění. Potom dopsala slovo a otočila tabulku k němu.

„Bolí,” četl. „Když používáš pravou ruku, tak to bolí?”

S pocitem viny přikývla. „Bolí to,” zasípala a zvedla pravici se stále velmi citlivou pokožkou.

Její lež se dá ospravedlnit, ujišťovala sama sebe. Nemůže mu říct pravdu, dokud mu nedokáže všechno do podrobností vysvětlit. Kdyby načmárala zprávu, jen pár klíčových slov bez širších souvislostí, vyvolalo by to v něm jen vztek, hněv a zmatek. V takovém duševním rozpoložení by nikdy neuvěřil, že ho někdo chce zabít.

Krátce se zasmál. „Vystrašila jsi Jacka. Nemůžu uvěřit, že jsem si toho nevšiml. Asi jsem myslel na spoustu jiných věcí a nezajímal se o detaily.”

Vzepřel se dlaněmi v kříži, zaklonil se a rozkošnicky se protáhl. „No, už se připozdívá a mě čeká dlouhá cesta domů. Jak jsem pochopil, sundají ti zítra z nohy sádru. To je prima. Budeš se moct snadněji pohybovat.”

Avery se zamžily oči. Ten muž, který se k ní tak laskavě choval, ji bude, až se dozví pravdu, nenávidět. Během období rekonvalescence se nechtěně stal středem jejího života. Ať už si to uvědomoval, nebo ne, byla na něm kvůli svému tělesnému i duševnímu uzdravení závislá.

Teď mu musí splatit laskavost tím, že mu prozradí tři ošklivé pravdy: jeho manželka je mrtvá, na jejím místě je televizní redaktorka, jež je zasvěcena do jeho osobního života, a někdo se ho pokusí zabít.

Její slzy v něm místo lítosti vyvolaly podráždění. Zlostně se podíval stranou a všiml si kupy novin na širokém okenním parapetu. Vyžádala si je od uctivého personálu. Byla to stará vydání se zprávami o leteckém neštěstí. Tate na ně ukázal.

„Carole, ty slzy nechápu. Tvůj obličej vypadá skvěle. Proboha, mohla jsi umřít. A Mandy také. Copak se nepovažuješ za dítě štěstěny, že jsi zůstala naživu?” vybuchl.

Potom se zhluboka nadechl a silou vůle se ovládl. „Promiň. Nechtěl jsem na tebe vyjet. Vím, že jsi hodně zkusila. Jenže jsi mohla trpět mnohem víc. A my všichni.”

Natáhl se pro sportovní bundu, kterou často spolu s džínsy nosil, a oblékl si ji. „Zase za tebou přijdu.”

Víc neřekl a odešel.

Avery dlouho hleděla do prázdných dveří. Přišla ošetřovatelka a pomohla jí do postele. Přešla již od pojízdného křesla k berlím, ale stále se s nimi pohybovala neohrabaně. Když je držela, bolely ji ruce. Než ulehla a zůstala na pokoji sama, byla úplně vyčerpaná.

Mozek měla stejně unavený jako tělo, a přece nemohla usnout. Snažila se představit si, jak se bude Tate tvářit, až mu odhalí pravdu. Zažije další otřes, a to v období, kdy je nejzranitelnější.

V okamžiku, kdy se jí v mysli vybavilo slovo nejzranitelnější, napadla ji nová a děsivá myšlenka. Jakmile vyjeví svou totožnost, bude i ona zranitelná, vystavená tomu, kdo plánuje Tateovu vraždu!

Proč si to neuvědomila dřív? Až se prokáže jako Avery Danielsová, televizní reportérka, viník pochopí, že se dopustil obrovské chyby, a bude s tím muset něco udělat. Stane se možným cílem útoku stejně jako Tate. Podle chladné vypočítavosti, kterou zaslechla ve spiklencově hlase, usoudila, že by je neváhal zabít oba.

Posadila se a zírala do zšeřelé místnosti, jako by očekávala, že se na ni odněkud vrhne její osud beze jména a bez tváře. V hlavě jí zněla ozvěna zrychlených úderů srdce.

Bože, co má dělat? Jak se může chránit? Jak může chránit Tatea? Kdyby jen byla skutečná Carole, tak -

Než to stačila domyslet, ozvaly se další pochybnosti. To nejde. Tate by to poznal. Vrah by to poznal.

Ovšem kdyby mohla hrát Carole dostatečně dlouho, aby odhalila, kdo je Tateovým skrytým nepřítelem, mohla by mu zachránit život.

Přesto jí připadalo nepochopitelné žít život jiné ženy. A co její? Oficiálně už Avery Danielsová neexistuje. Nikomu nebude scházet. Nemá manžela, děti, rodinu.

Její kariéra je v troskách. Kvůli jedinému omylu, očividné chybě v úsudku, klesla až na dno. Nejen že se jí nepodařilo přiblížit se otcově skvělé pověsti, naopak ještě jeho památku připravila o lesk. Pracovat v televizní stanici KTEX v San Antoniu bylo jako být poslána na léta na galeje. Přestože měli z hlediska sledovanosti dobrou pověst, a ačkoliv by měla být Irishovi nadosmrti vděčná, že ji zaměstnal tehdy, kdy s ní nikdo jiný nemínil ani promluvit, její práce se rovnala vyhnanství na Sibiři. Byla vypuzena z novinářských kruhů, které skutečně něco znamenají. KTEX vlastně představoval konec špičkové novinářské práce, opuštění Washingtonu, porážku.

Ale teď jí spadl do klína senzační příběh. Jestli se stane manželkou pana Rutledge, může zachytit volební kampaň a pokus o vraždu z pohledu účastníků. Nebude příběh jen popisovat, bude ho žít.

Našla by lepší prostředek k návratu mezi elitu televizního zpravodajství? Kolika reportérům se dostalo takové příležitosti? Zná mnoho lidí, kteří by za podobnou možnost obětovali pravou ruku.

Unaveně se usmála. Nikdo nežádá její pravačku, ale už obětovala obličej, jméno a totožnost. Za takovou potupu jí bude dostatečnou odměnou záchrana lidského života a vylepšení kariéry. Až nakonec vyjde pravda najevo, nikdo ji nebude moci vinit ze zneužití. Ona o tuto příležitost nežádala, byla jí vnucena. Nevyužije ani Tatea. Toužila tomu muži, který se jí stal drahým, zachránit život víc než získat zpátky ztracenou důvěryhodnost.

Riziko bylo nesmírné, ale nemohla by jmenovat jediného zpravodaje, který by nenasadil krk, aby se dostal na její místo. Otec se pro svou práci denně vystavoval nebezpečí. Za odvahu dostal Pulitzerovu cenu. Dobrovolně kvůli svým příběhům riskoval, mnohdy až bezhlavě. Mohlo by se od ní očekávat méně?

Nicméně si uvědomovala, že on se rozhodl čistě profesionálně. Také si musí najít pragmatický přístup, ne citový. Přijme roli Tateovy manželky a vše, co takový vztah zahrnuje. Bude žít s jeho rodinou, trvale sledována lidmi, kteří Carole dobře znali.

Náročnost úkolu jí naháněla strach, ale také ji neodolatelně přitahovala. Následky mohou být strašné, ale odměna stojí za jakoukoliv oběť.

Udělala a ještě udělá miliony chyb, jako psaní levou rukou. Ale vždy se uměla z nesnází dostat. Nějak se z toho vylže.

Může to fungovat? Dokáže to? Odváží se toho?

Odhodila přikrývky, těžce se zvedla na berlích a belhala se do koupelny. V jasném a nemilosrdném světle zářivky hleděla na obličej v zrcadle a srovnávala ho s Carolinou fotografií, kterou jí pro povzbuzení přilepili na zeď.

Pokožka vypadala nová a hladká jako dětský zadeček. Právě takovou jí doktor Sawyer sliboval. Odhrnula rty a studovala nový chrup, který se přesně podobal předním zubům Carole Rutledgeové. Pročísla si prsty krátké tmavé vlasy. Pokud se člověk nedíval hodně zblízka, nebyly jizvy postřehnutelné. Časem všechny stopy zmizí.

Nemohla si dovolit přepych prožívat smutek, přestože jí lítost a stesk po vlastní, důvěrně známé tváři svíraly srdce. Toto je její osud. Má novou podobu. To by mohl být její lístek do nového života.

Zítra se stane Carole Rutledgeovou.

Avery Danielsová už nic víc ztratit nemohla.

Kapitola 11

Ošetřovatelka si ji spokojeně prohlédla. „Máte nádherné vlasy, paní Rutledgeová.”

„Díky,” řekla smutně Avery. „A co z toho.”

Během sedmi dnů, kdy byl Tate pryč, se jí zcela vrátil hlas. Teď se měl každým okamžikem objevit a Avery z toho byla velmi nervózní.

„Chci jen říct,” odpověděla sestra, „že ne každá si může dovolit tak krátký účes. Na vás je to bomba.”

Avery se zadívala do zrcadla, pročísla si pramínky nad čelem a nejistě poznamenala: „Doufám, že ano.”

Seděla na židli, pravou nohu položenou na stoličce. O židli měla opřenu hůl. Dlaně si složila do klína.

Sestry byly v očekávání Tateova příchodu stejně rozechvělé jako ona. Vyparádily ji jako nevěstu pro ženicha.

Jedna z ošetřovatelek strčila hlavu do dveří a dramaticky zašeptala: „Už je tady.” Sestra, jež stála u Avery, stiskla své pacientce rameno. „Vypadáte báječně. To ho úplně vyřídí.”

Nevypadal naprosto vyřízený, ale tvářil se ohromeně. Všimla si, že když ji uviděl sedět v židli v civilních šatech, v Carolině oblečení, jež jí před pár dny přinesla Zee, oči se mu rozšířily údivem.

„Nazdar, Tate.”

Zvuk jejího hlasu ho překvapil ještě víc.

Srdce se jí zastavilo. On to ví!

Udělala další chybu? Oslovovala ho Carole nějakým něžným jménem? Zadržela dech a čekala, že na ni ukáže prstem a s křikem ji obviní: „Ty prolhaná podvodnice!”

Místo toho si nejistě odkašlal. „Nazdar, Carole,” pozdravil.

Pomalu vypouštěla nově upraveným nosem vzduch, aby nedala najevo úlevu tím, že by hlasitě vydechla. Zadržovala dech v plicích tak dlouho, až to bolelo.

Vešel do pokoje a roztržitě položil na noční stolek kytici a balíček. „Vypadáš výborně.”

„Děkuji.”

„Můžeš mluvit,” poznamenal s přihlouplým smíchem.

„Ano. Konečně.”

„Hlas ti zní jinak.”

„Lékaři nás na to upozornili. Pamatuješ?” vyhrkla.

„Ano, ale neočekával jsem…” Přejel si prsty přes hrdlo. „Ten chrapot.”

„Třeba nakonec zmizí.”

„Líbí se mi.”

Nemohl od ní odtrhnout oči. Kdyby mezi nimi bylo všechno tak, jak má být, klečel by před ní, jako slepec prsty zkoumal její novou tvář, obdivoval hladkou pleť a dával najevo svou lásku. K jejímu zklamání si pečlivě udržoval odstup.

Jako obvykle měl na sobě džínsy. Byly zmačkané, ale dost obnošené, aby mu přilnuly k podbřišku. Avery nechtěla, aby ji přistihl, jak si ho zvědavě prohlíží, proto důsledně udržovala pohled nad úrovní klop jeho sportovního saka.

Také to stálo za to. Očima ho osahávala téměř tak jako on ji.

Nervózně si položila ruku pod hrdlo. „Nedívej se tak.”

Jen na zlomek vteřiny sklonil hlavu. Hned se narovnal a omlouval se: „Promiň. Vlastně jsem nejspíš nečekal, že budeš vypadat jako dřív. A… je to tak. Až na vlasy.”

Slabě se zachvěla radostí, že její lest působí.

„Je ti zima?”

„Cože? Zima? Ne.” Horečně přemýšlela, jak odvést řeč jinam. „Co je tohle?”

Sledoval její pokývnutí hlavou směrem k balíčku, který přinesl. „Aha, tvé šperky.”

„Šperky?” Bublina štěstí praskla. Těžce polkla.

„Ty, co jsi měla při neštěstí. Z nemocnice dnes volali právníkovi, aby mi připomněli, že je mají stále v trezoru. Zastavil jsem se tam a vyzvedl je.” Podal jí obálku. Avery na ni hleděla, jako by to byl jedovatý had. Bylo jí odporné se balíčku dotknout, ale protože věděla, že není vyhnutí, převzala ho od něj. „Neměl jsem čas, abych to zkontroloval. Možná bys to měla udělat hned.”

Položila si obálku do klína. „Později.”

„Myslel jsem, že budeš chtít své věci zpátky.”

„Oh, ano. Jenomže mi ještě není příjemné je nosit.” Sevřela ruku v pěst, pomalu ji zase otevřela a natáhla prsty. „Už mám téměř normální ruce, ale stále ještě bolavé. Myslím, že by mi dělalo potíže navlékat a sundávat prsteny.”

„To bude první, co uděláš. Nemám pravdu? Tedy až na snubní prsten.”

Jeho tvrdá slova ji zarazila. Všimla si, že ho také nenosí, a byla v pokušení použít to na Carolinu obhajobu. Rychle ten nápad zavrhla. Pokud Carole odložila, jak naznačil, snubní prsten z jakýchsi nečestných důvodů, bude lépe se tomuto tématu vyhnout. Prozatím.

Tate se posadil na okraj lůžka. V místnosti se rozhostilo nepřátelské ticho. Avery je přerušila první: „Probíhala cesta tak dobře, jak jsi doufal?”

„Jo, bylo to dobré. Hrozně únavné.”

„Viděla jsem tě téměř každý večer v televizi. Davy vypadaly nadšeně.”

„Ohlas nás potěšil.”

„Všichni političtí analytici předpovídají, že primárky přesvědčivě vyhraješ.”

„To doufám.”

Znovu nastalo ticho. Oba se nepříliš úspěšně snažili, aby na sebe nehleděli.

„Jak se vede Mandy?”

Odmítavě pokrčil rameny. „Dobře.”

Avery se pochybovačně zamračila.

„Dobrá, nic moc.” Opět vstal a začal přecházet od hlavy k patě lůžka a zase zpátky. Pokojem se nesl hlasitý klapot podpatků Tateových kovbojských bot. „Máma říká, že malou pořád trápí noční můra. Skoro každou noc křičí, někdy i když spí po obědě. Pohybuje se po domě jako malý duch.” Vztáhl ruce, jako by se po něčem natahoval a svíral to v náruči. „Víš, nežije úplně přítomností. Nikdo to nedokáže prorazit. Ani já, ani psycholožka.”

„Požádala jsem Zee, aby Mandy přivedla na návštěvu. Pověděla mi, že jsi jí řekl, aby to nedělala.”

„To je pravda.”

„Proč?”

„Myslel jsem si, že by nebylo vhodné, aby sem chodila beze mne.”

Nepokoušela štěstí vyzvídáním proč. Mohlo by to podnítit další hádku, kterou by ještě nedovedla zvládnout. „Stýskalo se mi po ní. Jakmile se vrátím domů, její zdravotní stav se určitě zlepší.”

Neskrýval pochyby. „Možná.”

„Ptá se někdy po mně?”

„Ne.”

Avery sklopila oči. „Ach, tak.”

„Carole, co jsi čekala? Sklízíš, co jsi zasela.”

Na okamžik se na sebe podívali, potom si položila dlaň na čelo. V očích měla slzy. Plakala pro dítě, jemuž chyběl dostatek mateřské lásky. Ubohá malá Mandy. Avery věděla, jaké to je žít bez rodičovské pozornosti. Tím si ospravedlňovala rozhodnutí předstírat, že je Mandina matka. Přestože měla původně pocit, že Mandy spíš prospěje, bude-li o matčině smrti od začátku vědět.

„Sakra,” zaklel Tate tiše. Přešel pokoj a zlehka položil dlaň na temeno Averiny hlavy. Projel jí pevnými vlasy a prsty jí začal masírovat kůži. „Promiň. Nechtěl jsem tě rozplakat. Mandy bude lépe, mnohem lépe.” Po chvilce dodal: „Možná bych už měl jít.”

„Ne!” Prudce zaklonila hlavu. Z očí jí stále tekly slzy. „Chtěla bych, abys zůstal.”

„Už je čas.”

„Prosím, buď tu ještě chvíli.”

„Jsem z té cesty utahaný a rozlámaný - žádný dobrý společník.”

„To nevadí.”

Zavrtěl hlavou.

Statečně se snažila zakrýt nesmírné zklamání. „Tak tě půjdu vyprovodit.”

Vzala si hůl, opřela se o ni plnou váhou a vstala. Protože byla nervózní, potily se jí ruce. Dlaň jí sklouzla a ztratila rovnováhu.

„Prokristapána, buď opatrná!”

Tate ji objal. Obálka jí spadla z klína na zem, ale ani jeden si toho nevšiml. Paží ji zezadu podpíral, silnými prsty jí obemkl tělo pod prsem.

Postupovali k posteli. Avery se ho pevně držela za látku saka. Hluboce vdechovala jeho vůni, svěží a mužnou, se stopami po citronu. Přenášel na ni svou sílu a ona ji sála jako elixír.

Uvědomila si to, čemu se za dlouhých mučivých dnů jeho nepřítomnosti vzpírala. Chtěla se stát paní Rutledgeovou, aby mohla být v jeho blízkosti. Vzhledem ke smutku, který se jí za jeho nepřítomnosti zmocňoval, a radosti, kterou prožívala, když vstoupil do jejího pokoje, jí tento důvod nepřipadal méně závažný než ty ostatní. Vlastně byl stejně mocný.

Posadil ji na okraj lůžka a opatrně se dotkl její poraněné nohy. „Byla to mnohočetná zlomenina. Kost stále není tak silná, jak by sis přála.”

„Asi ne.”

„Právě jsme se rozhodli, že bys tady měla zůstat až do primárek. Všechno, co se teď děje, by na tebe bylo příliš.”

„Snad.”

Na takovou odpověď měla právo, protože když jí Zee řekla, k jakém rozhodnutí došli, aniž by s ní o tom mluvili nebo žádali její souhlas, cítila se odstrčená, jako ostuda rodiny, kterou musí skrývat před očima veřejnosti.

„Tate, nemůžu se dočkat, až půjdu domů.”

Měli hlavy blízko sebe. V jeho zorničkách viděla odraz své tváře. Na obličeji cítila jeho dech. Toužila, aby ji vzal do náruče. Chtěla ho objímat.

Tate, dotkni se mě. Drž mě. Líbej mě, řekla by nejraději.

Na chviličku se zdálo, že o tom uvažuje. Potom se odtáhl.

„Jdu,” řekl nevrle, „aby sis mohla odpočinout.”

Vzala ho za ruku a ze všech sil ji stiskla. „Děkuji ti.”

„Za co?”

„Za… za květiny a… a že jsi mi pomohl do postele.”

„To nic nebylo,” odpověděl odmítavě a vytrhl ruku z jejího sevření.

Bolestně zasténala. „Proč pokaždé odmítáš mé díky?”

„Nedělej ze sebe hloupou, Carole,” zašeptal podrážděně. „Tvé poděkování pro mě nic neznamená, a ty víš proč.” Krátce se rozloučil a odešel.

Avery byla zničená. Doufala, že toto setkání přinese mnohem víc. Její představy se naprosto lišily od pochmurné skutečnosti. Ovšem co mohla očekávat od muže, jejž manželka zjevně příliš nezajímá?

Aspoň že neodhalil její podvod. Z profesionálního hlediska ještě stála na pevné zemi.

Vrátila se k židli a zvedla ze země obálku. Otevřela kovový uzávěr, zvedla chlopeň a vysypala si obsah do dlaně. Náramkové hodinky už netikaly - krystal se roztříštil. Chyběla jedna zlatá náušnice, ale to nebyla žádná velká ztráta. Ta nejdůležitější věc chyběla. Kam se poděl medailon?

Náhle si vzpomněla. Když došlo k neštěstí, neměla ho u sebe. Půjčila ho Carole Rutledgeové.

Avery se lítostí nad ztrátou svého nejdražšího šperku zhroutila do židle, ale téměř okamžitě se vzpamatovala. Tím se bude trápit později. Teď musí jednat.

O chvíli později vzhlédla sestra v centrální evidenci od klávesnice počítače. „Dobrý večer, paní Rutledgeová. Potěšila vás manželova návštěva?”

„Velmi, děkuji.” Podala ošetřovatelce obálku. „Ráda bych vás poprosila o laskavost. Mohla byste to zítra poslat poštou?” Sestra přečetla adresu, kterou Avery napsala. „Prosím,” naléhala dřív, než se ošetřovatelka mohla začít vyptávat.

„S potěšením,” odpověděla zdravotnice, přestože jí to zjevně připadalo podivné. „Odejde to ranní poštou.”

„Byla bych ráda, kdybyste o tom nikomu neříkala. Manžel mi vyčítá, že jsem příliš sentimentální.”

„Dobře.”

Avery jí podala několik přehnutých bankovek, jež vzala z velké částky peněz, kterou jí Tate před svým odjezdem nechal v pokoji. „Doufám, že to bude na poštovné stačit. Děkuji -”

Zase se o krok oddělila od Avery Danielsové. Vrátila se do

pokoje s jmenovkou „Carole Rutledgeová”.

Kapitola 12

Irish McCabe se vydal jen v ponožkách k lednici pro další pivo. Odtrhl uzávěr a zatímco usrkával pivní pěnu, zkoumal, co by našel k večeři. Nic z obsahu chladničky nebylo lepší než hlad. Rozhodl se, že se obejde bez jídla a nahradí je pivem.

Cestou zpátky do obývacího pokoje sebral ze stolku hromádku pošty, kterou tam po příchodu domů odložil. Nepozorně sledoval televizní soutěž a současně třídil korespondenci. Reklamní letáky mačkal a účty odkládal stranou.

„Hmm.” Při pohledu na pevnou obálku se zamračil, až se mu prošedivělé obočí spojilo nad kořenem nosu. Chyběla zpáteční adresa, ale bylo tam razítko místní pošty. Otevřel kovovou sponu a ukazováčkem odtrhl chlopeň. Obálku otočil a vysypal si obsah do klína.

Rychle se nadechl a trhl sebou, jako by na něj spadlo něco ošklivého. Zíral na poškozené šperky. Nemohl náhle dýchat a srdce mu prudce bilo.

Za chvilku se natolik uklidnil, že byl schopen vzít do ruky rozbité náramkové hodinky. Okamžitě je poznal. Patřily Avery. Opatrně zvedl zlatou náušnici a prohlížel si ji. Naposled ji viděl na Averině uchu.

Vyskočil a spěchal k psacímu stolu. Používal ho jen výjimečně, a to jako odkladiště. Spustil roletu a vytáhl obálku, kterou dostal v márnici po identifikaci Averina těla. „Její věci,” řekl mu tehdy omluvně pomocník patologa.

Pamatoval si, jak do obálky hodil její medailon, aniž vůbec nahlédl dovnitř. Až do této chvíle neměl srdce ji otevřít a dotknout se jejích osobních věcí. Byl pověrčivý. Hrabat se v Averině majetku mu připadalo stejně nechutné, jako vykrádat hroby.

Musel vyklidit její byt, protože na něj naléhala domácí. Až na pár fotografií si nenechal vůbec nic. Oblečení a ostatní použitelné věci rozdal různým charitativním organizacím.

Jediné, co Irish považoval za hodné si ponechat, byl medailon, podle něhož určil její totožnost. Dal jí ho otec, když byla ještě dítě. Irish si nevzpomínal, že by ho někdy nenosila.

Otevřel obálku, jež ležela celou dobu v psacím stole, a vysypal její obsah na desku plnou krámů. Vedle Averina medailonu spatřil diamantové náušnice, zlaté hodinky s kovovým páskem, dva náhrdelníky s přívěsky a tři prsteny, z nichž dva vypadaly jako zasnubní a snubní. Třetí byl osazen safíry a diamanty. Dohromady to mnohonásobně převyšovalo hodnotu Averiných cenností, ale pro Irishe McCabea to stálo za zlámanou grešli.

Zjevně patřily jiné oběti katastrofy, možná jedné z těch, jež přežily. Želela dotyčná té záměny? Chybělo jí to vůbec?

Bude se muset poptat a pokusit se vrátit věci právoplatné majitelce. Teď ovšem dokázal myslet jen na Averiny šperky - hodinky a náušnici, které dnes dostal poštou. Kdo mu je poslal? Proč teď? Kde byly qelou dobu?

Prohlížel si obálku, hledal možné stopy po odesilateli. Nic. Nevypadalo to na zásilku z městského úřadu. Rukopis byl roztřesený a nepravidelný, téměř dětský.

„Kdo, k čertu?” zeptal se svého opuštěného bytu.

Bolest nad ztrátou Avery by se již měla trochu otupit, ale nestalo se tak. Těžce klesl do křesla a hleděl uslzenýma očima na medailon. Mnul ho mezi prsty jako talisman, jenž by ji mohl zázračně zhmotnit.

Později se pokusí vyřešit záhadu, jak mohly být její šperky zaměněny za cennosti jiné oběti. Ovšem teď se chtěl jen oddávat smutku.

„Nechápu, proč ne.”

„Už jsem ti to řekl.”

„Co by bylo špatného na tom, že bych s tebou jela tenhle týden do Corpus Christi?”

„Je to služební cesta. Budu mít plné ruce práce s organizováním Tateových shromáždění.”

Fancy nadurděně našpulila rty. „Kdybys opravdu chtěl, dovolil bys, abych jela s tebou.”

Eddy Paschal se na ni poočku podíval. „Řekl bych, že sis odpověděla sama.”

Zhasl ve volebním štábu světla. Kancelář vznikla v bývalém nákupním středisku, a to přímo v prostorech obchodu se zvířaty. Nájem byl nízký. Objekt ležel v centru města, odevšad snadno dostupný. Jedinou nevýhodou byl přetrvávající zápach po zvířatech uvězněných v klecích.

„Eddy, proč jsi na mě tak zlý?” kňourala Fancy, zatímco Eddy klíčem zajišťoval bezpečnostní zařízení.

„Proč jsi tak otravná?”

Šli spolu přes parkoviště k Eddyho vozu, praktickému fordu sedan, kterým Fancy v duchu pohrdala. Odemkl dveře u spolujezdce a podržel jí je. Jak nastupovala, otřela se o něj.

Eddy obešel zpředu auto k místu řidiče. Fancy si všimla, že byl nedávno u holiče. Měl příliš krátký sestřih. V čele jejího seznamu „předělávek” stál Eddyho vůz. Na druhé místo zařadila holiče.

Vklouzl za volant a nastartoval. Automaticky se zapnula klimatizace a vnitřek naplnil horký vlhký vzduch. Eddy udělal ústupek svému dokonale upravenému vzhledu - povolil si kravatu a uvolnil horní knoflíček košile.

Fancy zašla podstatně dál, než vyžadovalo pohodlí. Rozepnula si blůzu až do pasu a ovívala se oběma předními díly. Poskytla tak Eddymu, ovšem kdyby chtěl, skvělý výhled na své poprsí. Popuzeně si všimla, že nabízené příležitosti nevyužil. Věnoval se řízení auta. Přejel přes křižovatku a zamířil k nájezdu na dálnici.

„Jsi gay, nebo co?” zeptala se drze.

Vybuchl smíchy. „Proč se ptáš?”

„Protože kdybych ostatním klukům naznačila polovinu toho, co tobě, trávila bych všechen čas na zádech.”

„Jak jsem slyšel, děláš to stejně.” Podíval se na ni. „Nebo to jsou jen řeči?”

Modré oči jí ztmavly hněvem, ale byla příliš chytrá, aby se přestala ovládat. Místo toho se s předstíranou kočičí leností stočila na sedadle a lstivě se zeptala: „Pane Paschale, proč si to nezjistíte osobně?”

Zavrtěl hlavou. „Jsi nepolepšitelný spratek. Víš to, Fancy?”

„Měla bych,” prohodila bodře a prohrábla si prsty bohatou hřívu plavých vlnitých vlasů. „To mi říká každý.” Naklonila se k ventilátoru klimatizace, z něhož už vál studený vzduch. Zvedla si vlasy ze šíje a nechala si chladit zpocenou pokožku. „No tak, jsi?”

„Jsem co?”

„Gay.”

„Ne, nejsem.”

Posadila se a natočila se k němu. Rukama si stále držela vlasy - pozice zdůrazňující křivky ňader. V proudu chladného vzduchu jí ztuhly bradavky a tyčily se proti látce blůzky. „Tak jak to, že mi dokážeš odolat?”

Překonali dopravní zácpu a mířili teď na severozápad k ranči. Eddy ji pomalu přejel očima a všímal si každého svůdného detailu. S pocitem zadostiučinění sledovala, jak těžce polyká, až mu poskakuje ohryzek.

„Fancy, jsi krásné dítě.” Zrakem jí na chvilku spočinul na ňadrech. Látkou prosvítaly tmavé středy. „Krásná žena.”

Pomalu nechala paže klesnout. Vlasy se jí rozprostřely kolem tváře a po ramenou. „Tak jak?”

„Jsi neteř mého nejlepšího přítele.”

„Takže?”

„Takže to pro mě znamená, že jsi mimo hru.”

„Jak prudérní!” vykřikla. „Jsi viktorián, Eddy, to tedy jsi. Zpátečník. Úzkoprsý puritán. To je směšné.”

„Tvému strýci Tateovi by to směšné nepřipadalo. Ani dědečkovi nebo otci. Kdybych se tě jen dotkl, každý z nich nebo všichni společně by na mě vyrazili s puškou.”

Natáhla se a přejížděla mu prstem po stehně. „A co teď, nebylo by to vzrušující?” zašeptala.

Vzal ji za ruku a odstrčil. „Ne, když jsi cílem ty.”

Otráveně se opřela, odvrátila hlavu a pozorovala ubíhající krajinu kolem. Ráno schválně nechala auto na ranči a svezla se do San Antonia s otcem. Měla v úmyslu zůstat v úřadě tak dlouho, aby ji musel vzít Eddy domů. Měsíce jemných náznaků vyšly naprázdno. Trpělivost nikdy nepatřila k jejím dobrým vlastnostem, takže se rozhodla ho ulovit hned teď.

Poslíček Buck se začal za necelý měsíc chovat majetnicky a žárlil. Potom skončil v její posteli muž, jenž na ranči dělal postřik proti švábům. Jejich románek trval jen do okamžiku, kdy zjistila, že má manželku. Ani tak jí nevadilo, že je ženatý, jako jeho pocity viny, jež s ní v posteli nabručeně probíral. Výčitky svědomí zkazí veškerou radost ze sexu.

Po hubiteli hmyzu následovala řada partnerů, ale všichni byli jen pro zábavu, aby se měla čím zabývat, než Eddy podlehne. Už ji to čekání začínalo unavovat.

Vlastně ji už otravovalo všechno. Poslední tři měsíce ji vyčerpaly. Občas dokonce záviděla tetě Carole všechnu pozornost, jíž se jí dostávalo.

Zatímco Fancy trávila nekonečné hodiny strkáním pošty do obálek a zvedáním telefonu v hlučném, přeplněném, páchnoucím a laciném volebním štábu a s lidmi přinášejícími desetidolarové příspěvky, Carole obskakovali na nóbl soukromé klinice.

Dalším trnem v oku jí byla Mandy. Toho malého spratka vždycky strašně rozmazlovali, ale od letecké katastrofy to bylo ještě horší. Před týdnem babička Fancy přísně napomenula, protože křičela na svou malou sestřenici, že snědla všechny oplatky.

Podle Fanciných názorů byla Mandy pěkná přítěž. Její zapadlé prázdné oči působily strašidelně. Měnila se v přízrak, ale všichni jí lezli do zadku.

Otec se mohl zbláznit, když mu poslali její poslední pokutu za rychlou jízdu, a vyhrožoval jí, že jestli dostane ještě jednu, sebere jí auto. Dokonce ji varoval, že si ji bude muset zaplatit z peněz, které vydělala. Otec své hrozby samozřejmě nikdy neplní, ale jeho křik jí opravdu lezl na nervy.

Nechápala, proč každý tolik nadělá s primárními volbami. Podle toho, jak se všichni chovali, by člověk řekl, že strýc kandiduje na prezidenta. Vyhrál na celé čáře, což ji nepřekvapilo. Nemohla pochopit, že týden před volbami zaplatili politickým analytikům za prognózy výsledků takové těžké prachy, když jim je mohla říct už měsíce dopředu, a zadarmo. Při pohledu na usmívajícího se strýce ženské vlhly. Nezáleželo jim na tom, o čem mluvil; ženy ho budou volit jen kvůli tomu, jak vypadá. Ale ptal se jí někdo? Ne. Nikoho nezajímaly její názory, a to ať se to týkalo čehokoliv.

A přece se všechno obracelo k lepšímu. Teď, když bylo po primárních volbách, nebude mít Eddy tolik starostí. Zbude mu čas přemýšlet o ní. Když ho začala svádět, považovala to za snadnou záležitost. Teď už si nebyla tak jistá. Unikal jejím nástrahám obratněji, než by do kohokoli řekla. Pokud mohla soudit, dokonce se k cíli nepřiblížila ani o krok.

Otočila k němu hlavu. Navenek působil studeně jako psí čumák. Podle pozornosti, kterou jí věnoval, by se dalo říct, že je ošklivá asi jako prase bradavičnaté. Možná je na čase, aby zapomněla na opatrnost, přestala tiše našlapovat kolem a aspoň, když už nic jiného, pana Čistého úplně vyvedla z míry.

„A co vykouřit?”

Eddy rozvážně položil pravou rukou na horní stranu opěradla sedačky. „Přemýšlej o tom, co by bylo v tomto okamžiku nejvhodnější.”

Cítila, jak jí horko stoupá do tváří. Zaskřípala zuby. „Neodvažuj se mě poučovat, ty parchante.”

„Tak se mi přestaň nabízet jako laciná šlapka. Sprosťárny mě nevybudí o nic víc než pohled na tvou odhalenou hruď. Nemám zájem, Fancy, a ta tvá dětinská hra mě začíná unavovat.”

„Jsi teplouš.”

Odfrkl si. „Jestli ti to zachrání sebevědomí, tak tomu věř.”

„Tak tedy máš nějakou jinou, protože obejít se bez toho není normální.” Naklonila se k němu a popadla ho za rukáv. „S kým spíš, Eddy? S některou ze štábu?”

„Fancy -”

„S tou zrzkou s kostnatým zadkem? Vsadím se, že je to ona! Slyšela jsem, že je rozvedená. A možná pořádně nažhavená.” Sevřela mu rukáv ještě pevněji. „Proč bys chtěl někoho tak starého, když můžeš mít mě?”

Zastavil na cestě před vchodem do domu. Popadl ji za ramena a silně s ní zatřepal. „Protože nespím s dětmi. Zvlášť s takovými, které roztáhnou nohy před každým, kdo jde kolem.”

Jeho hněv její žádost jen rozdmýchal. Jakákoliv vášeň ji vzrušovala. S rozzářenýma očima mu přitiskla dlaň do klína. Smyslně se usmála. „Ale, Eddy, miláčku!” zašeptala. „Ty máš stání.”

S kletbami ji od sebe odstrčil a vystoupil z vozu. „Co se tebe týká, budu stát stranou.”

Fancy si zapnula blůzu a upravila se. Potom ho následovala do domu. Zapas skončil nerozhodně. Neodtáhl si ji do postele, ale chtěl by. To byl pokrok, z něhož může chvíli žít…, ale ne věčně.

Došla ke dveřím vedoucím do jejich křídla. Objevila se matka. Dorothy Rae kráčela rovně, ale po několika skleničkách se jí leskly oči.

„Ahoj, Fancy.”

„Jedu na pár dnů do Corpus Christi,” oznámila matce. Pokud ji Eddy odmítne vzít s sebou, prostě ho na pobřeží překvapí. „Odjíždím zítra ráno. Dej mi nějaké peníze.”

„Nemůžeš odjet z města.”

Fancy si dala ruku v bok. Oči se jí zúžily jako pokaždé, když nebylo okamžitě po jejím. „Proč, sakra?”

„Nelson říkal, že tu musíme všichni byt. Carole se zítra vrací domů,” vysvětlila jí matka.

„Ach, k čertu,” zabručela Fancy. „Přesně to jsem potřebovala.”

Kapitola 13

Uviděla ho v zrcadle.

Seděla u toaletního stolku ve svém pokoji na klinice. Její oči se setkaly s Tateovými. Hleděli jeden na druhého. Pomalu odložila labutěnku na lesklou desku toaletky, otočila se na židli a setkala se s ním tváří v tvář.

Odhodil na postel plášť a několik tašek z obchodního domu, aniž od ní odvrátil zrak. Pevně stiskla ruce v klíně a nervózně se zasmála. „To napětí mě zabije.”

„Vypadáš nádherně.”

Navlhčila si rty, které jí už zářily pečlivě naneseným leskem. „Místní kosmetička mi dnes dala lekci líčení. Používám kosmetiku už léta, ale napadlo mě, že potřebuji oprášit znalosti. Navíc jsou konzultace zahrnuty v ceně pokoje.” Znovu se nervózně usmála.

Vlastně chtěla najít výmluvu, proč změnila Carolin styl. Podle Avery používala příliš mnoho líčidel. „Vyzkoušela jsem novou techniku. Myslíš, že to vypadá dobře?”

Zvedla k němu tvář, aby se mohl podívat. Obvykle se k ní odmítal přiblížit, ale tentokrát se opřel rukama o stehna, ohnul se v pase a důkladně si ji prohlédl. „Dokonce ani nevidím jizvy. Nic. Je to neuvěřitelné.”

„Děkuji.” Usmála se na něj jako žena na milujícího muže.

Jenže Tate nebyl její manžel a nemiloval ji. Narovnal se a otočil se k ní zády. Avery na okamžik zavřela oči, aby se vzpamatovala a neztratila odvahu. Zjistila, že Tate snadno neodpouští. Carole ho připravila o všechnu důvěru. Bude těžké získat ji zpátky.

„Už sis zvykl na mou novou podobu?”

„Zvykám si.”

„Jsem jiná,” poznamenala nejistě.

„Vypadáš mladší.” Krátce se na ni přes rameno podíval a tiše dodal: „Hezčí.”

Avery vstala od toaletního stolku a přistoupila k němu. Vzala ho za paži a otočila k sobě. „Skutečně? Hezčí?”

„Jo.”

„Jak hezčí? V čem?”

Poznala nejen, jak moc jí nedokáže odpustit, ale i jak dokáže opanovat hněv. Teď před ním mávala červenou vlajkou. Zuřivě se na ni díval, ale neustoupila. Musela vědět, jaké očividné změny mezi ní a svou manželkou zaznamenal. Průzkum, ujišťovala se v duchu.

Netrpělivě zaklel a prohrábl si vlasy. „Nevím. Jsi prostě jiná. Možná je to tím líčením, účesem - já nevím. Vypadáš dobře. Stačí? Můžeme toho nechat? Vypadáš…” Podíval se níž. Přejel ji očima až ke špičkám bot a zase vzhůru. Potom se odvrátil. „Vypadáš dobře.”

Zapátral v kapsičce u košile a vytáhl rukou psaný seznam. „Máma a já jsme ti obstarali věci, o něž jsi žádala.” Pokývl hlavou k nákupním taškám a četl: „Ysatis, parfém ve spreji. Neměli tu věc na koupání, co jsi chtěla.”

„Koupím si ji později.”

„Punčocháče. Je to ta barva, kterou jsi měla na mysli? Říkala jsi světle béžové.”

„Jsou fajn.” Probírala se taškami a hledala věci, které jmenoval. Vytáhla krabičku s parfémem. Otevřela ji, odklopila z lahvičky víčko a nastříkala si trochu na vnitřní stranu zápěstí. „Hmm. Přivoň si.”

Položila mu zápěstí na tvář, takže musel otočit hlavu, aby si mohl čichnout. Rty jí přejel po kůži. Jejich oči se okamžitě setkaly.

„Příjemná vůně,” řekl a odvrátil hlavu dřív, než Avery spustila paži. „Noční košile s rukávy.” Znovu si neodpustil otázku. „Odkdy spíš oblečená, a to ještě v něčem s rukávy?”

Avery unavovalo, jak ji zahání do kouta. Odsekla: „Od té doby, kdy jsem prožila letecké neštěstí a utrpěla jsem na pažích popáleniny druhého stupně.”

Měl otevřená ústa, jako by byl přichystaný na okamžitou odpověď, ale prudce je zavřel. Vrátil se k seznamu a přečetl poslední položku: „Podprsenka 85 B”.

„To je mi líto.” Vytáhla prádlo ze sáčku, odtrhla cedulku a roztáhla je. Caroliny podprsenky, jež přinesli z domova, jí byly příliš velké.

„A co?”

„Že jsem zhubla o celé číslo.”

„Co by se tím pro mě mělo změnit?”

Tateův pohrdavý výraz ji přinutil podívat se jinam. „Myslím, že nic.”

Vyprázdnila tašky a položila nákup k oblečení, které si připravila na zítřejší odchod z nemocnice. Oděv, který jí Zee a Tate v Carolině skříni vybrali, jí docela seděl. Byl jen o trošku větší. Carole měla plnější ňadra a oblejší boky, ale Avery mohla zhubnutí vysvětlit tím, že tak dlouho přijímala pouze tekutou stravu. Dokonce jí padly i Caroliny střevíce.

Vynasnaží se neodhalovat ruce a nohy, pokud to bude jen trochu možné. Obávala se, že by ji mohly prozradit jinak tvarovaná lýtka a kotníky. Až doposud ji nikdo neporovnával. Rutledgeovi ji brali jako Carole. Byli o tom přesvědčeni.

Nebo snad ne?

Proč s ní Carolin spiklenec znovu nepromluvil?

Ta obava jí přetrvávala v hlavě jako bzučící komár. Kdyby se jí zabývala, onemocněla by strachy. Proto se více soustředila na Carolinu osobnost a snažila se v nejvyšší možné míře vyhnout chybám, které by ji prozradily.

Pokud mohla soudit, měla až dosud štěstí. Nebyla si vědoma, že by se dopustila nějakých zásadních přehmatů.

Odchod se blížil a byla z toho nervózní. Pobyt pod jednou střechou s Rutledgeovými, a zvláště s Tatem, zvýší nebezpečí omylů.

Navíc se opět vynoří na veřejnosti jako manželka kandidáta do Kongresu a bude se od ní očekávat, že se vypořádá s problémy s tím spojenými.

„Tate, co se ráno bude dít?”

„Eddy mě požádal, abych tě na to připravil. Posaď se.”

„To zní vážně,” dobírala si ho, když se usadili proti sobě.

„To tedy je.”

„Bojíš se, že udělám před tiskem nějaké faux pas?”

„Ne,” odpověděl, „ale můžu ti zaručit, že oni poruší některá společenská tabu.”

Kritizoval její zaměstnání, a to se jí dotklo. „Jako například?”

„Budou ti dávat stovky osobních otázek. Budou studovat tvou tvář, hledat jizvy, a podobné věci. Zítra tě pravděpodobně vyfotografují a nafilmují víckrát než kdykoliv jindy během kampaně.”

„Nebojím se kamer.”

Hořce se zasmál. „To vím. Ale až odsud budeš zítra odcházet, octneš se v tlačenici. Eddy se vynasnaží, aby to proběhlo hladce, ale takové věci se snadno vymknou z ruky.”

Znovu zapátral v náprsní kapse, vytáhl další papír a podal jí ho. „Tohle se dnes večer nauč. Je to krátké prohlášení, které ti Eddy sepsal. Bude mít mikrofon - Co se děje?”

„Tohle,” řekla a potřásala listem. „Jestli to přečtu, budu vypadat jako blbec.”

Vzdychl a třel si spánky. „Eddy se bál, že tak zareaguješ.”

„Každý, kdo by to poslouchal, by si pomyslel, že jsem si při neštěstí poškodila víc mozek než obličej. Každého by napadlo, že jsi mě zavřel na soukromou kliniku, dokud se mi nevrátí zdravý rozum. To je jak z Jany Eyerové. Držet duševně nevyrovnanou manželku -”

„Z Jany Eyerové? Ty jsi nějaká sečtělá.”

Na okamžik se zarazila, ale rychle odsekla: „Viděla jsem film. Tak jako tak nechci, aby si lidé mysleli, že jsem duševně mimo a musím mít všechno, co říkám, předem napsané.”

„Tak si zkrátka nedělej z pusy žumpu, dobře?”

„Umím mluvit, Tate,” odsekla. „V každém okamžiku dovedu dát dohromady více než tři slova a vím, jak se na veřejnosti chovat.” Roztrhla připravené prohlášení na dvě části a nechala je spadnout na zem.

„Zjevně jsi zapomněla na tu nepříjemnost v Austinu. Carole, takové chyby si nemůžeme dovolit.”

Neboť netušila, co Carole v Austinu provedla, nemohla se ani bránit, ani omlouvat. Ovšem jednu věc musí mít na paměti. Avery Danielsová měla zkušenosti s vystupováním před kamerami, ale Carole Rutledgeová nebyla na média zjevně zvyklá.

Klidnějším hlasem pokračovala: „Vím, jak je každé veřejné vystoupení až do listopadu důležité. Budu se snažit chovat se vhodně a dávat pozor na to, co říkám.” Smutně se usmála a sehnula se, aby zvedla útržky papíru. „Dokonce se naučím to nudné prohlášení nazpaměť. Chci dělat, co je pro tebe nejlepší.”

„Neobtěžuj se tím, abys mi způsobila radost. Kdyby bylo po mém, nesměla bys vůbec promluvit. Eddy má pocit, že bys měla trochu uspokojit zvědavou veřejnost. Jack a táta s ním souhlasili. Takže potěšíš je, ne mě.”

Chystal se odejít. Avery rychle vstala. „Jak se má Mandy?”

„Stejně.”

„Řekl jsi jí, že se zítra vrátím domů?”

„Poslechla si mě, ale dá se těžko odhadnout, co si myslela.”

Avery trápilo, že se stav dítěte nijak nelepší. Položila si dlaň na hrdlo a nepřítomně si ho mnula.

Tate se dotkl hřbetu její ruky. „To mi připomíná…” Došel si pro kabát, stále ještě odložený v nohách Averiny postele, a vytáhl něco z kapsy. „Protože to v nemocnici pomotali a nakonec ti ztratili šperky, Eddyho napadlo, že bys měla mít nový snubní prsten. Říkal, že voliči očekávají, že ho nosíš.”

Nedá se říct přesně, že by mu lhala. Když se jí na šperky ptal, oznámila mu, že v obálce, kterou jí přinesl z nemocničního trezoru, nebyly šperky Carole Rutledgeové, nýbrž někoho jiného. „Dala jsem je jedné z místních ošetřovatelek, aby to vyřídila.”

„Tak kam se poděly tvoje?” zeptal se okamžitě.

„Bůhví. Je to asi jedna z těch záměn, které se nedají vysvětlit. Oznam to pojišťovně.”

Nyní Tate otevřel krabičku na šperky a zvedl z šedého sametového polštářku jednoduchý široký zlatý kroužek. „Není tak přepychový jako ten starý, ale bude stačit.”

„Mně se líbí tenhle,” poznamenala, když jí ho navlékal na prsteníček. Všimla si, že má stejný kroužek. Popadla ho za ruku a vydechla jeho jméno.

Sklonila hlavu a dívala se. Ohnula se ještě hlouběji a jemně ho políbila na klouby.

„Carole,” ohradil se a snažil se uvolnit ruku. „Nedělej to.”

„Tate, prosím. Chci ti poděkovat za všechno, co jsi pro mě udělal. Prosím, dovol mi to.”

Donutila ho přijmout její díky. „Tolikrát, dokonce i hned zpočátku, když jsem přišla k vědomí, jsem si přála zemřít. Možná bych se k tomu i odhodlala, kdybys mi neposkytoval tak vytrvalou podporu. Byl jsi…” Vzlykla a nepokoušela se zakrýt slzy, jež se jí řinuly po dokonale hladkých tvářích. „Byl jsi mi po celou dobu úžasným zdrojem síly. Děkuji ti.”

Mluvila ze srdce. Každé slovo bylo pravdivé. Bez přemýšlení a vedena city si stoupla na špičky a políbila ho.

Prudce zaklonil hlavu. Slyšela, jak se ohromeně nadechl. Hleděl jí do tváře. Cítila jeho nerozhodnost. Nakonec sklonil hlavu a letmo se dotkl jejích rtů.

Přitiskla se k němu tělem, nabídla mu rty a zašeptala: „Tate, polib mě. Prosím.”

S tichým stenem přitiskl ústa na její. Objal ji kolem pasu a přitáhl si ji blíž. Druhou ruku uvolnil z Averina sevření a vzal ji kolem krku. Hladil ji po šíji a současně špičkou jazyka otevíral Averina ústa.

Hluboce ji políbil.

Náhle přestal a zvedl hlavu. „Co…”

Hleděl jí do očí a hruď se mu dmula. Ačkoliv s tím bojoval, vrátil se zrakem k jejím ústům. Zavřel oči a potřásl hlavou, jako by odmítal něco, co nedokázal vysvětlit. Znovu ji políbil.

Avery mu vracela polibky. Dala volný průchod touze, která se v ní za měsíce nahromadila. Hladově a vášnivě se líbali. Čím víc od ní dostával, tím víc chtěl a tím víc mu chtěla dát.

Přesunul ruku z pasu trochu níž a přitiskl si ji k toužícímu tělu. Prohnula se v pase, objala ho kolem krku a přitáhla si jeho hlavu. Líbilo se jí, co cítila - jeho vlasy, oblečení a pokožku.

Vtom přišel konec.

Odstrčil ji od sebe na délku paží. S hrůzou sledovala, jak si hřbetem ruky otřel ústa. Z hrdla se jí vydral tichý bolestný sten.

„Carole, to nebude fungovat,” řekl stísněně. „Tuhle novou hru neznám a odmítám se jí zúčastnit, dokud nebudu znát pravidla. Je mi líto toho, co tě potkalo. Dělal jsem, co mi kázala povinnost a závazky k zákonité manželce. Ale mé city to neovlivnilo. Chápeš? Nic se nezměnilo.”

Popadl plášť, hodil si ho přes rameno a opustil místnost, aniž se ohlédl.

Eddy vyšel na dvůr. V májovém slunci všechno rozkvetlo. V keramických nádobách kolem bazénu kvetly oleandry. Na záhonu vytvářely růže koberce květů.

Ale teď už byla tma a květy se zavřely. Dvůr osvětlovaly reflektory uložené na zemi mezi květinami. Světlo vytvářelo na bíle štukovaných zdech domu dlouhé, vřetenovité stíny.

„Co tady děláš?” zeptal se Eddy.

Samotář stočený na pohovce stroze odpověděl: „Přemýšlím.”

Myslel na Carole - na obraz její tváře v zrcadle, který uviděl, jakmile vstoupil do nemocničního pokoje. Zářila. Tmavé oči se jí třpytily, jako by přikládala jeho příchodu nějaký význam. Došel k názoru, že to jen předstírala. Přesto jí na chvilku uvěřil. Jaký byl pitomec!

Kdyby jen nevešel dovnitř, nedotkl se jí, nepolíbil ji a nepřál si, aby bylo všechno jinak. Teď by nevrčel na přítele, neseděl tady s láhví skotské a nebojoval předem prohraný zápas s erekcí, která neustupovala. Popuzen sám sebou se opět natáhl po láhvi Chivas Regál a nalil si whisky na tající kostky ledu na dně sklenice.

Eddy si sedl na pohovku vedle Tatea a se zájmem se na něj zadíval. Tate zachytil přítelův upřímně kritický pohled a poznamenal: „Jestli se ti to, co vidíš, nelíbí, dívej se jinam.”

„Ale, ale. My jsme rozmrzelí?”

Byl vzrušený a toužil po nevěrné manželce. Nevěru by možná nakonec odpustil, ale to ostatní nikoliv. To ostatní nikdy.

„Setkal ses s Carole?” zeptal se Eddy. Tušil, co je zdrojem Tateovy špatné nálady.

„Ano.”

„Dal jsi jí to prohlášení?”

„Ano. Víš, co udělala?”

„Řekla ti, abys to vyhodil.”

„V podstatě. Roztrhla je napůl.”

„Psal jsem to pro její dobro.”

„To jí pověz sám.”

„Když jsem jí naposled doporučil něco v jejím zájmu, nazvala mě blbcem.”

„Dnes večer od toho nebyla daleko.”

„Ať tomu věří, nebo ne, první setkání s tiskem po leteckém neštěstí bude hrozné, a to i pro někoho tak tvrdého, jako je Carole. Samotná zvědavost je vybičuje k šílenství.”

„To jsem jí říkal, ale nesnáší, když jí někdo radí, aniž by o to žádala, a když jí někdo vkládá slova do úst.”

„Dobrá,” řekl Eddy a unaveně si masíroval zátylek, „nedělej si s tím starosti, dokud nemusíš. Třeba si povede dobře.”

„Zdá se mi, že je o tom přesvědčená.” Tate si lokl whisky a točil sklenicí v dlaních, zatímco pozoroval můru, která se sebevražedně vrhala najeden z reflektorů v okrasných křovinách. Je…”

Eddy se naklonil dopředu. „Je co?”

„Sakra, nevím.” Tate vzdychl. „Jiná.”

„Jak to?”

Za prvé, chutnala jinak, ale to svému příteli neprozradil. „Je pokornější. Chová se přiměřeně.”

„Přiměřeně? Tak to soudím, že dnes večer dostala záchvat vzteku.”

„Ano, ale poprvé. Myslím, že ji to neštěstí a všechno, čím potom prošla, přivedlo k rozumu. Vypadá mladší, ale jedná dospěleji.”

„Taky jsem si všiml. Ale to je pochopitelné. Nemám pravdu? Carole si náhle uvědomila, že je smrtelná.” Eddy hleděl na dlažbu mezi široce roztaženýma nohama. „Jak, eh, jak to s vámi vypadá v osobních záležitostech?” Tate se na něj zlostně podíval. „Pokud mi do toho nic není, tak to řekni.”

„Nic ti do toho není.”

„Vím, co se stalo minulý týden ve Fort Worthu.”

„Nevím, o čem to, k čertu, mluvíš.”

„O té ženě.”

„Tam byla spousta žen.”

„Tate, ale pouze jedna tě pozvala po shromáždění k sobě domů. Tedy vím jen o té jediné.”

Tate si třel čelo. „Ježíši, unikne něco tvé pozornosti?”

„Nic, co se týká tebe. Dokud tě nezvolí senátorem.”

„Dobře, buď klidný. Nešel jsem nikam.”

„To vím.”

„Tak proč o tom mluvíš?”

„Možná jsi to měl udělat.”

Tate se překvapeně zasmál.

„Chtěl jsi?”

„Snad.”

„Chtěl,” odpověděl za Tatea. „Jsi člověk. Manželka byla měsíce mimo, a dokonce i předtím -”

„Eddy, to jsi přehnal.”

„Celá rodina ví, že vy dva nejste spolu. Jen jsem vyslovil nahlas, co je každému zřejmé. Buďme upřímní.”

„Ty buď upřímný. Já jdu spát.”

Eddy ho chytil za paži dřív, než mohl vstát. „Proboha, nebuď na mě naštvaný a neutíkej. Snažím se ti prokázat laskavost.” Na několik okamžiků se odmlčel, aby měl Tate čas ovládnout vztek.

„Říkám jen to, že ses bez toho musel dlouho obejít,” pokračoval Eddy klidně. „Tudíž jsi nervózní a podrážděný. To nikomu neprospívá. Pokud by ti ke štěstí stačilo jen se s někým vyspat, dej mi vědět.”

„A co uděláš?” zeptal se hrozivým tónem Tate. „Seženeš mi prostitutku?”

Eddy se na něj zklamaně podíval. „To se dá zařídit diskrétněji.”

„Pověz to prezidentovi.”

„Nebyl chytrý.”

„A ty jsi?”

„To si piš.”

„Víš, co by si táta pomyslel, kdyby slyšel, co mi nabízíš?”

„Je idealista,” poznamenal Eddy odmítavě. „Nelson skutečně věří v mateřství a jablkový koláč. Jeho druhé křestní jméno je Morálka. Ovšem já jsem realista. Hezky všechno uhladíme, ale pod tou neupřímnou slupkou stále zůstává zvíře. Jestli potřebuješ sex a manželka ti ho nemůže poskytnout, poohlédni se někde jinde,” shrnul Eddy s krutou otevřeností a výmluvně pokrčil rameny. „Tate, v tvé situaci by byla drobná manželská nevěra jen zdravá.”

„Kde bereš takovou jistotu, že to zoufale potřebuji?”

Eddy s úsměvem vstal. „Nezapomeň, že jsem tě viděl v akci. To napětí kolem úst prozrazuje, že jsi to v poslední době neměl. Můžeš se sice ucházet o veřejnou funkci, ale pořád jsi Tate Rutledge. Ten tvůj ptáček neví, že se od něj očekává, aby byl až do voleb hodný chlapec.”

„Eddy, já do voleb vkládám svou budoucnost. To víš. Blížím se k uskutečnění svého snu dostat se jako senátor do Washingtonu. Myslíš, že bych riskoval vyhlídky kvůli dvaceti minutám manželské nevěry?”

„Ne, asi ne,” připustil Eddy a smutně vzdychl. „Jen jsem se ti snažil pomoct.”

Tate vstal a křivě se usmál. „Teď řekneš, že od toho jsou přátelé.”

Eddy se zasmál. „Něco tak otřepaného? Děláš si legraci?”

Zamířili ke dveřím do hlavní části domu. Tate vzal Eddyho přátelsky kolem ramen. „Jsi dobrý kamarád.”

„Díky.”

„Nicméně Carole má v jedné věci pravdu.”

„V čem?”

„Že jsi blbec.”

Se smíchem vstoupili dovnitř.

Kapitola 14

Avery si nasadila sluneční brýle.

„Myslím, že by bylo vhodnější, kdyby sis je nebrala,” doporučil jí Eddy. „Nechceme, aby to působilo, že něco skrýváme.”

„Dobře.” Sundala si tmavé brýle a strčila je do kapsy saka ze surového hedvábí, které jí ladilo s nařasenými kalhotami. „Vypadám dobře?” zeptala se nervózně Tatea a Eddyho.

Eddy zvedl palec. „Je to pecka.”

„Mizerná slovní hříčka,” poznamenal s úšklebkem Tate.

Avery si uhladila krátké vlasy na krku. „Vlasy…?”

„Moc šik,” odpověděl Eddy. Potom sepnul ruce a zuřivě si je mnul. „No, už jsme nechali ty kousavé psy dost dlouho čekat. Pojďme.”

Všichni tři společně opustili pokoj a vydali se chodbou k hale. Avery se rozloučila se zaměstnanci již předtím, přesto když přecházeli kolem sesterny, ozvaly se odsud výkřiky s přáním hodně štěstí.

„Limuzína?” zeptala se Avery, když se přiblížili ke kouřovým sklům, jimiž byla budova obložena. Horda reportérů je ještě nemohla spatřit, ale ona ven viděla. U chodníku čekal zaparkovaný černý cadillac a vedle stál řidič v uniformě.

„Takhle tě budeme moct oba dva chránit,” vysvětloval Eddy.

„Před čím?”

„Před rozmačkáním. Řidič ti už uložil věci do kufru. Jdi k mikrofonu, přednes svou řeč, omluvně odmítni další otázky a zamiř k autu.”

Na chvilku se na ni zahleděl, jako by se chtěl ujistit, že jeho instrukce pochopila, a potom se obrátil na Tatea: „Jestli chceš, můžeš pár otázek zodpovědět. Posuď sám, jak přátelsky jsou naladění. Využij každý okamžik, dokud ti to bude příjemné. Až začne být dusno, ukonči to s poukazem na Carole. Připraveni?”

Šel napřed a otevřel dveře. Avery vzhlédla k Tateovi. „Jak jeho rozkazování snášíš?”

„Právě za to je placený.”

V duchu si řekla, že Eddyho nesmí kritizovat. V Tateově očích byl volební manažer nedotknutelný.

Eddy jim podržel dveře. Tate ji vzal za loket a tlačil ji vpřed. Ještě před okamžikem tvořili reportéři, fotografové a kameramane křičící a svíjející se dav. Teď se zklidnili v očekávání příchodu manželky kandidáta na senátora, jež se měla objevit po měsících izolace na klinice.

Avery vyšla ze dveří a podle Eddyho příkazu zamířila k mikrofonu. Vypadala jako Carole Rutledgeová. Věděla to. Připadalo jí pozoruhodné, že si jejího podvodu nevšimli ti, kteří byli Carole nejbližší. Dokonce ani její manžel. Nikdo samozřejmě neměl důvod pochybovat, že je tou, kterou měla být. Nepátrali po podvodnici, a proto ji neviděli. Cestou k mikrofonu ji přepadly obavy, že cizí lidé mohou odhalit to, čeho si rodina nevšimla. Co kdyby někdo z davu ukázal prstem a vykřikl: „Lhářko!”

Spontánní potlesk ji ohromil. Zaskočilo to nejen ji a Tatea, ale i Eddyho, který byl vždycky na všechno připravený. Zastavila se a nejistě se na Tatea podívala. Věnoval jí svůj okouzlující úsměv amerického hrdiny, jenž stál za všechnu bolest a muka, kterými od neštěstí prošla. Ohromně jí to zvedlo sebevědomí.

Půvabným gestem ruky umlčela potlesk. Plaše poděkovala. Odkašlala si, lehce pohodila hlavou, přejela si jazykem rty a přednesla krátkou připravenou řeč.

„Děkuji vám, dámy a pánové, že jste mě přišli po dlouhém období hospitalizace přivítat. Ráda bych veřejně vyjádřila soustrast těm, kteří ztratili při hrozném neštěstí letu 398 společnosti Aire Amerika své milované. Stále mi připadá neuvěřitelné, že jsme já a má dcera tu tragickou katastrofu přežily. Nebýt manželovy neutuchající podpory a povzbuzení, možná by se mi to nepodařilo.”

Poslední větu k Eddyho proslovu přidala. Troufale vzala Tatea za ruku. Na okamžik zaváhal, čehož si byla vědoma jen ona, a jemně ji stiskl.

„Paní Rutledgeová, považujete Aire America odpovědnou za havárii?”

„Nemůžeme se k tomu vyjádřit do té doby, dokud nebude uzavřeno vyšetřování odpovědnými orgány a jeho výsledky zveřejněny,” prohlásil Tate.

„Paní Rutledgeová, budete žádat odškodnění?”

„V tomto případě nemáme v úmyslu obrátit se na soud.” Opět za ni odpověděl Tate.

„Paní Rutledgeová, pamatujete si, jak jste zachránila dceru z hořícího vraku?”

„Už ano,” odpověděla dříve, než stačil Tate promluvit. „Ale ze začátku jsem nic nevěděla. Řídila jsem se pudem sebezáchovy. Nevzpomínám si, že bych činila vědomá rozhodnutí.”

„Paní Rutledgeová, kdy jste během rekonstrukce vašeho obličeje zapochybovala, že se to povede?”

„Plně jsem důvěřovala chirurgovi, jejž manžel vybral.”

Tate se sehnul k mikrofonu, aby ho bylo v panujícím hlomozu slyšet. „Jak asi předpokládáte, Carole touží jet domů. Prosím, omluvte nás.”

Odváděl ji, ale dav se k nim přiblížil. „Pane Rutledgi, bude vás paní Rutledgeová doprovázet na předvolebních shromážděních?” Zvlášť neodbytný reportér jim zahradil cestu a strčil Tateovi do obličeje mikrofon.

„Carole má naplánováno pár výjezdů. Ale spíš bude chtít zůstat doma s naší dcerou.”

„Jak se vede vaší dceři, pane Rutledgi?”

„Má se dobře, děkuji. Teď, pokud -”

„Trpí nějakými následky neštěstí?”

„Co si vaše dcera myslí o lehkých změnách vaší podoby, paní Rutledgeová?”

„Už žádné otázky, prosím.”

Následovali Eddyho, který jim prorážel cestu neústupným davem. Lidé se chovali většinou přátelsky, ale i tak měla Avery v ohromném zástupu lidí pocit, že se dusí.

Až dosud stála vždy na druhé straně. Reportérka mířící mikrofonem na člověka prožívajícího muka osobní krize. Úkolem reportéra bylo sehnat příběh, urvat něco, co nikdo jiný nemá, použít jakékoli nezbytné prostředky. Na zpovídanou osobu se nebraly téměř žádné ohledy. Tuto stránku své práce nikdy neměla ráda. Její osudová novinářská chyba nepramenila z nedostatku citlivosti, ale přesně z opačného důvodu.

Koutkem oka zahlédla na boku videokamery logo KTEX. Instinktivně tím směrem otočila hlavu. To byl Van!

Na zlomek vteřiny zapomněla, že by ho neměla znát. Téměř vykřikla jeho jméno a málem na něj dychtivě zamávala. Jeho bledý hubený obličej a slabý ohon jí byly tak důvěrně známé a drahé. Toužila vrhnout se mu na kostnatý hrudník a pevně ho obejmout.

Naštěstí nezměnila výraz v tváři. Otočila se a nedala nijak najevo, že ho poznává. Tate jí pomohl do limuzíny. Jakmile usedla na zadní sedadlo a schovala se za kouřové sklo, vyhlédla ven zadním okénkem. Van se, stejně jako ostatní, prodíral davem s videokamerou opřenou o rameno a okem přilepeným k hledáčku.

Jak se jí stýskalo po zpravodajské redakci s všudypřítomnou vůní tabáku, zvonícími telefony, ječícími policejními vysílačkami a ťukajícími dálnopisy. Neustálý příliv a odliv reportérů, kameramanů a poslíčků jí připadal vzdálený mnoho světelných let.

Jak se limuzína vzdalovala od místa, jež jí bylo týdny útočištěm, zaplavil ji nezměrný stesk po životě Avery Danielsové. Co se stalo s jejím bytem, s jejími věcmi? Uložili je do krabic a poslali neznámým lidem? Kdo nosí její oblečení, spí v jejím povlečení, používá její ručníky? Náhle měla pocit, jako by byla nahá a zneuctěná. Ovšem již se neodvolatelně rozhodla nechat Avery Danielsovou na nějakou dobu zemřít. V sázce byla nejen její kariéra, ale také její a Tateův život.

Tate vedle ní hledal pohodlnou polohu. Dotkl se jí nohou. Loktem se jí otřel o ňadro a přitiskl se k ní bokem.

Zatím se ocitla tam, kde chtěla být.

Eddy, sedící na sklopném sedátku proti ní, jí poklepal na koleno. „Vedla sis skvěle, dokonce bez přípravy. A jak jsi vzala Tatea za ruku, to byl zásah do černého. Co myslíš, Tate?”

Tate si povolil kravatu a uvolnil límeček. „Bylo to dobré.” Zamířil na Eddyho ukazováčkem. „Ale nelíbily se mi ty dotazy na Mandy. Jak to může ovlivnit kampaň a volby?”

„Nijak. Lidé jsou jen zvědaví.”

„Kašlu na zvědavost. Je to má dcera. Chci ji před vším chránit.”

„Možná ji ochraňuješ až moc.” Averin chraptivý hlas okamžitě upoutal Tateovu pozornost.

„Co tím myslíš?”

„Teď mě už viděli, tak tě přestanou obtěžovat s dotazy na mě a soustředí se na důležité problémy.”

Během rekonvalescence pečlivě sledovala jeho kampaň. Četla všechny dostupné noviny a dívala se na televizní zpravodajství. Primární volby vyhrál na celé čáře, ale skutečný boj ho teprve čeká. Jeho listopadovým protivníkem je stávající a letitý senátor Rory Dekker.

Rory patřil k trvalému inventáři texaské politiky. Působil jako senátor, jak daleko Avery sahala paměť. Bude to souboj Davida s Goliášem. Neuvěřitelný rozdíl v Dekkerův prospěch spolu s Tateovou neohroženou odvahou postavit se tak působivému sokovi vyvolal o letošní volby nebývalý zájem.

Téměř v každém zpravodajství věnovali souboji o senátorské křeslo nejméně patnáct vteřin. Avery dobře věděla, že i pouhých patnáct vteřin je záviděníhodně dlouhá doba. Ovšem zatímco se Dekker moudře věnoval svým politickým záležitostem, Tateův čas se vyplýtval na otázky týkající se Carolina zdravotního stavu.

„Když nebudeme držet Mandy tak stranou,” pokračovala opatrně, „jejich zvědavost brzy opadne. Doufejme, že se začnou zajímat o něco jiného - například o tvůj plán pomoci farmářům, jejichž zadlužený majetek převzaly banky.”

„Tate, možná má pravdu.” Eddy na ni podezřívavě zahlížel, ale se závistivou úctou.

Výraz na Tateově tváři prozrazoval hněv i váhání. Řekl pouze: „Budu o tom přemýšlet.” Odvrátil hlavu a díval se z okna.

Mlčky dojeli až k volebnímu štábu. Eddy přerušil ticho: „Carole, všichni tě touží vidět. Požádal jsem je, aby na tebe necivěli s otevřenými ústy, ale nemůžu ti to zaručit,” upozornil ji, zatímco s řidičovou pomocí vystupovala z limuzíny. „Myslím, že když tam chvilku pobudeš, hodně to povzbudí jejich ochotu a dobrou vůli pomáhat.”

„Zůstane.” Aniž dal Tate Avery na výběr, chytil ji za paži a vedl ke vchodu do budovy.

Sice se jí po jeho bezohledném gestu zježily chloupky na šíji, ale klidně šla s ním, protože byla zvědava, jak jejich štáb vypadá. Ale když se přiblížili ke dveřím, žaludek se jí strachy třásl. Každá nová situace pro ni znamenala zkoušku, minové pole, v němž se musí pohybovat opatrně a se zatajeným dechem, aby neudělala špatný pohyb.

Vstoupili do naprostého zmatku. Dobrovolníci zvedali telefony, sami volali, zalepovali obálky, otevírali došlou poštu, sešívali papíry, rozesílali je, vstávali, sedali si. Všichni byli v pohybu. Po tichu a klidu na klinice měla Avery pocit, jako by ji hodili do domu opic.

Tate si svlékl sako a vyhrnul rukávy košile. Jakmile si ho všimli, všichni přestali pracovat, aby s ním mohli promluvit. Avery bylo ihned jasné, že se na něj dívají jako na hrdinu a pomáhají mu s volbami ze všech sil.

Také si okamžitě všimla, že slovo Eddyho Paschala je zákon, protože ji dobrovolníci pozorovali úkosem a uctivě ji zdravili. Nikdo na ni nezíral s očividnou zvědavostí. Nevěděla, co se od ní očekává, takže se cítila trapně a nejistě. Tate přecházel po kanceláři a ona ho následovala. Vyzařoval ze sebe nakažlivou jistotu.

„Dobrý den, paní Rutledgeová,” pozdravil ji jeden mladík. „Vypadáte skvěle.”

„Děkuji.”

„Tate, guvernér dnes ráno vydal prohlášení, v němž blahopřeje paní Rutledgeové k úplnému uzdravení. Pochvalně se zmínil o její odvaze, ale nazval tě - teď parafrázuji - liberálem s krvácejícím srdcem, na nějž by si měli Texasané dávat pozor. Varoval voliče, aby se v listopadových volbách nedali strhnout sympatiemi k paní Rutledgeové. Jak chceš odpovědět?”

„Nijak. Ne hned teď. Ten nafoukaný parchant mě chce vyprovokovat a udělat ze mě draka plivajícího oheň. Takovou radost mu nedopřeji. Ach, a ten ,nafoukaný parchant’ byl jen mezi námi.”

Mladík se zasmál a pospíchal k počítači, aby sepsal zprávu pro tisk.

„Jak vypadají poslední odhady?” zeptal se Tate neadresně.

„Nestaráme se o to,” odpověděl Eddy klidně a přistoupil k Tateovi. Cestou s sebou vzal Fancy. Zírala na Carole se svým typicky vzdorovitým výrazem.

„Starou belu,” odmítl Tate Eddyho pohotovou odpověď. „Kolik procent ztrácím?”

„Čtrnáct.”

„O jedno víc než minulý týden. Jak říkám, není proč si dělat hlavu.” Všichni se jeho optimistické analýze zasmáli.

„Ahoj, strejdo Tate. Ahoj, teto Carole.”

„Nazdar, Fancy.”

Na dívčině tváři se objevil andělský úsměv, ale za ním se skrývala zloba, která Avery znepokojovala. Fancy ji přišla navštívit do nemocnice jen jednou a při pohledu na tetiny tehdy ještě viditelné jizvy se rozhihňala. Dívčina nečitelnost Nelsona tak rozhněvala, že ji vykázal z pokoje a zakázal jí vrátit se. Zdálo se, že to Fancy nevadí.

Stačilo se na dívku podívat a člověk usoudil, že je to vypočítavá, sobecká potvora. Avery napadlo, že kdyby bylo Fancy o deset let méně, zasloužila by pořádný výprask. Měla pocit, že dívčin vztah ke Carole přesahuje pubertální rozmrzelost a že ji hluboce a trvale nenávidí.

„To je tvůj nový snubní prsten?” zeptala se Fancy a kývla hlavou směrem k Averině levé ruce.

„Ano, Tate mi ho dal včera večer.”

Uchopila Avery za prsty a zvedla jí ruku. Opovržlivě šperk prohlížela. „Pche, nechtěl moc utrácet, co?”

„Mám pro tebe práci,” oznámil jí stroze Eddy. „Pojď.” Vzal Fancy za loket, otočil ji čelem vzad a postrčil pryč od Avery.

„Rozkošné dítě,” poznamenala Avery koutkem úst.

„Zasloužila by pořádně naplácat.”

„Souhlasím.”

„Dobrý den, paní Rutledgeová.” Přistoupila k nim žena ve středních letech a potřásla Avery rukou.

„Dobrý den. Ráda vás zase vidím, paní Bakerová,” řekla poté, co si nenápadně přečetla ženinu jmenovku.

Paní Bakerové zmizel úsměv z tváře. Nervózně se podívala na Tatea. „Eddy říkal, že si máte přečíst tahle prohlášení pro tisk. Mají být odeslána zítra ráno.”

„To bude v pořádku. Žádný spěch,” ujistil ženu Tate.

„Udělala jsem chybu, že?” zeptala se ho Avery, když paní Bakerová odešla.

„Měli bychom raději jít.”

Se všemi se rozloučil zvoláním „na shledanou”. Eddy mu z druhého konce místnosti zamával, aniž by přestal mluvit do sluchátka, jež si přidržoval ramenem. Fancy jim ledabyle pokynula z vysoké stoličky u rohu Eddyho stolu.

Tate vedl Avery ven a přes parkoviště ke stříbrnému sedanu. „Tentokrát žádná limuzína?”

„Tentokrát jsme jen obyčejní lidé.”

Prodírali se poledním provozem a Avery nasávala obrázky a hluk města. Je to dávno, co se její svět skládal z více věcí než jen několika sterilních zdí. Spěšná chůze lidí na ulicích, hluk, barvy a světla ji po měsících izolace zaskočily. Téměř ji děsily. Nyní jí všechno, co důvěrně znala, připadalo nové a vzrušující, asi jako musí být jaro pro zvířata probouzející se ze zimního spánku.

Když jeli kolem letiště a uviděla startovat trysková letadla, naskočila jí husí kůže. Cítila v těle napětí hraničící s bolestí.

„Jsi v pořádku?”

Rychle odvrátila zrak od letiště a podívala se Tatea. Pozorně ji sledoval. „Jistě. Je mi dobře.”

„Dokážeš ještě někdy létat?”

„Nevím. Předpokládám, že ano. Ale poprvé to bude jistě nejtěžší.”

„Nevím, jestli ještě někdy dostaneme do letadla Mandy.”

„Možná překoná strach lehčeji než já. Děti bývají v porovnání s dospělými mnohem odolnější.”

„Snad.”

„Tak se na ni těším. Týdny jsem ji neviděla.”

„Roste.”

„Opravdu?”

Usmál se. „Tuhle jsem si ji posadil na klín a všiml jsem si, že mi už sahá hlavou téměř k bradě.”

Několik vteřin se oba usmívali. Potom mu oči potemněly, úsměv zmizel a on se zase věnoval řízení. Avery se cítila odstrčená, a tak se zeptala: „A co paní Bakerová? Co jsem udělala špatně?”

„Začala pro nás pracovat teprve před dvěma týdny. Nikdy ses s ní nesetkala.”

Avery se rozbušilo srdce. Taková chyba se musela stát! Bude se dopouštět podobných drobných omylů, pro něž musí rychle vymyslet omluvu.

Sklonila hlavu a masírovala si prostředníčky a palci spánky. „Promiň, Tate. Musím působit podezřele.”

„To ano.”

„Měj se mnou trpělivost. Pravda je taková, že mám výpadky paměti. Občas mě některé události matou. Nemohu si jasně vzpomenout na lidi nebo místa.”

„To jsem si všiml už před několika týdny. To, co jsi povídala, nedávalo žádný smysl.”

„Proč jsi mi hned něco neřekl?”

„Nechtěl jsem tě strašit, tak jsem se na to zeptal neurologa. Říkal, že jsi pravděpodobně následkem otřesu mozku částečně ztratila paměť.”

„Trvale?”

Pokrčil rameny. „To nedokázal říct. Vzpomínky se ti můžou postupně vrátit, nebo možná také ne.”

Avery se v duchu z neurologovy předpovědi radovala. Pokud udělá nějaké faux pas, může se vymluvit na ztrátu paměti.

Natáhla se k Tateovi a položila mu dlaň na ruku. „Promiň, že jsem tě přivedla do rozpaků.”

„Vím jistě, že až jí to vysvětlím, tak to pochopí.”

Vyprostil ruku zpod její a položil ji na volant, aby mohl najet na odbočku z dálnice. Avery si pozorně všímala, kudy jedou. Bude přece muset znát cestu domů.

Narodila se v Dentonu, univerzitním městě na severu Texasu, a většinu dětství prožila v Dallasu, kde měl základnu Cliff Daniels, fotoreportér na volné noze.

Jako většina rodilých Texasanů měla hrdost na svůj kraj v krvi. Přestože vydala stovky dolarů na učitele výslovnosti, aby ji zbavili přízvuku, vnitřně se cítila pravověrnou Texasankou. Tu kopcovitou krajinu považovala za nejkrásnější a nejmilejší oblast celého státu. V každém ročním období byly jemně zaoblené vršky, prostory a potoky, na jaře zmohutnělé tajícím sněhem, krásné.

Vlčí bob už plně rozkvetl a pokrýval zemi jako nafialovělá vyrážka. Na přírodním plátně zářily pestré barvy lučních květin. Neohraničené skvrny připomínaly Monetovy malby. Ze země trčely mohutné balvany jako křivé stoličky, takže krajina nepůsobila tak uhlazeně.

Tato země, v níž si španělské doni budovaly své říše, válečníci z kmene Komančů pronásledovali stáda mustangů a kolonisté cedili krev za nezávislost, překypovala vášní. Jako by ji prosycovala nehmotná přítomnost nezdolných lidí, kteří ji užívali, ale nikdy si ji nepodrobili. Jejich bojovný a nezávislý duch se tudy plížil jako divoké kočky, jež obývaly zdejší jeskyně - neviditelné, a přece skutečné. _ Jestřábi se vznášeli na tichých křídlech a vyhlíželi kořist. Červenohnědý herefordský dobytek spásal trávu mezi cedry. Nad kamenitou zemí se občas tyčily jako shovívavý dozor duby a vytvářely rozložitými korunami stín pro dobytek, jeleny a drobnou zvěř. Podél řek rostly cypřiše. Provazcovitými kmeny, sukovitými větvemi a nadýchanými větvičkami hustě lemovaly rozvodněné břehy řeky Guadalupe.

Byla to země bohatá na kontrasty a folklór. Avery ji milovala.

A Tate zjevně také. Přestože řídil, pozoroval krajinu ubíhající kolem s takovým nadšením, jako by ji viděl poprvé. Zatočil na cestu vedoucí mezi dvěma přírodními kamennými sloupy. Mezi nimi visela cedule z tepaného železa s nápisem „Ranč Rozhoupané R”.

Avery se z článků o Rutledgeových, jež v nemocnici tajně přečetla, dozvěděla, že Rozhoupané R má rozlohu přes pět tisíc akrů a chová se tu obrovské stádo prvotřídního skotu. Dvě ramena řeky Guadalupe a jedno Blanca zajišťují dostatek vody.

Nelson zdědil zemi po svém otci. Od okamžiku, kdy odešel od letectva na odpočinek, se věnoval ranči. Vytvořil z něj ziskový podnik. Vždyť také cestoval do jiných koutů země, aby tam studoval dobytkářství a způsoby, jak pozvednout kvalitu dobytku z Rozhoupaného R.

Jeden článek v Texas Monthly doplňovala fotografie domu, ale z obrázku se nedalo mnoho vyčíst.

Nyní se ocitli na vrchu, takže v dálce zahlédla budovu z bílých nepálených cihel. Připomínala španělskou haciendu se třemi křídly podkovovitě uzavírajícími obytnou zahradu. Ze střední části byl nádherný výhled na údolí a řeku za ním. Rozlehlý dům měl střechu z červených tašek, v nichž se odráželo polední slunce.

Příjezdová cesta se před hlavním vchodem stáčela do půlkruhu. Majestátní dub, ověšený provazci šedého španělského mechu, stínil celou přední stranu domu. Po obou stranách vstupních dveří stály nádoby z pálené hlíny s bohatě kvetoucími zářivě červenými pelargoniemi. Tate jí pomohl vystoupit z vozu a právě těmito dveřmi ji uvedl do domu.

To byl nejčistší Texas, krásný, až bral dech, a, jak si Avery náhle uvědomila, domov.

Kapitola 15

Celý dům byl zařízen s vkusem a stylem, které by člověk u Zee předpokládal. Tradiční vybavení, velmi útulné a pohodlné. Všechny místnosti byly prostorné, s vysokými trámovými stropy a širokými okny. Zee vytvořila pro rodinu hezký domov.

Na zahradě na ně čekal oběd. Podával se u kulatého sekvojového stolu se žlutým slunečníkem. Poté, co se jí dostalo objetí od Nelsona a Zee, přešla Avery k Mandy a klekla si kní.

„Ahoj, Mandy. Moc ráda tě vidím.”

Mandy hleděla do země. „Byla jsem hodná.”

„Samozřejmě že jsi byla. Táta mi to říkal. Vypadáš moc hezky,” Pohladila Mandiny lesknoucí se vlasy, sestřižené na páže. „Narostly ti vlásky a už nemáš sádru.”

„Můžu se teď napapat? Babička říkala, že můžu, až přijedeš.”

Holčiččin nezájem svíral Avery bolestně srdce. Měla by přece mamince po tak dlouhém odloučení vyprávět spoustu vzrušujících věcí.

Posadili se kolem stolu. Služebná přinesla podnos s jídlem a uvítala ji doma.

„Děkuji. Je příjemné být zpátky.” Nicneříkající, ale bezpečná odpověď, pomyslela si Avery.

„Mono, nalij Carole ledový čaj,” přikázal Nelson hospodyni a prozradil tak Avery ženino jméno. „A nezapomeň přidat normální cukr.”

Rodina jí takto poskytovala nevědomky informace. Díky nim si osvojí Caroliny zvyky, zjistí, co měla ráda a co nesnášela.

Přestože byli přítomni pouze Tate, jeho rodiče a Mandy, měla se neustále na pozoru, aby sama neudělala něco, čím by se nechtěně prozradila.

Právě když si gratulovala ke skvělému představení, vtrhl na zahradu velký huňatý pes. Ani ne půl metru od Avery si uvědomil, že je cizinka. Napnul všechny čtyři běhy, nakrčil se a začal temně vrčet.

Pes - miláček rodiny! Proč ji to nenapadlo? Raději se chopila iniciativy, než aby čekala na reakci ostatních.

„Co se mu stalo? To jsem se tak změnila? Cožpak mě nepoznává?”

Tate přehodil nohu přes lavici, takže seděl obkročmo, a poplácal se po stehně. „Ke mně, Shepe, a přestaň vrčet.”

Pes nespouštěl z Avery zrak. Pomalu přešel k pánovi a položil mu bradu na stehno. Tate ho podrbal za ušima. Avery opatrně natáhla ruku a pohladila psa po hlavě. „Ahoj, Shepe. To jsem já.”

Podezřívavě jí ruku očichal. Nakonec, spokojený tím, že ta osoba nepředstavuje žádné nebezpečí, ji teplým vlhkým jazykem olízl dlaň. „To je lepší.” Se smíchem vzhlédla na Tatea. Divně se na ni díval.

„Odkdy se chceš přátelit s mým psem?”

Avery se bezmocně rozhlédla kolem. Svým chováním nejspíš zmátla i Nelsona a Zee. „Od… od chvíle, kdy jsem se dostala tak blízko smrti. Asi se cítím být spojena se všemi živými bytostmi.”

Trapný okamžik pominul a zbytek oběda proběhl bez dalšího pochybení. Ovšem jakmile dojedli, potřebovala si Avery odskočit. Jenže nevěděla, kde v tom rozlehlém domě najde jejich pokoj.

„Tate, mám už věci vevnitř?” zeptala se.

„Myslím, že ne. Proč, potřebuješ je?”

„Ano, prosím.”

Avery nechala Mandy v péči prarodičů a následovala Tatea ze zahrady k autu zaparkovanému před vchodem. Chopila se menšího zavazadla, on nesl větší.

„Můžu vzít obě,” řekl jí přes rameno, když vstupoval do domu.

„To je v pořádku.” Kráčela stále o krok za ním. Vešli širokými dvoukřídlovými dveřmi do rozlehlé chodby. Jedna stěna byla celá ze skla a bylo odtud vidět na zahradu. Na opačné straně bylo několik vchodů do pokojů. Tate jedny z nich otevřel, vešel a položil kufr před žaluziové dveře skříně.

„Mona ti pomůže vybalit.”

Avery přikývla. Pohled na ložnici ji zneklidnil. Velká světlá místnost s kobercem v barvě šafránu, s nábytkem ze světlého dřeva, sifonovým přehozem přes postel a závěsy s květinovým vzorem. Na její vkus to bylo poněkud přezdobené, ale zjevně drahé a dobře udělané.

Jediným pohledem zaznamenala všechny podrobnosti, od digitálního budíku na nočním stolku až po fotografii Mandy ve stříbrném rámečku na prádelníku.

Tate řekl: „Jedu na chvíli do kanceláře. Možná bys měla strávit klidné odpoledne a vrátit se do každodenního shonu pomalu. Jestli -” Averin hlasitý nádech přerušil jeho slova. Sledoval, kam se dívá. Hleděla na stěnu, na níž visel Carolin portrét v životní velikosti. „Co se děje?”

S dlaní na krku těžce polkla a odpověděla: „Nic. Já… Já jen, že už tak nevypadám.” Pohled do očí jediné osoby, která neodvolatelně věděla, že je podvodnice, ji znepokojoval. Ty tmavé vědoucí oči jako by se jí vysmívaly.

Odvrátila od nich zrak, bojácně se na Tatea usmála a prsty si prohrábla krátké vlasy. „Asi jsem si ještě na ty změny úplně nezvykla. Nevadilo by ti, kdybych ten portrét dala pryč?”

„Proč by mi to mělo vadit? Je to tvůj pokoj. Dělej si s ním, co se ti zlíbí.” Zamířil ke dveřím. „Uvidíme se u večeře.” Vyšel a hlučně za sebou zavřel.

O jeho lhostejnosti se nedalo pochybovat. Cítila se, jako by ji vysadili v Antarktidě a dívala se, jak poslední letadlo mizí za horizontem. Uložil ji tam, kam patřila, a to považoval za hranici svých povinností.

Je to tvůj pokoj.

V místnosti bylo dokonale čisto. Jako by v ní nikdo dlouho nebydlel. Odhadovala, že od toho rána, kdy odsud Carole naposled před leteckým neštěstím odcházela, uplynuly tři měsíce.

Otevřela šatník. Uvnitř viselo dost oblečení, aby se jím vybavila armáda, ale každá jednotlivost byla ryze ženská, od kožichu po přezdobený župánek. Nic nepatřilo Tateovi. Ani na toaletním stolku, ani v jediné z mnoha zásuvek.

Avery si sklíčeně sedla na okraj veliké dvojpostele. Tvůj pokoj, řekl. Nikoliv náš. Dobrá, řekla si nešťastně, nebude se muset trápit výčitkami svědomí kvůli tomu, že Tate někdy bude chtít uplatnit svá manželská práva. Na tuhle obavu může zapomenout. Nebude s ním intimně žít, protože on už s manželkou nespí.

Díky tomu, jak se k ní v posledních týdnech choval, ji to nepřekvapilo. A přesto pocítila hluboké zklamání. A k tomu se ještě přidalo zahanbení. Neměla v úmyslu spát s ním pod falešnou záminkou. Ani nevěděla, jestli to chce. Bylo by to špatné, velmi špatné. A přece…

Vzhlédla na portrét. Carole Rutledgeová jako by se jízlivě usmívala. „Ty mrcho,” zašeptala kousavě Avery. „Hodlám napravit všechno, čím jsi způsobila, že tě přestal milovat. Dívej se, jestli to nezvládnu.”

„Hola, dostala jsi dost jídla?”

Když si Avery uvědomila, že Nelson myslí ji, usmála se na něj. „Spoustu, děkuji. Přestože byla strava na klinice dobrá, tohle chutná skvěle.”

„Hodně jsi zhubla,” poznamenal. „Musíme tě vykrmit. Ve své rodině nesnáším titěrnost.”

Zasmála se a sáhla po sklence vína. Nechutnalo jí, ale Carole zjevně ano. Nalili jí, aniž by se někdo zeptal, jestli chce. Pomalu při jídle upíjela a sklenku burgundského, kterou dostala ke steaku, už téměř vyprázdnila.

„Prsa se ti v podstatě vypařila,” pronesla Fancy. Seděla naproti Avery, mezi dvěma prsty držela vidličku a kývala s ní nahoru a dolů.

„Fancy, zdrž se, prosím, hrubých poznámek,” napomenula ji Zee.

„Nebyla jsem hrubá. Jen upřímná.”

„Takt je stejně obdivuhodná vlastnost jako upřímnost, mladá dámo,” připomenul jí přísně dědeček z čela stolu.

„Bože, jen -”

„A pro každou ženu je nevhodné brát boží jméno nadarmo,” dodal chladně. „Rozhodně to od tebe už nechci slyšet.”

Fancy hlučně pustila vidličku na talíř. „Nechápu to. Vy všichni jste se bavili o tom, jak je vychrtlá. Já jediná jsem takový charakter, že to řeknu nahlas, a dostanu kvůli tomu přes nos.”

Nelson se ostře podíval na Jacka. Ten správně pochopil, že má s dceřiným špatných chováním něco udělat. „Fancy, prosím, chovej se slušně. Toto je večeře na oslavu Carolina návratu domů.”

Avery odezřela Fancy ze rtů: „Velká sranda.” Dívka se zkroutila na židli, uraženě ztichla a hrála si se zbytkem jídla. Zjevně zabíjela čas, dokud se nebude moci vzdálit od stolu.

„Myslím, že vypadá zatraceně dobře.”

„Díky, Eddy.” Avery se na něj přes stůl usmála.

Pokynul jí sklenkou vína. „Všichni jste viděli její ranní vystoupení na schodech před klinikou? Vysílali to ve zprávách na všech třech místních stanicích.”

„Lepší zpravodajství jsme si přát nemohli,” poznamenal Nelson. „Zee, prosím tě, nalij mi kávu.”

„Samozřejmě.”

Nalila mu šálek a podala konvici dál. Dorothy Rae kávu odmítla a natáhla se po láhvi vína. Její zrak se setkal přes stůl s Averiným. Avery se na ni přátelsky usmála, ale setkala se s otevřeným nepřátelstvím. Dorothy Rae si vzdorovitě nalila další sklenku.

Byla to hezká žena, přestože na ní nadměrné pití zanechalo stopy. Měla nateklý obličej, zvlášť kolem krásných tmavomodrých očí. Jistě se snažila přijít na večeři upravená, ale nepodařilo se jí to. Vlasy si dvěma sponami připevnila nepořádně dozadu. Určitě by vypadala lépe nenalíčená, protože se malovala nevkusně a nedbale. Účastnila se hovoru, pouze když ji někdo přímo oslovil. Všechnu pozornost věnovala neživému předmětu - láhvi vína.

Avery došla k názoru, že Dorothy Rae Rutledgeová musí být neobyčejně nešťastná žena. Nic její první dojem nezměnilo. Stále netušila, proč je Dorothy Rae tak nespokojená, ale jednou věcí si byla jistá, ta žena hluboce milovala svého manžela. I když se k Jackovi chovala nepříliš mile. Jako teď. Chtěl nenápadně odsunout víno z jejího dosahu. Plácla ho přes ruku, rázně popadla hrdlo láhve a dolila si do téměř plné sklenky. Přesto se na něj v okamžicích, kdy se zapomněla, dívala s patrným zoufalstvím.

„Viděl jsi návrhy na nové plakáty?” zeptal se bratr Tatea.

Avery seděla mezi Tatem a Mandy. Přestože se během večeře bavila se všemi přítomnými, věnovala se hlavně jim dvěma, a to z naprosto jiných důvodů.

Nakrájela Mandy maso na kousky a holčička se opatrně a tiše pustila do jídla. Avery neměla mnoho zkušeností s dětmi, ale kdykoliv je sledovala, byly upovídané, zvídavé, neposedné a občas únavně živé.

Mandy se chovala nezvykle klidně. Nestěžovala si. Nenaléhala. Nedělala nic jiného, než mechanicky nabírala malá sousta.

Tate jedl rychle, jako by mu vadilo, že utrácí čas na jídlo. Jakmile skončil, netrpělivě upíjel víno a mezitím si pohrával se sklenkou. Avery měla pocit, jako by se nemohl dočkat, až se ostatní navečeří.

„Díval jsem se na ně odpoledne,” odpověděl Jackovi. „Nejvíce se mi líbí to heslo o základech.”

„Tate Rutledge, nové pevné základy,” citoval Jack.

„Právě ten.”

„Ten jsem navrhl já,” pochlubil se Jack.

Tate na bratra zamířil prstem jako pistolí a mrkl. „Možná proto se mi nejvíc líbí. Vždycky jsi uměl uhodit hřebíček na hlavičku. Co myslíš, Eddy?”

„Připadá mi dobrý. Hodí se k naší politické platformě záchrany Texasu z nynější ekonomické krize a postavení země na nohy. Jsi někým, na kom stát může založit budoucnost. Zároveň jemně naznačuje, že se Dekkerovy základy drolí.”

„Tati?”

Nelson si zamyšleně tahal spodní ret. „Mně se líbí ten, který říká něco o spravedlnosti pro všechny Texasany.”

„Ujde,” připustil Tate, „ovšem je kapku otřepaný.”

„Možná, že právě to tvá kampaň potřebuje,” odpověděl otec zamračeně.

„Nelsone, musí to být něco, co Tateovi vyhovuje,” upozornila manžela Zee. Zvedla skleněný poklop a začala krájet prokládaný kokosový dort. První díl podala Nelsonovi. Už se do něj chtěl pustit, ale uvědomil si, na čí počest je dnešní večeře.

„Dnes patří první porce Carole. Vítej doma.” Poslal jí moučník.

„Děkuji.”

Neměla kokos o nic raději než víno, ale Carole zjevně ano. Tak se pustila do moučníku, zatímco Zee podávala dezert pánům, kteří pokračovali v debatě o předvolební strategii.

„Takže můžeme vzít tohle heslo a nechat ho vytisknout na plakáty?”

„Jacku, odlož konečné rozhodnutí o pár dnů.” Tate se podíval na otce. Přestože Nelson s potěšením pojídal dort, stále se mračil, protože ostatní s jeho nejoblíbenějším sloganem nesouhlasili. „Dneska jsem si je teprve prolistoval. Byl to jen můj první dojem,” dodal omluvně Tate.

„A ten míváš obvykle nejlepší,” naléhal Jack.

„Možná. Ale zbývají nám den dva na rozmyšlení, ne?”

Jack přijal talířek s moučníkem. Dorothy Rae svou porci odmítla. „Do konce týdne bychom měli dát ty plakáty do výroby.”

„Do té doby ti řeknu, jak jsem se rozhodl.”

„Proboha. Mohl by někdo laskavě…” Fancy ukázala rukou na Mandy. Pro tříleté dítě bylo příliš obtížné donést sousto z talířku do úst. Na šatech měla kousky dortu a kolem pusy rozmazanou polevu. Chtěla to napravit a otřela se. Jen si ještě ušpinila obě ručky. „Dívat se, jak ta malá mátoha jí, je naprosto nechutné. Omluvíte mě?”

Fancy odsunula židli a vstala, aniž by počkala na svolení. Odhodila ubrousek do talíře a oznámila: „Jedu se podívat do Kerrville, jestli nedávají nějaký nový film. Chce jít někdo se mnou?” Pozvání adresovala všem, ale dívala se na Eddyho. Ten se plně věnoval své porci dortu. „Zdá se, že ne.” Otočila se a hrdě vyšla z jídelny.

Avery spokojeně sledovala, jak ten drzý fracek odchází. Copak si může dovolit mluvit s bezmocným dítětem tak krutě? Vzala si Mandy na klín. „Dort je prostě moc dobrý na to, aby se dal sníst a neupadlo přitom několik drobečků, viď, miláčku.” Omotala si kolem ukazováčku roli lněného ubrousku, namočila ho ve sklenici vody a začala Mandy otírat obličej.

„Dorothy Rae, dcera ti začíná přerůstat přes hlavu,” prohlásil Nelson. „Ta sukně, co měla na sobě, je tak krátká, že jí sotva zakrývá intimní místa.”

Dorothy Rae si odhrnula z čela zplihlé vlasy. „Snažím se, Nelsone. To Jack jí všechno dovolí.”

„To je zatracená lež,” ohradil se hlasitě Jack. „Donutil jsem ji, aby chodila každý den do práce. To je mnohem víc, než jsi dokázala ty.”

„Měla by být na škole,” připomněl jim Nelson. „Neměli jste jí dovolit, aby odešla, aniž dokončila pololetí. Co z ní bude? Jaký bude mít bez vzdělání život?” V neblahé předtuše potřásl hlavou. „Za svá špatná rozhodnutí těžce zaplatí. Vy také. Sklidíte, co jste zaseli.”

Avery s ním v duchu souhlasila. Fancy byla naprosto nezvladatelná a bezpochyby za to mohli rodiče. A přece si pomyslela, že by Nelson neměl jejich chyby ve výchově probírat před všemi.

„Myslím, že Mandy nepomůže nic jiného než koupel,” řekla, vděčná, že se má nač vymluvit, aby mohla odejít od stolu. „Omluvíte nás, prosím?”

„Nepotřebuješ pomoct?” zeptala se Zee.

„Ne, děkuji.” Vtom si uvědomila, že si přisvojila Zeein určitě oblíbený večerní rituál, a proto dodala: „Protože je to můj první večer doma, ráda bych ji uložila sama. Byla to krásná večeře, Zee. Děkuji ti.”

„Za chvíli přijdu popřát Mandy dobrou noc,” zavolal Tate za Avery, odcházející z jídelny s Mandy v náruči.

„Tak vidím, že se nic nezměnilo.”

Dorothy Rae nejistě prošla obývacím pokojem a zhroutila se najedno ze dvou křesel před velikým televizorem. Jack už seděl v druhém. „Slyšel jsi mě?” zeptala se, když se na několik vteřin rozhostilo ticho a on se neměl k odpovědi.

„Slyšel, Dorothy Rae. A jestli tím ,nic se nezměnilo’ míníš, že jsi dnes večer zase pod obraz, tak máš pravdu. Nic se nezměnilo.”

„Míním to, že nemůžeš odtrhnout oči od bratrovy manželky.”

Jack vyletěl ze židle. Dlaní bouchl do ovladače a zavřel komikovi ústa uprostřed vtipu. „Jsi opilá a nechutná. Jdu spát.” Hlučně odkráčel do přilehlé koupelny. Dorothy Rae se těžce postavila na nohy a následovala ho. Župan táhla za sebou.

„Nesnaž se to zapírat,” vzlykla. „Sledovala jsem tě. Celý večer jsi blábolil o Carole a její krásné nové tvářičce.”

Jack si svlékl košili, smotal ji a hodil do koše na špinavé prádlo. Sehnul se, aby si rozvázal tkaničky u bot. „Jediný člověk v této rodině, který blábolí, jsi ty, když se napiješ tak, že se nedokážeš ovládat.”

Reflexivně si hřbetem ruky otřela ústa. Lidé, kteří znali dospívající Dorothy Rae Hancockovou by neuvěřili, co se z ní ve středních letech stane. Bývala to nejkrásnější dívka střední školy a její vláda trvala celé čtyři roky.

Otec býval v Lampasas předním právníkem. Byla jeho jediné dítě, jeho poklad. Zbožňoval ji tak, že jí to každý, kdo ji znal, záviděl. Dvakrát ročně ji bral do Dallasu, aby si mohla v nejlepších obchodech nakoupit oblečení. K šestnáctým narozeninám jí dal úplně nové auto, corvettu se shrnovací střechou.

Matka z toho tenkrát dostala záchvat a tvrdila, že pro tak mladou dívku je to auto příliš velké, ale Hancock nalil manželce další sklenku tvrdého alkoholu a upozornil ji, že kdyby chtěl na cokoli znát její bezcenný názor, zeptal by se.

Po maturitě Dorothy Rae s velkou slávou odešla na Texaskou univerzitu v Austinu. V prvním ročníku se seznámila s Jackem Rutledgem, bláznivě se do něj zamilovala a rozhodla se, že ho bude mít sama pro sebe. Nikdy v životě jí nikdo nic neodepřel a ona neměla v úmyslu přijít o jediného muže, kterého by mohla upřímně milovat.

Jack se prokousával druhým ročníkem práv. Také Dorothy Rae miloval, ale před dokončením studia nemohl na svatbu ani pomyslet. Otec od něj očekával nejen, že školu dokončí, ale že bude patřit k nejlepším. Také předpokládal, že se jeho syn bude k ženám chovat jako kavalír.

Takže když nakonec Jack podlehl pokušení a připravil Dorothy Rae o panenství, ocitl se na pochybách, co je důležitější - galantnost k dámě, nebo odpovědnost vůči rodičovským očekáváním. Dorothy Rae jeho rozhodování uspíšila, protože mu s pláčem sdělila, že se jí zpozdila menstruace.

Jacka se zmocnila panika, ale nakonec usoudil, že předčasná svatba bude lepší než předčasně narozené dítě. Modlil se, aby Nelson dospěl ke stejnému závěru. Milenci spolu odjeli na víkend do Oklahomy, tajně se vzali a tu šťastnou novinu rodičům oznámili až po obřadu.

Nelson a Zee byli zklamáni, ale když se Jack zaručil, že právnická studia rozhodně neopustí, přivítali Dorothy Rae do rodiny.

Hancockovi z Lampasas zprávu tak dobře nepřijali. Otce dceřin útěk z domova málem zabil. Zemřel na infarkt měsíc po svatbě. Nevyrovnanou matku poslali na protialkoholní léčení. Po několika týdnech ji považovali za vyléčenou a propustili ji. Za tři dny narazila s vozem do mostní podpěry a na místě zemřela. Řídila opilá.

Francine Angela se narodila osmnáct měsíců po svatbě. Buď to bylo nejdelší těhotenství v dějinách, nebo Dorothy Rae Jacka podvodně donutila ke svatbě.

Nikdy ji z toho neobvinil, ale během několika let po Fancině narození dvakrát brzy po sobě potratila, jako by na sebe uvalila dobrovolné pokání.

Při druhém potratu málem zemřela, takže jí lékař musel podvázat vaječníky, aby znovu neotěhotněla. To jí přivodilo tělesné, duševní a citové bolesti. Aby je otupila, začala se léčit každý večer jedním koktejlem. A když to nepomáhalo, dávala si dva.

„Jak se na sebe můžeš dívat do zrcadla,” naléhala nyní na manžela, „když víš, že miluješ bratrovu ženu?”

„Nemiluji.”

„Ne, to víš, že ne.” Naklonila se blíž. Otrávila vzduch dechem plným alkoholických výparů. „Nenávidíš ji, protože s tebou zachází jako s onucí. Otírá si o tebe nohy jako o rohožku. Dokonce ani nevidíš, že všechny ty změny jsou jen -”

„Jaké změny?” Odhodil kalhoty na židli, místo aby si je pověsil na ramínko. „Víš, že vysvětlila, proč používá levou ruku.”

Protože se jí podařilo upoutat jeho pozornost, Dorothy Rae se narovnala a začala mít pocit nadřazenosti, jak se to stává pouze opilcům. „Další změny,” odpověděla povzneseně. „Nevšiml sis?”

„Možná. Například?”

„Například pozornost, jíž zahrnuje Mandy, a způsob, jakým podlézá Tateovi.”

„Hodně toho prožila. Vyzrála.”

„Ha!” vykřikla. „Ona? Vyzrála? Bože na nebesích, co se jí týká, jsi úplně slepý.” Snažila se zaostřit pohled na jeho tvář.

„Od té letecké katastrofy je jako jiný člověk, a ty to víš. Ale to je všechno jen divadlo,” prohlásila neomylně.

„Proč by se namáhala?”

„Protože něco chce.” Naklonila se ještě blíž a poklepala mu na hrudník, aby zdůraznila svá slova. „Možná hraje hodnou senátorovu ženušku, aby se mohla odstěhovat s Tatem do Washingtonu. Jacku, co si potom počneš? Ha? Co potom uděláš se svou hříšnou touhou?”

„Možná začnu pít a budu ti dělat společnost.”

Zvedla třesoucí se ruku a zamířila na něj ukazováčkem. „Neodváděj řeč jinam. Chceš Carole. Já to vím,” vzlykla.

Jacka začínalo její opilecké žvanění už zase unavovat. Pověsil si šaty na ramínko, prošel metodicky bytem a pozhasínal všechna světla. Potom odestlal postel. „Pojď si lehnout, Dorothy Rae,” řekl unaveně.

Popadla ho za paži. „Nikdy jsi mě nemiloval.”

„To jsem nikdy neřekl.”

„Myslela jsem si, že jsem těhotná. Opravdu!”

Já to vím.”

„Protože jsi mě nemiloval, myslel sis, že je v pořádku lovit ženské,” obvinila ho a vyčítavě se na něj podívala. „Vím, že jsi měl jiné ženy. Podvedl jsi mě tolikrát, že není divu, že piju.”

Po tvářích jí stékaly slzy. Plácla ho do nahého ramene. „Piju, protože mě můj muž nemiluje. Nikdy nemiloval. A teď je zamilovaný do bratrovy manželky.”

Jack si lehl do postele, překulil se na svou půlku a přikryl se. Jeho lhostejnost ji rozzuřila. Po kolenou došla do středu lůžka a začala ho bouchat pěstí do zad. „Řekni mi pravdu. Řekni mi, jak moc ji miluješ! Řekni mi, jak moc mnou opovrhuješ!”

Hněv a síla ji rychle opouštěly, což Jack už znal. Zhroutila se vedle něj a okamžitě upadla do bezvědomého spánku. Jack se otočil a přikryl ji. Potom si nešťastně vzdychl, lehl si na záda a pokoušel se usnout.

Kapitola 16

„Myslel jsem, že už bude v posteli.”

Tate stál ve dveřích Mandiny koupelny. Avery klečela vedle vany. Mandy se probírala prstíky v kopcích pěny.

„Asi by už měla být, ale trochu jsme to koupání s pěnou přehnaly.”

„To vidím.”

Tate vešel dovnitř a posadil se na desku prádelníku. Mandy se na něj usmála.

„Ukaž tatínkovi kouzlo,” řekla jí Avery.

Dítě poslušně nabralo pěnu do dlaní a silně do ní fouklo. Bílé chomáčky se rozletěly do všech stran. Několik jich přistálo na Tateově koleni. Trochu to zdramatizoval. „Ouha, Mandy, tady! Ty se koupeš, já ne.”

Zasmála se a nabrala další pěnu. Tentokrát se bubliny usadily Avery na nose. K Mandině velké radosti kýchla. „Raději bych to měla skončit, než se nám to vymkne z rukou.” Sklonila se nad vanu, vzala Mandy v podpaží a zvedla ji z vody.

„Dej mi ji.” Tate čekal na dceru s ručníkem v rukách.

„Opatrně, když je mokrá, tak klouže.”

Odnesl Mandy, zabalenou do měkkého růžového froté ručníku, do ložnice a postavil ji vedle postele. Baculaté nožičky se jí zabořily do vysokého koberce. Bohatý vlas pohltil všech deset prstíků. Tate se posadil na okraj lůžka a začal ji zkušenýma rukama otírat.

„Noční košilku?” zeptal se a s očekáváním vzhlédl k Avery.

„Ach, ano. Už běžím.” V ložnici stály dva prádelníky. Vysoký se šesti zásuvkami a nižší se třemi. Kde jsou asi noční košile? Přistoupila k nižšímu a vytáhla horní zásuvku. Ponožky a punčocháče.

„Carole? Druhá zásuvka.”

Avery sebejistě odpověděla: „Přece potřebuje ještě spodní prádlo.” Odložil ručník a pomohl Mandy do spodních kalhotek. Potom jí přetáhl přes hlavičku noční košilku. Avery mezitím odestlala postel. Tate posadil dceru na lůžko.

Avery přinesla kartáč na vlasy, sedla se vedla Tatea a začala Mandy pročesávat vlasy. Když skončila, zašeptala: „Ty tak čisťounce voníš.” Sehnula se a políbila ji na zarůžovělou tvářičku. „Trochu pudru?”

„Jako máš ty?” zeptala se Mandy.

„Hrom, jako mám já.” Avery se vrátila k prádelníku pro hrací krabičku se zásypem, které si povšimla již dříve. Ponořila plyšovou labutěnku do pudru a zasypala Mandy prsíčka, bříško a podpaží. Mandy zaklonila hlavičku. Avery jí přejela vystavené hrdlo labutěnkou. Mandy se smíchem schoulila ramínka a přitiskla si pěstičky do klína.

„Mami, to lechtá.”

Způsob, jakým ji malá oslovila, Avery ohromil a dojal. Se slzami v očích Mandy pevně objala. Teprve potom mohla promluvit. „Tate, viď, že teď opravdu krásně voní?”

„To rozhodně. Dobrou, Mandy.” Políbil ji, položil na polštář a pořádně přikryl.

„Dobrou noc.” Avery se sklonila, aby ji políbila na tvář, ale Mandy ji popadla kolem krku a dala jí hlasitou mokrou pusinku. Potom se otočila na bok, přivinula si milovaného medvídka a zavřela oči.

Avery, omámená Mandiným spontánním projevem citů, vrátila hrací krabičku na místo, zhasla a vyšla před Tatem na chodbu. Vydala se ke svému pokoji.

„Na náš první den -” Dál se nedostala, protože ji popadl za paži, strčil ji do její ložnice a přitlačil k nejbližší stěně. Stále ji pevně jednou rukou svíral a druhou za sebou zavřel dveře, aby je nikdo neslyšel. Potom si opřel dlaň vedle její hlavy.

„Co se ti děje?” zeptala se.

„Drž pusu a poslouchej.” Přiblížil se ještě těsněji, obličej zrůzněný hněvem. „Nevím, co to na mě hraješ. A navíc, já na to kašlu. Ale jestli začneš plést hlavu Mandy, vykopnu tě odsud tak rychle, až se ti zatočí hlava. Rozumíš?”

„Ne, nerozumím.”

„Houby nerozumíš,” zasyčel. „Ta hra na roztomilou a veselou je hnusná.”

„Hra?”

„Jsme dospělí.”

„Jsi tyran, co si dovoluje na slabší. Pusť mi ruku.”

„Já jsem tvou hru prohlédl. Ale Mandy je dítě. Pro ni je to skutečnost a bude na ni reagovat.” Přiblížil se k ní ještě víc. „Až se zase staneš tou starou Carole, způsobí jí to nenapravitelné škody.”

„Já -”

„To nedovolím. Nikdy.”

„Tate, ty mi moc nedůvěřuješ.”

„Vůbec.”

Prudce se nadechla.

Drsně se na ni díval. „Dobrá, dneska ráno jsi oslnila tisk, a to v můj prospěch. Děkuji ti. Vzala jsi mě během konference za ruku. Roztomilé. Nosíme stejné snubní prsteny. Jak romantické,” řekl jízlivě. „Dokonce jsi uchvátila i mou rodinu, která by tě měla lépe znát. Mají za to, že jsi snad zažila v nemocnici nějaké osvícení - našla Boha nebo něco takového.”

Sklonil k ní hlavu na vzdálenost několika centimetrů. „Carole, znám tě příliš dobře. Vím, že se chováš nejmileji a nejlaskavěji, když se chystáš zabít.” Zmáčkl jí paži ještě silněji a dodal: „Nezapomeň, že to znám z vlastní zkušenosti.”

Ztrápená Avery hořce poznamenala: „Změnila jsem se. Jsem jiná.”

„Jako peklo. Jen jsi zvolila novou taktiku, to je všechno. Ale mě nezajímá, jak dobře hraješ roli kandidátovy manželky. Stále platí to, co jsem ti řekl před neštěstím. Po volbách, a to bez ohledu na výsledek, zmizíš, miláčku.”

Výhrůžka, že ji vyžene, ji nevyděsila. Avery Danielsová už o všechno přišla - dokonce i o totožnost. Ohromilo ji, že se Tate Rutledge, na jehož poctivost by vsadila krk, nakonec ukázal jako falešný člověk.

„Takhle chceš manipulovat s veřejností?” zasyčela. „Po dobu kampaně dovolíš, abych ti hrála oddanou manželku, stála po tvém boku, mávala, usmívala se, přednášela pošetilé řeči, které mi napíšete, jen abys získal víc hlasů?” Zvedla hlas o celou oktávu. „Protože šťastně ženatý kandidát má větší naději na vítězství než ten, který se právě rozvádí. Nemám pravdu?”

Pohled mu ztvrdl jako žula. „Dobrý pokus, Carole. Svaluj vinu na mě, jestli budeš mít lepší pocit z vlastní nepoctivosti. Víš sakra dobře, proč jsem tě už dávno nevykopl. Chci vyhrát tyhle volby kvůli sobě a všemu, čemu jsem se plně věnoval. Nesmím udělat nic, co by mé vítězství mohlo ohrozit. I kdyby to znamenalo, že budu předstírat, jaké s tebou prožívám manželské štěstí.”

Znovu si ji pohrdavě prohlédl. „Díky operaci vypadá slupka čerstvěji, ale uvnitř jsi pořád zkažená.”

Avery si vztahovala očerňování Carole na sebe. Brala si každou urážku k srdci, jako by byla namířena na ni, nikoli na jeho bývalou manželku. Chtěla sama sebe bránit, zaútočit na něj ženskými zbraněmi, protože ji svým výbuchem hněvu sice zastrašil, ale také vzrušil.

Vztek ještě zvyšoval jeho mužnost. Vyzařovala z něj tak silně jako vůně vody po holení. Ústa působila tvrdě a krutě. Avery si vytyčila cíl změkčit je.

Zvedla hlavu a snášela jeho nenávistný pohled. „Víš jistě, že jsem stejná?”

„Sakra jistě.”

Zvedla paže a sevřela je kolem Tateova krku. „Tate, víš to jistě?” Postavila se na špičky a přejela mu pootevřenými ústy přes rty. „Absolutně jistě?”

„Nedělej to. Takhle vypadáš ještě víc jako děvka.”

„To nejsem!”

Ta urážka ji pálila. Svým způsobem se kvůli reportáži prodávala manželovi jiné ženy. Ale to nebyl hlavní důvod. Narůstala v ní silná tělesná žádost, mocnější než kdy zažila. Bez ohledu na to, jestli získá příběh, nebo ne, cítila upřímnou touhu poskytnout Tateovi něhu a lásku, které v manželství s Carole postrádal.

„Nejsem ta žena, jaká jsem bývala. Přísahám ti, že ne.”

Spojila své rty s jeho. Položila mu ruce na hlavu, prsty mu zabořila do vlasů a přitáhla si ho blíž. Kdyby opravdu chtěl, vzepřel by se, ujišťovala se v duchu.

Ale on to dovolil, proto mu s větší odvahou škádlivě přejela přes rty vlhkou špičkou jazyka. Svaly se mu napjaly, ale znamenalo to slabost, ne odpor.

„Tate?” Jemně mu zuby stiskla dolní ret.

„Bože.”

Ruka, jíž se opíral o zeď, mu klesla. Opřel se o ni plnou vahou, takže se ocitla v pevném sevření mezi jeho tělem a stěnou. Jednu ruku jí pevně ovinul kolem pasu. Druhou ji popadl za bradu, téměř ji silnými prsty drtil. Takhle ji držel a současně divoce líbal.

Nemohla popadnout dech. Sklonil hlavu na druhou stranu a mazlil se s jejími ústy. Položila mu dlaně na tváře a hladila ho prsty po lícních kostech.

Zvedl jí sukni a začal ji laskat. Když jí přitiskl vzrušený podbřišek do klína, slastně zasténala. Strašně po něm toužila.

Náhle od ní odstoupil.

Zamrkala, aby zaostřila zrak. Hlavou se tvrdě udeřila o zeď a musela se o stěnu opřít dlaněmi, aby nesklouzla na zem.

„Řeknu ti, že tuhle hru jsi vybrousila,” prohlásil strnule. Tváře mu hořely a zorničky měl doširoka rozevřené. Dýchal prudce a mělce. „Nejsi už tak nestydatá jako dřív. Spíš nóbl. Jiná, ale stejně sexy. Možná dokonce víc.”

Podívala se mu na vyboulené džínsy. Tady byla slova zbytečná.

„Dobrá, jsem vzrušený,” přiznal hněvivě. „Ale raději bych umřel, než bych s tebou zase spal.”

Vyšel ven. Nezabouchl za sebou dveře, nýbrž je nechal doširoka rozevřené. Pro Avery to byla větší urážka, než kdyby odešel s hlukem. Roztrpčená a zraněná zůstala sama v Carolině pokoji, s Carolinými pestrobarevnými potahy, s Caroliným trápením.

Všem členům rodiny neušly záhadné proměny Caroliny osobnosti, ale jednomu z nich její podivné chování nedalo spát. Po hodinách strávených procházkou po pozemcích kolem domu a hledáním odpovědí ve tmě se nespavec zeptal Měsíce.

Co ta mrcha chystá?

Nedalo se říct, že by šlo o nějaké zásadní změny. Rozdíly v podobě jsou díky plastické chirurgii nepatrné. V kratších vlasech vypadá jinak, ovšem to je bezvýznamné. Ztratila pár kilo, takže působí štíhleji než dřív, ale k zásadnímu úbytku váhy nedošlo. Tělesně je v podstatě stejná jako před neštěstím. Patrné jsou ostatní odlišnosti, a tak zatraceně matoucí.

Co ta mrcha chystá?

Soudě podle jejího chování od pádu letadla by člověk řekl, že následkem setkání se smrtí vyzrála. Ale to nemůže být pravda. Neznala význam slov. Přestože vyzařuje dobrou vůli, je to zjevně kvůli tomu, aby jí každý uvěřil.

Mohla by se Carole Rutledgeová upřímně a ze své vůle změnit? Mohla by se snažit získat manželovo uznání? Mohla by se z ní někdy vyklubat milující a pozorná matka?

Nechtěj mě rozesmát.

Byla hloupá, že změnila taktiku. Vedla si dobře v tom, na co byla najata: duševně zničit Tatea Rutledge tak, že až by mu kulka prostřelila hlavu, bylo by to pro něj vlastně požehnání.

Carole Navarrová se pro tuto práci skvěle hodila. Ach, ano, musela se vydrhnout, dát do pořádku, vhodně obléct a naučit neprokládat řeč sprostými slovy. Ale v okamžiku, kdy byla přeměna dovršena, stala se z ní okouzlující snůška vtipu, intelektu, kultivovanosti a smyslnosti, jíž nedokázal Tate odolat.

Nevěděl, že vtipnost očistila od všech oplzlostí, intelekt byl jen zjemnělou protřelostí ulice, kultivovanosti se naučila a svůdnost zmírnila falešnou morálkou. Tate se přesně podle plánu do této loutky zamiloval, protože mu připadalo, že ta žena má vše, co v manželce hledal.

Carole svou roli hrála až do Mandina porodu - také podle plánu. Cítila úlevu, když nastala druhá fáze, v níž směla mít milence. Okovy úctyhodnosti jí šly už dlouho na nervy. Docházela jí trpělivost. Jakmile dostala volnost, vedla si skvěle.

Bože, pozorovat Tatea, jak se trápí, to byla skvělá zábava!

Od okamžiku, kdy byla Tateovi před čtyřmi lety představena, nikdy nepadla zmínka o jejich tajném spojenectví. Až na tu neuváženou návštěvu na jednotce intenzivní péče. Ani slovem, ani skutkem neprozradili smlouvu, kterou uzavřeli, když ji na tento úkol najímal. Ovšem od nehody se chovala ještě vyhýbavěji než obvykle. Dělala i na Carole podivné a neobvyklé věci. Celá rodina si všimla, že se projevuje jako neznámá osoba.

Možná se tak chovala záměrně. To by jí bylo podobné. Líbila se jí zvrácenost pro zvrácenost samu. Nebylo to vážné, ale, k čertu, změnila plán, aniž se předtím poradila.

Možná k tomu ještě neměla příležitost. Možná ví o Tateovi něco, co je pro ostatní tajemstvím, a musela na to okamžitě reagovat.

Nebo se ta mrcha - a to bylo nejpravděpodobnější - rozhodla, že stát se manželkou senátora stojí za víc než odměna, kterou měla obdržet v den, kdy Tatea položí do rakve. Vždyť se změnila současně s primárními volbami.

Ať už měla důvod jakýkoliv, to nové chování bylo neuvěřitelně otravné. Měla by si dávat větší pozor, nebo se jí zbaví. V tomto okamžiku to může pokračovat s ní i bez ní. Uvědomila si to ta potvora hloupá?

Nebo jí nakonec došlo, že druhá kulka patří jí?

Kapitola 17

„Paní Rutledgeová, to je překvapení.”

Sekretářka vstala, aby přivítala Avery v předpokoji právnické kanceláře Tatea a jeho bratra. Adresu si musela zjistit v telefonním seznamu.

„Dobrý den. Jak se máte?” Neoslovila ženu jménem. Na jmenovce na stole stálo „Mary Crawfordová”, ovšem raději nic neriskovala.

„Dobře, ale vy vypadáte skvostně.”

„Děkuji.”

„Tate mi říkal, že jste hezčí než dřív, ale vidět znamená věřit.”

Tate jí to řekl? Od večera, kdy se líbali, se spolu soukromě nebavili. Těžko dokázala uvěřit, že by se o ní zmínil lichotivě před sekretářkou.

„Je u sebe?” Byl, protože měl venku zaparkované auto.

„Má tam klienta.”

„Netušila jsem, že pracuje na případech.”

„To ne.” Mary Crawfordová si uhladila sukni a zase se posadila. „Je u něj Barney Bridges. Však víte, jaký je. No nic. Bohatě přispěl na Tateovu kampaň, takže když obnos osobně přinesl, Tate si na něj udělal čas.”

„No, když už jsem tady… Bude to trvat dlouho? Mám počkat?”

„Prosím. Posaďte se.” Sekretářka pokynula rukou k sedací soupravě potažené vínově červeným manšestrem s tmavě modrými proužky.

„Dáte si kávu?”

„Ne, díky. Nic.”

Teď často kávu odmítala. Raději žádnou než přeslazenou, jak ji pila Carole. Sedla si do jednoho z křesel, vzala časopis a začala v něm listovat. Mary se zase vrátila k přepisování dopisů.

K neuvážené návštěvě Tateovy kanceláře došlo náhodou, ale vlastně to byl zoufalý pokus, jejž musela učinit, aby se nezbláznila. Co Carole Rutledgeová celý den dělala?

Avery žila na ranči něco přes dva týdny a ještě neodhalila jedinou užitečnou činnost, na níž by se Tateova manželka podílela.

Avery trvalo několik dnů, než se seznámila se svou ložnicí a zbytkem domu, kam měla přístup. Neustále se ohlížela, protože nechtěla, aby na sebe někoho upozornila. Nakonec už neměla s uspořádáním domácnosti a s hledáním každodenních potřeb potíže.

Postupně se také vydávala do okolí domu. Brala s sebou na výpravy Mandy, takže to vypadalo jako nevinné procházky.

Carole měla sportovní vůz. K Averině úžasu bez automatického řazení. Nebyla na ruční převodovku zvyklá. Při prvních vyjížďkách si málem zlomila krk a skoro zničila rychlostní skříň.

Ale jakmile cítila, že auto zvládá, začala si vymýšlet pochůzky, aby mohla odjet z domu. Carole vedla neskutečně nudný život. Její každodenní zvyklosti postrádaly pestrost a spontánnost. Avery Danielsová nudou téměř šílela.

Jednoho dne objevila v nočním stolku diář. Přitiskla si ho na prsa jako horník valoun zlata. Prozkoumala ho, ale téměř nic se nedozvěděla. Jen kdy Carole chodila ke kadeřnici a na manikúru.

Avery se neobjednala. Bylo by krásné nechat se několik hodin opečovávat v salonu - na to Avery Danielsová nikdy neměla čas -, ale nemohla riskovat, že by se Carolina kadeřnice dotkla jejích vlasů a manikérka nehtů. Mohly by odhalit změny, které ostatním unikly.

Diář jí nepomohl odhalit, čím se Carole celé dny zaobírala. Zjevně nebyla členkou žádného klubu. Přátel měla jen málo nebo dokonce žádné, protože nikdo netelefonoval. Obě zjištění Avery překvapila, ale zároveň si oddechla, neboť se obávala, že se na ni vrhne řada důvěrných přátel a kamarádek a budou chtít pokračovat tam, kde Carole před nehodou skončila.

Ovšem takoví blízcí lidé neexistovali. Květiny a blahopřání, jež v nemocnici dostávala, museli posílat přátelé rodiny.

Carole nepracovala, neměla koníčky. Avery si uvědomila, že by za to měla být vděčná. Co kdyby byla Carole zkušená sochařka, umělkyně, harfenistka nebo kaligrafka? Už měla dost potíží tajně se naučit psát a jíst pravou rukou.

Neočekávala se od ní žádná činnost, dokonce ani stlaní vlastní postele. Mona se starala o domácnost a vařila. Dvakrát týdně docházel muž, který udržoval zahradu. O koně pečoval honák na odpočinku, příliš starý, aby sháněl stáda či jezdil rodeo. Nikdo ji nepodporoval v tom, aby se vrátila k činnostem a zájmům, jichž se musela kvůli poraněním dočasně zříct.

Carole Rutledgeová byla líné budižkničemu. Avery Danielsová nikoli.

Otevřely se dveře Tateovy soukromé kanceláře. Vyšel ve společnosti zavalitého muže středních let. Oba se smáli.

Avery se při pohledu na Tatea rozbušilo srdce. Měl ve tváři upřímný vřelý úsměv, kolem očí vějířky vrásek. Takového ho neznala. Eddy mu neustále vyčítal, že nosí místo obleku a kravaty džínsy, vysoké boty a sportovní košile. Odmítal změnit styl, pokud nebude vystupovat na veřejnosti.

„Na koho mám dělat dojem?” zeptal se zmateného volebního manažera při řešení svého šatníku.

„Na několik milionů voličů,” odpověděl Eddy.

„Pokud na ně nezapůsobím tím, za čím stojím, určitě je neovlivní, v čem stojím.”

Nelson čtverácky dodal: „Pokud to nebude lejno.”

Všichni se zasmáli, a tím dohadování uzavřeli.

Avery byla ráda, že se Tate obléká podle svého. Vypadal senzačně. Naslouchal s nakloněnou hlavou. Ten postoj Avery znala a považovala ho za roztomilý. Do čela mu spadl pramínek vlasů. V širokém úsměvu zářily silné bílé zuby.

Ještě si jí nevšiml. V takových nestřežených momentech si pohled na Tatea vychutnávala. Netrvalo dlouho a opovržení změnilo jeho krásný úsměv v cosi ošklivého.

„No, to je překvapení!”

Dunivý bas zaplašil Averin zamilovaný pohled. Tateův návštěvník k ní svižně přišel na krátkých statných nohou, jimiž připomínal Iry. Ocitla se v jeho medvědí náruči. Silnou náklonnost dával najevo bušením do Averiných zad. „Setsakra, vypadáte lépe než kdy předtím. A to jsem si myslel, že to není možné.”

„Dobrý den, pane Bridgesi.”

„Pane Bridgesi? Kuš. Odkaď to máte. Říkal jsem mámě, když jsme vás viděli v televizi, že jste teď hezčí než dřív. Taky si to myslí.”

„To jsem ráda.”

Zamával jí před nosem dvěma buclatými prsty, v nichž držel doutník. „Teď poslouchejte starýho Barneyho, drahoušku. Tyhle volební odhady setsakramentsky nic neznamenaj. Slyšíte? Zatracený nic. Zrovna včera jsem mámě říkal, že odhady stojí za starou belu. Myslíte si, že bych dal svoje peníze tady na toho kluka,” řekl a řízně poplácal Tatea po zádech, „kdybych si nemyslel, že toho proklatýho Dekkera ve volbách nezkrouhne? He?”

„Ne, pane. Vy ne, Barney,” odpověděla se smíchem.

„To máte setsakra pravdu, že bych to neudělal.” Strčil si doutník do koutku úst, natáhl se po ní a znovu ji objal, div ji nerozmačkal. „Strašně rád bych vás dva vzal na oběd, ale mám v kostele setkání diákonů.”

„Nenech se od nás zdržovat,” řekl Tate a snažil se tvářit vážně. „Ještě jednou díky za příspěvek.”

Barney nad tím mávl rukou. „Máma dneska pošle svůj obnos poštou.”

Tate těžce polkl. „Já… myslel jsem, že ten šek je od vás obou.”

„Houby, chlapče. To byla jen moje polovina. Musím jít. Kostel je daleko a máma je naštvaná, když jezdím po městě víc než stovkou. Tak jsem jí slíbil, že nebudu. Na silnicích je spousta setsakramentskejch bláznů. Dávejte na sebe pozor. Slyšíte?”

Odešel. Když se za ním zavřely dveře, sekretářka vzhlédla k Tateovi a hvízdla. „Říkal polovina?”

„Přesně tak.” Tate potřásl nevěřícně hlavou. „Zřejmě opravdu věří, že ty odhady stojí za starou bačkoru.”

Mary se rozesmála. Avery také. Ovšem Tateův úsměv zmizel v okamžiku, kdy uvedl návštěvu do kanceláře a zavřel dveře. „Co tady děláš? Potřebuješ peníze?”

Oslovil ji odměřeně a pohrdavě, jako vždy, když spolu osaměli. Každé slovo na ni působilo jako střep pronikající do vnitřností. Bolelo ji to. A také ji to přivádělo k šílenství.

„Ne, žádné peníze nechci,” odpověděla škrobeně a sedla si do křesla proti psacímu stolu. „Šla jsem do banky, jak jsi mi navrhl, a zařídila si nový podpisový vzor. Vysvětlila jsem jim, proč se mi změnil rukopis,” řekla a napnula pravou ruku. „Takže kdykoliv mi chybí hotovost, můžu podepisovat šeky.”

„Tak proč jsi tady?”

„Potřebuji něco jiného.”

„A to?”

„Nějakou práci.”

Neočekávané prohlášení splnilo svůj účel. Plně upoutala jeho pozornost. Škarohlídsky se na ni díval. Opřel se dozadu a nohy si položil na roh stolu. „Nějakou práci?”

„Správně.”

Propletenými prsty zakryl sponu opasku. „Poslouchám.”

„Tate, nudím se.” Nespokojenost v ní překypěla. Neklidně vstala. „Jsem zastrčená celý den na ranči a nemám nic pořádného na práci. Už se mi z té nečinnosti dělá zle. Mozek se mi mění na kaši. Vlastně už začínám s Monou probírat televizní seriály.”

Bezcílně přecházela po kanceláři a současně si všimla několika věcí - především, že měl všude snímky Mandy, ale žádný Carole.

Na stěně visely hezky uspořádané zarámované diplomy a fotografie. Pátrala po dalších klíčích k minulosti. Zaujala ji zvětšenina obrázku z Vietnamu.

Před stíhačkou stály Tate a Eddy a kamarádsky se objímali kolem ramen. Jeden i druhý se namyšleně šklebili. Avery se bezděčně dověděla, že spolu během studií bydleli a že Tate školu přerušil, aby mohl nastoupit k letectvu. Až dosud netušila, že Eddy šel do války s ním.

„Odkdy se staráš o svůj mozek?” zeptal se jí.

Otočila se. „Potřebuji činnost.”

„Choď na aerobik.”

„Chodím. Od toho dne, kdy mi doktor prohlédl kost a dovolil mi cvičit. Ale to trvá jen třikrát týdně hodinu.”

„Tak se přihlas na další.”

„Tate!”

„Co? Co se s tebou sakra děje?”

„To se ti snažím říct. Ale tvrdohlavě mě odmítáš vyslechnout.”

Podíval se k zavřeným dveřím. Sekretářka seděla těsně za nimi. Tišeji pokračoval: „Ráda jsi jezdila na koni, ale od návratu domů jsi nebyla v sedle.”

Ne, to nebyla. I Avery se jízda líbila, ale nevěděla, jak dobrá jezdkyně byla Carole. Nechtěla se nevědomky prozradit tím, že by jezdila lépe nebo hůře.

„Ztratila jsem zájem,” vysvětlovala nepřesvědčivě.

„To jsem si myslel,” poznamenal jízlivě. „Stejně rychle, jako jsi odstřihla cedulky z toho všeho drahého vybavení.”

Avery si všimla v Carolině skříni jezdeckého oblečení a říkala si, jestli ta žena vůbec měla rajtky a vypasovaný kabátek na sobě. „Nakonec se k tomu vrátím.” Potřebovala si uspořádat myšlenky, proto se obrátila zády a zadívala se na fotografii Nelsona s Lyndonem B. Johnsonem, v té době jen členem Kongresu. Působivé.

Viselo tu několik snímků Nelsona v uniformě. Zvlášť jeden obrázek ji zaujal, neboť připomínal fotku Tatea a Eddyho. Nelson na něm držel kolem ramen jiného leteckého kadeta - mladého muže stejně nápadně hezkého jako tehdy Nelson. V pozadí se rýsoval obrovský bombardovací letoun. Na spodním okraji fotografie bylo úhledně napsáno „Major Nelson Rutledge a Bryan Tate, Jižní Korea, 1951”.

Bryan Tate. Nelsonův příbuzný? Přítel? Pravděpodobně, protože Nelson po něm pojmenoval nejmladšího syna.

Avery se zase otočila k Tateovi. Snažila se tvářit, že ji snímky zajímají tak, jak by zaujaly člověka, jenž je už důvěrně zná. „Dej mi práci ve volebním štábu.”

„Ne.”

„Proč? Fancy tam pracuje.”

„A to je dost pádný důvod, abych tě držel mimo. Mohlo by tam dojít ke krveprolití.”

„Nebudu si jí všímat.”

Zavrtěl hlavou. „Máme moře nových dobrovolníků. Šlapají jeden na druhého. Eddy vymýšlí práci, aby všechny uspokojil.”

„Tate, musím se do něčeho pustit.”

„Proč, proboha?”

Protože Avery Danielsová podávala nejlepší výkony pod tlakem, byla zvyklá na shon a nemohla snést nečinnost. Poklidný život Carole Rutledgeové ji přiváděl k šílenství.

Pokud by si ji stále držel v bezpečné vzdálenosti, nemohla by ho také chránit před atentátníkem nebo se pokusit sehnat podklady pro reportáž. Její budoucnost, stejně jako jeho, závisela na tom, že se aktivně zúčastní kampaně spolu se všemi podezřelými.

„Mám pocit, že bych ti měla nějak pomáhat.”

Krátce se zasmál. „Koho si myslíš, že tím oblbuješ?”

„Jsem tvá žena!”

„Jen prozatím!”

Tím ji umlčel. Tate si všiml jejího bolestného výrazu a zamumlal: „Dobrá. Jestli mi chceš prospět, buď i nadále Mandy pořádnou matkou. Myslím, že se začíná trochu zlepšovat.”

„Hodně se zlepšuje. A mám v plánu dělat s ní pokroky každý den.”

Opřela se rukama o desku stolu a naklonila se dopředu, jako když naléhala na Irishe, aby jí dal svolení pracovat na reportáži, která se mu nezdála. „Dokonce ani Mandy a její potíže mi nezaberou všechen čas. Nemůžu s ní být pořád. Třikrát týdně chodí dopoledne do školky.”

„Souhlasila jsi s psycholožkou, že by měla.”

„To platí. Setkání s ostatními dětmi jí neobyčejně prospívá. Potřebuje rozvinout sociální schopnosti. Ale zatímco je ve školce, bloudím po domě a zabíjím čas, dokud ji nejedu vyzvednout. Každé odpoledne dlouho spí.” Naklonila se k Tateovi ještě blíž. „Tate, prosím. Ničí mě to.”

Dlouho se na sebe dívali. Nakonec zabloudil pohledem do výstřihu hedvábné blůzy. Rychle zvedl oči a vypadal, že ho chvilková ztráta sebekontroly popudila.

Odkašlal si a podrážděně se zeptal: „Dobrá, tak co navrhuješ?”

Averino napětí trošku povolilo. Aspoň že byl přístupný diskusi. Narovnala se. „Nech mě pracovat ve štábu.”

„Ne.”

„Tak mi dovol, abych tě příští týden doprovodila na předvolební cestě.”

„Ne,” odmítl naprosto nesmlouvavě.

„Prosím.”

„Řekl jsem ne.” Nahněvaně shodil nohy na zem, vstal a obešel stůl.

„Proč ne?”

„Protože nepatříš k mým věrným a nechci se potýkat s rozbroji, které vyvoláváš.”

„Například?”

„Například?” podivil se. Nemohl uvěřit, že jí neslouží paměť. „Když jsi s námi jela, stěžovala sis na hotelové pokoje, na jídlo na banketech, na všechno. Neustále jsi chodila pozdě, ačkohv jsi věděla, že Eddy chce, abychom přesně dodržovali rozvrh. Dělala jsi před novináři vtipné poznámky, které ti připadaly roztomilé. Všichni ostatní si o nich mysleli, že jsou nevkusné a nevhodné. A to byla jen třídenní cesta, při níž jsem mapoval terén, než jsem se definitivně rozhodl kandidovat.”

„Tentokrát taková nebudu.”

„Nezbyde mi čas tě bavit. Pokud nebudu mít projev, budu psát další. Po několika hodinách začneš kňourat, že tě přehlížím a že nemáš co dělat.”

„Něco si najdu. Můžu vařit kávu, objednávat občerstvení, brousit tužky, brát telefony, volat, dělat pochůzky.”

„Posluha. Na to máme poslíčky a pomocníky.”

„Můžu něco dělat.” Přecházel po kanceláři s Avery v patách. Když se náhle zastavil, zezadu do něj narazila.

Otočil se. „Po prvním dnu to už pro tebe nebude nové a budeš z toho unavená, otrávená a budeš chtít jet domů.”

„Ne, nebudu.”

„Proč se toho chceš tak znenadání zúčastnit?”

„Protože se ucházíš o místo v senátu a já mám jako manželka povinnost pomoct ti vyhrát,” odpověděla s rostoucím hněvem.

„Kecy!”

Ozvala se tři silná zaklepání na dveře. O vteřinu později se otevřely a vstoupili Eddy a Jack. „Promiňte, ale když jsme přišli, slyšeli jsme všechen ten povyk a napadlo nás, že budete potřebovat rozhodčí,” řekl Eddy.

„Co se děje?” vyzvídal Jack a zavřel za sebou dveře. „Co tady děláš?”

„Přišla jsem navštívit manžela,” odpověděla ironicky Avery. „Pokud ti to, Jacku, nevadí.” Odhrnula si z čela vlasy. Útočné gesto, které ho přinutilo, aby s tím něco udělal.

„Proboha, uklidni se. Jen jsem se ptal.” Posadil se na krátkou pohovku u stěny.

Eddy si strčil ruce do kapes u kalhot a zíral na perský koberec pod svými lesklými botami. Tate se vrátil na místo za psacím stolem. Avery byla příliš podrážděná, aby si sedla. Přešla ke komodě a opřela se o ni.

„Carole s námi chce jet příští týden na předvolební setkání,” řekl Tate.

„Proboha, už ne,” zhrozil se Jack.

Avery vykřikla: „A proč ne?”

„Promluvme si o tom,” navrhl Eddy.

Tate se hned ujal slova: „Jacku, tobě se ten nápad nelíbí?”

Jack se na ni podíval, pokrčil rameny a tiše podotkl: „Je to tvá žena.”

Tate se obrátil na Avery: „Mé výhrady už znáš.”

„Některé z nich jsou oprávněné,” odpověděla smířlivě. Ocenila, že manželku před ostatními nekritizuje. „Tentokrát, když už vím, co se ode mě očekává a co můžu očekávat já, si povedu lépe.”

„Eddy?”

Jakmile Tate vyslovil jeho jméno, přestal Eddy studovat vzor na koberci. Zvedl hlavu. „Hezký manželský pár se prodává bezpochyby lépe než samotný hezký muž.”

„Proč?”

„Jde hlavně o dojem. Manželství představují vše, za čím Amerika stojí - cit a domov, americký sen. Slibuje, že jakmile dorazíš do Washingtonu, nebudeš utrácet peníze daňových poplatníků za povolné sekretářky, které neumějí psát na stroji.”

„Aspoň teoreticky,” podotkl se smíchem Jack.

Eddy se křivě usmál a připustil: „Aspoň teoreticky. Voličky tě budou uznávat, protože jsi věrný manžel a svědomitý otec. Mužům se bude líbit, že nejsi ani gay, ani lovec žen. Přes všechnu naši modernost a osvícenost se voliči zdráhají dát hlas člověku, který by mohl být homosexuál. Muži mají k dobře vypadajícímu kandidátovi záporný vztah. Když budeš mít po svém boku manželku, staneš se jedním z nich.”

„Jinými slovy, bída nechodí sama,” doplnila uštěpačně Avery.

Eddy bezmocně pokrčil rameny a omluvně prohlásil: „Carole, já jsem si ta pravidla nevymyslel.”

Znechuceně se na všechny tři podívala. „Tak jaké je rozhodnutí?”

„Mám návrh.”

„Eddy, máš slovo.” Tate opět seděl opřený v mohutném koženém křesle, s nohama položenýma na stole. Avery měla chuť srazit mu je na zem, aby ho vyvedla z rovnováhy a zbavila ho bezstarostnosti.

Eddy řekl: „Odmítl jsem Caroliným jménem pozvání na páteční večeři.”

„Na tu záležitost s jižanskými guvernéry v Austinu?”

„Ano. Omluvil jsem ji, že i když udělala velký pokrok, ještě není na společenskou večeři zcela připravena.”

Otočil se k ní. „Můžu jim zavolat a pozvání přijmout. Jde o členy dvou politických stran, takže se nejedná o předvolební akci. Je to jen příležitost potřásat si rukama, vidět a být viděn. Uvidíme, jak ta večeře dopadne, a podle toho se rozhodneme.”

„Jinak řečeno, konkurz,” řekla Avery.

„Jestli to tak vidíš,” odpověděl Eddy klidně. Podíval se na Jacka a Tatea. „Na té tiskovce při odchodu z nemocnice odvedla skutečně dobrou práci.”

Eddyho názor pro Tatea hodně znamenal, ale závěrečné slovo měl vždy on sám. Pohlédl na staršího bratra, jenž popuzeně mlčel. „Jacku, co myslíš?”

„Řekl bych, že to bude v pořádku,” odpověděl. Přitom se nasupeně podíval na Avery. „Vím, že by táta s mámou byli raději, kdybyste se veřejnosti představovali jako nerozborná dvojice.”

„Díky vám oběma za radu.”

Pochopili lehkou narážku. Jack vyšel beze slova z kanceláře. Eddy kývl Avery na rozloučenou a zavřel za sebou dveře.

Tate snášel několik vteřin její upřený pohled. „Dobrá,” souhlasil zdráhavě. „Získala jsi možnost přesvědčit mě, že až začneme s opravdovou kampaní, budeš pro nás víc přínosem než ztrátou.”

„Nezklamu tě, Tate. Slibuji.”

Zatvářil se pochybovačně. „Pátek večer. Odjedeme z domu přesně v sedm. Buď připravená.”

Kapitola 18

„Jdu tam.”

Domovní zvonek dvakrát zacinkal. Avery byla nejblíž. Vzala za kliku a otevřela. Mezi květináči s pelargoniemi stál Van Lovejoy.

Avery ztuhla. Vřelý úsměv jí ztuhl na rtech a změkla jí kolena. Stáhl se jí žaludek.

Van se zachoval podobně. Okamžitě se narovnal. Z ruky mu vypadla cigareta. Bezpočtukrát prudce zamrkal.

Avery doufala, že se mu zorničky rozšířily následkem vykouřené marihuany, nikoliv šoku. Snažila se rychle vzchopit. „Dobrý den.”

„Ahoj, eh…” Zavřel na okamžik oči a zatřepal hlavou. „Eh, paní Rutledgeová?”

„Ano?”

Položil si kostnatou ruku na srdce. „Bože, na minutku jste vypadala úplně jako -”

„Prosím, pojďte dál,” přerušila ho, aby nemohl vyslovit její pravé jméno. Stěží potlačila nutkání vykřiknout jeho. Téměř nedokázala ovládnout touhu radostně ho obejmout a říct mu, že pracuje na nejžhavější reportáži svého života.

Ovšem od začátku v tom byla a musela být sama. Kdyby to prozradila Vanovi, vystavila by ho také nebezpečí. Jak uklidňujícím dojmem by působil pocit, že má spojence. Nicméně takový přepych si nemohla dovolit. Navíc nechtěla riskovat, že přijde o skvělou příležitost. Vanovi se totiž nedalo stoprocentně věřit.

Ustoupila stranou, aby mohl vejít. Bylo by přirozené, kdyby se rozhlížel po neznámém a působivém prostředí. Místo toho jí zíral do obličeje. Vypadal zmateně a jí ho bylo líto. „Jste…?”

„Ach, promiňte.” Rozpačitě si otřel dlaně o kalhoty a podal jí pravou ruku. Krátce ji stiskla. „Van Lovejoy.”

„Jsem Carole Rutledgeová.”

„Já vím. Byl jsem tehdy před klinikou. Pracuju pro KTEX.”

„Chápu.”

Přestože se snažil normálně s ní hovořit, nespouštěl z ní oči. Být tak blízko příteli a nemoci se chovat přirozeně jí způsobovalo hrozné utrpení. Chtěla mu položit milion a jednu otázku, ale musela vymyslet tu, která by Carole logicky napadla první.

„Pokud jste přišel jako zástupce televizní stanice, musíte si to nejdřív vyjednat s panem Paschalem, manželovým volebním manažerem.”

„Ví, že přijdu. Poslala mě sem jedna produkční firma.”

„Produkční firma?”

„Příští středu tady budu natáčet reklamní šot. Přišel jsem si to dneska obhlédnout. Nikdo vám o tom neřekl?”

„Já -”

„Carole?”

Nelson vešel do haly, a když spatřil Vana, zatvářil se přísně a nesouhlasně. Nelson byl vždy upravený s vojenskou pečlivostí. Nikdy neměl pomačkané oblečení a jediný šedý vlas v nepořádku.

Van byl naprostý opak. Ušmudlané tričko pocházelo z jedné restaurace, která se specializovala na ústřice. Dvojsmyslný nápis vemlouvavě hlásal „Vycucni mě, vycucni mě, sněz mě za syrova”. Džínsy rozhodně překonávaly hranici módní rozedranosti. Ve sportovních botách neměl tkaničky. Avery pochybovala, že vlastnil nějaké ponožky, protože stále chodil naboso.

Vypadal nezdravě a podvyživeně až vyzáble. Pod tričkem se ostře rýsovala ramena a klíční kosti. Kdyby se pořádně narovnal, byla by mu vidět všechna žebra. On ovšem chodil s rameny ohnutými nad propadlým hrudníkem.

Avery věděla, že dokázal prsty zažloutlými od nikotinu a s ulámanými špinavými nehty skvěle ovládat kameru. Bezvýrazné oči byly schopné neuvěřitelného uměleckého vhledu. Nelson neviděl víc než věčného hippie, promarněný život. Vanův talent byl stejně zamaskovaný jako její totožnost.

„Nelsone, to je pan Lovejoy. Pane Lovejoyi, plukovník Rutledge.” Nelson jako by mu ani nechtěl podat ruku, ale nakonec mu ji krátce stiskl. „Přišel, aby si v předstihu prohlédl dům. Příští týden tady bude točit televizní reklamu.”

„Vy pracujete pro MB Production?” zeptal se Nelson škrobeně.

„Občas. Když chtějí to nejlepší.”

„Hmm. Říkali, že dnes někdo přijde.” Van očividně nesplňoval Nelsonovy představy. „Provedu vás. Co chcete vidět - vnitřek, nebo okolí domu?”

„Oboje. Všechna místa, kde můžou Rutledge, jeho žena a dítě trávit obyčejný den. Chtějí, aby to byla lidovka. Sentimentální blbost.”

„Můžete si prohlédnout celý dům, ale nepřibližujte se k mé rodině, pane Lovejoyi. Manželku by ten vulgární nápis na vašem tričku urazil.”

„Nenosí ho, tak proč by se o to, do prčic, měla starat?”

Nelsonovy modré oči se změnily v kousky ledu. Byl zvyklý, že se k němu každý, koho považoval za společensky níže postaveného, choval uctivěji. Avery by nepřekvapilo, kdyby Vana popadl za kalhoty a za krk a vyhodil ho ven. Možná by to udělal, kdyby neměla Vanova práce přímou souvislost s Tateovou kampaní.

Teď jen řekl: „Carole, omlouvám se ti za to, co jsi právě vyslechla. Omluvíš nás?”

Van se na ni obrátil: „Uvidíme se, paní Rutledgeová. Promiňte, že jsem na vás tak civěl, ale vy jste strašně podobná -”

„Už jsem zvyklá, že si mě teď lidé prohlížejí,” přerušila ho rychle. „Každý je přirozeně zvědavý.”

Nelson netrpělivě ukázal hlavou. „Tudy, Lovejoyi.”

Van ještě naposled zmateně potřásl hlavou a loudavě odkráčel za Nelsonem. Avery odešla do svého pokoje, zavřela za sebou dveře a opřela se o ně. Hluboce dýchala a snažila se spolknout slzy vyvolané nervozitou a smutkem.

Toužila Vana vzít za kostnatou paži, jásavě se s ním přivítat a hned z něj začít tahat informace. Jak se má Irish? Ještě se trápí její smrtí? Dává si na sebe pozor? Co se stalo s novým hlasatelem počasí? Vyhodili ho, nebo odešel dobrovolně? Porodila těhotná sekretářka chlapce nebo děvče? Jaké jsou nejnovější drby z prodejního oddělení? Podvádí stále generální ředitel manželku s tou dámou z vyšší společnosti?

Přesto si uvědomovala, že by Van možná nebyl tak rád, že ji vidí. Otřáslo by jím zjištění, že je naživu. Jakmile by se ovšem vzpamatoval ze šoku, skoro jako by ho slyšela: „Co si, do hajzlu, myslíš, že děláš?”

Často si pokládala stejnou otázku. Chtěla příběh. Ano. Ale její důvody nebyly tak jednoznačně pracovní.

Zaujala místo jeho zesnulé ženy hlavně proto, aby Tateovi zachránila život. Ale platilo to ještě? Kde se skrývala ta domnělá hrozba?

Od příchodu na ranč všechno zvědavě sledovala. Mezi Jackem a Dorothy Rae panoval jistý nesoulad, Fancy by vyprovokovala svatého. Nelson byl samovládce. Zee se chovala odtažitě. Eddy směl kritizovat. Ale nikdo z nich neprojevoval vůči Tateovi nic jiného než lásku a úctu. Chtěla vystopovat potenciálního vraha a získat reportáž, jež by jí vrátila uznání a věrohodnost, které tak hloupě obětovala špatnému úsudku. Setkání s Vanem jí to připomnělo.

Zároveň si uvědomila, že se nesoustřeďuje ani tak na neuvěřitelný příběh jako na lidi, kteří ho žijí. To nebylo žádné překvapení. S nestranností měla v profesionálním životě stále potíže. Byl to jediný základní kámen žurnalistiky, který postrádala.

Zájem o novinářství a vlohy zdědila po otci. Ale neměla jeho schopnost nepřikládat důležitost lidskému faktoru. Snažila se vypěstovat si objektivní pohled, ale zatím vždy zklamala. Obávala se, že se to během pobytu u Rutledgeových nenaučí.

Ale teď nemohla odejít. Největší trhlinou v jejím pečlivě připraveném plánu bylo, že si nenechala úniková vrátka. Ačkoliv jí neustale hrozilo prozrazení, musela zůstat a přijímat události, jak přicházely - dokonce i překvapivé návštěvy starých přátel.

Nastal pátek. Když se Mandy po obědě probudila, Avery si s ní hrála, aby si zkrátila nekonečné odpoledne. Seděly u stolku a modelovaly z hlíny dinosaury. Když dostala malá hlad, převzala ji do opatrování Mona.

V pět hodin se šla Avery vykoupat. Potom se upravovala a přitom uždibovala z talíře občerstvení, jež jí Mona přinesla.

Pěnovým tužidlem si upravila vlasy. Měla je stále krátké, ale už ne tak moc. Vyrostly jí natolik, že si je dokázala nápaditě učesat. Výsledek svého snažení, elegantní a sexy, zdůraznila drahými náušnicemi s diamanty.

Byla připravená ve tři čtvrtě na sedm, patnáct minut v předstihu. Právě si v koupelně nanášela za ušní lalůčky parfém, když náhle vstoupil Tate.

Jeho neohlášený a neslýchaný příchod ji zaskočil. Spal na rozkládací pohovce ve vedlejší místnosti, napůl pracovně, napůl předpokoji. Z Averiny ložnice tam vedly dveře, ale byly stále zavřené a z jeho strany zamčené.

Jeho pokoj ladil do tlumených mužných tónů připomínajících pánský klub. Přiléhala k němu maličká koupelna s umyvadlem jak plivátkem u zubaře a sprchovým koutem, do něhož se dospělý člověk sotva vešel. Přesto Tate dával přednost stísněnému příslušenství před manželčinou prostornou koupelnou s dvěma velkými šatnami spojenými zrcadlovou stěnou, mramorovým bazénkem s výhledem na oblohu a metry plyšových koberců.

Avery ihned napadla skličující myšlenka, že vrazil dovnitř, neboť si to rozmyslel a přišel jí oznámit, že s ním nemůže. A přece se netvářil nahněvaně, jen utrápeně. Zarazil se, jakmile spatřil její obraz v zrcadle.

Potěšilo ji, že se jí snaha vyplatila. Obrátila se k němu a dala si ruce v bok. „Líbí se ti?”

„Šaty? Jsou skvělé.”

„Podle účtu poznáš, jak skvělé.”

Věděla, že ty šaty jsou úžasné. Černý tyl nepravidelně posetý flitry zakrýval dekolt, ramena, horní část zad a ruce až po zápěstí. Od prohlubně mezi ňadry byly pouzdrové šaty v délce po kolena podloženy černým hedvábím. Kolem krku a zápěstí je ještě zdobily proužky měňavých flitrů.

Působily sexy, ale úctyhodným způsobem. Připomínaly styl Audrey Hepburnové. Neutratila za ně peníze ze sobeckých důvodů. Večer si nechtěla vzít nic, co patřilo Carole. Přála si být pro Tatea nová, jiná, ne jako bývala Carole.

Navíc všechny Caroliny společenské šaty měly hluboký výstřih a působily vyzývavě, což Avery neměla ráda. Potřebovala něco lehkého, ale s dlouhými rukávy. Dávala si pozor, aby příliš neodhalovala pokožku, protože by ji to mohlo prozradit. Šaty zcela odpovídaly požadavkům.

„Dobře investované peníze,” zamumlal neochotně Tate.

„Potřebuješ něco, nebo ses přišel podívat, jestli nemám zpoždění?”

„Obávám se, že zpoždění mám já. Nemůžu najít knoflíčky do naprsenky. Neviděla jsi je?”

Neuniklo jí, že je oblečený jen částečně. Na bradě měl kapku krve. Ještě byl bosý, s mokrými a rozcuchanými vlasy, jak si je nepořádně vysušil ručníkem. Ani si nezapnul naškrobenou košili s náprsenkou se sámky a jeden cíp mu visel z tmavých smokingových kalhot.

Srdce se jí při pohledu na jeho zarostlou hruď rozbušilo. Břicho měl ploché a napnuté jako kůži na bubnu. Protože si ještě nedopnul kalhoty, zahlédla i pružný okraj slipů.

Nevědomky si navlhčila rty. Srdce jí tepalo tak prudce, že cítila, jak se jí látka šatů dotýká kůže a zase se oddaluje. „Knoflíčky do náprsenky?” zeptala se omámeně.

„Myslel jsem, že jsem je možná nechal tady.”

„Klidně se po nich podívej.” Ukázala rukou k šatně, kde už dříve objevila zásobu pánských toaletních potřeb.

Prohledal dvě zásuvky, než našel černou šperkovnici. Uvnitř ležela onyxová souprava knoflíčků do náprsenky a do manžet. „Potřebuješ pomoct?”

„Ne.”

„Ano.” Postavila se před něj, aby nemohl odejít.

„Můžu si je zapnout sám.”

„A jak s tím budeš zápasit, zmačkáš si košili. Nech mě.” Mávnutím ruky zamítla protesty a odstrčila mu ruce. Jak zapínala knoflíčky, dotkla se jeho hrudi klouby prstů. Hustý porost měl jemný a vlhký. Chtělo se jí zabořit do něj obličej.

„Co to je?”

Vzhlédla k němu a podívala se tam, kam ukazoval bradou.

„Oh, Mandiny umělecké výtvory.” Na zrcadlo přilepila páskou několik čmáranic. „Tobě žádné nedala?”

„Samozřejmě, že ano. Jen jsem nepředpokládal, že ty si je takhle vystavíš. Vždycky jsi říkala, že nesnášíš nepořádek. Hotovo?” Sklonil hlavu, aby se podíval, proč jí to tak dlouho trvá. Téměř se srazili hlavami.

„Ještě jeden. Stůj klidně. To ti tak kručí v žaludku? Posluž si.”

Chviličku váhal, potom se natáhl a vzal si z talíře plátek jablka a kousek sýra. Zakousl se do ovoce. Křupalo to, jak sousto drtil zuby, a jí to připadalo velmi vzrušující.

„Manžetové knoflíčky?”

Podal jí je a natáhl levou ruku. Protáhla knoflíček dírkami, zaklapla klips, aby nevypadl, a upravila. „Druhou?” Podal jí pravou ruku. Skončila, ale neustoupila od něj. Místo toho zaklonila hlavu a zblízka si ho prohlížela.

„A co motýlek?”

Spolkl sousto. „V mém pokoji.”

„Mám ti ho uvázat?”

„To zvládnu. Díky.”

„Stačí říct.”

Zůstal, přestože mohl odejít. Pár okamžiků se na ni díval. Kolem se vznášela vůně jejího parfému. Nakonec ustoupil dozadu a vydal se ke dveřím. „Budu hotový za pět minut.”

Tate se vracel do svého pokoje s pocitem, že o vlásek unikl. Musel si dát moc horkou sprchu. Proč by jinak nevychladl? Čekal ho důležitý večer. Pospíchal a zlobil se sám na sebe, že je tak neohrabaný.

Několikrát si musel převazovat motýlek, potom nemohl najít vhodné ponožky. Oblékání mu trvalo snad deset minut. Lehce zaklepal na dveře manželčiny ložnice. Překvapilo ho, že si odpustila poznámku o jeho zpoždění.

Společně vešli do obývacího pokoje. Zee četla Mandy pohádku a Nelson sledoval, jak jeho oblíbený televizní detektiv loví zlé hochy a odevzdává je do rukou spravedlnosti.

Podíval se na ně a dlouze hvízdl. „Vy dva vypadáte jako ženich a nevěsta na svatebním dortu.”

„Díky, tati,” odpověděl za oba Tate.

„Nelsone, v těch černých šatech těžko působí jako nevěsta.”

Tate věděl jistě, že matka poznámku nemyslela jako urážku, nicméně to tak vyznělo. Nastalo trapné ticho, jež nakonec Zee přerušila: „Ale moc ti to sluší, Carole.”

„Děkuji,” odpověděla tiše.

Zee se chovala ke Carole od okamžiku, kdy si byly představeny, velmi odtažitě. Byla by bývala raději, kdyby synův milostný vztah skončil dřív, než došlo ke svatbě, ale nikdy to neřekla.

Během Carolina těhotenství s ní jednala poněkud srdečněji, ale její mateřské city zase brzy ochladly. Měsíce před leteckým neštěstím zaujala ke snaše kritičtější postoj. Tate samozřejmě věděl, proč. On ani rodiče nebyli hloupí či slepí, Zee a Nelson odmítali vše, co Jackovi nebo Tateovi ubližovalo.

Přesto doufal, že to dnes proběhne hladce. I tak ho nejspíš čekal těžký večer. Matka bezmyšlenkovitou poznámkou sice všechno nepokazila, ale určitě také nepřispěla k uvolnění napětí.

Mandy sklouzla babičce z klína a plaše se přiblížila k rodičům. Tím trochu oživila slavnostní náladu. Tate si k ní klekl. „Pojď mě pořádně obejmout.” Mandy mu položila ruce kolem krku a položila mu hlavičku na rameno.

Carole si k Tateovu překvapení přiklekla vedle nich. „Až se vrátíme, přijdu ti dát dobrou noc. Ano?”

Mandy se na ni podívala a nepřítomně přikývla. „Dobře, mami.”

„Buď tady s dědečkem a babičkou hodná.”

Mandy opět přikývla. Potom pustila Tatea a objala Carole. „Pa-pa.”

„Pa-pa. Dej mi jednu sladkou na dobrou noc.”

„Mám už jít spinkat?”

„Ne, ale chci jednu napřed.”

Holčička ji hlasitě políbila na ústa a utekla zpátky k babičce. Carole se obvykle zlobila, když jí Mandy rozmazala rtěnku nebo pomačkala šaty. Tentokrát si jen lehce otřela rty papírovým kapesníčkem.

Nedokázal najít jiné vysvětlení, než že důsledně hraje roli dobré matky. Jen bůh ví, jaký k tomu má důvod. Její nově nalezené city k dítěti byly pravděpodobně úplně falešné. Nepochybně se během rekonvalescence poučila z návodů v diskusních pořadech a článcích v časopisech.

Vzal ji v podpaží a vedl ji k domovním dveřím. „Možná se vrátíme pozdě.”

„Jeď opatrně,” volala za nimi Zee.

Nelson opustil detektiva s tasenou zbraní a šel je vyprovodit. „Kdyby se dnes večer konala soutěž krásy, vyhráli byste. Neumím vám vypovědět, jak jsem na vás hrdý a jakou mám radost, když vás vidím jít spolu takhle vyparáděné.”

Naznačoval snad otec, že ať se mezi nimi stalo cokoli, měl by na to zapomenout a odpustit? Tate byl otci za jeho zájem vděčný, ale měl pocit, že by ho nedokázal poslechnout. Prominout? To mu bylo vždycky zatěžko. Zapomenout. To zkrátka neměl v povaze.

Když pomáhal Carole do vozu se stříbrnými koženými potahy, přál si, aby to uměl. Pokud by dokázal vymazat z paměti všechnu zlost, bolest i pohrdání a začít s touto ženou dnes večer znovu, chtěl by to?

Celý život byl k sobě stejně úzkostlivě čestný jako k druhým. Kdyby Carole vypadala a chovala se jako teď, přál by si to s ní zase zkusit.

Prostě po ní toužil. Přesně taková se mu líbila - milá, vyrovnaná a sexy. Neočekával, že by se chovala jako onuce. Měla v sobě příliš živosti a inteligence, aby se z ní stala tichá a poslušná partnerka. Takovou by ji nechtěl. Měl rád jiskřičky - hněvu, veselí. Bez nich byl vztah mdlý jako nekořeněné jídlo.

Usmála se na něj, když si sedal za volant. „Nelson měl pravdu. Vypadáš dnes večer moc hezky.”

„Dík.” Protože ho už unavovalo chovat se stále opovržlivě, dodal: „Ty taky.”

Rozzářila se. Za starých časů by řekl: „Kašlu na zpoždění, teď se budu milovat s manželkou.” A vzal by si ji přímo ve voze.

Myslí mu probleskly představy o tom, jak se s ní mazlí a miluje.

Hlasitě se nadechl. Rychle se rozkašlal, aby to zamaskoval.

Stýskalo se mu po nenucenosti a zábavě při žhavém milování s milovanou osobou.

Slunce již sice zapadlo, přesto si nasadil sluneční brýle, aby nebylo vidět, jak se mu třpytí oči. Okamžitě by poznala, že je vzrušený.

Vyjeli od domu. V duchu si přiznal, jak mu chybí, co spolu prožívali, ale ona ne. Přestože se často, vášnivě a ke vší spokojenosti milovali, nikdy se důvěrně nepoznali. Od samého počátku manželství spolu nesdíleli myšlenkový svět, chyběla jim duchovní pouta. Ovšem to si přiznal až mnohem později.

Nemohlo mu scházet něco, co nikdy neměl, ale i tak po tom toužil. Vyhrát volby do senátu je krásné. To by byl začátek jeho vytoužené životní dráhy - politické kariéry. Vítězství by poskvrnila nespokojenost v manželství.

Bylo by to mnohem sladší a jeho politická budoucnost by vypadala mnohem zářivěji, kdyby se o vše mohl podělit s ženou, která by ho milovala a podporovala.

Stejně tak si mohl přát spadnout do vody a nenamočit se. I kdyby v sobě Carole tento druh lásky měla, což nemá, nepřijal by ji. Už před delší dobou všechno zničila.

Stále ho fyzicky přitahovala, nepochopitelně silněji než dřív, ale citový vztah odumřel. Nikdy by se nespokojil jen s tělem, kdyby ho duše podváděla.

Došel ke konečnému rozhodnutí, ovšem jeho tělo se tomu zatím vzpíralo.

Podíval se poočku na Carole. Vypadala fantasticky. Matka měla pravdu. Na nevěstu byla příliš vyrovnaná, zmoudřelá a ženská.

Působila jako milovaná a spokojená manželka, což se Carole rozhodně nepodobalo.

Kapitola 19

Eddy Paschal vyšel ze sprchy. Rychle si otřel ramena, hrudník a nohy. Přehodil si ručník přes rameno a vzadu chytil cíp do druhé ruky. Vycházel z koupelny a současně si třel záda. V pokoji se náhle zarazil. „Co to -”

„Ahoj. Nevěděla jsem, že máš rád čuňárničky.”

Fancy ležela šikmo přes postel. Opírala se o loket a prohlížela si časopis Penthouse, který našla ležet na nočním stolku. Nevzrušeně se podívala najeden zvlášť lechtivý obrázek, vzhlédla k Eddymu a prohnaně se usmála: „Ty ošklivý chlapečku!”

„Co tady, k čertu, pohledáváš?” Rychle si omotal ručník kolem pasu.

Fancy se protáhla líně jako kočka. „Opalovala jsem se u bazénu a přišla jsem se sem ochladit.”

Eddy bydlel v bytě nad garáží. Krátce poté, co nastoupil jako Tateův volební manažer, požádal, jestli by si tyto prostory mohl najmout. Rutledgeovi rozhodně protestovali.

Zee se zhrozila: „Byt pro služebnictvo? Nechci o tom ani slyšet.”

Tate se připojil s tím, že jestli chce Eddy bydlet na ranči, bude s nimi žít v domě.

Eddy jim vysvětlil, že potřebuje nejen bydlet blízko, ale také mít soukromí. Byt nad garáží vyhovuje oběma požadavkům. Ustoupili a on se nastěhoval.

Teď došlo k narušení jeho soukromí. „Proč se chladíš tady?” zeptal se podrážděně. „Klimatizace v domě nefunguje?”

„Nedělej dusno.” Fancy odhodila časopis a posadila se. „Nejsi rád, že mě vidíš?”

„Je toho určitě hodně k vidění,” zabručel a pročísl si prsty mokré vlasy. „Už jsem viděl větší leukoplasti, než máš bikiny. Nelson s tím, že tady takhle pobíháš, souhlasí?” Titěrné plavečky víc odhalovaly, než zakrývaly.

„Dědeček nesouhlasí s ničím, co je sexy,” odsekla. „Přísahám, že netuším, jak vůbec tátu a strejdu počali. Vsadím se, že když si děda s babičkou užíval, zpíval Bojovou hymnu republiky. Nebo možná Jdeme tam, do divokých modrých dálav.” Zamyslela se. „Vůbec si neumím představit, že by byla hotová. Ty jo?”

„Fancy, s tebou je to beznadějné.” Přesto se obrazům, které vykouzlila, zasmál. Potom si dal ruce v bok a přísně se na ni podíval. „Vypadla bys laskavě, abych se mohl obléct? Řekl jsem Tateovi, že se s ním a s Carole setkám ve Waller Creeku, a už mám zpoždění.”

„Můžu jet s tebou?”

„Ne.”

„Proč,” zakňourala.

„Už nejsou lístky.”

„To bys dokázal zařídit.” Zavrtěl hlavou. „Proč ne? Můžu být v momentě hotová.”

„Fancy, to je škrobená akce pro dospělé. Ztuhla bys tam nudou.”

„Kdybych šla s tebou, ztuhl bys ty.” Vyzývavě na něj mrkla.

„Tak odejdeš, nebo co?”

„Co třeba,” odpověděla prostořece. Rozepnula si sponu horního dílu a nechala jej sklouznout. Zaklonila se a opřela se o lokty. „Jak se ti líbí moje… opálení?”

Měla plná a hebká ňadra, jejichž dětsky růžová pokožka zářila mezi opáleným dekoltem, žaludkem a břichem.

Zaklonil hlavu a pevně zavřel oči. „Proč to děláš? No tak, vstávej. Obleč si ten vršek a už, sakra, zmiz.”

Přistoupil k lůžku a natáhl ruku, aby jí pomohl vstát. Fancy ho popadla za zápěstí, ale místo aby se zvedla, přitiskla si Eddyho dlaň na prs. Oči jí uličnicky a vzrušeně plály. Pomalu mu s ní kroužila. Druhou rukou mu strhla ručník a mile překvapená vzdychla.

„Hmm, Eddy, ten je krásný.”

Dychtivě hleděla na jeho přirození a současně se sunula na okraj lůžka. Uchopila je do ruky. „Tak velký. Pro koho si ho schováváš? Pro tu ošklivou zrzku z kanceláře? Nebo pro tetu Carole?”

Zaklonila hlavu a podívala se na něj. Na chviličku ji vyplašil Eddyho mrazivý pohled. Ale hned si uvědomila, že takhle se jí líbí nejvíc. Byla to pro ni větší výzva.

„Můžu a udělám pro tebe víc než ty dvě.” V okamžiku se ocitla na zádech a Eddy ležel na ní. Začal ji vášnivě, i když trochu surově líbat.

„Ach, bože. Ježíši. Ano. Ano,” vyrážela Fancy, jakmile přešel k poněkud drsné předehře.

Chytil ji za ruce a prudce je vzpažil. Laskal jí hladově a divoce ňadra. Dívka se tomu tak oddala, že jí trvalo několik vteřin, než si všimla, že přestal.

Otevřela oči. Stál vedle postele a pobaveně se na ni díval.

„Co -” Chtěla se posadit. Zjistila, že má svázané ruce. Prudkým pohybem předpažila. Omotal jí kolem zápěstí podprsenku od plavek a konce zavázal na uzel.

„Ty parchante,” zaječela. „Do prčic, rozvaž mi ruce.”

Eddy rozvážně přešel k prádelníku a z horní zásuvky vyndal spodky. Natáhl si je a podivil se: „Takové výrazy.”

„Ty parchante, rozvaž mě!”

„Jsem si jistý, že vynalézavá mladá dáma,” poslední slovo zdůraznil s pochybovačně zvednutým obočím, „najde způsob, jak se osvobodit.”

Z plastikového obalu vytáhl smoking z půjčovny a začal se oblékat. Po celou dobu ho Fancy zahrnovala všemi urážkami, jež dokázaly její plodná mysl a bezbřehý slovník vymyslet.

„To si schovej na potom,” doporučil jí, když ho už její tirády přestaly bavit. „Chci vědět jen jedinou věc.”

„Vyliž si!”

„Co jsi myslela tou poznámkou o Carole a o mně?”

„Co myslíš ty?”

Byl třemi skoky u postele, chytil Fancy za vlasy a obtáčel si je kolem ruky, dokud necítil tah. „Nevím, co si mám myslet. Proto se tě ptám.”

Vyděsil ji. „Odněkud to máš. Proč ne právě od Carole?”

„Poprvé a naposledy, protože mi nesedí,” odpověděla méně drze.

„To je blbost.”

„Proč blbost?”

„Protože ji sleduješ jako jestřáb. Zvlášt od té doby, co se vrátila domů.”

Eddy se na ni stále mrazivě díval. „Je to manželka mého nejlepšího přítele. Mají své starosti. Já se zajímám jen o to, jak může jejich manželství ovlivnit výsledky kampaně.”

„Prima manželství,” ušklíbla se Fancy. „Nemůže ji vystát, protože ho podváděla. Čestný strýc Tate manželce takové pitomosti nepromine. Bude s ní ženatý, jen dokud neskončí volby.”

Potom se Fancy usmála. Téměř předla. „Ale víš co? Jestli se chceš dostat Carole pod sukně, asi máš smůlu. Zdá se mi, že to zase lepí dohromady. Myslím, že mu dává - jestli o to stojí - to, co dávala tobě před leteckým neštěstím.”

Vymotal ruku z Fanciných vlasů. „To je jen nepovedená teorie.” Mluvil chladně a klidně. Vrátil se k prádelníku, strčil si do kapsy u kalhot kapesník a na zápěstí natáhl hodinky. „Náhodou se mýlíš. Mezi mnou a Carole nikdy nic nebylo a nebude.”

„Můžu se jí zeptat a uvidíme, co odpoví.”

„Na tvém místě bych si nechal ty žárlivé domněnky pro sebe.”

Se zavázanýma rukama se přece jen vyškrábala z postele a postavila se. „Eddy, tohle už přestává být vtipné. Rozvaž mi ruce.”

Sklonil hlavu na stranu, jako by o její žádosti pečlivě přemýšlel. „Ne, asi ne. Raději mezi námi budu udržovat jistou vzdálenost.”

„Nemůžu odsud odejít, dokud nebudu mít volné ruce.”

„Správně.”

Následovala ho ke dveřím. „Eddy, prosím,” žadonila. Velké modré oči se jí leskly slzami. „Jsi krutý. Já to neberu jako hru. Vím, že si o mně myslíš, že jsem děvka, když jsem se ti takhle nabídla. Ale měla jsem pocit, že musím udělat první krok, protože ty bys ho nikdy neudělal. Miluju tě. Prosím tě, měj mě taky rád. Prosím.”

Vzal ji kolem pasu a jemně ji stiskl. „Jsem si jistý, že najdeš jiného kluka, kterého potěší, jak jsem tě rozehřál.”

Znachověly jí tváře. „Ty parchante.” Rázem ji opustila vemlouvavá pokora. Hlas se jí chvěl zlostí. „To máš zatraceně pravdu, že si najdu chlapa. Udělám mu to, že se z toho zblázní. Úplně ho vyždímám -”

„Příjemný večer, Fancy,” přerušil ji. Neobřadně ji odstrčil stranou a seběhl po venkovním schodišti k zaparkovanému autu.

Fancy kopla do dveří a hlučně je za ním zavřela.

Avery vyšla z dámských toalet a muže u veřejného telefonu si ani nevšimla. Pospíchala, aby se vrátila zpátky na večírek. Banket byl nekonečný, řečník, který měl po jídle projev, nudný.

Ovšem jakmile nastala volná zábava, Tate se stal středem pozornosti. Zdálo se, že se s ním chtějí všichni seznámit a potřást si rukou. Bez ohledu na to, zda příslušeli k jeho politické straně, či nikoli. Dokonce i političtí rivalové se chovali přátelsky. Nikdo z nich nebyl nepřátelský - určitě ne natolik, aby ho chtěl vidět mrtvého.

Dostávalo se mu úcty, přestože jeho názory nepřijímali jednomyslně. Stát vedle něj jako jeho manželka bylo pro Avery povznášející. Pokaždé ji představoval s určitou dávkou hrdosti, jež ji rozechvívala. Nedopustila se žádného společenského přehmatu. Když se přiblížil člověk, jejž by Carole měla znát, nenápadné jí to naznačil. Všechno probíhalo skvěle.

Omluvila se, že si musí odskočit. Tate se letmo dotkl její paže, jako by se i tak krátkého odloučení děsil.

Nyní se vracela do sálu. Právě přecházela kolem řady telefonů, když ji čísi ruka prudce popadla za zápěstí. Ohromeně vykřikla a otočila se k muži, který si dovolil ji obtěžovat. Měl na sobě smoking, což znamenalo, že patří ke společnosti v sále.

„Jak se máš, miláčku?”

„Nechte mě být.” Napadlo ji, že asi moc vypil, a pokusila se mu vykroutit.

„Ne tak hrr, paní Rutledgeová,” odpověděl s urážlivým důrazem na jméno. „Chci se zblízka podívat na nový obličej, o němž jsem tolik slyšel.” Přitáhl si ji blíž. „Až na vlasy vypadáš stejně. Ale pověz mi, co mě skutečně zajímá. Jsi pořád tak žhavá?”

„Řekla jsem vám, abyste mě pustil.”

„Co se děje? Bojíš se, že tě manžel přistihne? Kdepak. Kampaň ho příliš zaměstnává.”

„Jestli mi okamžitě nepustíte ruku, budu křičet.”

Zasmál se. „Jsi naštvaná, protože jsem tě nepřišel navštívit do nemocnice? Bylo by vhodné, aby jeden z milenců odstrčil manžela od tvého lůžka?”

Podívala se na něj s chladným vztekem. „Situace se změnila.”

„Ach, ano?” Sklonil k ní obličej. „Svědí tě číča jako dřív?”

Ta otázka ji popudila i vystrašila. Znovu se mu snažila vytrhnout, ale zdálo se, že ho tím jen vyprovokovala. Stočil jí ruku za záda a přitiskl ji sobě. Na tváři cítila jeho dech, vlhký a páchnoucí alkoholem. Snažila se odvrátit, chytil ji však volnou rukou za bradu.

„Co je s tebou, Carole? Myslíš, že když se teď Tate uchází o místo v senátu, dostala ses vysoko a máš moc? To je fór! Rory Dekker mu vytře zrak, chápeš?” Zesílil stisk. Bolestí a pobouřením zasténala. „Když teď doufáš, že se dostane do Washingtonu, tak se na něj určitě lepíš. Kdo si myslíš, že jsi, ty mrcho, že mě takhle přehlížíš?”

Drsně ji políbil, až jí rozmazal čerstvě nanesenou rtěnku. Udělalo se jí nevolno. Sevřela ruku v pěst a vší silou ho udeřila do ramene. Chtěla ho kopnout kolenem do rozkroku, ale měla příliš úzké šaty. Byl silný, takže s ním nedokázala pohnout. Připravil ji o dech. Cítila, jak slábne a pokoušejí se o ni mdloby.

Zaslechla hlasy. Nejdříve z dálky, potom z větší blízkosti. On také. Odstrčil ji od sebe a samolibě se na ni usmál. „Měla by sis dobře zapamatovat, kdo jsou tvoji přátelé,” zasyčel. Zmizel za rohem vteřinu předtím, než se objevily dvě ženy. Uviděly Avery a ohromeně zmlkly. Rychle se k nim otočila zády a snažila se uchopit sluchátko, aby to vypadalo, že se chystá volat. Přešly kolem ní a vstoupily na dámské toalety. Jakmile se za nimi zavřely dveře, zhroutila se na polici pod telefonním aparátem.

Zlomila si nehet, jak se snažila rychle otevřít Carolinu večerní kabelku pošitou korálky a najít balíček papírových kapesníčků. Otřela si ústa. Silně přitlačila, aby se zbavila rozmazané rtěnky a chuti nenáviděného polibku, který musela od Carolina bývalého milence strpět. Vybalila mátový bonbon, strčila si ho do úst a opatrně si vysušila uslzené oči. Během šarvátky jí upadla náušnice. Znovu si ji nasadila.

Ženy se vrátily na chodbu. Odcházely a cosi si šeptem povídaly. Avery bezmocně mumlala do sluchátka. Cítila se jako blázen, že hraje tak směšné divadlo.

Ale v tom už byla velmi dobrá. Zmátla i Carolina milence.

Když se vzpamatovala natolik, aby se mohla opět postavit tváří v tvář davu, zavěsila sluchátko a otočila se. Zpoza rohu vyrazil muž a narazil do ní. Viděla jen sako smokingu. Vyděšeně vykřikla.

„Carole? Co se, proboha, děje?”

„Tate!”

Avery se k němu přivinula a pevně ho objala kolem pasu. Položila mu tvář na klopu saka a zavřela oči, aby zaplašila vidinu toho druhého muže.

Tate ji váhavě sevřel do náruče a hladil ji po zádech. Cítila na kůži dotek hedvábí.

„Copak? Co se stalo? Nějaká dáma mě odvedla stranou a řekla mi, že vypadáš rozrušeně. Je ti špatně?”

Okamžitě opustil světla ramp a spěchal jí na pomoc, přestože byla nevěrná manželka. Ať už měla jakékoliv zábrany spát s mužem jiné ženy, v okamžiku se rozplynuly. Carole si ho nezasloužila.

„Oh, Tate, omlouvám se.” Zvedla k němu tvář. „Moc se omlouvám.”

„Proč?” Vzal ji pevně za ramena a lehce s ní zatřásl. „Řekneš mi, co se k čertu děje?”

Nemohla mu říct pravdu. Musela rychle vymyslet logické vysvětlení. To, co ji napadlo, nebylo tak daleko od pravdy. „Asi ještě nejsem připravena pohybovat se mezi tolika lidmi. Zdálo se mi, že se v tom davu dusím.”

„Připadalo mi, že ses cítila dobře.”

„Ano. Líbilo se mi to. Ale náhle mi přišlo, že jsou všichni příliš blízko mě. Bylo to, jako bych byla zase v obvazech. Nemohla jsem dýchat, nemohla -”

„Dobře. Chápu. Měla jsi něco říct. Pojď.” Vzal ji v podpaží.

„Nemusíme odcházet.”

„Večírek už stejně končí. Budeme ze všech nejdřív u obsluhy parkoviště.”

„Opravdu?” Chtělo se jí zmizet. Ta hrůza, kdyby se vrátila zpátky do sálu a setkala se s tím škodolibým obličejem. Ovšem byla to její zkouška. Nechtěla ji pokazit a muset zůstat na ranči, až Tate pojede na předvolební okruh.

„Určitě. Pojďme.”

Cestou domů téměř nemluvil. Avery si schovala nohy pod sebe a pootočila se směrem k Tateovi. Chtěla se ho dotknout, konejšit ho a být konejšena, ale uspokojila se pouhým pohledem.

Když dorazili domů, všichni spali. Potichu vešli do Mandiny ložnice a políbili malou na dobrou noc, jak slíbili. Rozespale něco zamumlala, ale neprobudila se.

Cestou ke svým pokojům Tate ledabyle prohodil: „Zúčastníme se několika společenských setkání. Možná by sis s sebou měla vzít i tyhle šaty.”

Avery mu zastoupila cestu. „Znamená to, že chceš, abych jela s tebou?”

Zadíval se do dálky. „Všem to připadá jako dobrý nápad.”

Nechtěla, aby z toho tak lehce vyklouzl. Chytila ho za klopu a zatahala. Jeho oči se setkaly s jejími. „Mě zajímá jen to, co si myslíš ty, Tate.”

Napjatě čekala na odpověď. Chvilku se rozmýšlel. „Ano, považuji to za dobrý nápad. Eddy ti dá zítra nebo pozítří rozpis cesty, abys věděla, co si máš ještě vzít s sebou. Dobrou noc.”

Avery jeho vlažné nadšení hořce zklamalo. Sledovala, jak odchází chodbou a vstupuje do svého pokoje. Smutně vešla do ložnice a připravila se ke spaní. Pečlivě si prohlédla šaty, aby zjistila, jestli jí je Carolin bývalý milenec nepoškodil. Naštěstí se jim nic nestalo.

Zhasla světla a vyčerpaná ulehla. Uběhla hodina a ona stále ještě nespala. Vstala a odešla z ložnice.

Fancy se rozhodla, že půjde raději přes kuchyň. Dědeček by mohl číhat v obývacím pokoji. Odemkla dveře, vypnula bezpečnostní systém, vešla a opět ho zapojila.

„Kdo je to? Fancy?”

Leknutím poposkočila. „Ježíši Kriste, teto Carole! Vyděsila jsi mě k smrti!” Natáhla ruku k vypínači.

„Ach, můj bože.” Avery vyskočila ze židle u kuchyňského stolu a otočila Fancy tvář ke světlu. „Co se ti stalo?” Ohromeně zkoumala dívčino oteklé oko a krvácející ret.

„Možná bys mi mohla půjčit toho plastického chirurga,” zavtipkovala Fancy. Ihned zjistila, že když se směje, tak to bolí. Olízla si krvavou ránu špičkou jazyka a poodešla od tety. „Budu v pořádku.” Vytáhla z ledničky krabici mléka a nalila si skleničku.

„Neměla bys jít k doktorovi? Nechceš, abych tě odvezla na pohotovost?”

„Sakra, to ne. A mohla bys laskavě držet jazyk za zuby? Nechci, aby to babička a dědeček viděly. Donekonečna by o tom mluvili.”

„Co ti se stalo?”

„Dobrá, to bylo tak.” Předními zuby seškrábla z oplatky čokoládovou náplň. „Šla jsem do té honácké tančírny. Žilo to tam. Znáš to, páteční noc - výplatní den. Všichni v družné náladě. Byl tam jeden kluk s opravdu rozkošným zadkem.” Snědla dvě čokoládové oplatky a hrábla do keramické dózy pro další.

„Vzal mě do motelu. Pili jsme pivo a kouřili trávu. Trochu ho to zmohlo, protože když jsme šli na věc, byl zvadlý. Přirozeně to svalil na mě.” Oprášila si ruce od drobečků a natáhla se po mléku.

„On tě uhodil?”

Fancy se na ni ohromeně podívala a vydala zvuk připomínající smích. „On tě uhodil?” opičila se. „Co si, ksakru, myslíš? Samozřejmě, že mě praštil.”

„Fancy, mohl tě vážně poranit.”

„To se mi nechce věřit,” podivila se a obrátila oči v sloup. „Vyprávění o mých romantických příhodách se ti vždycky líbilo. Říkala jsi, že ti to přináší zástupné vzrušení, ať už to znamená cokoliv.”

„Těžko můžu označit ránu do obličeje za romantickou. Taky tě svázal?”

Fancy sledovala tetin pohled na zarudlé kruhy na svých zápěstích. „Jo,” odpověděla hořce, „ten parchant mi svázal ruce.” Carole nesměla vědět, že „ten parchant”, o němž mluvila, není opilý impotentní kovboj.

„Fancy, jsi blázen, že jsi šla do motelu s cizím člověkem.”

„Já jsem blázen? Vždyť ty strkáš kostky ledu do sáčku.”

„To je na tvé oko.”

Fancy odstrčila nouzový ledový obklad. „Nechci od tebe žádné laskavosti, jasné?”

„Oko ti začíná modrat. Zanedlouho ti tak oteče, že neuvidíš. Chceš, aby tě rodiče takhle viděli a abys jim musela říct, cos vyprávěla mně?”

Fancy vztekle popadla sáček s ledem a přiložila si ho na oko. Věděla, že má teta pravdu.

„Chceš na ránu peroxid? Acylpyrin? Něco proti bolesti?”

„Měla jsem dost piva a trávy na to, abych bolest otupila.”

Fancy byla zmatená. Proč se k ní Carole chová tak hezky? Od návratu z té luxusní kliniky jedná podivně a tajemně. Už neječela na dítě. Hledala si práci, místo aby seděla celý den na zadku. Taky se chovala, jako by měla strýce zase ráda.

Fancy považovala Carole za hloupou, že hraje o své manželství ruskou ruletu. Strýc Tate vypadal dobře. Všechny dívky, jež znala, o něm snily. Jestli byly její instinkty v této oblasti dobré, a ona věřila, že jsou skvělé, byl úžasný i v posteli.

Přála si, aby měla někoho, kdo by ji miloval tak, jak po svatbě miloval strýc Carole. Choval se k ní jako ke královně. Byla blázen, že to zahodila. Možná, že sama došla ke stejnému závěru a snažila se ho získat zpátky.

Hloupé naděje, pomyslela si Fancy posměšně. Jakmile jednou uděláš na strýce Tatea podraz, má tě na celý život na černé listině.

„Co tady tak pozdě děláš?” zeptala se. „Proč tady sedíš sama ve tmě?”

„Nemohla jsem spát. Napadlo mě, že by mi mohlo pomoct kakao.” Na stole stál z poloviny vypitý šálek čokolády.

„Kakao? To je blbost.”

„Správný lék na nespavost pro senátorovu manželku,” odpověděla se smutným úsměvem.

Fancy nikdy nechodila dlouho kolem horké kaše. „Vylepšuješ si způsoby, že?”

„Co tím chceš říct?”

„Víš sakra dobře, co chci říct. Snažíš se změnit dojem, protože doufáš, že strejdu zvolí a že si tě nechá, až se přesune do Washingtonu.” Zatvářila se důvěrně, ve stylu mezi námi děvčaty. „Pověz, vykašlala ses na všechny milence, nebo jen na Eddyho?”

Její teta prudce zvedla hlavu. Zbledla. Zakousla se do spodního rtu a vydechla. „Co jsi říkala?”

„Nehraj si na neviňátko. Celou dobu jsem vás podezírala,” poznamenala Fancy ledabyle. „Ptala jsem se na to Eddyho.”

„A co říkal?”

„Nic. Nepopřel to, ale ani nepřiznal. Zachoval se jako gentleman.” Vydala se ke dveřím do obytné části domu. „Neboj se. Ve vzduchu lítá už dost průšvihů. Strejdovi Tateovi nic neřeknu, pokud…”

Otočila se a útočně dodala: „Pokud se zase nezačneš s Eddym slízat. Od teď bude můj, ne tvůj. Dobrou.”

Fancy hrdě vyšla z kuchyně, pyšná a spokojená, že se tak jednoznačně vyjádřila. Jediný pohled do zrcadla v ložnici jí potvrdil, jak má zřízený obličej.

O mnoho dní později si Fancy uvědomila, že kromě Carole si nikdo z rodiny jejího monoklu a oteklého rtu vůbec nevšiml a že ji teta neprozradila.

Kapitola 20

Byt Vana Lovejoye byl noční můrou časopisů o bydlení. Spal na úzké matraci podepřené betonovými tvárnicemi. Ostatní kusy nábytku vypadaly stejně sešle. Posbíral je na bleších trzích a ve vetešnictvích.

Pokoj zdobila jen zaprášená figurína Elvise Presleyho. Přivezl si ji jako památku na výlet do Nuevo Lareda. Dobroty uvnitř - několik kilogramů marihuany - byly jen vzpomínkou.

Ve zbylých nezařízených místnostech skladoval spousty videokazet. Ty patřily, spolu s vybavením na přehrávání a stříhání a přepisování nahrávek, k jediným cennostem v bytě a jejich hodnota se nedala určit. Van byl vybaven lépe než mnoho menších produkčních společností.

Všude se povalovaly videokatalogy. Všechny si předplatil a každý měsíc je pečlivě prostudoval, protože pátral po videonahrávkách, které ještě neměl nebo neviděl. Téměř celý příjem utratil na rozšiřování a obnovování videotéky.

Se svou sbírkou filmů mohl soutěžit s každou videopůjčovnou. Studoval režijní postupy a filmařské techniky. Měl vybraný vkus, od Orsona Wellese k Franku Caprovi, od Sarqa Peckinpaha k Stevenu Spielbergovi. Pohyby kamery ho fascinovaly bez ohledu na to, jestli byl film černobílý, nebo barevný.

Vedle hraných filmů měl ve sbírce seriály, dokumentární filmy a také každý záběr, který během své kariéry natočil. V celém státě se vědělo, že pokud nikde nelze sehnat původní neupravované snímky nějaké události, Van Lovejoy z KTEX v San Antoniu je bude mít.

Všechen volný čas trávil sledováním videokazet. Dnes večer jeho pozornost upoutaly záběry, jež před několika dny natočil na ranči Rozhoupané R. Odevzdal je MB Production, ovšem předtím si je zkopíroval pro sebe. Nikdy nemohl určit, jestli se to, co nasnímal, za pár let neukáže jako užitečné nebo cenné. Proto si schovával všechny kopie.

MB Production jeho materiál sestříhá, napíše komentář, nahraje hlasy, namíchá hudbu a udělá z toho uhlazené reklamy různé stopáže. Až půjdou do vysílání, budou Vanový záběry vyznívat sterilně a inscenované. Bylo mu to jedno. Dostal zaplaceno. Jeho zajímaly neupravené snímky.

Tate Rutledge působil charizmaticky před kamerou i mimo ni. Hezký a bohatý, pochodující úspěšný příběh - typ muže, kterými Van z principu opovrhoval. Ovšem kdyby byl voličem, tenhle chlapík by jeho hlas získal, protože vypadal, že střílí rovnou od boku. Nemlžil, dokonce ani když mluvil o tom, co lidé nechtěli slyšet. Možná ve volbách prohraje, ale určitě ne kvůli tomu, že by nebyl upřímný.

Vanovi nešla z hlavy jeho dcera. Něco s ní nebylo v pořádku. Hezká, i když mu připadaly všechny děti stejné. Obvykle je netočil, ale když už ano, většinou jim museli hrozit nebo je přemlouvat, aby se zklidnily, chovaly se slušně a spolupracovaly, zvlášť když se záběry opakovaly nebo se přehazovaly otázky.

To nebyl případ dítěte Rutledgeových. Ta holka byla tichá a nedělala nic špatného. Nedělala vůbec nic, dokud jí neřekli. A potom se pohybovala jako panenka na klíček. Jediný člověk, na nějž víc reagovala, byla Carole Rutledgeová.

Právě ona Vana skutečně upoutala.

Znovu a znovu si přehrával pásky - ty, na nichž ji natáčel na ranči, a ty, které dělal v den, kdy opouštěla kliniku. Ta paní věděla, jak se má pohybovat před kamerou.

Rutledge a to dítě musel řídit, ji ne. Chovala se přirozeně, vždy se natáčela ke světlu, instinktivně tušila, kam se dívat. Zdálo se, že věděla, na co se Van chystá, dřív, než to udělal. Její tvář si žádala detail. Na rozdíl od většiny amatérů se nepohybovala strojeně ani jako robot.

Byla profesionálka.

Její podobnost s jinou profesionálkou, kterou znal a s níž spolupracoval, působila zatraceně strašidelně.

Hodiny seděl před videopřehrávačem, znovu a znovu se díval a studoval Carole Rutledgeovou. Když udělala nemotorný pohyb, měl pocit, že to udělala schválně. Jako by si uvědomila, jak moc byla dobrá, a chtěla to zamaskovat.

Vyměnil pásky. Tu novou natočil sám, takže ji mohl přehrávat zpomaleně. Scénu důvěrně znal. Po sytě zelených pastvinách kráčí trojice. Rutledge nese dceru, manželka jde vedle něj. Van záběr naplánoval tak, aby slunce zapadalo za blízké kopce, jejichž obrysy by se rýsovaly proti němu. Díval se na to potisící a uvědomil si, že to působí velmi efektně.

A potom to uviděl! Paní Rutledgeová otočila hlavou a usmála se na manžela. Dotkla se ho. Úsměv mu ztuhl na rtech. Pohnul rukou - lehce, ale dost na to, aby unikl jejímu pohlazení. Kdyby si to Van nepřehrál zpomaleně, možná by si ani nevšiml, jak kandidát před manželčiným dotykem jemně ucukl.

Nepochyboval o tom, že to v hotové reklamě vystřihnou. Rutledgeovi budou vypadat jako ideální pár. Ale to manželství rozhodně nebylo úplně v pořádku, stejně jako jejich dítě. Něco tady zapáchalo.

Van byl cynik od přírody. Nijak ho nepřekvapilo, že manželství skřípalo. Představoval si, že takhle je to pokaždé, ale nedbal o to, ani co by se za nehet vešlo. Přísahal by, že ho tehdy, když se jí sám představil, poznala. Neustále si všímal výrazu a reakcí lidí a v prudkém rozšíření očních zorniček a zrychleném dechu se nemohl mýlit. Přestože rysy tváře a účes nesouhlasily, byly si Carole Rutledgeová a Avery Danielsová neskutečně podobné - jako vejce vejci. Caroliny pohyby a nevědomé chování tajuplně připomínaly Avery.

Van nechal pásku běžet. Zavřel oči a dvěma prsty si stiskl kořen nosu, až to zabolelo. Jako by si chtěl to, čeho si všiml, vyhnat z hlavy, protože to prostě považoval za příliš podivné. Ale ta bláznivá myšlenka si s ním ohavně pohrávala. Nemohl se jí zbavit.

O několik dnů dříve vešel do Irishovy kanceláře. Svezl se do křesla a zeptal se: „Měl jsi čas podívat se na tu pásku, co jsem ti dal?”

Irish dělal jako obvykle šest věcí najednou. Prohrábl si šedivé vlasy. „Pásku? Tu s Rutledgeovými? Kdo dělá tu hromadu kostí, co se našly v Comalském okrese?” vykřikl na reportéra přecházejícího kolem jeho dveří.

„Co si o tom myslíš?” naléhal Van, jakmile mu Irish zase věnoval pozornost.

Irish začal po Averině smrti zase kouřit. Už ho kvůli tomu nemohla peskovat. Zdálo se, že chce dohnat ztracený čas. Zapálil si cigaretu zbytkem staré a promluvil přes oblak nefiltrovaného dýmu. „O čem?”

„O pásce,” odpověděl nedůtklivě Van.

„Proč? Děláš průzkum veřejného mínění?”

„Ježíši,” zamumlal Van a chystal se vstát. Irish mu mrzutě pokynul, aby si zase sedl. „Na co se mám dívat? Chci říct, na co přesně?”

„Na tu ženskou.”

Irish se rozkašlal. „Zakoukal ses do ní?”

Vana zlobilo, že si Irish podoby Carole Rutledgeové s Avery Danielsovou nevšiml. Ale to by mohlo znamenat, že jsou jeho pocity směšné. Vždyť nikdo neznal Avery lépe než McCabe. Když ji Van uviděl poprvé, Irish se s ní stýkal už dvacet let. Ale přesto ho šéfova uštěpačnost dohnala k touze dokázat, že pravdu má on.

„Myslím, že vypadá jako Avery.”

Irish si právě naléval šálek silné kávy. Ostře se na Vana podíval. „Tak? Co je ještě nového? Kdosi se o tom zmínil hned, jak se dal Rutledge na politiku, a začali jsme ho i s manželkou vysílat ve zprávách.”

„Asi jsem u toho nebyl.”

„Nebo jsi byl tak zkouřený, že si to nepamatuješ.”

„Může být.”

Irish se vrátil ke stolu a těžce se posadil. Pracoval tvrději a zbytečně déle než dřív. Povídala si o tom celá redakce zpravodajství. Práci bral jako všelék na zármutek. Jako katolík nemohl spáchat sebevraždu, ale mohl by se nakonec zabít tím, že bude příliš pracovat, hodně pít, silně kouřit a vystavovat se vysokým dávkám stresu. To všechno mu Avery láskyplně vyčítala.

„Přišel jsi vůbec na to, kdo ti poslal její šperky?” zeptal se Van. Irish se mu s tou podivnou událostí svěřil. Tehdy mu to připadalo podivné, ale zapomněl na to. Záležitost se mu vybavila, až když se ocitl tváří v tvář Carole Rutledgeové.

Irish zamyšleně potřásl hlavou. „Ne.”

„Zkoušel jsi to vůbec?”

„Párkrát jsem zatelefonoval.”

Zjevně o tom nechtěl mluvit. Van se nedal odbýt. „A?”

„Dovolal jsem se nějakému blbovi, který se nemínil obtěžovat. Řekl mi, že po katastrofě nastal takový chaos, že se něco takového mohlo stát.”

Jako poplést těla? pomyslel si Van.

Chtěl se na to zeptat, ale nakonec se rozhodl mlčet. Irish se snažil ze všech sil vyrovnat se s Averinou smrtí a vedl si velmi dobře. Nebylo třeba, aby se dozvěděl Vanovu ztřeštěnou hypotézu. Navíc, i kdyby to byla pravda, nedávalo to žádný smysl. Pokud by Avery nezemřela, žila by svůj život, a ne někoho jiného.

Proto se Irishovi se svými domněnkami nesvěřil. Zbláznila se mu představivost, to je všechno. Poskládal dohromady spoustu shod a vytvořil nelogickou a nadpřirozenou teorii.

Irish by asi řekl, že se mu z nadměrného braní drog zavařil mozek, což byla možná pravda. Nebyl nic než břídil. Ztroskotanec. Černá ovce. Co, sakra, věděl?

A přece zastrčil do videopřehrávače další kazetu s Rutledgeovými.

První výkřik ji probudil. Druhý zaregistrovala. Třetí ji donutil, aby odhodila přikrývku a vyskočila z postele.

Avery popadla župan, prudce otevřela dveře, vyrazila na chodbu a řítila se do Mandina pokoje. Za několik vteřin poté, co opustila lůžko, se skláněla nad dítětem. Mandy sebou házela a křičela.

„Mandy, miláčku, vzbuď se.” Avery se uhnula mávající pěstičce.

„Mandy?”

Na druhé straně postele se objevil Tate. Klekl si na koberec a snažil se dceru znehybnět. Popadl ji za ručičky, ale vzpínala se a kroutila, hlavičkou tloukla do polštáře a patami bubnovala do matrace. A stále křičela.

Avery položila Mandy dlaně na tváře a pevně je stiskla. „Mandy, vzbuď se! Miláčku, prober se! Tate, co budeme dělat?”

„Pokusíme se ji vzbudit.”

„To má zase noční můru?” zeptala se Zee. Přispěchala s manželem do vnuččiny ložnice. Postavila za Tatea, Nelson zůstal v nohách lůžka.

„Slyšeli jsme křik až v našem křídle,” vysvětlila. „Chudinka malá.”

Avery plácla Mandy lehce přes tvář. „To je maminka. Maminka a tatínek jsou u tebe. Jsi v bezpečí, miláčku. Jsi v bezpečí.”

Nakonec křik ustal. Jakmile otevřela oči, vrhla se Avery do náruče. Avery si ji přitáhla těsně k tělu, položila jí dlaň na hlavičku a opřela si její uslzenou tvářičku o rameno. Mandy se chvěla ramínka, celým tělem otřásaly vzlyky.

„Můj bože, netušila jsem, že je to tak zlé.”

„Když jsi byla v nemocnici, trpěla noční můrou téměř každou noc,” řekl Tate ustaraně. „Potom to začalo ustupovat. Už několik týdnů byl pokoj. Doufal jsem, že po tvém návratu ty záchvaty přestanou úplně.”

„Můžeme něco udělat?”

Tate vzhlédl k Nelsonovi. „Ne. Myslím, že se už uklidnila a zase usne. Ale díky, tati.”

„Vy dva to musíte zarazit. Okamžitě.” Vzal Zee v podpaží a vedl ji ke dveřím. Ale ta jako by nechtěla odejít. Úzkostlivě se podívala na Avery.

„Bude v pořádku,” ujistila ji Avery a nepřestávala hladit Mandy po zádech. Malá ještě polykala vzlyky, ale nejhorší už měla za sebou.

„Občas se to vrací,” upozornila ji Zee.

„Zůstanu u ní až do rána.” Po odchodu Tateových rodičů se Avery zeptala: „Proč jsi mi neřekl, že má tak děsivé sny?”

Posadil se do houpacího křesla nedaleko postele. „Musela ses vyrovnávat s vlastními problémy. A pak - neměla je už tak často. Přesně, jak předpokládala psycholožka. Myslel jsem, že už je z nejhoršího venku.”

„Stejně jsem to měla vědět.”

Avery svírala Mandy v náručí, houpala se dozadu a dopředu a šeptem ji uklidňovala. Nepustila by ji, dokud by malá nebyla v pořádku. Nakonec dítě zvedlo hlavičku.

„Už je to lepší?” zeptal se Tate. Holčička přikývla.

„Je mi líto, že se ti něco ošklivého zdálo,” řekla Avery tiše. Bříškem palce otřela Mandy uslzené tváře. „Chceš o tom mamince povědět?”

„Chce mě to, zajíkala se.

„Co, miláčku?”

„Oheň.”

Avery se otřásla. Také se jí vybavily děsivé vzpomínky. Občas ji znenadání přepadly a často jí trvalo několik minut, než se vzpamatovala. I jako dospělá měla těžkosti vyrovnat se se zážitky z havárie. Jaké to musí být pro dítě?

„Vynesla jsem tě z ohně, pamatuješ?” zeptala se Avery něžně. „Už je to pryč. Ale když si na to vzpomeneš, tak tě to vyděsí, viď?” Mandy přikývla.

Avery dělala reportáž o proslulém dětském psychologovi. Vzpomněla si na jeho slova, že popírat pravdivost dětského strachu je to nejhorší, co může rodič udělat. Obavy se musí nejdříve poznat, a teprve potom se s nimi dá pracovat a, doufejme, překonat.

„Možná by jí udělal dobře studený obklad na tvář,” navrhla Avery Tateovi. Vstal a za chvíli se vrátil s vlhkou žínkou. „Děkuji.”

Posadil se vedle ní a sledoval, jak Mandy otírá obličej. Pohybem, kterým si Avery naklonil, zvedl plyšového medvídka a strčil ho Mandy do náručí. Přitiskla si ho k tělu.

„Chceš si už jít lehnout?” zeptala se jí Avery.

„Ne.” Vylekaně těkala zrakem po pokoji.

„Maminka tě nenechá samotnou. Lehne si vedle tebe.”

Položila Mandy na záda, natáhla se vedle ní a dala si k ní hlavu na polštář. Tate je obě přikryl. Opřel se a sklonil, aby mohl Mandy políbit na dobrou noc.

Měl na sobě jen slipy. V měkkém světle noční lampičky vypadalo jeho tělo výjimečné silné. Právě se chtěl narovnat, když se jeho oči setkaly s Averinými. Impulzivně mu položila dlaň na zarostlý hrudník, zvedla hlavu a lehce ho políbila. „Dobrou noc, Tate.”

Pomalu se vzpřímil. Ruka jí sjela po jeho hrudníku. Po pevných oblých svalech, přes pupek a hustými chloupky na ploché břicho. Nakonec se špičkami prstů dotkla pružného okraje prádla.

„Jsem hned zpátky,” zamumlal.

Odešel jen na pár minut. Než se vrátil, Mandy klidně spala. Oblékl si lehký župan, ale nepřevázal si ho. Jak usedal do houpací židle, všiml si, že má Avery stále otevřené oči. „To není postel pro dva. Leží se ti dobře?”

„Je mi fajn.”

„Myslím, že kdybys teď vstala a vrátila se k sobě, Mandy by o tom nevěděla.”

„Ale já ano. Navíc jsem jí slíbila, že s ní zůstanu celou noc.” Vnější stranou prstů pohladila Mandiny zarudlé tvářičky. „Tate, co budeme dělat?”

Opřel se lokty o kolena, naklonil se dopředu a položil si palce do vnitřních očních koutků. Do čela mu spadl neposlušný pramen vlasů. Strniště vousů zdůrazňovalo svislou rýhu na bradě. Povzdechl si, až se mu pod otevřeným županem zvedl hrudník. „Nevím.”

„Myslíš, že jí ta psycholožka vůbec pomohla?”

Zvedl hlavu. „Ty ne?”

„Nemůžu zpochybňovat, koho jsi s rodiči vybral, zatímco jsem ležela v nemocnici.”

Věděla, že by do toho neměla zasahovat. Jednalo se o osobní záležitost, do níž neměla Avery Danielsová právo strkat nos. Ale zkrátka nedokázala stát stranou a dovolit, aby se Mandina duševní nerovnováha ještě zhoršila.

„Pokud máš nějaký názor, řekni mi ho,” naléhal Tate. „Bavíme se o našem dítěti. Nebudu malicherný kvůli tomu, kdo měl nejlepší nápad.”

„Znám jednoho doktora v Houstonu,” začala. Zvedl zvědavě obočí. „On… Viděla jsem ho v jednom diskusním pořadu a udělal na mě velký dojem tím, co říkal a jak se choval. Nevystupoval s přehnaným sebevědomím. Byl upřímný a praktický. Možná bychom měli vzít Mandy k tamtomu, když tahle lékařka zatím moc nedokázala.”

„Nemůžeme nic ztratit. Domluv schůzku.”

„Zítra mu zavolám.” Zabořila hlavu hlouběji do polštáře, ale stále z Tatea nespouštěla zrak. Seděl v houpacím křesle, s hlavou opřenou o růžový polštář. „Tate, nemusíš tady sedět celou noc,” řekla něžně.

Zadíval se jí do očí. „Ale budu.”

Když usínala, díval se na náramkové hodinky.

Kapitola 21

Avery se vzbudila první. Bylo velmi časně. Přestože stále svítila noční lampička, v pokoji už bylo šero. Zjistila, že má Mandinu ručičku na tváři, a melancholicky se usmála. Cítila křeče ve svalech, protože ležela dlouho v jedné poloze. Jinak by pravděpodobně zase usnula. Potřebovala se protáhnout. Vzala opatrně ručku dítěte a položila ji na polštář. Vstávala s mučivou úzkostí, aby je neprobudila.

Tate spal v houpacím křesle. Hlavu měl skloněnou na stranu, až se mu téměř opírala o rameno. Vypadalo to velmi nepohodlně, ale břicho se mu rytmicky zvedalo a klesalo. Tichem pokoje znělo jeho pravidelné oddechování.

Otevřel se mu župan a odhalil tělo a stehna. Pravou nohu měl ohnutou v koleni, levou nataženou před sebe. Všimla si, že má hezky tvarovaná lýtka a bosé nohy. Na rukou se mu zřetelně rýsovaly žíly pod pokožkou posetou chlupy. Jedna paže mu volně visela přes opěradlo křesla, druhou měl položenou na břiše.

Spánek mu vymazal ustarané vrásky mezi obočím. Stíny řas malovaly na tvářích temné půlkruhy. Byl uvolněný a ústa vypadala smyslná a schopná poskytovat ženě výjimečné potěšení. Avery napadlo, že musí milovat dychtivě, vášnivě a skvěle, jako ostatně dělal všechno. V hrudi jí kypěly city, až to bolelo. Strašně se jí chtělo plakat.

Miluje ho.

Až nyní si uvědomila, že si přivlastnila roli jeho manželky nejen proto, že chtěla napravit své profesionální selhání, ale také že se do něj zamilovala ještě dříve, než dokázala vyslovit jeho jméno. Milovala ho, už když se na něj dívala závojem obvazů a spoléhala se jen na zvuk jeho hlasu, který jí dodával sílu bojovat o život.

Hrála si na jeho ženu, protože si jí přála být. Chtěla ho chránit a vyléčit z ran, jež mu způsobila sobecká, zlomyslná žena. Toužila s ním spát.

Kdyby chtěl uplatnit svá manželská práva, s radostí by ho poslechla. V současné době by to považoval za nejhorší lež - a tu by jí, až vyjde najevo její pravá totožnost, nikdy neodpustil. Pohrdal by jí víc než Carole, neboť by si myslel, že ho podvedla. Nikdy by neuvěřil, že ho upřímně miluje. Ale bylo tomu tak.

Pohnul se. Narovnal hlavu a povzdechl. Zatřásla se mu víčka. Otevřel oči a uviděl ji. Stála v jeho dosahu.

„Kolik je hodin?” zeptal se rozespale.

„Nevím. Brzy. Bolí tě krk?” Pročísla mu prsty rozcuchané vlasy a položila mu dlaň na šíji.

„Trochu.”

Lehce ho masírovala, aby ho zbavila křeče.

„Hmm.”

Po chvilce zvedl oba přední cípy županu a prudce je přes sebe přehodil. Ohnul nataženou nohu a posadil se rovně. Napadlo ji, jestli nemá po té něžné masáži ranní erekci a nechce, aby si toho všimla.

„Mandy stále spí,” odvedl řeč jinam.

„Chceš snídani?”

„Káva stačí.”

„Udělám něco k jídlu.”

Začínalo svítat. Mona ještě nevstala a v kuchyni panovala tma. Tate nasypal do papírového filtru kávu a vsunul ho do kávovaru. Avery zamířila k chladničce.

„Neobtěžuj se,” řekl.

„Nemáš hlad?”

„Můžu počkat, dokud nepřijde Mona.”

„Ráda ti něco uvařím.”

Otočil se k ní zády a ledabyle souhlasil: „Dobře. Tak pár vajíček.”

Už znala kuchyň natolik dobře, že si připravila vše potřebné. Probíhalo to hladce, dokud nezačala v misce šlehat vajíčka.

„Co děláš?”

„Míchaná vajíčka. P… pro sebe,” zalhala, když se na ni překvapeně podíval. Neměla tušení, jak je má rád on. „Tohle dodělej a já připravím toasty.”

Věnovala se mazání plátků chleba, jež vyskakovaly z opékače, máslem a současně ho úkosem sledovala, jak si smaží dvě volská oka. Přesunul je na talíř a přinesl spolu s jejími míchanými vejci na stůl.

„Už jsme spolu dlouho nesnídali.” Ukousla topinku, vzala si trochu vajec a natáhla se po sklenici džusu. Teprve potom si uvědomila, že jí jen ona. Tate seděl naproti ní s lokty opřenými o stůl a bradou položenou v dlaních.

„Carole, nikdy jsme spolu nesnídali. Ty přece snídani nesnášíš.”

Nemohla polknout. Pevně sevřela sklenici s džusem. „V nemocnici mě donutili snídat, jakmile jsem dostala zubní náhradu a mohla jíst pevnou stravu. Potřebovala jsem zase přibrat.”

Jeho pohled nezakolísal. Tohle nebral.

„Já… zkrátka jsem si zvykla snídat a teď by mi to chybělo. Proč z toho děláš takovou vědu?”

Tate vzal do ruky vidličku a pustil se do jídla. Musel se ovládat, aby jeho pohyby působily normálně. Hněval se. „Ušetři si tu námahu!”

Bála se, že má na mysli její lež. „Jakou námahu?”

„Příprava snídaně je další z tvých pletich, jak se mi vetřít do přízně.”

Chuť k jídlu ji přešla. Z vůně pokrmu se jí začal zvedat žaludek. „Pletich?”

I on zjevně ztratil o snídani zájem. Odstrčil od sebe talíř. „Snídaně. Domáckost. Ty předstírané city - jako hlazení po vlasech, masírování krku.”

„Zdálo se mi, že se ti to líbilo.”

„Vůbec nic neznamenají.”

„To ano!”

„Čerta znamenají!” Opřel se, upřeně se na ni díval a s potlačovaným vztekem žvýkal sousto. „Doteky a sladké pusinky na dobrou noc strávím, když musím. Jestli chceš předstírat, že jsme zamilovaný pár, prosím. Dělej ze sebe blázna. Ale neočekávej, že ti tu falešnou lásku budu vracet. Ani křeslo v senátu není tak lákavé, abych s tebou skončil v posteli. Z toho by ti mělo být jasné, jak tebou opovrhuji.” Odmlčel se, aby se nadechl. „Ovšem co mě skutečně rozčiluje, je tvůj nenadálý zájem o Mandy Včera večer jsi jí sehrála docela dobré představení.”

„To nebylo divadlo.”

Nevěnoval jejím slovům pozornost. „Je v tvém zájmu, abys v tom pokračovala, dokud se zcela neuzdraví. S další změnou ve tvém chování by se nevyrovnala.”

„Ty svatouškovský…,” Avery se právem rozčilila. „Mandino zotavení mě zajímá stejně jako tebe.”

„No, to určitě.”

„Nevěříš mi?”

„Ne.”

„To není fér.”

„Ty jsi ta pravá, která mluví o férovosti.”

„Dělám si kvůli Mandy starosti.”

„Proč?”

„Proč?” vykřikla. „Protože to je naše dítě.”

„To bylo i to, co sis nechala vzít! A přece ti nic nezabránilo zabít je!”

Ta slova ji zasáhla. Přitiskla si paži k pasu a ohnula se, jako by jí do těla vrazil nůž. Několik vteřin nemohla popadnout dech a jen na něj němě zírala.

Vstal, jako by se na ni nemohl dívat. Otočil se zády a nalil si další šálek kávy. „Samozřejmě, že jsem na to nakonec přišel.” Hlas mu zněl ledově chladně. Když se k ní otočil tváří, měl v očích pronikavě mrazivý výraz.

„Ovšem dozvědět se od cizího člověka, že manželka už není těhotná…” Pobouřeně pohlédl stranou. Opět to vypadalo, že se na ni nemůže ani podívat. „Carole, dokážeš si představit, jak jsem se cítil? Ježíši. Ležela jsi tam skoro mrtvá a já jsem tě chtěl zabít vlastníma rukama.” Otočil hlavu a opět se na ni upřeně zadíval. Volnou ruku sevřel v pěst.

Avery se z mlhavých vzpomínek vynořily hlasy. Tateův: „To dítě… vliv na plod?”

Kdosi neznámý se podivil: „Plod? Vaše paní není těhotná.”

Útržky konverzace jí tehdy nic neříkaly. Jejich smysl jí unikal. Promíchalo se to s bezpočtem matoucích rozhovorů, jež zaslechla předtím, než zcela procitla k vědomí. Až do tohoto okamžiku si je nepamatovala.

„Myslela sis, že jsem si nevšiml, že nebudeš mít dítě? Když jsi mi tak dychtivě vmetla do tváře, že jsi těhotná, proč jsi mi taky neřekla o potratu?”

Avery zoufale zavrtěla hlavou. Neměla mu co říct. Žádná slova omluvy. Žádné vysvětlení. Ale teď už chápala, proč Tate Carole tak nenáviděl.

„Kdy sis to nechala vzít? To muselo být jen pár dnů před tou plánovanou cestou do Dallasu. Nechtěla ses nechat obtěžovat miminem, viď? Narušilo by tvůj životní styl.”

Zadíval se na ni a prudce uhodil do desky stolu. „Sakra, odpověz mi! Řekni něco. Nezdá se ti, že je načase, abychom si o tom promluvili?”

„Ne… nevěděla jsem, že ti na tom tolik záleží,” zajíkala se Avery. Zatvářil se tak rozlíceně, že si myslela, že ji snad uhodí. Rychle se vzchopila k obraně a zaútočila: „Znám váš politický názor na potraty, pane Rutledgi. Kolikrát jsem tě slyšela kázat, že žena má právo se rozhodnout? Platí to pro všechny texaské ženy s výjimkou tvé manželky?”

„Ano, k čertu!”

„Jak pokrytecké.”

Chytil ji za ruku a rázně postavil na nohy. „Principy, které uplatňuji pro celou veřejnost, nemusím nutně zastávat v soukromém životě. Tenhle potrat nebyl nějakou spornou otázkou. To bylo mé dítě.”

Zamračil se, až mu z očí zbyly jen štěrbiny. „Bylo? Nebo jsi mi zase lhala, abys mi zabránila vyhodit tě?”

Snažila se představit si, jak by Carole odpověděla. „Tate, na dítě musejí být dva.”

Udeřila na správnou strunu. Přesně, jak doufala. Okamžitě jí pustil ruku a ustoupil od ní. „Moc té noci lituji. Hned jak se to stalo, to jsem ti jasně řekl. Přísahal jsem, že se tvého prodejného těla už nikdy nedotknu. Ale ty jsi vždycky neomylně věděla, na jakou strunu zahrát. Dlouhé dny ses kolem mě otírala jako mrouskavá kočka, kňourala jsi omluvy a sliby, že už budeš milující manželka. Kdybych tehdy večer tolik nevypil, poznal bych, že jsi na mě nastražila past.”

Pohrdavě si ji prohlédl. „A děláš to i teď? Připravuješ další léčku? Proto se od návratu z nemocnice chováš jako vzorná manželka? Prozraď mi,” požádal ji a opřel si ruce v bok, „udělala jsi tehdy v noci botu a otěhotněla jsi náhodou? Nebo bylo to těhotenství a potrat součástí plánu, jak mě mučit? Snažíš se o to zase - přimět mě, abych tě chtěl? Dokázat, že mě dostaneš do postele, dokonce i kdybys kvůli tomu musela obětovat dceřino zdraví?”

„Ne,” odpověděla chraptivě. Nemohla jeho nenávist snést, i když věděla, že není určena jí.

„Carole, už nade mnou nemáš moc. Už k tobě necítím ani zlobu. Nestojíš mi za tu energii, kterou by vyžadovalo nenávidět tě. Měj si milenců podle libosti. A sleduj, jestli to se mnou něco udělá.

Teď bys mě mohla ranit snad jedině prostřednictvím Mandy, ale to tě dřív uvidím v pekle.”

Odpoledne si šla zajezdit na koni. Potřebovala čerstvý vzduch a volný prostor, kde by mohla přemýšlet. Když žádala stájníka, aby jí pomohl nasednout, cítila se ve formálním jezdeckém kostýmu pošetile.

Klisna před ní couvala. Starý honák ji vyzvedl do sedla a poznamenal: „Asi nezapomněla, jak jste jí naposled napráskala.” Kobylka se lekala, protože neznala pach své jezdkyně, ale Avery nechala starého muže věřit tomu, čemu chtěl.

Carole Rutledgeová byla zrůda - zneužívala manžela, dítě a pravděpodobně každého živého tvora, který se k ní přiblížil. Scéna u snídaně Avery málem připravila o nervy, ale aspoň už věděla, proti čemu stojí. Síla Tateova opovržení k manželce jí teď připadala pochopitelná. Carole plánovala potrat jeho údajného dítěte. Ale jestli to udělala před havárií, zůstane navždy zahaleno tajemstvím.

Avery si poskládala jednotlivé střípky příběhu. Carole mu byla nevěrná a nijak se tím netajila. Tate by jí to za normálních okolností neprominul, ale protože by mohl ohrozit svou politickou budoucnost, rozhodl se, že zůstane do skončení voleb ženatý.

Přesně neurčené období s manželkou nespal. Dokonce se odstěhoval ze společné ložnice. Ale Carole ho ještě jednou svedla.

Ať už bylo to dítě jeho, nebo ne, z potratu se stal politický problém. Avery věřila, že to tak Carole naplánovala. Při myšlence, jaký by to mělo negativní ohlas a jak závažné důsledky, kdyby se to dostalo na veřejnost, se Avery dělalo mdlo. Politicky by to na Tatea zapůsobilo stejně vážně jako osobně.

Když se Avery vrátila z projížďky, Mandy pomáhala Moně péct cukroví. Hospodyně s holčičkou velmi dobře vycházela, takže Avery jen pochválila Mandiny koláčky a nechala ji v péči starší ženy.

V domě panoval klid. Fancy již dříve odburácela se svým mustangem. Jack, Eddy a Tate trávili celý den ve městě. Pracovali buď ve volebním štábu, nebo v právnické kanceláři. Dorothy Rae se jako obvykle držela stranou v jejich obytném křídle. Od Mony se Avery dozvěděla, že Nelson a Zee odjeli na odpoledne do Kerrville. Vešla do ložnice, hodila bičík na postel a pomocí zouváku si svlékla vysoké jezdecké boty. Odešla do koupelny a pustila si vodu.

Nikoli poprvé ji přepadl tajuplný pocit. Cítila, že tu během její nepřítomnosti někdo byl. Pohledem zkoumala toaletní stolek a náhle jí naskočila husí kůže.

Nemohla si vzpomenout, jestli tam odložila kartáč na vlasy. Nestála lahvička s balzámem na ruce jinde? Věděla jistě, že šperkovnici nenechala otevřenou a se šňůrou perel přes okraj. I v ložnici nebylo všechno tak, jako když odcházela. Udělala něco, co ji od chvíle, kdy se nastěhovala do Carolina pokoje, ani nenapadlo - zamkla dveře.

Vykoupala se a vzala si froté koupací plášť. Stále se nemohla zbavit stísněného pocitu a rozrušení. Rozhodla se, že si na chvilku lehne a teprve potom se oblékne. Když položila hlavu na polštář, zašustilo to.

Mezi polštářem a podhlavníkem ležel zasunutý arch papíru.

Avery si ho prohlížela se zlou předtuchou. Byl přeložený, ale nahoře nebylo nic napsáno. Bála se ho otevřít. Co ten vetřelec očekával, že najde? Co hledal?

Jedna věc byla jistá - vzkaz tam neležel náhodou. Kdosi neznámý ho chytře a záměrně umístil tak, aby ho našla jedině ona.

Rozbalila ho. Ve středu nelinkovaného papíru byla napsána strojem jediná věta:

Ať už děláš cokoliv, působí to na něj. Pokračuj.

„Nelsone?”

„Hmm?”

Zinnia se při té duchem nepřítomné odpovědi zamračila. Odložila na toaletní stolek kartáč na vlasy a otočila se na sedačce.

„Je to důležité.”

Nelson sklopil noviny. Když viděl, jak se manželka tváří ustaraně, složil je a zatlačil na podnožku televizního křesla, aby se nastavilo na sezení. „Promiň, drahoušku. Co jsi říkala?”

„Ještě nic.”

„Děje se něco?”

Byli v ložnici. Zprávy v deset, jež s železnou pravidelností sledovali, už skončily. Chystali se jít spát.

Zee se čerstvě vykartáčované tmavé vlasy leskly. Světlo lampy zdůrazňovalo stříbrný pramínek. Pleť, o niž kvůli ostrému texaskému slunci hodně pečovala, měla hladkou. Nekazilo ji mnoho vrásek od starostí. Neměla ale ani hodně vrásek od smíchu.

„Mezi Tatem a Carole se něco děje,” řekla.

„Myslím, že se trošku pohádali.” Vstal z křesla a začal se svlékat. „U večeře byli oba hrozně tiší.”

I Zee si všimla nepřátelského ovzduší, jež mezi Tatem a jeho ženou panovalo. Nálady svého mladšího syna vnímala obzvlášť citlivě. „Tate nebyl mrzutý, byl vzteklý.”

„Možná že Carole udělala něco, co mu nesedlo.”

„A když je Tate vzteklý,” pokračovala Zee, jako by Nelson nic neřekl, „bývá obvykle Carole nejživější. Kdykoliv se Tate zlobí, tak ho schválně ještě víc popichuje rozpustilým a pošetilým chováním.”

Nelson si pečlivě pověsil kalhoty do skříně mezi ostatní obleky. Nenáviděl nepořádek. „Dnes večer nebyla frivolní. Skoro nemluvila.”

Zee pevně uchopila opěradlo židličky. „Nelsone, to je právě to. Byla stejně podrážděná a rozčilená jako Tate. Když se pohádali, nikdy se takhle nechovala.”

Jen v trenýrkách úhledně přehnul pokrývku a vklouzl do postele. Založil si ruce pod hlavu a díval se do stropu. „V poslední době jsem si u Carole všiml několika věcí, které se jí vůbec nepodobají.”

„Díky bohu,” oddechla si Zee. „Myslela jsem, že blázním. To se mi ulevilo, že si toho všiml ještě někdo jiný.” Zhasla světla a lehla si vedle manžela. „Už není tak povrchní, jako bývala. Viď?”

„V blízkosti smrti vystřízlivěla.”

„Možná.”

„Ty si to nemyslíš?”

„Snad bych v tom viděla příčinu, kdyby to bylo všechno.”

„Co ještě?” zeptal se.

„Za prvé Mandy. Když je Carole s ní, chová se jako jiný člověk. Viděl jsi kdy, že by se o malou tak strachovala, jako když měla včera noční můru? Vzpomínám si, jak jednou Mandy dostala horečky skoro devětatřicet a půl. Byla jsem z toho úplně šílená a navrhovala jsem, aby ji odvezli na pohotovost. S Carole to ani nehnulo. Řekla, že všechny děti mívají horečky. Ale včera v noci z toho byla celá pryč.”

Nelson se znepokojeně pohnul. Zee věděla proč. Logické uvažování ho obtěžovalo. Řešení bylo černé, nebo bílé. Uznával jen absolutní soudy. Až na Boha, který pro něj byl stejně jistý jako nebe a peklo, nevěřil ničemu nehmotnému. Pochyboval o psychoanalýze a psychiatrii. Podle jeho názoru si každý, kdo za něco stál, vyřešil své potíže bez žadonění o pomoc od někoho jiného.

„Carole vyzrává, to je celé,” řekl. „Vlivem utrpení, jímž prošla, dospěla. Dívá se na všechno v novém světle. Konečně ji těší, co má - Tatea, Mandy, tuhle rodinu. Během času si to úplně srovná v hlavě.”

Zee si přála, aby tomu mohla věřit. „Jen doufám, že to vydrží.”

Nelson se otočil na bok tváří k manželce a položil jí ruku na prohlubeň v pase. Políbil ji na čelo, tam kde jí začínal stříbrný pramínek vlasů. „Co doufáš, že vydrží?”

„Její láskyplný vztah k Tateovi a Mandy. Na pohled to vypadá, že o ně stojí.”

„To je dobře, ne?”

„Pokud to myslí upřímně. Mandy je tak křehká. Bojím se, že kdyby Carole zase našla své popudlivé, netrpělivé já, malá by to odmítnutí nezvládla. A ani Tate.” Zee vzdychla. „Chci, aby byl šťastný. Zvlášť v období rozhodujícího obratu ve svém životě. Bez ohledu nato, jestli volby vyhraje, nebo ne. Zaslouží si štěstí. Zaslouží si, aby byl milován.”

„Vždycky jsi měla starost o štěstí svých synů, Zee.”

„Ale ani jeden z nich nemá spokojené manželství,” poznamenala smutně. „A doufala jsem, že budou mít.”

Dotkl se prstem jejích rtů. Snažil se načrtnout úsměv, který chyběl. „Nezměnila ses. Jsi pořád tak romantická.”

Přitáhl si její drobné tělo a políbil ji. Svlékl jí noční košili a velkýma rukama ji majetnicky hladil. Milovali se ve tmě.

Kapitola 22

Mnoho dnů se trápila nad tím, jak se spojit s Irishem.

Jakmile všechno zvážila a dospěla k závěru, že potřebuje poradit, musela vyřešit zásadní potíž - jak mu říct, že neuhořela při havárii letu 398.

Bude to pro něj bez ohledu na způsob, jakým to provede, kruté. Kdyby se jednoduše zjevila u jeho domovních dveří, nemusel by šok přežít. Změnil se jí hlas, takže telefonát by považoval za zlomyslný žertík. Nakonec se rozhodla poslat mu zprávu do poštovní přihrádky, kam mu před několika týdny doručili obálku s jejími šperky. Určitě mu bylo záhadou, proč dostal zásilku bez jediné řádky vysvětlení. Měl už podezření, že její smrt obestírají záhadné okolnosti?

Hodiny rozvažovala, jak mu tak bezprecedentní dopis napsat. Na to nebyly žádné směrnice, jež by znala, žádná pravidla, jimiž by se měl člověk řídit, když chce milované osobě oznámit, že ta, kterou považuje za mrtvou, ve skutečnosti žije. Nakonec se rozhodla, že jedinou možností je upřímnost.

Drahý Irishi,

při tom leteckém neštěstí jsem nezemřela.. Vysvětlím Ti podivné sledy událostí příští středu večer v Tvém bytě. V šest hodin.

S láskou

Avery

Napsala to levou rukou, což pro ni byl nyní přepych. Jistě okamžitě pozná její rukopis. Poslala to bez zpáteční adresy na obálce.

Od hádky u snídaně minulou sobotu se k ní Tate choval odtažitě. Byla tomu skoro ráda. Přestože věděla, že nenávist není určena jí, nesla břemeno svého druhého já. Jeho odstup jí pomáhal vydržet.

Ani se neodvážila pomyslet, jak by se zachoval, kdyby odhalil pravdu. Jeho nenávist ke Carole by ve srovnání s pocity vůči Avery Danielsové zbledla. Mohla doufat jedině v to, že bude mít sama příležitost všechno mu vysvětlit. Do té doby může jen dokazovat, že měla a má nesobecké důvody. V pondělí ráno domluvila schůzku s doktorem Geraldem Websterem, proslulým houstonským dětským psychiatrem. Měl úplně plno, ale ne nepovažovala za odpověď. Aby získala hodinu doktorova drahocenného času, využila Tateovy současné slávy. Kvůli Mandy se zcela vědomě chlubila společenským postavením.

Když Tateovi oznámila datum schůzky, krátce přikývl. „Poznamenám si to do kalendáře.” Návštěvu u lékaře shodou okolností domluvila na jeden z termínů předvolební kampaně v Houstonu.

Mimo tento kratičký rozhovor se spolu téměř nebavili. Získala tak víc času připravit si, co řekne, až bude stát tváří v tvář Irishovi.

A přece když ve středu večer zaparkovala před jeho skromným domem, stále neměla tušení, co mu poví, dokonce ani jak začne.

Šla po chodníku a cítila srdce až v krku. Zahlédla postavu za roletami a ještě se jí přitížilo. Nestačila ani dojít k přední verandě a už se prudce otevřely domovní dveře. Irish vypadal, že ji roztrhne holýma rukama. Vyšel ven a obořil se na ni: „Kdo, sakra, jste a co to na mě, k čertu, hrajete?”

Avery se tím zuřivým výpadem nedala zastrašit. Došla až k němu. Byl jen o kousek větší než ona. Protože měla vysoké podpatky, hleděli si z očí do očí.

„Irishi, to jsem já.” Jemně se usmála. „Pojďme dovnitř.”

Dotkla se dlaní mužovy paže a bojovnost ho rázem opustila. Rozzuřený Ir povadl jako nejkřehčí okvětní plátky. Byl na něj žalostný pohled. V několika vteřinách ze změnil z útočného rváče na zmateného starého muže. Ledově odmítavý výraz v očích náhle přelily slzy pochybností, děsu a radosti.

„Avery? Je to…? Jak…? Avery?”

„Všechno ti povím uvnitř.”

Vzala ho za paži a otočila, protože vypadal, jako by zapomněl, jak má hýbat nohama. Jemným Šťouchnutím ho postrčila přes práh a zavřela za sebou dveře.

Dům, jak si se smutkem všimla, vypadal jako troska. Stejně jako Irish, jehož zjev ji zaskočil. Ztloustl v pase, a přesto měl vyhublý obličej. Kůže na tvářích a na bradě mu ochabla a poklesla. Na nose a kolem lícních kostí se objevily příznačné žilky. Hodně pil.

Nikdy nevypadal jako vystřižený z módního časopisu. Oblékal se jen ze slušnosti. Ovšem nyní působil naprosto sešle. Nepořádek překročil meze roztomilého povahového rysu a svědčil o rozkladu osobnosti. Když ho viděla naposledy, měl šedé vlasy, teď byly téměř jednolitě bílé.

To mu udělala ona.

„Ach, Irishi, Irishi, odpusť mi.” Se vzlykem se mu zhroutila na prsa, objala ho kolem mohutného těla a pevně se ho držela.

„Změnil se ti obličej.”

„Ano.”

„Máš chraplavý hlas.”

„Já vím.”

„Poznal jsem tě podle očí.”

„To jsem ráda. Uvnitř jsem se nezměnila.”

„Vypadáš dobře. Jak se máš?” Odstrčil ji od sebe a nemotorně jí hladil paže velkýma hrubýma rukama.

„Dobře. Vyspravovaná.”

„Kde jsi byla? Svatá Panno, nemůžu tomu uvěřit.”

„Ani já. Bože, jsem tak šťastná, že tě vidím.”

Znovu se objali a rozplakali se. Nejméně tisíckrát za život běžela k Irishovi pro útěchu. Během otcovy nepřítomnosti jí foukal odřené lokty, opravoval rozbité hračky, navštěvoval taneční představení, káral ji i litoval.

Tentokrát se Avery cítila jako ta starší. Jejich role se obrátily. To on potřeboval obejmout a chránit.

Nějak se dostali k pohovce, přestože si později ani jeden nedokázal vzpomenout, jak. Když jejich slzavé orgie skončily, otřel si rukama mokrou tvář, rychle a netrpělivě. Styděl se.

„Myslela jsem, že se asi budeš hněvat,” řekla poté, co se nespolečensky vysmrkala.

„Jsem sakramentsky rozzlobený. Kdybych nebyl tak rád, že tě vidím, nasekal bych ti na zadek.”

„To se stalo jen jednou - tehdy, když jsem nadávala matce. Potom jsi plakal usedavěji a déle než já.” Pohladila ho po tváři. „Irishi McCabe, ty jsi sentimentální baba.”

Podíval se na ni nechápavě i popuzeně zároveň. „Co se stalo? Měla jsi výpadek paměti?”

„Ne.”

„Tak co tedy?” vyzvídal, zatímco si pečlivě prohlížel její tvář. „Nejsem zvyklý na tuhle podobu. Vypadáš jako -”

„Carole Rutledgeová.”

„Správně.” Poznáním se mu rozzářily oči. „Manželka Tatea Rutledge, jeho nebožka manželka. Byla také v letadle.”

„Irishi, identifikoval jsi mé ostatky?”

„Ano. Podle medailonku.”

Avery zavrtěla hlavou. „To bylo její tělo. Měla můj medailon.”

Znovu mu vyhrkly slzy. „Byla sice popálená, ale měla tvé vlasy, tvůj -”

„Byly jsme si natolik podobné, že nás letuška, která se s námi pár minut před startem bavila, považovala za sestry.”

„Jak -”

„Poslouchej a já ti to povím.” Avery ho vzala za ruce. Tichá prosba, aby ji nepřerušoval. „Když jsem několik dnů po havárii nabyla v nemocnici vědomí, byla jsem obvázaná od hlavy až k patě. Nemohla jsem se pohnout. Stěží jsem viděla aspoň na jedno oko. Nemohla jsem mluvit. Všichni mě oslovovali paní Rutledgeová. Nejdřív jsem myslela, že jsem ztratila paměť, protože jsem si nedokázala vzpomenout, zda jsem paní Rutledgeová, nebo paní Kterákoli. Byla jsem zmatená, měla jsem bolesti, nevěděla jsem, co se děje. Až když jsem si vzpomněla, kdo jsem, uvědomila jsem si, co se stalo. My jsme si totiž vyměnily místa.”

Líčila mu, jaká prožívala muka, když se snažila všem naznačit, co věděla pouze ona sama. „Rutledgeovi najali doktora Sawyera, aby mi opravil obličej - Carolin obličej - podle jejích fotografií. Neexistoval způsob, jak je upozornit, že se dopouštějí chyby.”

Uvolnil ruce z jejího sevření a přejel si dlaněmi po obličeji. „Potřebuju se napít. Chceš taky?”

Po chvíli se vrátil se sklenkou ze tří čtvrtin plnou whisky. Avery nic neřekla, ale jen se na skleničku významně podívala. Vzdorovitě se pořádně napil.

„Dobrá, až do teď tomu rozumím. Zatímco jsi nemohla komunikovat, dopustili se neomluvitelného omylu. Proč jsi jim to neřekla, jakmile jsi mohla? Jinými slovy, proč stále hraješ Carole Rutledgeovou?”

Avery vstala a začala přecházet po neuklizené místnosti. Bezvýsledně se snažila dát ji aspoň trochu do pořádku a současně si srovnávala myšlenky. Bude těžké přesvědčit Irishe, že vymyslela životaschopný plán a má právo ho uskutečnit. Zastával názor, že reportér o události informuje, ale nevytváří ji. Měl ji pouze sledovat, ne se na ni spolupodílet. A právě to bylo trvalým jablkem sváru mezi ním a Cliffem Danielsem.

„Někdo má v úmyslu zavraždit Tatea Rutledge dřív, než se stane senátorem.”

Něco takového Irish neočekával. Zkoprněl se sklenicí napůl cesty mezi konferenčním stolkem a ústy. Alkohol mu vyšplíchl na hřbet ruky. Bezmyšlenkovitě si ji otřel o nohavici.

„Cože?”

„Někdo má v -”

„Kdo?”

„Nevím.”

„Proč?”

„Nevím.”

„Jak?”

„Irishi, já nevím,” odpověděla zvýšeným hlasem. „A netuším ani kde a kdy, takže šetři s dechem a nevyptávej se. Jen mě vyslechni.”

Zahrozil jí prstem. „Možná bych ti měl naplácat za to, že jsi na mě drzá. Nezkoušej moji trpělivost. Už jsem kvůli tobě prošel peklem. Učiněným peklem.”

„Ani pro mě to nebyla právě procházka růžovým sadem,” odsekla.

„A jen proto jsem se tak dlouho držel,” vykřikl. „Ale přestaň mě oblbovat.”

„Nic takového nedělám!”

„Tak co jsou ty kecy o tom, že chce někdo Rutledge zabít?”

Irishův rostoucí hněv ji uklidňoval. S takovým Irishem dokáže jednat mnohem snadněji než s troskou, jakou ještě před několika minutami byl. Se spory s ním měla letité zkušenosti. „Kdosi mi řekl, že se chystá Tatea zabít dřív, než nastoupí do úřadu.”

„Kdo?”

„To nevím.”

„Kruci,” zaklel. „Nezačínej s tím zase.”

„Vysvětlím ti to, jestli mi dáš možnost.”

Znovu se napil, opřel si pěst do dlaně druhé ruky a nakonec se zády opřel o pohovku, čímž dal najevo, že je připravený tiše sedět a naslouchat.

„Někdo, kdo mě považoval za Carole, za mnou přišel na jednotku intenzivní péče. Nevím, kdo to byl. Neviděla jsem ho, protože jsem měla zavázané oko a on se postavil těsně k mé hlavě.” Vylíčila mu celou událost a zopakovala výhrůžky.

„Byla jsem vyděšená. Když jsem už mohla svou skutečnou totožnost odhalit, bála jsem se. Nemohla jsem udělat nic, aniž bych riskovala život. I Tateův.”

Irish tiše poslouchal, dokud neskončila vyprávění. Vrátila se k pohovce a sedla si vedle něj. Promluvil, ale v jeho hlase zazněly pochyby: „Takže mi chceš říct, že jsi nahradila paní Rutledgeovou, abys mohla zachránit Tatea Rutledge před vraždou.”

„Správně.”

„Ale nevíš, kdo ho chce zabít.”

„Ještě ne, ovšem Carole to věděla. Podílela se na tom, ale zatím nevím, jaký měla k té druhé osobě vztah.”

„Hmm.” Irish si zamyšleně popotahoval volnou kůži na podbradku. „Ten návštěvník -”

„Musel patřit do rodiny. Nikoho jiného na JIP nepouštěli.”

„Někdo tam mohl proklouznout.”

„Možná, ale nevěřím tomu. Pokud by Carole najala vraha, jednoduše by zmizel v okamžiku, kdy byla upoutána na lůžko. Nepřišel by ji varovat, že má mlčet. Nebo ano?”

„Je to tvůj vrah. Ty jsi mi o něm pověděla.”

Zase vyskočila na nohy. „Ty mi nevěříš?”

„Věřím, že tomu věříš.”

„Ale myslíš, že jsem měla nějaké halucinace.”

„Avery, byla jsi pod vlivem léků a zmatená,” poukázal rozumně. „Sama jsi to říkala. Byla jsi na jedno oko napůl slepá a na druhé jsi neviděla - promiň mi ten špatný vtip. Předpokládáš, že to byl muž, ale mohla to být také žena. Usuzuješ na někoho z Rutledgeovic rodiny, ovšem mohl to být někdo jiný.”

„Irishi, co tím chceš říct?”

„Možná jsi měla noční můru.”

„To už jsem si taky začínala myslet, ale to před pár dny skončilo.” Vytáhla z kabelky papír, který našla v ložnici, a podala mu ho. Přečetl si strojem psaný vzkaz.

Ustaraně k ní vzhlédl a Avery řekla na vysvětlenou: „Našla jsem to pod polštářem. Je skutečný. Pořád mě považuje za Carole, svého spojence. A stále má v úmyslu udělat to, co původně naplánovali.”

Dopis zásadním způsobem změnil Irishův názor. Odkašlal si. „To je první kontakt od té noci v nemocnici?”

„Ano.”

Přečetl si vzkaz ještě jednou a poznamenal: „To ale nenaznačuje, že chce zabít Tatea Rutledge.”

Avery se na něj podívala. „Jedná se o velmi dobře promyšlený plán vraždy a týká se dlouhého období. Těžko by riskoval tím, že by o něm napsal. Přirozeně tu poznámku pro případ, že by ji někdo zachytil, formuloval nejasně. Zdánlivě nevinná slova by měla pro Carole naprosto jiný význam.”

„Kdo má přístup k psacímu stroji?”

„Každý. V knihovně stojí jeden na stole. Na tom to bylo napsáno. Přesvědčila jsem se.”

„Co on nebo ona míní tím ,ať už děláš cokoli’?”

Avery se provinile podívala stranou. „Nevím jistě.”

„Avery?”

Prudce otočila hlavu. Nikdy před Irishem nedokázala překrucovat pravdu. Pokaždé to prohlédl. „Snažila jsem vycházet s Tatem lépe než jeho manželka.”

„Z nějakého zvláštního důvodu?”

„Od začátku mi bylo jasné, že to mezi nimi neklapalo.”

„Jak jsi na to přišla?”

„Podle toho, jak se k ní, ke mně, chová. Je zdvořilý, ale to je všechno.”

„Hmm. Víš proč?”

„Carole buď měla, nebo se chystala na potrat. Zjistila jsem to teprve minulý týden. Už jsem objevila, že to byla sobecká, sebestředná žena. Podváděla Tatea a jako matka byla pro svou dcerku pohromou. Snažila jsem se, aniž bych vyvolala podezření, překlenout vzdálenost, jež mezi ním a jeho ženou vznikla.”

Irish se zase zeptal: „Proč?”

„Abych věděla víc o tom, se děje. Musela jsem odhalit zdroj jejich potíží, abych mohla začít s hledáním vražedných motivů. Mé pokusy vylepšit jejich manželství nezůstaly zjevně nepovšimnuty. Vrah předpokládá, že Carole změnila taktiku, jak zbavit Tatea ostražitosti.”

Chytila se za paže, jako by ji náhle zamrazilo. „Irishi, ten vrah je skutečný. Vím to. Tady je důkaz,” prohlásila a pokývla na papír.

Irish neřekl ani ano, ani ne a odhodil vzkaz na konferenční stolek. „Předpokládejme, že vrah existuje. Kdo se Rutledge chystá oddělat?”

„Nemám tušení,” odpověděla a poraženecky vzdychla. „Je to jedna velká šťastná rodina.”

„Podle toho, co tvrdíš, někdo na Rozhoupaném R není zas tak spokojený.”

Vyjmenovala mu jednothvé členy domácnosti a jejich příbuzenský vztah k Tateovi. „Každý si ohřívá vlastní polívčičku, ale žádná z nich nemá spojitost s Tatem. Rodiče ho zbožňují. Nelson je bezpochyby hlavou rodiny. Vládne střídavě přísně a láskyplně.

Zee není tak průhledná. Je to dobrá manželka a milující matka. Drží si ode mě odstup. Myslím, že Carole nesnáší za to, že Tatea neudělala šťastným.”

„A co ostatní?”

„Carole měla možná pletky s Eddym.”

„Eddym Paschalem, Rutledgeovým volebním manažerem?”

„A od vysoké školy nejlepším přítelem. Nejsem si jistá. Soudím jen podle Fanciných řečí.”

„Takové klišé. Jak se k tobě ten Paschal chová?”

„Je společenský, nic víc. Samozřejmě jsem mu na rozdíl od Carole nic nenaznačovala. Jestli spolu něco měli, možná si myslí, že to s tím neštěstím skončilo. V každém případě je zcela oddaný Tateovu vítězství ve volbách.”

„To děvče?”

Avery zavrtěla hlavou. „Fancy je rozmazlený spratek a nemá víc morálky než mrouskavá potulná kočka. Ale je příliš roztěkaná na to, aby vraždila. Ne, že by to nedokázala, ale prostě by na to nevydala tolik energie.”

„A co bratr? Jack, že?”

„Má hrozně špatné manželství,” přemítala a zamyšleně se mračila. „Ale Tate to neprohlédl. Ačkoliv…”

„Ačkoliv?”

„Jack je vlastně trochu dojemný. Připadá ti jako schopný, dobře vypadající, šarmantní muž, dokud ho neuvidíš společně s mladším bratrem. Tate je slunce. Jack je měsíc. Odráží Tateovo světlo, ale sám žádné nemá. Pracuje na kampani stejně tvrdě jako Eddy, ale pokud se cokoliv nedaří, obvykle to odnese právě on. Je mi ho líto.”

„Lituje sám sebe? Dost na to, aby spáchal bratrovraždu?”

„Nevím jistě. Drží si mě od těla. Přistihla jsem ho, jak mě pozoruje, a cítila jsem doutnající nepřátelství. Ale navenek se chová lhostejně.”

„A co jeho manželka?”

„Dorothy Rae by mohla být dost žárlivá, aby vraždila. Ovšem šla by nejdřív po Carole a teprve potom po Tateovi.”

„Proč si to myslíš?”

„Prohlížela jsem si rodinná alba ve snaze shromáždit informace. Dorothy si přišla do obývacího pokoje vzít láhev z baru. Už byla opilá. Až na večeře ji vídám zřídka. A při jídle téměř nemluví. Proto mě tak překvapilo, když mě zčistajasna začala obviňovat, že se jí snažím ukrást Jacka. Tvrdila, že s ním chci pokračovat tam, kde jsem před leteckým neštěstím skončila.”

„Carole spala i se švagrem?” zeptal se Irish nedůvěřivě.

„Zdá se. Aspoň se o to pokoušela.” Ta myšlenka Avery velmi zkrušila. Doufala, že to byla jen alkoholická představa, k níž došla Dorothy Rae v ústraní svého pokoje při láhvi vodky. „To je směšné,” vyslovila Avery myšlenky nahlas. „Carole měla Tatea. Co by asi mohla chtít od Jacka?”

„Choutky můžou být různé.”

„Asi máš pravdu.” Avery se tak ponořila do přemýšlení, že si nevšimla Irishova hořkého tónu. „Stejně jsem popřela, že bych měla nějaký zálusk na Dorothina manžela. Označila mě za potvoru, děvku, ničitelku rodin a tak podobně.”

Irish si prohrábl vlasy. „Ta Carole, to muselo být opravdu něco.”

„Nevíme jistě, jestli chtěla Jacka, nebo Eddyho.”

„Ale musela se tak chovat, když si toho tolik lidí všimlo.”

„Chudák Tate.”

„Co si ,chudák Tate’ myslí o své manželce?”

Avery se hluboce zamyslela. „Domnívá se, že byla na potratu jeho dítěte. Ví, že měla milence. Uvědomuje si, že byla lhostejná matka a způsobila jejich dceři citové rány. Doufejme, že se dají vyléčit.”

„To sis taky vzala na starost. Nemám pravdu?”

Promluvil tak kritickým tónem, že zvedla hlavu. „Co tím míníš?”

Nechal ji na pár okamžiků dusit ve vlastní šťávě. Odešel do kuchyně a vrátil se s plnou skleničkou. Postavil se před ni a široce se rozkročil. „Mluvíš se mnou o tom půlnočním návštěvníkovi na rovinu?”

„Jak o tom můžeš vůbec pochybovat?”

„Vysvětlím ti, proč můžu pochybovat. Přišla jsi za mnou téměř před dvěma lety s ohonem staženým mezi nohama a potřebovala jsi práci, jakoukoliv práci. Právě tě vyhodili z televize, protože ses dopustila jednoho z nejhorších omylů v dějinách žurnalistiky.”

„Dnes večer jsem za tebou nepřišla, abys mi to připomínal.”

„No, asi bych ti to měl připomenout! Protože mám pocit, co přesně je v pozadí toho tvého zatraceného fantazírování. Tehdy ses do toho taky vrhla po hlavě. Dřív, než sis srovnala fakta, vyšla jsi se zprávou, že nový člen Kongresu z Virginie zastřelil manželku a pak si vystřelil mozek.”

Přitiskla si pěsti ke spánkům. V duchu se jí jako film odvíjel strašlivý sled událostí.

„První reportérka na scéně, Avery Danielsová,” nelítostně oznamoval Irish s rozmáchlým gestem. „Vždy na horké stopě zajímavé reportáže. Cítila jsi čerstvou krev.”

„To je pravda! Doslova.” Založila si ruce křížem. „Viděla jsem těla, slyšela jsem děti křičet hrůzou z toho, co objevily, když se vrátily ze školy domů. Slyšela jsem je naříkat kvůli zločinu, který jejich otec spáchal.”

„Údajně spáchal, k čertu. Avery, ty se nikdy nepoučíš. Údajně zavraždil ženu a pak si vystřelil mozek na tapety.” Irish se rychle napil whisky. „Ale šla jsi s tou reportáží naostro, opomenula jsi to zákonem požadované slovíčko a vystavila jsi svého zaměstnavatele hrozbě žaloby za urážku na cti.

Avery, prohrála jsi to před kamerou. Objektivita vyletěla komínem. Slzy ti tekly proudem a potom, potom, jako by to nestačilo, ses zeptala všech diváků, jak se může nějaký člověk, a zvláště volený veřejný činitel, dopustit tak bestiálního činu.”

Zvedla hlavu a vzdorně se na něj podívala. „Irishi, já vím, co jsem provedla. Není třeba, abys mi ten omyl připomínal. Dva roky jsem se snažila žít tak, aby se na to zapomnělo. Mýlila jsem se, ale poučila jsem se z toho.”

„Kecy,” obořil se na ni. „Děláš stále dokola stejnou pitomost. Vrháš se tam, kam nemáš právo zasahovat. Děláš zprávy, neoznamuješ je. Není tohle ten velký zlom, na který jsi čekala? Není to ta reportáž, která tě vrátí na vrchol?”

„Dobrá. Ano!” vybuchla. „To je jeden z důvodů, proč jsem do toho šla.”

„To je důvod, kvůli kterému všechno děláš.”

„Co to říkáš?”

„Stále se snažíš být jako otec. Snažíš se vyplnit prázdné místo, jež po sobě zanechal. Zasloužit si jeho jméno, kterému ses podle svého názoru zpronevěřila.” Přistoupil k ní. „Dovol, abych ti něco prozradil - něco, co nechceš slyšet.” Pokýval hlavou a pomalu a zřetelně prohlásil: „Nestojí za to.”

„Irishi, tak nemluv.”

„Byl to tvůj otec, ale taky můj nejlepší přítel. Znal jsem ho déle a podstatně lépe než ty. Měl jsem ho rád, ovšem na rozdíl od tebe a tvé matky jsem se na něj díval mnohem objektivněji.”

Položil si jednu ruku na opěradlo pohovky a naklonil se k ní. „Cliff Daniels byl skvělý fotograf. Podle mě ten nejlepší. Nepopírám jeho talent na fotografování. Ale neměl dar udělat lidi, kteří ho milovali, šťastnými.”

„Byla jsem šťastná. Kdykoliv byl doma -”

„Což tvořilo jen útržek tvého dětství - malinkou část. A pokaždé, když ti zamával na rozloučenou, jsi byla zoufalá. Sledoval jsem Rosemary, jak se snaží vydržet dlouhá období jeho nepřítomnosti. Dokonce i když přijel domů, byla nešťastná, protože věděla, že je to jen na krátký čas. A celou tu dobu se děsila, že zase odjede.

Cliffovi svědčilo nebezpečí. Byl to pro něj elixír, zdroj životní síly. Pro tvou matku to byla nemoc, která ji připravila o mládí a vitalitu. On zemřel rychle a milosrdně. Ona umírala v dlouhých mukách. Trvalo to léta. Začala skomírat dlouho před tím odpolednem, kdy spolykala lahvičku prášků.

Tak čím si zaslouží tvou zaslepenou úctu, zarputilé odhodlání vyrovnat se mu a zasloužit si jeho jméno? Nejhodnotnější cena, kterou v životě vyhrál, nebyla ta pitomá Pulitzerka. Byla to tvá matka. Jenže on byl moc hloupý, aby si to uvědomil.”

„Ty na něj zkrátka žárlíš.”

Irish vydržel její pohled. „Žárlil jsem na to, jak ho Rosemary milovala. To ano.”

Náhle zapomněla na upjatost. Vzala ho za ruku a přitiskla si ji k líci. Po hřbetu ruky mu stékaly Averiny slzy. „Irishi, nechci, abychom spolu bojovali.”

„To je mi líto, protože ty máš ten souboj ve svých rukou. Nemůžu ti dovolit, abys v tom pokračovala.”

„Musím. Cítím závazek.”

„A dokdy?”

„Dokud nezjistím, kdo vyhrožoval Tateovi zabitím a kdo ho může ohrozit.”

„A co potom?”

„Nevím,” vzdychla nešťastně.

„A co když se ten údajný vrah o nic nepokusí? Předpokládejme, že jen kalí vodu. Zůstaneš paní Rutledgeovou donekonečna? Nebo prostě jednoho dne přijdeš k Rutledgeovi a řekneš: ,Oh, mimochodem, já nejsem…’?”

Přiznala se mu k něčemu, co si připustila teprve před několika dny: „Ještě nemám představu. Nenechala jsem si žádnou elegantní ústupovou cestu.”

„Avery, Rutledge se to musí dozvědět.”

„Ne!” Prudce vstala. „Ještě ne. Ještě se nemůžu prozradit. Musíš mi přísahat, že mu nic nepovíš.”

Irish ucouvl o krok dozadu, vyvedený z míry její zuřivou reakcí. „Ježíši,” zašeptal, když pochopil pravdu. „Tak v tom to celé vězí. Ty chceš manžela jiné ženy. Proto chceš zůstat paní Rutledgeovou - protože je Tate Rutledge dobrý v posteli?”

Kapitola 23

Avery se k němu musela otočit zády, aby ho neuhodila. „Irishi, to bylo ošklivé.”

Přešla k oknu a s hrůzou si uvědomila, že se už setmělo. Na ranči už dojedli večeři. Nechala vzkaz, že pojede na večerní nákupy, ale stejně se musí už brzy vydat domů.

„Ano, bylo to ošklivé,” uznal Irish. „A záměrně. Pokaždé, když se mi zdá, že na tebe jdu v rukavičkách, vzpomenu si na ty noci po letecké katastrofě, kdy jsem se opíjel do němoty. Víš, dokonce jsem uvažoval, že natáhnu bačkory.”

Avery se pomalu otočila. Tvář už neměla staženou hněvem. „Prosím tě, nemluv o tom.”

„Říkal jsem si, na takový život kašlu. Využiju první příležitost. Ztratil jsem Cliffa a Rosemary. Přišel jsem o tebe. Ptal jsem se Boha: ,Hej, kdo potřebuje takové týrání?’ Kdybych se nebál o svou nesmrtelnou duši…” Smutně se usmál.

Objala ho a položila mu tvář na rameno. „Miluji tě. Trpěla jsem i kvůli tobě. Věř, nebo nevěř. Věděla jsem, jak na tebe ta zpráva o mé smrti zapůsobí.”

Vzal ji do náruče a ne poprvé si přál, aby byla jeho skutečná dcera. „Taky tě miluju. Avery, proto ti nemůžu dovolit, abys v tom pokračovala.”

Narovnala se. „Teď nemám na výběr.”

„Jestli existuje někdo, kdo chce, aby Rutledge zemřel -”

„Existuje.”

„Tak jsi také v nebezpečí.”

„Vím. Chci být Tateovi a Mandy jinou Carole, ale jestli jsem příliš jiná, její spojenec si bude myslet, že ho zradila. Nebo že tahle Carole není pravá Carole. Žiju ve strachu, že se prozradím.”

„Možná se tak už stalo a ty o tom nevíš.”

Zachvěla se. „I to si uvědomuji.”

„Van si všiml.”

Trhla sebou a potom pomalu vydechla. „Říkala jsem si, jestli mě nepoznal. Když jsem otevřela dveře a on stál na prahu, málem mě ranila mrtvice.”

Irish jí pověděl o svém rozhovoru s Vanem. „Měl jsem spoustu práce a moc jsem ho nevnímal. Připadal mi otravný jako obvykle. Teď mám pocit, že se mi snažil něco povědět. Co mám říct, jestli s tím znovu začne?”

„Nic. Čím méně lidí to bude vědět, tím lépe. Kvůli nim i kvůli mně. Van znal Avery Danielsovou. Rutledgeovi ne. Nemají s kým novou Carole srovnávat. Změny, k nimž u ní došlo, přičítají následkům havárie a zranění.”

„To je stále málo,” upozornil ji ustaraně. „Jestli žádné vražedné spiknutí neexistuje - a modli se k nebesům, aby to byla pravda -, můžeš přinejlepším doufat, že z toho vyjdeš jen se zlomeným srdcem.”

„Kdybych to teď vzdala a podařilo se mi přežít, dělala bych to celé zbytečně. Ještě nemám celý příběh v kupě. A co kdyby byl Tate zavražděn? Co kdybych tomu mohla zabránit, a neudělala bych to? Myslíš si, že bych s tím pocitem mohla žít až do smrti?”

Lehce jí přejížděl klouby prstů po bradě. „Ty ho miluješ, vid?”

Zavřela oči a přikývla.

„Nenáviděl manželku. Proto nenávidí i tebe.”

„Zase trefa,” řekla se smutným smíchem.

„Jak to mezi vámi vypadá?”

„Nespala jsem s ním.”

„Neptal jsem se.”

„Ale právě to chceš vědět.”

„Spala bys?”

„Ano,” odpověděla bez vytáček. „Od okamžiku, kdy jsem nabyla vědomí, až do dne, kdy jsem odešla z kliniky, se choval nádherně, absolutně skvěle. Jeho postoji ke Carole na veřejnosti se nedá nic vyčíst.”

„A jak s ní zachází v soukromí?”

„Chladně, jako podvedený manžel. Pracuji na tom.”

„Co se stane potom? Jestliže ustoupí a bude se s tebou milovat, nemyslíš si, že pozná rozdíl?”

„Skutečně?” Uklonila hlavu na stranu a pokusila se o úsměv. „Copak muži netvrdí, že ve tmě je každá kočka černá?”

„Dobrá. Řekněme, že si toho nevšimne. Jak se budeš cítit, když si bude při sexu myslet, že jsi někdo jiný?”

To ji nenapadlo. „Chtěla bych, aby věděl, že jsem to já. Vím, že podvádět ho není správné, ale…”

Odmlčela se a zaobírala se otázkou, na niž zatím nenacházela odpověď. Nechala ji nevyřešenou a pokračovala: „A je tady ještě Mandy. Irishi, miluji i to dítě. Zoufale potřebuje pozornou matku.”

„Souhlasím. Co se stane, až dokončíš práci a opustíš ji?”

„Já ji prostě neopustím -”

„A jak se podle tvého názoru bude Rutledge cítit, až dojde před očima jeho rodiny ke skandálnímu odhalení?”

„Žádné nebude.”

„Rozhodně bych si nepřál být u toho, až se mu to budeš pokoušet vysvětlit. Bude mít pocit, že jsi ho využila.” Pro zdůraznění svých slov se na chvíli odmlčel. „Avery, bude mít pravdu.”

„Ne, jestli mu mezitím zachráním život. Nemyslíš, že by mi mohl odpustit?”

Zabrumlal: „Minula ses povoláním. Měla jsi být právníčkou. Hádala by ses se samým ďáblem.”

„Nesmím dovolit, abych skončila kariéru ostudou. Musím napravit chybu, jíž jsem se dopustila ve Washingtonu, a získat si zpátky jako novinářka dobrou pověst. Možná se jen snažím být tatínkovou hodnou holčičkou, přesto to musím udělat.” Žádala ho úpěnlivým pohledem o pochopení. „Za touhle jedinečnou příležitostí jsem se nehonila, byla mi vnucena. Musím z ní vytěžit to nejlepší.”

„Ale jdeš na to špatně,” upozornil ji jemně a zvedl jí ukazováčkem bradu. „Avery, jsi v tom citově příliš zaangažovaná. Máš příliš velké srdce, aby se tě to nedotklo. Jak jsi sama přiznala, máš o ty lidi starost. Miluješ je.”

„Další důvod zůstat. Někdo chce Tatea zabít a z Mandy udělat sirotka. Pokud je to v mých silách, musím se tomu pokusit zabránit.”

Jeho mlčení působilo jako mávání bílou vlajkou. Podívala se na nástěnné hodiny. „Musím jít. Ale ještě něco. Máš něco, co mi patří?”

Ani ne za minutu si přes hlavu přetáhla zlatý řetízek s medailonem. Neměl žádnou velkou hodnotu, ale pro ni byl tím nejcennějším majetkem.

Otec jí ho přivezl v roce 1967 z Egypta, kam ho poslal Newsweek zdokumentovat egyptsko-izraelskou válku.

Avery stiskla pružinku a ovál se otevřel. Zírala na dvě fotografie uvnitř. Na jedné byl otec v polní uniformě s pětatřicetimilimetrovým fotoaparátem na krku. To byl jeho poslední snímek. Za pár týdnů ho zabili. Druhá fotografie ukazovala matčinu tvář. Rosemary, krásná a křehká, se sice usmívala, ale smutně.

Avery vyhrkly horké slané slzy. Zavřela medailon a sevřela ho v dlani. Nepřišla o všechno. Stále ještě má tohle a Irishe.

„Doufala jsem, že je u tebe.”

„Ta mrtvá žena to držela v ruce.”

Avery přikývla. S těžkostmi promluvila: „Mandy si všimla medailonu na mém krku. Půjčila jsem jí ho, aby si ho mohla prohlédnout. Právě když jsme startovali, Mandy zamotala řetízek. Carole jí ho naštvaně vzala. To je poslední věc před havárií, na niž si vzpomínám.”

Ukázal jí Caroliny šperky. „Když jsem otevřel tu obálku, co jsi mi poslala, zvedl se mi žaludek. Poslala jsi to, že?”

Vylíčila mu, jak se vše sběhlo. „Nevěděla jsem, co jiného s tím udělat.”

„Proč jsi to prostě nevyhodila?”

„Asi jsem nevědomky toužila kontaktovat tě.”

„Chceš její šperky?”

Odmítavě potřásla hlavou a podívala se na jednoduchý zlatý kroužek na levém prsteníčku. „Kdyby se náhle objevily, musela bych to nějak vysvětlit. Snažím se, aby bylo všechno co možná nejjednodušší.”

Zaklel, protože ztrácel trpělivost a měl zlou předtuchu. „Avery, zastav to! Ještě dnes večer.”

„Nemůžu.”

„Čerta starýho,” odsekl. „Po otci jsi zdědila ambice a po matce soucit. To je nebezpečné spojení - za určitých okolností smrtelné. Naneštěstí jsi tvrdohlavá, jako byli oni dva.”

Zeptal se: „Co chceš, abych udělal?” A Avery pochopila, že se naprosto vzdal.

Když se vrátila domů, stál Tate v hale. Avery napadlo, že na ni možná čeká, ale on se tvářil, jako by šlo o náhodu.

„Proč jdeš tak pozdě?” zeptal se, aniž se na ni podíval.

„Zee ti nevyřídila vzkaz? Říkala jsem jí, že si musím na tu cestu ještě na poslední chvíli něco nakoupit.”

„Myslel jsem, že budeš doma dřív.”

„Měla jsem spoustu obstarávání.” Byla ověšena plastikovými taškami. Nákupy vyřídila předtím, než šla k Irishovi. „Mohl bys mi s tím pomoct, prosím?”

Odebral jí část tašek a kráčel za ní chodbou k ložnici. „Kde je Mandy?” zeptala se.

„Už spí.”

„Oh, doufala jsem, že dorazím včas, abych jí mohla přečíst pohádku na dobrou noc.”

„Tak jsi měla přijet domů dřív.”

„A co ta pohádka?”

„Máti jí jednu přečetla. Potom jsem Mandy uložil a zůstal u ní, dokud neusnula.”

„Půjdu se na ni za chvilku podívat.” Za sklenou stěnou chodby zahlédla Nelsona, Jacka a Eddyho v živém rozhovoru u zahradního stolku. Zee ležela na pohovce a četla časopis. Fancy dováděla v bazénu. „Přicházíš o poradu.”

„Eddy zase probírá plán cesty. Slyšel jsem to snad už tisíckrát.”

„Polož ty tašky na postel.” Svlékla si lněné sako a pohodila ho vedle nákupu. Potom vyklouzla z lodiček. Tate se skláněl nad taškami, jako by se na ně chtěl vrhnout,

„Kde jsi nakupovala?”

„Jako obvykle.”

Ptal se hloupě, protože lesklé sáčky zdobila známá loga. Na okamžik ji opanovala hrůza, že ji sledoval k Irishovu domu. To nemohl. Nejela přímo, kličkovala a stále sledovala ve zpětném zrcátku, jestli nemá někoho v patách.

Taková bezpečnostní opatření by jí před několika měsíci připadala směšná a melodramatická, ale teď se jí stala druhou přirozeností. Nelíbilo se jí, že žije ve lži a musí se mít neustále na pozoru. Zvlášť dnes večer byla po vyčerpávající návštěvě u Irishe s nervy v koncích. Tate si vybral na vyzvídání špatný den a zahnal ji do kouta.

„Proč kvůli nákupům ten výslech třetího stupně?”

„Nevyslýchám tě.”

„Houby ne. Čmucháš tady jako lovecký pes.” Stoupla si těsně k němu. „Co očekáváš, že ze mě ucítíš? Kouř cigaret? Alkohol? Semeno? Něco, co tě utvrdí v odporném podezření, že jsem trávila odpoledne s milencem?”

„To se stalo,” upozornil ji stroze.

„Už ne!”

„Ty mě máš za pořádného moulu. Předpokládáš, že uvěřím, že z tebe operace obličeje udělala věrnou manželku?” rozčilil se Tate.

„Věř si, čemu zatraceně chceš,” zakřičela na něj na oplátku.

Přešla ke skříni a rozzlobeně trhla posuvnými dveřmi tak prudce, že je málem vysadila z kolejmček. Ruce se jí silně třásly, tudíž si nemohla rozepnout knoflíčky vzadu na krku. Tiše zaklela.

„Ukaž.”

Tate stál za ní a hlas mu zněl trochu omluvně. Jemně jí sklonil hlavu dopředu. Chytil ji za ruce, přitiskl jí je k bokům a začal rozepínat blůzu.

„To bývala známá scéna,” poznamenal, když uvolnil poslední knoflíček.

Halenka jí sklouzla z ramen a z paží. Přitiskla si ji na prsa a otočila se k němu. „Tate, nesnáším výslechy.”

„O nic víc než já cizoložství.”

Lehce sklonila hlavu. „Asi si to zasloužím.” Na okamžik hleděla na jeho krk a na rychlý tep. Zvedla k němu oči. „Ale dala jsem ti od letecké katastrofy jediný důvod k pochybnostem?”

Koutkem úst mu zaškubal drobný tik. „Ne.”

„A přesto mi stále nevěříš.”

„Důvěra je zasloužená.”

„Takže jsem si ji ještě nevysloužila nazpátek?”

Neodpověděl. Místo toho zvedl ruku a ukazováčkem přejížděl po zlatém řetízku na Averině krku. „Co to je?”

Dotyk na ni měl ohromující účinek. I když věděla, že riskuje, pustila blůzu na zem a odhalila mu víc pokožky než kdy předtím. Medailonek jí ležel v prohlubni mezi ňadry, zdůrazněnými krajkovím jemné podprsenky. Slyšela, jak se prudce nadechl.

„Objevila jsem to v obchodě s použitými šperky,” zalhala. „Hezké, že?” Tate zíral nájemně zpracovaný kousek zlata jako hladový člověk na poslední sousto jídla na celé zeměkouli. „Otevři to!”

Chviličku zaváhal. Položil si medailon na dlaň a zmáčkl perko. Oba rámečky byly prázdné. Vyndala z nich obrázky rodičů a nechala je v Irishově opatrování.

„Chci si tam dát tvou a Mandinu fotografii.”

Zadíval se Avery do očí. Potom jí dlouze hleděl na ústa a mnul přívěsek mezi palcem a ukazováčkem. Zaklapl ho. Znělo to nezvykle hlasitě.

Položil zlatý ovál zpátky na místo. Ruku ale neodtáhl. Špičkami prstů jí zlehounka přejížděl přes křivky ňader. Přestože se jí téměř nedotýkal, pleť jí v těch místech skoro hořela.

Odvrátil hlavu, ale hladit ji nepřestal. Sváděl vnitřní boj, což dokazovaly napjaté svaly v obličeji, nerozhodnost v očích a zrychlený dech.

„Tate,” oslovila ho tak smutným tónem, že se na ni okamžitě podíval. „Tate, nikdy jsem neměla potrat,” zašeptala. Přitiskla mu prsty na rty dřív, než se stačil ohradit. „Nikdy jsem neměla potrat, protože jsem nečekala dítě.”

Ironií bylo, že i když mluvila naprostou pravdu, bude se muset přiznat ke lži, aby tomu uvěřil.

Zárodek nápadu nosila v hlavě mnoho dní. Neměla ponětí, jestli Carole otěhotněla a dítě potratila. Ani Tate to nemohl vědět, ale spíš překousne lež, než potrat. Protože právě to jí připadalo jako největší překážka mezi nimi, chtěla ji strhnout. Proč by měla platit za Caroliny hříchy?

Jakmile se odhodlala, lhaní jí šlo lehce. „Řekla jsem ti, že jsem těhotná právě z těch důvodů, o nichž jsi tuhle ráno mluvil. Chtěla jsem tě zaskočit, vyprovokovat.” Položila mu dlaně na tváře. „Ale nemůžu tě nechat v přesvědčení, že jsem zabila naše dítě. Pochopila jsem, jak moc tě to zranilo.”

Dlouze, zpytavě a pronikavě na ni hleděl. Potom odvrátil oči a ustoupil dozadu. „Letadlo do Houstonu startuje v úterý v sedm hodin. Zvládneš to?”

Doufala, že svým přiznáním uvolní záplavu odpuštění a potlačované lásky. Nechtěla na sobě dát znát zklamání. Klidně se zeptala: „A co? Časnou hodinu, nebo let?”

„Obojí.”

„Budu v pořádku.”

„To doufám,” prohodil a vydal se ke dveřím. „Eddy chce, aby všechno klapalo jako hodinky.”

V pondělí večer si Irish zavolal do své kanceláře politického reportéra KTEX. „Připravil jsi na tento týden všechno?”

„Ano. Rutledgeovi lidé nám dnes poslali plán cesty. Jestli tohle všechno půjde na obrazovku, budeš muset dát Dekkerovi stejný objem vysílacího času.”

„Tuhle starost nech na mně. Tvým úkolem je zachytit všechno, co se během Rutledgeovy kampaně sběhne. Chci reportáž každý den. Místo původně určeného kameramana s tebou posílám Vana Lovejoye.”

„Ježíši, Irishi,” zaúpěl reportér. „Co jsem ti udělal, že jsem si vysloužil právě jeho? Je otravný. Nespolehlivý. Velmi často páchne.”

Pokračoval v proudu námitek. Raději by byl s kýmkoli, jen ne s Vanem Lovejoyem. Irish tiše poslouchal. Kolegovy naléhavé prosby ukončil slovy: „Posílám s tebou Vana Lovejoye.” Druhý muž se stáhl. Jakmile řekl McCabe něco dvakrát, bylo zbytečné se dohadovat.

Irish se rozhodl před několika dny. Reportér neměl šanci změnit jeho názor, ještě než vyslovil první námitku.

Avery si asi nepřipouštěla, že by jí hrozilo bezprostřední nebezpečí, ale byla zbrklá, tvrdohlavá a často dělala bleskové soudy, za něž později draze platila. Pořád nemohl uvěřit, do jaké kaše se sama dostala. Bože všemohoucí, pomyslel si, stala se jinou ženou! Už bylo pozdě jí vymluvit rozhodnutí ujmout se role Carole Rutledgeové, ale každopádně udělá všechno, co je v jeho silách, aby za změnu totožnosti nezaplatila životem.

Domluvili se, že pokud by se ukázalo telefonování příliš riskantní, zůstanou ve styku přes jeho poštovní přihrádku. Dal jí náhradní klíček. Kdyby potřebovala okamžitou pomoc, může jí to být rozhodně k prospěchu. Ale tahle záchranná síť není o nic pevnější než pavučina. Přesto odmítla půjčit si od něj revolver.

Celá tahle špionážní hra ho neuvěřitelně znervózňovala. Jen si na to vzpomněl, a už musel sáhnout po láhvi s antacidem. V těchto dnech ho vypil stejné množství jako whisky. Na tohle už je příliš starý, ale nemůže jen tak stát bokem, nic nedělat a nechat Avery, aby se nechala zabít.

Protože nemůže být jejím strážným andělem, může zvolit druhé nejlepší řešení - poslat s ní Vana. Vanová blízkost ji bude bezesporu rozčilovat, ovšem pokud se dostane během předvolební kampaně do nesnází, bude s ní čloyěk, na nějž se může obrátit. Van Lovejoy nebyl nic moc, ale prozatím představoval to nejlepší, co mohl Irish udělat.

Kapitola 24

V Eddyho pečlivě připraveném plánu cesty to poprvé zaskřípalo třetí den. Dorazili do Houstonu. Dopoledne měl Tate ohnivý projev k drsným přístavním dělníkům. Přijali ho velmi dobře.

Potom se celý tým vrátil zpátky do hotelu. Eddy odešel do svého pokoje vyřídit telefonáty těch, kteří volali v době jejich nepřítomnosti. Ostatní se shromáždili v Tateově apartmá. Jack se zahloubal do novin. Hledal v nich články týkající se Tatea, jeho protivníka nebo voleb všeobecně. Avery seděla s Mandy na zemi. Holčička čmárala do omalovánek.

Tate se natáhl na postel, podložil si hlavu polštáři a pustil televizi. Díval se na nějakou soutěž. Otázky byly hloupé, účastníci šílení, moderátor otravný. Ale často se stávalo, že při něčem tak plytkém se jeho mozek uvolnil a nabídl nové cesty. Nejlepší myšlenky ho napadaly, když se nesoustředil.

Nelson a Zee luštili křížovku.

Poklidnou scénu narušil Eddy. Vrazil do místnosti tak rozrušený, jak ho Tate nikdy neviděl. „Vypni to a poslouchej.”

Tate použil k umlčení televizoru dálkový ovladač. „Nuže,” vybídl Eddyho se smíchem, „pane Paschale, teď je pozornost všech soustředěna na vás.”

„Jeden z největších Rotary klubů ve státě má dnes v poledne shromáždění. Je to nejdůležitější setkání roku. Noví představitelé budou skládat přísahu. Jsou pozvány i manželky. A plánovaný řečník dnes ráno onemocněl. Chtějí tebe.”

Tate se posadil a přehodil dlouhé nohy přes okraj lůžka. „Kolik lidí?”

„Dvě stě padesát, tři sta.” Eddy se probíral papíry v aktovce. „Jsou to nejvýznačnější podnikatelé a osobnosti - pilíře společnosti. Nejstarší Rotary klub v Houstonu. Jeho členové mají dokonce i v dnešních špatných časech spousty peněz. Tady,” řekl a hodil Tateovi několik papírů, „projev, který jsi měl minulý měsíc v Amatillu. Prohlédni si to. A proboha, vypadni z těch džínsů a vezmi si konzervativní oblek.”

„Tohle shromáždění vypadá spíš na Dekkerovy příznivce.”

„To jsou. Proto je tak důležité, že tam budeš. Dekkerův štáb z tebe udělal přinejlepším kluka s hlavou v oblacích nebo přinejhorším bláznivého liberála. Ukaž jim, že stojíš oběma nohama pevně na zemi a že nemáš rohy.” Ohlédl se přes rameno. „Carole, pozvání platí i pro tebe. Ať vypadáš co nejlépe. Ty ženy -”

„Nemůžu tam jít,” přerušila ho Avery.

Pozornost všech se okamžitě odvrátila od Eddyho k ní. Seděla stále na zemi, v ruce držela pastelky a na klíně jí ležel obrázek kačera Donalda. „Jsme s Mandy objednány dnes na jednu k doktorovi Websterovi.”

„Sakra.” Tate si prsty pročísl vlasy. „To je pravda. Zapomněl jsem.”

Eddy se na ně nevěřícně podíval. „Nesmí tě ani napadnout takovou příležitost zahodit. Tenhle týden jsme v odhadech o procento napřed, ale zaostáváme s finančními rezervami. Dnešní projev by mohl přinést na kampaň hodně dolarů. Peníze, které potřebujeme na reklamní čas v televizi.”

Jack odhodil složené noviny „Domluv se s doktorem na jindy.”

„Carole, co ty na to?” zeptal se Tate.

„Víš přece, jakou to dalo práci zařídit. Možná by trvalo týdny, než by měl volný termín. I kdyby to šlo, nezdá se mi, že by byl odklad pro Mandy právě nejvhodnější.”

Tate sledoval, jak se na sebe otec, bratr a volební manažer významně podívali. Chtěli, aby promluvil k vlivnému davu rotariánů, a měli pravdu. Tyhle konzervativce, Dekkerovy zapřísáhlé příznivce, potřebuje přesvědčit, že je životaschopný kandidát, žádný horkokrevný kariérista. Ovšem když se podíval na manželku, cítil za jejím klidným pohledem sílu. Proklejí ho, ať se rozhodne jakkoli. „Bože.”

„Můžu jít k tomu psychologovi s Carole,” nabídla se Zee. „Tate, ty přednes projev a my ti později povíme, co o Mandy doktor říkal.”

„Mami, děkuji ti za nabídku, ale je to má dcera.”

„A tohle může znamenat volby,” upozornil ho Eddy zvýšeným hlasem.

Jack vstal a vytáhl si kalhoty v pase, jako by se chtěl pustit do pěstního souboje. „Stoprocentně souhlasím s Eddym.”

„Jeden projev mě nebude stát volby. Tati?”

„Myslím, že tvá matka přišla s nejschůdnějším řešením. Víš dobře, že cvokařům moc nevěřím, takže mi nebude vadit jít si vyslechnout, co o mé vnučce říká tenhle.”

„Carole?”

Nechala je dohadovat se, aniž k tomu cokoli dodala. To pro ni nebylo typické. Za tu dobu, co ji Tate znal, nikdy nepropásla příležitost vyjádřit svůj názor.

„Obojí je strašlivě důležité. Tate, musíš se rozhodnout sám,” prohlásila Avery.

Eddy potichu zaklel a neobyčejně vztekle se na ni podíval. Byl by raději, kdyby zuřivě křičela a prala se o to, aby bylo po jejím. Tate cítil totéž. Kdyby se Carole chovala trucovitě a neústupně, mnohem snadněji by jí řekl „ne”. V poslední době používala k odhalení svých názorů mnohem častěji výmluvný pohled než pronikavý hlas.

Ať si vybere jednu či druhou možnost, nevyhne se nesouhlasu. Rozhodujícím faktorem se stala sama Mandy. Podíval se jí do vážné tvářičky. Přestože nemohla vědět, o čem se dohadují, vypadala, jako by se omlouvala, že vyvolala takový povyk.

„Eddy, zavolej jim a taktně odmítni.” Avery se uvolnila, jako by očekávala jeho odpověď se zadrženým dechem. „Řekni jim, že paní Rutledgeová a já jsme již zadáni.”

„Ale -” Tate zvedl ruku, aby odrazil palbu námitek. Nesmlouvavě se na přítele zadíval. „Mou prvořadou povinností je rodina. Zaručil ses, že to budeš chápat. Vzpomínáš si?”

Eddy na něj vrhl podrážděný pohled a prudce vyrazil z místnosti. Tate mu nemohl zazlívat, že je naštvaný. Nemá dítě. Neodpovídá za nikoho jiného než sám za sebe. Jak by vůbec mohl pochopit, že člověk musí pozornost rozdělit?

„Tate, doufám, že víš, co děláš.” Nelson vstal a vzal Zee za ruku. „Pojďme se pokusit uklidnit rozčileného volebního manažera.” Společně odešli.

Jack byl stejně pobouřený jako Eddy. Podíval se po Carole. „Spokojená?”

„Jacku, to stačí,” okřikl ho netrpělivě Tate.

Bratr na švagrovou ukázal prstem a obvinil ji: „Tou hrou na dobrou matku s tebou manipuluje.”

„Do toho, co se mezi mnou a Carole děje, ti nic není.”

„Normálně ne. Ale protože se ucházíš o veřejný úřad, všichni se musíme zajímat i o tvé soukromí. Starám se o všechno, co může ovlivnit kampaň. Tvému zvolení jsem zasvětil roky.”

„A já jsem ti vděčný za všechno, co jsi udělal. Ale dnes si beru kvůli dceři hodinu volna. Nezdá se mi, že bych toho žádal moc, ale i kdyby, nehádej se se mnou.”

Jack se na Avery ještě jednou nenávistně podíval a vyšel z apartmá. Bouchl za sebou dveřmi.

Vstala. „Tate, taky si to myslíš? Že si na dobrou matku jen hraju?”

Nejhroznější bylo, že nevěděl, co si o tom má myslet. Od svého prvního sexuálního zážitku v patnácti letech měl všechny vztahy s něžným pohlavím pod kontrolou. Ženy ho měly rády. On je taky. Proto je ctil. V jednom se od mužů úspěšných u žen lišil. Měl mezi druhým pohlavím stejně kamarádek jako milenek, přestože mnohé z první kategorie tajně litovaly, že se nikdy nepřiřadily k druhé skupině.

Nejvážnější známost měl s jednou rozvedenou paní ze San Antonia. Prodávala reality pro obchodní využití, a to velmi úspěšně. Tate ji uznával a chválil, ale nemiloval ji natolik, aby s jejím zaměstnáním soupeřil o čas a pozornost. Také mu dala hned zpočátku jasně najevo, že nechce děti. Po dvou letech se rozešli jako přátelé.

Jack se většinou staral o najímání a propouštění zaměstnanců jejich právnické firmy, ale když se přišla o místo ucházet Carole Navarrová, požádal Tatea o jeho názor. Žádný muž by se nemohl na Carole podívat lhostejně. Její velké tmavé oči upoutávaly pozornost, postava představivost a úsměv srdce. Tate souhlasil a Jack ji zapsal na výplatní listinu jako právní asistentku.

Tate brzy hrubě porušil vlastní etické normy pracovních vztahů a pozval ji na večeři na oslavu případu, v němž porota rozhodla ve prospěch jejich klienta. Byla půvabná a flirtovala s ním, nicméně Tate zakončil večer před dveřmi jejího bytu přátelským podáním ruky na dobrou noc.

Týdny jejich schůzky probíhaly v přátelském duchu. Jednou večer Tate nevydržel a porušil kamarádský vztah, dříve než chtěl. Objal ji a políbil. Radostně a vášnivě polibek opětovala. Nakonec přirozeně skončili v posteli a sex je oba hluboce uspokojil.

Za tři měsíce ztratila právnická firma zaměstnankyni a Tate získal manželku.

Těhotenství oba překvapilo. Rychle a rád si zvykl na myšlenku, že budou mít dítě dřív, než plánovali. Carole nikoli. Stěžovala si, že ji nevítaná odpovědnost svazuje. Její okouzlující úsměv a nakažlivá veselost patřily minulosti.

Sexuální život s manželem se pro ni stal povinností, takže když nakonec ustal úplně, Tateovi ani nescházel. Propukaly mezi nimi prudké hádky. Nic ji netěšilo, ani nezajímalo. Nakonec všechny pokusy vzdal a zasvětil čas a energii volbám, přestože se měly konat až za několik let.

Ihned po Mandině porodu se Carole upnula na to, aby opět získala štíhlou postavu. Cvičila s nelítostnou horlivostí. Brzy bylo jasné, proč. Věděl téměř na den přesně, kdy měla prvního milence. Nedělala s tím žádné tajnosti a postupně ani s dalšími cizoložstvími. Bránil se předstíranou lhostejností, která se za čas změnila ve skutečnou. Když na to nyní vzpomínal, litoval, že se s ní tehdy nerozvedl. Rázné řešení by bylo pro všechny lepší.

Měsíce bydleli pod jednou střechou, ale žili odděleně. Potom ho jednou v noci navštívila v jeho pokoji a vypadala neobyčejně přitažlivě. Nikdy se nedozvěděl, co ji donutilo k tomu, aby za ním přišla - snad nuda, možná zášť, nebo snaha svést ho, aby si něco dokázala. Ať už měla jakýkoli důvod, sexuální abstinence a nemírné pití při pokeru s bratrem způsobily, že její nabídky využil.

Během nejtěžších okamžiků vzájemného odcizování uvažoval, že by jen kvůli svým tělesným potřebám obnovil vztah k realitní makléřce nebo si našel jinou ženu. Nakonec se pevně rozhodl, že si takový přepych nemůže dovolit. Nevěra byla a je pro každého ženatého muže léčkou. Pro začínajícího politika se rovná bezedné propasti. Kdyby do ní spadl a přistihli ho, spáchal by politickou sebevraždu.

Ať už by se na to přišlo, nebo ne, voliči pro něj něco znamenali. Ovšem pro jeho manželku zjevně vůbec nic. Jako hňup zůstával věrný Carole i slovům, jimiž se jí při svatebním obřadu zaslíbil.

Několik týdnů po té noci mu útočně oznámila, že je zase těhotná. Přestože Tate vážně pochyboval, zda je dítě jeho, neměl jinou možnost než jejím slovům věřit.

„Nechci mít na krku další dítě,” ječela na něj.

Tehdy pochopil, že ji už nemiluje, dávno přestal milovat a nikdy milovat nebude. K tomu závažnému rozhodnutí došel týden před tím, než nastoupila na let 398 do Dallasu.

Nyní zatřepal hlavou, aby se probral z nepříjemných vzpomínek. Rozhodl se nevšímat si její otázky o hře na dobrou matku a stejně tak jejího tvrzení, že žádné dítě nebylo. Obával se, že se z ní zase stane ta kousavá a zlá stará Carole. Došel k názoru, že neřekne tak ani tak, dokud se nepřesvědčí, že jsou změny v Caroline chování trvalé.

„Co že bys objednal oběd, abychom před návštěvou u doktora Webstera nemuseli chodit do restaurace,” navrhla, jako by chtěla odvést řeč jinam. „Co si dáš?”

„Nic. Jen obložený chléb se studenou hovězí pečení.”

Sedla si na postel k telefonu na nočním stolku a bezmyšlenkovitě si přehodila nohu přes nohu. Při zvuku punčocháčů troucích se o sebe se Tateovi stáhl žaludek.

Když jí stále nevěřil, proč po ní tak strašně toužil?

Za snahu si zasloužila jedničku. Tu by jí zaručeně dal. Od návratu domů a dokonce i předtím se ze všech sil pokoušela usmířit se s ním. Už jen výjimečně ztrácela trpělivost. Mimořádným způsobem se snažila vycházet s rodinou a projevovala nebývalý a nezvyklý zájem o jejich příchody a odchody, zvyky a činnost. Stala se opakem netrpělivé a zlostné matky, jíž bývala.

„Ano, správně, chléb s arašídovou pomazánkou,” říkala do sluchátka. „S grapefruitovým džemem. Vím, že to není na jídelním lístku pokojové služby, ale přesně to má ráda k obědu.” Mandina bezmezná láska k chlebům s arašídovou pomazánkou a džemem jim byla zdrojem žertů. Carole se na něj přes rameno usmála.

Bože, jak by chtěl ten úsměv ochutnat.

Nedávno to udělal. Jejím ústům chyběla pachuť podvodů, lží a nevěry. Polibky, jež mu vracela, byly sladké a něžné a… jiné. Když o tom přemýšlel - a to dělal v poslední době často -, uvědomil si, že to na něj působilo, jako by svou ženu líbal poprvé.

Co mu mělo být důvěrně známé, bylo ojedinělé. Těch několik polibků ho připravilo o klid a zanechalo v něm nesmazatelný dojem. S mnišskou disciplínou zůstal u těch několika, přestože si přál její ústa pomalu prozkoumávat, dokud by pro podivný úkaz nenašel vysvětlení.

Nebo to možná nebylo tak mimořádné. S krátkými vlasy vypadala jinak. Snad jí ta plastická operace změnila obličej natolik, že působila jako zcela odlišná žena.

Přestože to byl dobrý argument, nepřesvědčil ho.

„Hned to přinesou,” řekla Tateovi. „Mandy, prosím tě, sesbírej pastelky a vrať je zpátky do krabičky. Je čas obědvat.”

Shýbla se, aby jí pomohla. Jak se ohnula, úzká sukně od kostýmu jí pevně obepnula zadní část těla. Projel jím záchvěv touhy. Do klína se mu nahrnula krev. To je pochopitelné, zdůvodnil si to rychle. Neměl ženu zatraceně dlouho.

Ale ani tomu opravdu nevěřil.

Nechtěl nějakou ženu. V tom případě by se to dalo lehce vyřešit jediným telefonátem.

Ne, chtěl tuto ženu, tuhle Carole, tu manželku, s níž se teprve teď začínal seznamovat. Občas, když se mu podívala do očí, jako by ji předtím neznal a nepřátelství mezi nimi potkalo někoho jiného. Měl ji rád, přestože tomu nemohl uvěřit. Potkalo ho něco ještě neskutečnějšího. Trochu se do ní zamiloval.

Ale popřel by to i na smrtelném loži.

„Jsem ráda, že jsi šel s námi,” řekla Avery a nejistě se na Tatea usmála. Sekretářka je uvedla do kanceláře doktora Webstera, kde na něj čekali.

Psycholog trávil s Mandy ve vedlejší místnosti již téměř hodinu. Čekání na jeho ortel si na nich vybíralo svou daň.

Snažili se o jalovou konverzaci, která měla uvolnit nervové vypětí.

„Bude na mě Eddy po zbytek cesty naštvaný?”

„Mluvil jsem s ním, než jsme odcházeli z hotelu. Přál nám hodně štěstí s Mandy. Máma a táta ho asi uklidnili. Mimochodem, nikdy není opravdu vzteklý.”

„To je divné, ne?”

Tate se podíval na náramkové hodinky. „Proboha, jak dlouho to bude trvat?” Ohlédl se na dveře, jako by je chtěl otevřít. „Co jsi říkala?”

„Ze se Eddy nikdy skutečně nenaštve.”

„Ach, ano.” Pokrčil rameny. „Je jen temperamentní. Zřídka se přestane ovládat.”

„Ledový muž,” zamumlala.

„Hmm?”

„Nic.”

Pohrávala si s řemínkem od kabelky a zvažovala, jestli se má držet tématu rozhovoru i nadále. Irish jí poradil, aby se o těchto lidech dozvěděla co nejvíc. Její kariéra stála na schopnosti klást trefné otázky, ale opatrně je formulovat. Dokázala z lidí, kteří se někdy nechtěli podělit o svá tajemství, zručně vytáhnout informace. Rozhodla se, že své nadání vyzkouší, a uvidí, jestli je stále ještě ovládá.

„A co ženy?”

Tate odložil časopis, který před okamžikem vzal do ruky. „Jaké ženy?”

„Eddyho?”

„Nevím. O tom se se mnou nebaví.”

„Neprobírá s nejlepším přítelem sexuální život? Myslela jsem, že si spolu všichni muži o svých úspěších vyprávějí.”

„Možná kluci. Muži to nepotřebují. Já nejsem voyeur a Eddy není exhibicionista.”

„Je heterosexuál?”

Tate se na ni mrazivě podíval. „Proč? Dal ti košem?”

„Jdi se vycpat!”

Dveře se otevřely. Oni dva se od sebe provinile odtrhli. Sekretářka jim oznámila: „Doktor je s Mandy skoro hotov. Za chvíli tu bude.”

„Děkuji vám.”

Jakmile odešla, Avery se zase naklonila k Tateovi. „Ptám se na Eddyho jen proto, že se mu tvá neteř nabízí a mám strach, že ji to zraní.”

„Má neteř? Fancy?” Nevěřícně se zasmál. „Ona jede po Eddym?”

„Řekla mi to tuhle v noci, když se vrátila domů s rozbitým obličejem.” Přestal se usmívat. „Je to pravda, Tate. V baru sbalila nějakého kovboje. Příliš pili a kouřili marihuanu. Neměl erekci. Obvinil z toho Fancy a natloukl jí.”

Dlouze vydechl. „Ježíši.”

„Nevšiml sis, že měla modřinu na oku a oteklý ret?” Zavrtěl hlavou. „No, neber si to moc k srdci. Nevšiml sis ty, ale ani její vlastní rodiče,” poznamenala hořce. „Fancy je jako kus nábytku. Je tady, ale nikdo ji skutečně nevidí…, dokud se nechová ošklivě. V každém případě nespustí oči z Eddyho. Jak na to podle tebe odpoví?”

„Fancy je ještě dítě.”

Avery se na něj podívala se zdviženým obočím. „Možná jsi její strýc, ale nejsi slepý.”

„Eddy měl na univerzitě svůj příděl studentek. Ve Vietnamu navštěvoval nevěstince. Vím, že není na chlapy.”

„Má teď někoho?”

„Vyráží s některými ženami z volebního štábu, ale obvykle je to platonické a ve skupině. Nezaslechl jsem žádné klepy, že by s některou z nich spal. Kdyby si řekl, některé z nich by asi chtěly. Ale Fancy?” Tate pochybovačně potřásl hlavou. „Nezdá se mi, že by se jí Eddy dotkl. Nedal by se dohromady s ženou téměř o dvacet let mladší, zvlášť ne s Fancy. Na to je příliš chytrý.”

„Tate, doufám, že máš pravdu.” Chvíli přemýšlela. Potom k němu zvedla oči a dodala: „A ne proto, že bych o něj měla sama zájem.”

Neměl čas odpovědět, protože se otevřely dveře a vešel doktor.

Kapitola 25

„Paní Rutledgeová, nemějte tak špatný pocit. Pokud se budete vinit za minulé chyby, Mandy to nyní příliš nepomůže.”

„A jak se mám cítit, doktore Webstere? Řekl jste jen to, že můžu za Mandin zpožděný sociální vývoj.”

„Dopustila jste se nějakých omylů. To všichni rodiče. Ale už jste s panem Rutledgem udělali první krok k nápravě. Trávíte s Mandy víc času, což je skvělé. Chválíte ji i za sebemenší úspěch a maximálně zlehčujete její neúspěchy. Přesně takový druh vaší pozitivní podpory potřebuje.

Tate se mračil. „To nezní jako kdovíco.”

„Naopak, je to velmi významné. Žasl byste, jak je pro dítě rodičovské uznání důležité.”

„Co můžeme ještě udělat?”

„Často se jí ptejte na názor. ,Mandy, chceš čokoládovou, nebo vanilkovou zmrzlinu?’ Nuťte ji, aby dělala rozhodnutí, a pak ji za ně chvalte. Potřebuje vést k tomu, aby nahlas mluvila o svých myšlenkách. Mám dojem, že až dosud od toho byla spíš odrazována.”

Pozoroval je zpod rezavého obočí, jež by se lépe hodilo ke zloději dobytka s šestiranným koltem u boku než k dětskému psychologovi s laskavým vystupováním.

„Vaše dcerka má o sobě velmi nevalné mínění.” Avery si přitiskla pěst ke rtům. „Některé děti manifestují nízkou sebeúctu špatných chováním, a tímto způsobem na sebe upoutávají pozornost. Mandy se stáhla do sebe. Připadá si průsvitná - málo nebo zcela nevýznamná.”

Tate stáhl hlavu mezi ramena a sklíčeně se podíval na Avery. Po tvářích jí stékaly slzy. „Je mi to líto,” zašeptala. Omlouvala se za Carole, která si jeho odpuštění nezasluhovala.

„Není to jen tvá chyba. Byl jsem tady taky já. Nechal jsem mnoha věcem volný průběh, přestože jsem měl zasáhnout.”

„Naneštěstí,” řekl doktor Webster, čímž na sebe opět upoutal jejich pozornost, „ta letecká katastrofa Mandinu úzkost ještě umocnila. Jak se chovala, když jste sem letěli?”

„Když jsem jí chtěl zapnout bezpečnostní pás, ztropila pořádný povyk,” odpověděl Tate.

„I pro mě bylo těžké se připoutat,” přiznala se Avery upřímně. „Kdyby si se mnou Tate při startu nepovídal, pochybuji, že bych to vydržela.”

„To chápu, paní Rutledgeová,” ujistil ji. „Jak se Mandy chovala, když jste vzlétli?”

Podívali se na sebe s Tatem a Avery odpověděla: „Když o tom přemýšlím, tak byla v pořádku.”

„To jsem předpokládal. Víte, paní Rutledgeová, ona si pamatuje, že jste ji připoutala, ale nevzpomíná si na nic po pádu letadla. Nepamatuje si, jak jste ji zachránila.”

Avery si položila ruku na prsa. „Naznačujete, že mi dává za vinu, že jsem ji vystavila tomu neštěstí?”

„Obávám se, že do určité míry ano.”

Otřásla se a přitiskla si dlaň k ústům. „Můj bože.”

„Skutečný průlom může nastat, až když dovolí své mysli prožít si ten výbuch znovu. Vzpomene si, že jste ji zachránila.”

„To by pro ni bylo peklo.”

„Ale pro celkové uzdravení je to nezbytné, pane Rutledgi. Bojuje se svými vzpomínkami na tu událost. Podle mého ji vracející se noční můry přibližují k okamžiku pádu.”

„Říkala, že ji ten oheň chce,” vzpomněla si Avery na Mandinu poslední těžkou noc. „Dá se jí nějak povzbudit paměť?”

„V úvahu by přicházela hypnóza,” odpověděl lékař. „Ale raději bych to nechal vyvíjet se přirozenou cestou. Až bude mít příště noční můru, nebuďte ji.”

„Kristepane.”

„Já vím, pane Rutledgi, že to zní krutě, ale musí si tu havárii prožít znova, aby se dostala na druhou stranu, aby dosáhla bezpečí v matčině náruči. Do té doby nepřekoná nevědomé obavy a strach z vaší manželky.”

„Rozumím,” ujistil ho Tate, „ale bude to těžké.”

„Já vím.” Doktor Webster vstal, čímž jim naznačil, že se čas naplnil. „Nezávidím vám, že budete muset stát vedle a nechat ji, aby znovu prošla tím hrůzyplným zážitkem. Chtěl bych ji vidět zase za dva měsíce, jestli vám to vyhovuje.”

„Zařídíme, aby se to hodilo.”

„A do té doby, pokud by vám to připadalo nezbytné, kdykoli zavolejte.”

Tate si potřásl rukou s doktorem Websterem a pomohl Avery vstát. Ona nebyla matka, jíž se Mandy nevědomě bála, ale mohla by jí klidně být. Všichni budou místo Carole vinit ji. Přestože ji Tate podepíral za loket, jen těžko dokázala najít sílu postavit se.

„Hodně štěstí v kampani,” popřál psychiatr Tateovi.

„Děkuji vám.”

Lékař stiskl Avery ruku. „Netrapte se vinou a smutkem. Jsem přesvědčený, že svou dceru velmi milujete.”

„Ano. Řekla vám, že mě nenávidí?”

Obvyklá otázka. Slyší ji denně tisíckrát, zvlášť od provinile se cítících matek. V tomto případě by mohl odpovědět kladně. Nasadil však žoviální úsměv. „O své mamince mluví s velkým uznáním a cítí obavy pouze v souvislosti s událostmi před pádem letadla, což by vám mělo něco naznačit.”

„Co?”

„Že jste se už jako rodič zlepšila.” Poklepal jí po rameni. „S neustálou milující péčí to Mandy překoná a brzy se z ní stane výjimečně čiperné a snadno přizpůsobivé dítě.”

„Doufám, doktore Webstere,” řekla vroucně. „Děkuji vám.”

Doprovodil je ke dveřím a otevřel je. „Víte, paní Rutledgeová, že když jsem vás poprvé uviděl, dost jste mě vyděsila? Asi před rokem se mnou dělala rozhovor jedna mladá žena. Je vám nápadně podobná. Vlastně je z vašeho kraje. Neznáte ji náhodou? Jmenuje se Avery Danielsová.”

Avery Danielsová, Avery Danielsová, Avery Danielsová.

Křičel na ni dav jejím vlastním jménem, když se s Tatem prodírali k pódiu.

Avery Danielsová, Avery Danielsová, Avery Danielsová.

Všude stáli lidé. Klopýtla a ztratila Tatea. Dav ji pohltil. „ Tate!” křičela. V démonickém opakování jejího jména ji nemohl slyšet.

Avery, Avery, Avery.

Co to bylo? Výstřel! Tate celý od krve. Jak padal, otočil se k ní a pohrdavě opakoval: „Avery Danielsová, Avery Danielsová, Avery Danielsová.”

„Carole?”

Avery Danielsová.

Avery se prudce posadila. Ústa měla dokořán otevřená a suchá. Těžce dýchala. „Tate?” Zhroutila se mu na nahá prsa a objala ho. „Oh, bože, to bylo odporné.”

„Měla jsi zlý sen?”

Přikývla a zabořila tvář do hebkého tepla jeho hrudníku. „Drž mě. Prosím. Jen minutku.”

Seděl na kraji postele. Přisedl si blíž a vzal ji do náruče. Avery se k němu přivinula ještě těsněji a opřela se o něj. Srdce jí bušilo. Nedokázala zaplašit představu krvácejícího Tatea, otáčejícího se k ní s opovržením a obviněním v očích.

„Co to vyvolalo?”

„Nevím,” zalhala.

„Myslím, že já to vím. Od okamžiku, kdy se doktor Webster zmínil o Avery Danielsové, nejsi ve své kůži.” Zasténala. Tate jí zajel prsty do vlasů a položil jí ruku na hlavu. „Nemůžu uvěřit tomu, že nevěděl o její smrti při leteckém neštěstí. Cítil se trapně, že se o tom zmínil. Bylo mi ho líto. Neměl jsem tušení, že tě srovnání s tou ženou tak rozruší.”

Nebo proč, pomyslela si. „Chovala jsem se jako blázen?” Poté, co psychiatr vyslovil její jméno, vzpomíná si jen na hlasité zvonění v uších a vlnu slabosti, jež ji vrhla na Tatea.

„Ne jako blázen, ale málem jsi omdlela.”

„Ani si nepamatuji, jak jsme odešli z ordinace.”

Narovnala se a ruce jí sklouzly po jeho svalnatých pažích. „Neobvyklá náhoda je, že ses ocitla s tou Danielsovou ve stejném letadle. Cizí lidé si vás pletli, pamatuješ se? Je zvláštní, že se o tom před tebou ještě nikdo nezmínil.”

Takže on věděl, kdo je Avery Danielsová. Cítila se teď svým způsobem lépe. Zajímalo by ji, jestli se mu na televizní obrazovce líbila. „Omlouvám se, že jsem způsobila scénu. Prostě jsem…” Přála si, aby ji stále držel. Snadněji se jí mluvilo, když se mu nemusela dívat do očí.

„Co?”

Položila si mu hlavu na rameno. „Už mě unavuje, jak mi lidé stále zírají do obličeje. Jsou zvědaví. Cítím se jako vousatá žena z cirkusu.”

„Lidská přirozenost. Žádný nechce být krutý.”

„To vím, ale jsem z toho strašně nesvá. Někdy mám pocit, jako bych byla stále zabalená v obvazech. Jsem uvnitř a vidím ven, ale nikdo přes mou tvář nemůže vidět do mě.” Z koutka oka jí vytryskla slza a kápla mu na rameno.

„Jsi ještě rozrušená z toho snu,” řekl a znova ji k sobě přitiskl. „Chtěla by ses něčeho napít? V baru je trochu Baileys.”

„To bych si dala.”

Rozlil malou lahvičku irského krému do dvou sklenic a vrátil se s nimi k posteli. Nedal nijak najevo, jestli si uvědomuje, že je pouze ve spodním prádle.

Potěšilo ji, že si zase sedl k ní, nikoli na druhou postel, kde spal, než ho noční můrou probudila. Mezi lůžky byl jen úzký průchod, ale mohl by to být také Mexický záliv. Jen stav nouze ho donutil, že jej překročil.

„Na tvé vítězství, Tate.” Přiťukla si s ním. Likér jí lehce sklouzl do krku a příjemně hřál v žaludku. „Hmm. To byl dobrý nápad. Díky.”

Tuto tichou hru přivítala. Sdíleli problémy typické pro každý manželský pár, ale chyběla jim jakákoli blízkost. Kvůli kampani byli neustále na očích veřejnosti a pod neustálým dohledem, čímž se již tak dost složitý vztah ještě komplikoval. Chybělo jim vzájemné potěšení, kterým by se to vyrovnávalo.

Byli manželé, a přece nebyli. Obývali stejný prostor, ale žili v oddělených sférách. Až do dnešní noci mezi nimi v hotelových pokojích působila Mandy jako nárazník. Spala s Avery.

Ale teď tu s nimi nebyla. Zůstali sami. Uprostřed noci spolu popíjeli irský krém a probírali osobní potíže. U ostatních manželských párů by taková scéna vyústila v milování.

„Už se mi po Mandy stýská,” poznamenala a přejížděla prstem po okraji sklenky. „Nevím jistě, jestli jsme udělali dobře, když jsme ji nechali vrátit se Zee a Nelsonem domů.”

„Tak to bylo celou dobu v plánu. Že ji po schůzce s doktorem Websterem odvezou domů.”

„Po rozhovoru s ním mám pocit, že bych měla být s malou neustále.”

„Říkal, že jí pár dnů bez nás neuškodí. A máma ví, co dělat.”

„Jak se to stalo?” přemýšlela Avery nahlas. „Jak to, že se tak stáhla do sebe, že utrpěla tolik citových ran?” Byly to jen řečnické otázky a neočekávala odpověď. Přesto je Tate bral doslova.

„Slyšela jsi, co říkal. Vysvětlil ti, jak k tomu došlo. Dostatečně ses jí nevěnovala. A čas, který jsi s ní trávila, jí spíš uškodil.”

Averina potlačovaná zlost vyplula na povrch. V tomto případě výčitky platily Carole a Avery cítila, že se za ni musí brát. „A kde jsi byl celou dobu ty? Když jsem byla tak hrozná matka, proč jsi nezasáhl? Mandy má totiž dva rodiče.”

„To si uvědomuji. Dneska jsem to uznal. Ale pokaždé, když jsem něco sebenepatrnějšího navrhl, vřelo to v tobě. Vidět nás spolu bojovat jako o život by Mandy nijak neprospělo. Tak jsem nemohl zasáhnout, aniž bych celou situaci ještě nezhoršil.”

„Možná jsme na to šli špatně,” obhajovala Carole.

„Možná. Ale nikdy jsem nezažil, že bys přijala kritiku s klidem.”

„A ty ano?”

Položil sklenku na noční stolek a natáhl se po vypínači lampičky. Avery ho prudce popadla za ruku. „Promiň. Ne…, nechoď si ještě lehnout. Máme za sebou z mnoha důvodů dlouhý a únavný den. Oba cítíme tlak. Nechtěla jsem na tebe tak vyjet.”

„Asi ses také měla vrátit s rodiči domů.”

„Ne,” vyhrkla, „mé místo je u tebe.”

„Dnešek byl jen příkladem toho, jaké to bude až do listopadu. Carole, bude to jen čím dál tím těžší.”

„Zvládnu to.” S úsměvem mu impulzivně přejela prstem přes rozdělenou bradu. „Chtěla bych mít dneska pěťák za každé ,Nazdar, jsem Tate Rutledge, ucházím se o křeslo amerického senátora’. Kolika rukama jsi asi potřásl?”

„Tolika.” Zvedl pravou ruku. Měl ji křečovitě staženou.

Lehce se zasmála. „Myslím, že jsme zvládli návštěvu Gallerie velmi dobře. Zvlášť když vezmeš v úvahu, že jsme těsně předtím absolvovali návštěvu u doktora Webstera a rozloučili se s Mandy.”

Jakmile se vrátili od psychiatra do hotelu, předali Mandy jejím prarodičům. Zee rozhodně odmítla letadlo, takže přijeli do Houstonu autem. Na zpáteční cestu se chtěli vydat brzy, aby domů dorazili před setměním.

Avery a Tate jim ještě stačili zamávat na rozloučenou a už je Eddy strkal do vozu a spěchali do rozlehlého mnohopodlažního nákupního centra.

Dobrovolníci pod Eddyho dozorem ohlásili jejich příjezd. Tate přednesl z vyvýšeného místa krátký projev, představil lidem, kteří se mezitím ještě sběhli, manželku a potom se mezi nimi procházel, potřásal si rukou a sháněl hlasy.

Akce proběhla tak výborně, že to Eddyho, popuzeného odmítnutím pozvání do Rotary klubu, obměkčilo. Dokonce i to dopadlo dobře. Představitelé klubu Tatea požádali, aby promluvil na shromáždění za několik týdnů.

„Eddy se mohl z dnešní reportáže o tvé kampani zbláznit,” poznamenala Avery.

„Věnovali nám dvacet vteřin v hlavních zprávách v šest hodin. Člověku to přijde jako nic moc, ale bylo mi řečeno, že je to dobré.”

„To ano.” Rychle dodala: „Také jsem to slyšela.”

Během dopoledního setkání s přístavními dělníky s ohromením zjistila, že jsou přítomni i Van Lovejoy a politický zpravodaj KTEX. Celý den byli Tateovi v patách. „Proč vážili tak dalekou cestu ze San Antonia?” zeptala se Eddyho.

„Ňereptej proti publicitě zadarmo. Usmívej se do kamery, kdykoli to půjde.”

Místo toho se snažila Vanově kameře vyhnout. Ale zdálo se, že si ji rozhodně chce nafilmovat. Hra na kočku a myš, kterou s ním celý den provozovala, spolu se šokem, jejž utrpěla u doktora Webstera, ji vyvedly z rovnováhy. Byla tak nervózní, že když později nemohla najít náušnice, vybuchla.

„Vím, že jsem si je brala s sebou,” zakřičela na Tatea.

„Podívej se znova.”

Udělala ještě víc. Rozvázala saténový sáček a prohrabala obsah. „Nejsou tu.”

„Jak vypadaly?”

Měli odjet mimo město na dobročinný večer pořádaný jedním bohatým rančerem. Tate byl oblečený a už půl hodiny čekal. Měla zpoždění.

„Velké stříbrné kruhy.” Tate se rozhlížel po pokoji. „Venku je nenajdeš,” řekla mu podrážděně. „Ještě jsem je neměla na sobě. Vzala jsem si je speciálně k tomuto oblečení.”

„Nemůžeš si vzít nějaké jiné?”

„Asi budu muset.” Z hromádky šperků, které vysypala na prádelník, vybrala jiný pár. Ale byla tak rozčilená, že si je nemohla zapnout. Po třetím pokusu zaklela: „Do prčic!”

„Carole, proboha, uklidni se,” napomenul ji zvýšeným hlasem. Až do této chvíle zachovával klid. „Zapomněla jsi náušnice. To není konec světa.”

„Nezapomněla jsem je.” Hluboce se nadechla a otočila se k němu. „To není první věc, která záhadně zmizela.”

„Měla jsi mi to říct. Okamžitě zavolám hotelovou bezpečnostní službu.”

Chytila ho za paži dřív, než došel k telefonu. „Nejen tady. Také doma. Někdo mi prohlížel pokoj a hrabal se mi ve věcech.”

Zareagoval tak, jak očekávala. „To je směšné. Zbláznila ses?”

„Ne. A ani jsem si to nevymyslela. Schází mi pár věcí, nedůležitých drobností. Jako ty náušnice, o nichž vím sakra dobře, že jsem je balila. Než jsem si všechno uložila do kufrů, dvakrát jsem to zkontrolovala.”

Na kritiku vlastní rodiny byl velmi citlivý. Založil si ruce křížem a zeptal se: „Koho obviňuješ z krádeže?”

„Mně tak nevadí, že mi něco zmizelo, jako to, že někdo porušuje mé soukromí.”

V tom okamžiku se ozvalo zaklepání na dveře. Dokonale načasované vyvrcholení úmorného dne. „Typický případ,” upozornila ho podrážděně. „Proč nikdy nemůžeme dokončit soukromý rozhovor před tím, než nás někdo vyruší?”

„Nemluv tak nahlas. Eddy tě uslyší.”

„K čertu s Eddym,” prohlásila upřímně.

Tate otevřel dveře a Eddy vešel dovnitř. „Připraveni?”

„Carole ztratila náušnice,” vysvětloval Tate jejich zpoždění.

Podívala se na něj tak, aby bylo zcela jasné, že je neztratila.

„No tak si vezmi jiné, nebo žádné, ale musíme jít.” Eddy držel dveře dokořán. „Jack na nás čeká s autem. Je to odsud hodina jízdy.”

Pospíchali k výtahu. Díkybohu je nějaký hotelový host viděl přicházet a laskavě jim kabinu podržel. Jack chodil sem tam kolem limuzíny zaparkované před vchodem do hotelu.

Celou cestu probírali volební odhady a strategii kampaně. Všímali si jí asi tak, jako by byla neviditelná. Jednou se vmísila se svým nezávazným názorem, ale jen se na ni všichni tři netečně podívali a společně ji ignorovali.

Večírek byl kupodivu zábavný. Tisk měl zákaz vstupu. Nemusela se soustřeďovat na únik před Vanovou kamerou, takže se uvolnila a bavila se. Podávaly se spousty dobrého texaského jídla, přišli přátelští lidé, kteří Tatea přirovnávali k mladému Johnu F. Kennedymu, a nechyběla živá hudba. Dokonce s Tatem tančila. Eddy je k tomu donutil.

„No tak. Na lidi to bude dobře působit.”

Po celou dobu, kdy ji držel v náruči a kroužil s ní po parketu, se tvářila, jako by to byl jeho nápad. Se zakloněnými hlavami se na sebe usmívali a jejich nohy se podřizovaly živé hudbě. Zdálo se jí, že ho to vlastně baví. Když hudba dospěla ke crescendu, pozvedl ji k sobě a za burácivého potlesku všech přihlížejících se s ní zatočil. Potom ji postavil a políbil na tvář.

Narovnal se a podivně se zatvářil. Zjevně ho zaskočila vlastní spontánnost.

Nicméně cestou zpátky seděla v rohu zadního sedadla a zírala ven kouřovým sklem, zatímco Tate, Jack a Eddy rozebírali, jak dobře den probíhal, a odhadovali, jak by mohl ovlivnit výsledky voleb.

Zmocnila se jí špatná nálada. Cítila se vyčerpaná a mrzutá. Měla potíže usnout. Ta noční můra - na prstech jedné ruky by mohla spočítat, kolikrát za život ji měla - byla výsledkem fyzicky a psychicky náročného dne.

Cenila si tohoto okamžiku, kdy byla s Tatem sama. Neustále se pohybovali mezi lidmi. Dokonce i v jejich apartmá zřídka osaměli.

„Myslím, že na mě Bailey’s začíná účinkovat.” Podala mu prázdnou sklenku a zase si lehla.

„Ospalá?”

„Hmm.” Položila si ruce vedle hlavy dlaněmi vzhůru a s uvolněnými prsty. Pozice působila jak provokativně, tak bezmocně. Tate sklouzl pohledem z tváře na tělo a oči mu ztmavly.

„Díky za tanec,” řekla ospale. „Líbilo se mi, jak jsi mě držel.”

„Říkávala jsi, že nemám cit pro rytmus.”

„Mýlila jsem se.”

Ještě chvilku se na ni díval a potom zhasl světlo. Chystal se vstát, ale položila mu ruku na stehno. „Tate?”

Ztuhl. Z parkoviště pronikalo závěsy modravé světlo a ostře rýsovalo jeho nehybnou siluetu. Svůdně šeptem zopakovala jeho jméno.

Pomalu se k ní znovu sehnul. Rychle odkopala pokrývku, aby mezi nimi nic nebylo.

„Tate -”

„Mlč,” přikázal jí nevrle. „Nic neříkej, abych si to nerozmyslel.” Přiblížil se tak, že cítila na rtech jeho dech. „Chci tě, tak ani slovo.”

Zuřivě se zmocnil jejích rtů. Avery ho popadla za vlasy a přitáhla si jeho hlavu, aby mohla opětovat jeho polibky.

Uvolnil napjaté paže a pomalu se položil vedle ní. Pronikl jí kolenem mezi stehna. Přitiskla se k němu.

„Jsem to já, koho chceš?”

Avery jeho hrubost tak popudila, že jen zalapala po dechu. „Říkal jsi, abych mlčela.”

„Jsem to já, koho chceš?”

Pohladila ho po zádech a s dlaněmi na jeho bocích si ho přivinula blíž.

Žádostivě vydechl. Přestal ji líbat na ústa a rty jí nenasytně putoval po rozpáleném těle. Vzpínala se k němu. Krev jí prudce tepala v žilách, dýchala stále rychleji.

Zazvonil telefon.

Uvolnil ruku. Zůstala uvězněna pod jeho tělem. Leželi a těžce dýchali, zatímco telefon nepřestával vyzvánět.

Nakonec se Tate převalil na okraj lůžka a prudce si přitiskl sluchátko k uchu. „Haló?” Po krátké odmlce zaklel. „Jo, Jacku,” zabručel. „Jsem vzhůru. Co je?”

Avery ztrápeně vzlykla a odvrátila se od Tatea na druhou stranu postele.

Kapitola 26

„Hned, už tam budu.”

Eddy vstal z pohodlného hotelového křesla a obešel podnožku. Na ní byly navršeny počítačové přehledy, novinové výstřižky a demografické tabulky. Předpokládal, že klepe pokojová služba, takže otevřel, aniž se podíval kukátkem.

Na prahu stála Fancy. „Klidně bych zaplatila, jen abych to viděla.”

Neobtěžoval se skrýt, jak ho její přítomnost obtěžuje. Položil dlaň na dveřní zárubeň, aby nemohla vejít. „Viděla co?”

„Že už budeš.”

„Roztomilé.”

„Díky,” odpověděla vesele. Potom jí modré oči ztmavly. „Koho čekáš?”

„Do toho ti nic není. Co děláš tak daleko od domova, holčičko?”

V chodbě zazvonil výtah. Vyšel číšník s tácem na rameni. Tiše se k nim blížil. „Pan Paschal?”

„Zde.” Když Eddy ustoupil, aby mohl číšník vejít, vklouzla dovnitř i Fancy. Šla do koupelny a zamkla za sebou. Eddy načmáral podpis na účet a vyprovodil obsluhu ke dveřím.

„Dobrou noc.” Mladík se na něj spiklenecky zašklebil a významně mrkl.

Eddy zavřel trochu příliš prudce a hlasitě, než aby to působilo zdvořile. „Fancy?” Zaklepal na dveře od koupelny.

„Ještě okamžik.”

Slyšel splachovat vodu. Otevřela dveře a současně si stahovala přes boky úzké krátké šaty z pružné přilnavé látky, která ji obepínala jako druhá kůže. Na živůtku měly širokou manžetu, takže se mohly nosit i s odhalenými rameny. A tak si je Fancy upravila.

Byly červené, a zvolila k nim i rtěnku, lodičky na vysokém podpatku a tucty plastikových náramků stejné barvy. S blond vlasy ještě rozcuchanějšími než obvykle vypadala jako prostitutka.

„Co jsi objednal? Mám příšerný hlad.”

„Nepozval jsem tě.” Eddy jí zastoupil cestu k podnosu, jejž číšník odložil na stolek vedle křesla. Chytil ji za paži. „Co tady děláš?”

„Za prvé se mi chtělo čurat. Teď jdu prozkoumat, co jsi dostal k jídlu.”

Stiskl ji ještě pevněji a přes zuby procedil její jméno. „Co děláš v Houstonu?”

„Doma byla nuda,” prohlásila a vyprostila paži z jeho sevření. „Nikdo tam nebyl, jen Mona a matka. Matka je polovinu dne vytuhlá. Druhou půlku brečí, že ji už táta nemiluje. Upřímně, pochybuju, že ji někdy miloval. Však víš, že když si ji bral, myslel, že je v jináči.” Z jednoho z talířů zvedla stříbrný poklop a vzala si z bohatě obloženého sendviče malé rajče.

„Co je… hmm, zmrzlinový pohár s čokoládou,” vrněla blahem, zatímco nahlížela pod další poklop. „Jak můžeš takhle pozdě večer jíst a mít pořád tak krásné a ploché břicho?”

Zkušeným zrakem mu přejela přes hladký svalnatý hrudník pod nezapnutou košilí. Vábivě si olízla rty.

„Mimochodem, matka si myslí, že táta jede po tetě Carole. Což je podle mého naprosto skandální.” Zachvěla se - nikoli odporem, ale blahem. „To říká Starý zákon o muži, který baží po bratrově manželce.”

„Hřích týdne od Fancy Rutledgeové.”

Zasmála se. „Matka je naprosto nespolečenská a Mona se na mě dívá tak, jako by uviděla švába v cukřence. Babička, děda a ten fakan se měli vracet, takže by se všechno ještě zhoršilo. Proto jsem se rozhodla zmizet sem, kde to žije.”

Ironicky poznamenal: „Jak můžeš vidět, dnes večer se toho moc neděje.”

Nebojácně se zkroutila v křesle, v němž předtím seděl, a strčila si rajče do úst. Mělo stejně zářivou barvu jako její rty. Zakousla se. Šťáva jí vstříkla do úst.

„Pravda je prostá, drahoušku. Došly mi peníze. Bankomat mi oznámil, že mi žádné nedá, protože jsem přečerpala účet. Tak,” zvedla ruce nad hlavu a líně se protáhla, „jsem se zastavila u svého nejlepšího přítele, aby mi trochu vypomohl.”

„Jak trochu?”

„Sto babek?”

„Dám ti dvacet, abych se tě zbavil.” Vytáhl z kapsy kalhot bankovku a hodil ji Fancy do klína.

„Dvacet!”

„To ti na benzin domů stačí.”

„Ale nic mi nezbyde.”

„Jestli chceš víc, můžeš si říct taťkovi. Má pokoj tisíc dvě stě patnáct.”

„Myslíš, že by mě viděl rád? Zvlášť kdybych mu řekla, že jsem zrovna odešla z tvého pokoje?”

Neuznal ji za hodnou odpovědi. Podíval se na hodinky. „Na tvém místě bych vyrazil domů okamžitě. Jeď opatrně.” Sel ke dveřím, aby ji vyprovodil.

„Mám hlad. Nebudu si moct dovolit koupit večeři, když jsi takový skrblík. Proto si myslím, že mám právo dát si pár obložených chlebíčků.” Vzala si jeden a zakousla se do něj.

„Posluž si.” Vytáhl zpod stolu židli, posadil se a pustil se do jídla. S plnou pusou studoval jeden z počítačových přehledů.

Fancy pleskla do papíru tak prudce, že mu ho vyrazila z ruky. „Neopovažuj se mě přehlížet, ty parchante.”

V očích se mu zle zablýsklo. „Nepozval jsem tě sem, ty malá děvko. Nechci tě tu. Jestli se ti tady nelíbí, prosím, můžeš odejít - čím dříve tím lépe - a šťastnou cestu.”

„Ach, Eddy, nemluv tak.”

Vyletěla prudce z křesla a klesla na kolena, náhle kajícná, přesunula se až k němu. Natáhla paže, vklouzla mu rukama pod košili a položila mu dlaně na nahý hrudník. „Nebuď na mě zlý. Miluju tě.”

„Fancy, přestaň.”

Neposlechla ho. Vklínila se mu mezi kolena a políbila ho na žaludek. „Moc tě miluju.” Rty a jazykem mu chtivě přejížděla po pevné neochlupené pokožce. „Vím, že mě taky miluješ.”

Dlouhými nehty ho lehce škrábala, až mručel nechtěnou slastí. Uvolnila mu sponu opasku a rozepnula kalhoty.

„Ježíši,” vzdychla,, když ho odhalila. Zabořil jí ruce do bohaté hřívy vlasů a hrubě si je omotal kolem prstů. Shlížel dolů na její rudá ústa. Působila chtivě, chyběla jim zdrženlivost, cudnost a svědomí - nemorální ústa, která se nikdy nesetkala s odmítnutím nebo vychováváním.

„Miluj mě, Eddy, prosím.”

Vstal a přitáhl si ji k sobě. Živočišně se líbali. Zatímco se horečně snažila svléknout mu košili, zasunul jí ruku pod úzké šaty. Nahmatal kalhotky a tenoučké prádlo roztrhl.

Za pár okamžiků společně padli na postel. Zuřivě a bolestivě se s ní mazlil. Ona ho škrábala nehty na zádech a nakonec mu je zabořila do hýždí, až mu začala téct krev. Proklínal ji, oplzle jí nadával. Jehlovými podpatky roztrhla prostěradlo, ale ani jeden z nich si toho nevšiml.

Po vášnivém a bezohledném milování dosáhli současně vrcholu.

O pár okamžiků později si lehl vedle ní a Fancy vydechla: „Bože, to byla nádhera!”

Vzpamatovala se první. Posadila se, podívala se na vlhká stehna a zamračila se. Vstala z postele a pátrala po své malé kabelce. Vyndala z ní balíček prezervativů a hodila je Eddymu. „Příště si je vezmi.”

„Kdo říká, že bude nějaké příště?”

Fancy si s netajeným obdivem prohlížela v zrcadle své nahé tělo. Usmála se a podotkla: „Zítra budu samá modřina.” Hrdě se dotkla stop po jeho zubech na ňadrech, jako by to byly malé trofeje. „Už ty modřiny cítím.”

„Nedělej, že ti to vadí. Unikla jsi potrestání.”

„Neslyšela jsem, že byste si stěžoval, pane Paschale.”

Oblečená jen v lodičkách a náramcích přispěchala ke stolu a zkoumala zbytky na podnose. Ze zmrzlinového poháru nezbylo nic než loužička bílé pěny potřísněné čokoládovou polevou a s plavající třešní.

„Sakra,” zamumlala, „roztekla se zmrzlina.”

Eddy se na posteli začal smát.

Avery se probudila dřív než Tate. V místnosti panovala téměř tma. Bylo sice ještě velmi brzy, ale věděla, že už neusne. Po špičkách odešla do koupelny a osprchovala se. Když se vrátila do pokoje, ještě spal. Vzala nádobu na led a klíč od pokoje. V županu vyklouzla na chodbu. Tate si rád každé ráno zaběhal, dokonce i když byl mimo domov. Po návratu vypil spoustu ledově studené vody. Tu neměli v každém hotelu k dispozici. Proto si zvykla připravit mu ji, zatímco čekala, až se z běhání vrátí, zpocený a dehydrovaný

Na chodbě naplnila nádobu ledem a právě se vracela do pokoje, když se otevřely jiné dveře. Vyšla Fancy a tiše za sebou zavřela. Otočila se směrem k výtahům, a když uviděla tetu, zkoprněla.

Avery dívčin vzhled ohromil. Beznadějně rozcuchané vlasy, rozmazané a rozpité zbytky líčení, oteklé rty s modřinami. Na krku a ve výstřihu měla škrábance a ani se je nepokoušela skrýt. Když se vzpamatovala z překvapení, vzpurně pohodila hlavou a vypnula prsa, aby byla její zranění lépe vidět. „Dobré ráno, teto Carole.” Sladký úsměv ostře kontrastoval s nemravným zjevem.

Avery se přitiskla ke stěně chodby. Nemohla promluvit. Fancy proklouzla kolem. Byla nemytá a použitá. Avery se znechuceně otřásla.

Fancy přivolala výtah. Přijel téměř okamžitě. Než vstoupila dovnitř, zářivě se na Avery přes nahé promodralé rameno usmála.

Avery několik vteřin zírala na zavřené dveře výtahu. Potom se zadívala směrem k pokoji, který dívka právě opustila, přestože už věděla, komu patří.

Tate se ve svém nejlepším příteli mýlil. Eddy neměl zábrany, jež u něj Tate předpokládal. A ani nebyl chytrý.

Kapitola 27

Pokračovali z Houstonu do Waca a dále do El Pasa, kde byl Tate nezpochybnitelným oblíbencem hispánských voličů. Uvítali Rutledgeovy jako královský pár. Na letišti Avery dostala obrovskou kytici řezaných květin. „Seňora Rutledge, como está?” zeptal se jeden z členů vítacího výboru.

„Muybien, gracias. Y usted? Como se uama?”

Úsměv vyvolaný srdečným přivítáním ji opustil, když se po mužově odchodu podívala na Tatea.

„Kdy ses naučila španělsky?”

Pár okamžiků nemohla vymyslet v žádné řeči důvěryhodnou lež. Na vysoké škole studovala jako vedlejší obor španělštinu a stále ji používala zcela bez obtíží. Tate mluvil plynule. Nikdy ji nenapadlo přemýšlet o tom, jestli Carole španělsky uměla, nebo ne.

„Chtěla… chtěla jsem tě překvapit.”

„Jsem překvapený.”

„Hispánští voliči jsou tak důležití,” pokračovala a zaplétala se do vysvětlování. „Myslela jsem, že by ti pomohlo, kdybych uměla aspoň pár frází, tak jsem se je tajně naučila.”

Tentokrát byla Avery ráda, že jsou kolem lidé. Jinak by mohl Tate pátrat po podrobnostech - kdy a kde získala znalosti španělštiny. Nikdo jiný jejich rozhovor naštěstí nezaslechl. Tateovi jedinému mohla bezmezně věřit.

Putování od města k městu ve společnosti Jacka, Eddyho a několika dobrovolníků jí neposkytlo žádná vodítka k odhalení Carolina spojence.

Opatrně se vyptávala, ale téměř nic nezjistila. Nevinně se zeptala Jacka, jak se dostal na jednotku intenzivní péče v ten večer, kdy se probrala z bezvědomí. Zaraženě se na ni podíval. „O čem to sakra mluvíš?”

„To nic. Občas se mi vzpomínky na některé události ještě pletou.”

Buď byl nevinný, nebo byl skvělý lhář.

Stejnou past se pokusila nastražit na Eddyho. Odpověděl: „Nepatřím k rodině. Co bych dělal na jednotce intenzivní péče?”

Vyhrožoval Tateovi, chtělo se jí říct.

To ale nemohla, tak zamumlala něco o zmatenosti a nechala to být.

Ani v pátrání po motivu nebyla úspěšnější. I když Tate dost často nesouhlasil se svými důvěrníky a poradci, všichni se zdáli být oddáni jemu i jeho úspěchu ve volbách.

Jeden obchodník Tateovi půjčil soukromé letadlo coby svůj příspěvek na volby. Během letu z El Pasa do Odessy, kde měl Tate promluvit k nezávislým těžařům ropy, probíral s ním jeho nejdůležitější pomocník některé nesrovnalosti, které mezi nimi vznikly.

„Tate, tak s nimi aspoň promluv,” naléhal Eddy. „Neublíží ti, když si jejich nápady poslechneš.”

„Nebudou se mi líbit.”

Často se dohadovali o tom, zda najmout profesionální poradce, nebo ne. Eddy navrhoval, aby si obstarali firmu zabývající se vztahy s veřejností a specializující se na pomoc kandidátům na veřejný úřad. Tate byl stále zásadně proti.

„Jak víš, že se ti jejich nápady nebudou líbit, když sis je ani neposlechl?” zeptal se Jack.

„Jestli mě nechtějí voliči kvůli tomu, jaký jsem -”

„Voliči, voliči,” opakoval Eddy pohrdavě. „Voliči nevědí ani ťuk. Jsou líní a lhostejní. Chtějí, aby jim někdo řekl, koho mají volit. Žádají, aby jim to někdo nabušil do vetchých mozečků, takže se nebudou muset rozhodovat sami.”

„Eddy, prokazuješ velkou důvěru v americkou veřejnost.”

„Já nejsem idealista. Ty ano.”

„Díky bohu. Lepší než být cynik. Věřím, že se lidé starají,” křičel. „Naslouchají. Reagují na otevřenost. Chci mluvit o sporných otázkách se všemi voliči, aniž budu muset svá slova filtrovat přes nějaký přitroublý žargon chlápků od vztahů s veřejností.”

„Dobře, dobře. Je to bolavé místo, takže to nechme být a promluvme si o Hispáncích.”

„A co je s nimi?”

„Až budeš příště oslovovat posluchače, netlač tak tvrdě na jejich integraci do naší společnosti.”

„Naší společnosti?”

„Teď mám na mysli anglosaské voliče.”

„Je důležité, aby se integrovali do americké společnosti,” ohradil se Tate, a ne poprvé. „To je jediný způsob, jak uchránit společnost před rozdělením na tvoji, naši a jejich. Neposlouchal jsi mé projevy?”

„Zdůrazni, že si musí zachovat své zvyky.”

„To jsem udělal. Neříkal jsem to?” zeptal se všech kolem.

„Říkal,” ozvala se Avery. Eddy ji ignoroval.

„Chci jen říct, že je důležité, aby to nepochopili tak, že se mají vzdát své kultury ve prospěch angloamerické.”

„Eddy, jestliže tady žijí, jestliže se stanou občany této země, musí si osvojit některé z našich zvyklostí. A především angličtinu.”

Eddy se nedal odradit. „Podívej, Anglosasové neposlouchají řeči, že jejich společnost zaplaví Hispánci, o nic raději než Hispánci, když se jim anglické zvyky včetně angličtiny cpou do chřtánu. Nejdřív se nech zvolit, a potom se vrhni na integraci, dobrá? A pokus se vyhnout problémům s převozem drog přes texasko-mexickou hranici.”

„Souhlasím,” přidal se Jack. „Až budeš senátor, můžeš s tím něco dělat. Proč by ses měl teď ohánět potížemi s pašováním drog jako červenou vlajkou? Tím dáváš každému prostor ke kritice, že jsi buď příliš tvrdý, nebo naopak moc měkký.”

Tate se nevěřícně zasmál a široce rozpažil. „Ucházím se o místo v senátu Spojených států a nemám mít vlastní názor na to, jak se vypořádat s ilegálním přísunem drog do svého státu?”

„Samozřejmě, že máš mít svůj názor,” ujistil ho Jack, jako by se podroboval dětským rozmarům.

„Jen zkrátka nezveřejňuj plány na řešení této otázky, dokud se tě na to někdo nezeptá přímo. A teď co se týká Odessy,” řekl Eddy a probíral se poznámkami.

Eddy nikdy nechodil bez poznámek. Avery sledovala, jak si skládá papíry, a přitom studovala jeho ruce. Tyhle ruce udělaly Fancy škrábance a modřiny, nebo se k němu utekla poté, co ji zpracoval další honák?

„Proboha, zkus být na každé akci včas.”

„Už jsem vysvětlil, proč jsem dnes ráno přišel pozdě. Carole se snažila dovolat rodičům a nakonec je zastihla doma. Chtěli vědět podrobnosti o tom, co se děje, a my jsme si chtěli promluvit s Mandy.”

Eddy a Jack se na ni podívali. Jako obvykle cítila jejich nevyslovenou kritiku, ačkoli se ze všech sil snažila, aby během cesty nezpůsobila žádnou nepříjemnost. Nicméně Jackovi řekla: „Pozdravují tě Dorothy Rae a Fancy.”

„Ach, no, díky.”

Když se zmiňovala o Fancy, pohlédla na Eddyho. Ostře se na ni podíval, ale hned obrátil pozornost k Tateovi. „Zbav se té kravaty, než přistaneme.”

„Co s ní je?”

„Vypadá příšerně, to s ní je.”

Tentokrát se Avery přiklonila na Eddyho stranu. Tate měl téměř nejošklivější vázanku, jakou v životě viděla. Ovšem nesnášela Eddyho za jeho netaktnost, s níž na to upozornil.

„Tak si ji vyměň se mnou,” navrhl Jack a uvolňoval si uzel.

„Ne, tvá je ještě horší,” vložil se Eddy s typickou neomaleností. „Vezmi si mou.”

„Kašlu na vás oba a kašlu na kravatu,” uzavřel debatu Tate a sklopil opěradlo plyšové sedačky. „Nechte mě na pokoji.” Opřel si hlavu a zavřel oči, čímž všechny účinně umlčel.

Avery mu v duchu zatleskala za to, jak je zpražil, i když musela mlčet i ona. Od noci v Houstonu, kdy se tak přiblížili milování, si od ní Tate držel ještě větší odstup. Nebylo to vždycky snadné, protože se spolu dělili o koupelnu a občas i o postel. Až směšně se snažili, aby jeden druhého neviděli neoblečeného. Nedotýkali se. Když spolu mluvili, obvykle na sebe vrčeli jako dvě zvířata, jež musí dlouho sdílet společnou klec.

Hukot leteckých motorů brzy přehlušilo Tateovo pravidelné oddechování. Dokázal téměř okamžitě usnout, spát několik minut a probudit se svěží - tuto schopnost, jak jí prozradil, si vypěstoval ve Vietnamu. Ráda ho pozorovala, jak spí, a dělávala to často, když jí starosti nedovolovaly usnout.

„Udělej něco.”

Eddy se naklonil přes úzkou chodbičku mezi sedadly a vytrhl ji ze snění s otevřenýma očima. Dívali se na ni s Jackem jako vyšetřovatelé. „S čím?”

„S Tatem.”

„Co mám dělat? Začít mu vybírat kravaty?”

„Přesvědčit ho, aby svolil k najmutí firmy na vztahy s veřejností.”

„Nezdá se ti, Eddy, že děláš stejnou práci?” zeptala se chladně.

Výhružně se k ní ještě víc naklonil. „Myslíš, že jsem nemilosrdný? Ti chlapíci nebudou brát žádnou z tvých blbostí.”

„Jakých blbostí?” odsekla.

„Jako kontrolování Tateových telefonátů.”

„Jestli mluvíš o včerejším večeru, už spal, když jsi volal. Potřeboval si odpočinout. Byl vyčerpaný.”

„Když s ním chci mluvit, chci s ním mluvit okamžitě. Pochopila jsi to, Carole? A teď o těch odbornících -”

„Nechce je. Myslí, že mu vytvoří neupřímnou umělohmotnou image. Já mám stejný názor.”

„Nikdo se tě na něj neptal,” vmísil se Jack.

„Když mám názor na manželovu předvolební kampaň, zatraceně jasně ho vyjádřím. A jestli se vám to nelíbí, můžete jítk čertu!”

„Chceš být manželkou senátora, nebo ne?”

Na okamžik nastalo ticho. Všichni se snažili ovládnout se. Eddy zvolil smířlivý tón. „Udělej všechno pro to, aby se Tate z té hnusné vzteklé nálady dostal. Ničí ho to.”

„Davy netuší, že má špatnou náladu.”

„Ale naši dobrovolníci ano.”

„Jack má pravdu,” přitakal Eddy. „Někteří si toho všimli a mluvili o tom. Je to demoralizující. Chtějí, aby byl jejich hrdina na vrcholu sil a vyzařoval chuť do života, ne aby se apaticky ploužil. Carole, postarej se, aby se srovnal se světem.” Eddy dokončil školení, zase se opřel a vrátil se ke svým poznámkám.

Jack se na ni mračil. „Jsi to právě ty, kvůli komu má tu smutnou náladu. A ty jediná ho z toho můžeš dostat. Nedělej, že netušíš jak, protože my všichni to dobře víme.”

Po ohnivé debatě se Avery cítila zničená a neschopná cokoliv udělat se špatnou situací, kterou jí dávali jednoznačně za vinu.

Přistáli a ona s úlevou opustila letadlo. Nasadila úsměv pro dav, jenž se tady sešel, aby je přivítal. Jakmile si všimla mezi fotografy a kameramany Vana Lovejoye, úsměv na rtech jí zmrzl. Van se objevoval všude, kam se hnul Tate Rutledge. Jeho přítomnost Avery pokaždé znervózněla.

Hned, jak to bylo vhodné, ustoupila dozadu, kde by ji oko kamery hůř našlo. Ze svého výhodného místa pozorovala shromáždění. Stále pátrala po komkoli, kdo by vypadal podezřele. Dav tvořili zástupci médií, Rutledgeovi příznivci a nevyhranění zvědavci.

Zaujal ji muž stojící až vzadu, protože jí připadal povědomý. Měl na sobě kovbojské oblečení šité na zakázku a stetson. Zprvu ho považovala za jednoho z naftařů, k nimž měl Tate promluvit.

Nedokázala určit, kdy a kde ho už dřív spatřila, ale měla pocit, že byl tehdy jinak oblečený. Pamatovala by si ten klobouk. Věděla jistě, že ho viděla nedávno. Snad na večírku v Houstonu? Zmizel v tlačenici a ztratila ho z dohledu dřív, než stačila přijít na to, kdy a kde se s ním setkala.

Avery spěchala k čekající limuzíně. Vedle ní kráčela starostova manželka a bublala jako vodotrysk.. Avery se snažila věnovat pozornost tomu, co druhá žena vypráví. Přesto v myšlenkách zabíhala k šedovlasému muži, který zkušeně zmizel v okamžiku, kdy se jejich zraky setkaly.

Ihned poté, co kandidát na senátora, jeho manželka, doprovod a novinářské hyeny vyklidili pole, vyšel dobře oblečený kovboj z telefonní budky. Tate Rutledge se dal na letišti velmi lehce sledovat. Oba byli vysocí, ale Tate chtěl být viděn, zatímco kovboj se pyšnil svou schopností zmizet v davu a zůstat doslova neviditelný.

Na tak vysokého muže se pohyboval lehce a noblesně. Na každého, kdo šel za ním, zapůsobilo jeho držení těla. Úřednice v půjčovně aut se k němu chovala neobyčejně úslužně. Svými způsoby jako by si vynucoval prvotřídní obsluhu. Položil na pult kreditní kartu. Byla na falešné jméno, ale elektronický kontrolní systém ji přijal.

Žena za přepážkou mu vložila do dlaně klíče s visačkou. Poděkoval. „Potřebujete mapu kraje, pane?”

„Ne, děkuji vám. Vím, kam jedu.”

Měl s sebou jen jednu úsporně zabalenou tašku. Obsah se nedal vystopovat a byl nahraditelný. Stejně tak by to dopadlo v případě nutnosti s pronajatým autem.

Letiště leželo v polovině cesty mezi Midlandem a Odessou. Z bezpečné vzdálenosti sledoval limuzínu s Rutledgem na silnici do nejzápadnějšího města Texasu.

Nesmí jet příliš blízko. Téměř s jistotou mohl říct, že zatímco si kandidát potřásal rukou se svými příznivci, jeho manželka si ho v davu všimla. Není pravděpodobné, že by ho na tu dálku poznala, ale v jeho práci nic nemůže brát za stoprocentní.

Kapitola 28

Manželská postel.

„Texaským ženám nezávidím. Stejně jako ženy ve všech našich státech čelí denně závažným problémům - problémům, které vyžadují okamžité řešení. Řešení pro každý den. Jako například úroveň péče o děti.”

Přestože Tate hovořil při poledním setkání se zaměstnanými ženami výmluvně, v mysli se nemohl odpoutat od dvoulůžka v pokoji hotelu Adolphus.

Po přistání v Love Fields se spěchali ubytovat. Zapsali se, osvěžili a dorazili včas na slavnostní oběd. Ani nabitý program nezaplašil neodbytnou myšlenku: dnes v noci bude s Carole sdílet postel.

„Některé společnosti, a s radostí říkám, že většina z nich sídlí v Dallasu, začaly s programy celodenní péče pro své zaměstnance. Ale stále jsou tyto podniky s předvídavostí a podnětnými nápady v menšině. Chci, aby se s tím něco udělalo.”

Sálem se rozezněl potlesk, ale Tateovi zvonila v uších nosičova slova: „Ještě něco, pane Rutledgi?” Měl říct: „Ano. Dávám přednost pokoji s oddělenými lůžky.”

Potlesk utichl. Tate se napil vody, aby vyplnil prodlužující se pomlku. Koutkem oka viděl, jak k němu Carole ze svého místa v čele stolu zvědavě vzhlíží. Vypadala přitažlivěji než nádherný moučník, který dnes při obědě odmítl. Ji by také odmítl.

„Stejná mzda za stejnou práci je nudné téma,” promluvil opět do mikrofonu. „Americká veřejnost je z toho už unavená a nechce naslouchat. Ale já nepřestanu, dokud tím ty, kteří jsou proti, nevyčerpáme. Nezapudíme. Neodstraníme.”

Ozval se bouřlivý potlesk. Tate se usmíval a snažil se nedívat se do první řady na sukni ženy, jež mu nabízela úžasný výhled.

Zatímco se ve spěchu připravovali na oběd, náhodou zahledl pootevřenými dveřmi koupelny manželku.

Měla na sobě pastelově žlutou podprsenku, kalhotky a podvazkový pás ve stejné barvě. Všiml si i rozkošného zadečku a hebkých stehen.

Naklonila se k zrcadlu a pudrovala si labutěnkou nos. Pocítil vzrušení, jež ho neopouštělo ani během oběda. Podával se ovadlý salát, záhadné maso a studené fazolové lusky.

Nyní si odkašlal a pokračoval: „K mým hlavním zájmům patří také problematika zločinů páchaných na ženách. Počet znásilnění každoročně roste, ale množství útočníků postavených před soud je žalostně malé.

Domácí násilí existuje stejně dlouho jako rodina. Naštěstí společnost konečně vzala tyto pobuřující zločiny na vědomí. To je dobře. Ale udělalo se dost, aby se narůstající trend zmírnil?

Pan Dekker navrhuje jako řešení manželské poradenství. Souhlasím s tím jako se závěrečným krokem. Ovšem tvrdím, že prvním krokem nezbytným k nápravě je zásah policie. Její povinností musí být právoplatné oddělení obětí - nejčastěji žen a dětí - od útočníka a záruka jejich bezpečnosti. Potom, a teprve potom by mělo přijít na řadu poradenství a náprava.”

Když utichl potlesk, ohnivě projev zakončil. Ihned po tomto setkání měli v plánu cestu do továrny General Motors nedaleko Arlingtonu, aby zastihl dělníky při výměně směn.

Poté se vrátí do hotelu, zhlédnou zprávy, prostudují noviny a oblečou se na slavnostní večeři pořádanou na jeho počest na Southforku. Pozdě večer se vrátí do manželské postele.

„Očekávám, že mě v listopadu podpoříte. Děkuji vám.” Dostalo se mu nadšeného potlesku. Naznačil Carole, aby za ním přišla na pódium. Stoupla si vedle něj. Vzal ji kolem pasu, jak od něj všichni očekávali. Ovšem on neočekával, že ho její blízkost rozruší. Připadala mu tak drobná a ženská. Zaklonila hlavu a usmála se na něj, jako by ho obdivovala a milovala.

Hrála to čertovsky dobře.

Eddymu trvalo téměř půl hodiny, než je oddělil od nadšeného davu, jenž je nechtěl pustit. Vyšli na ulici a zářijové horko je ovanulo jako vzduch z rozpálené pece.

„Jack má pro mě vzadu telefon,” omluvil se Eddy, když je postrkoval k autu zaparkovanému u chodníku. „Nějaké změny na dnešní večer. Nic vážného. Přijedeme za tebou do automobilky. Jestli okamžitě neodjedeš, nebudeš tam včas. Víš, kde to je?”

„Odbočit na I 30, že?” Tate si svlékl sako a hodil je na zadní sedadlo pronajatého vozu.

„Správně.” Eddy ještě dodal: „Nesmíš to přejet. Vyrazím hned za tebou.” Podíval se na Carole. „Zavolám ti taxík zpátky do hotelu.”

„Jedu s Tatem.” Protáhla se kolem něj na sedadlo spolujezdce.

„Myslím -”

„Eddy, to je v pořádku,” přerušil ho Tate. „Může se mnou jet.”

„Bude se tam vyjímat jako pěst na oko. To není žádný dámský klub.”

„Tate mě tam chce a já chci jet taky,” opáčila.

„Dobrá,” souhlasil Eddy, ale Tate nemohl říct, že by z toho měl radost. „Brzy tě doženeme.” Zavřel za Carole dveře od auta a Tate vyrazil.

„Nikdy nepropásne příležitost vyvolat ve mně pocit, že jsem nepotřebná přítěž,” poznamenala. „Divím se, že ti schválil vzít si mě.”

„Neměl možnost. Nemohli jsme ho vystopovat, pamatuješ?”

„Samozřejmě, že si na to vzpomínám,” odpověděla mrzutě. „Jen jsem chtěla říct… ach, no nic. Nechci se bavit o Eddym.”

„Vím, že nepatří k tvým oblíbencům. Občas mě tím svým rýpáním opravdu leze na nervy. Ale jen málokdy jsou jeho instinkty mylné.”

„Jeho instinktům důvěřuji,” připustila. „Ale nevím jistě, jestli věřím jemu.”

„Co kdy udělal, že mu nedůvěřuješ?”

Odvrátila hlavu a dívala se ven. „Asi nic. Bože, to je horko.”

Nahnula se tak daleko dopředu, jak jí pásy dovolily, a svlékla si kabátek od kostýmu. Pod ním měla hedvábnou blůzu ve stejné barvě. Pod látkou se rýsovala žlutá krajková podprsenka, kterou zahlédl, když nakukoval mezi dveřmi od koupelny.

„Tate, byl jsi skvělý” poznamenala. „Ani podlézavý, ani blahosklonný. To by ti ty dámy neodpustily. Takhle ti zobaly z ruky.” Poočku se na něj podívala. „Zvlášť ta v jasně modrých šatech v první řadě. Jaké barvy měla kalhotky?”

„Žádné neměla.”

Jeho otevřená odpověď ji připravila o půdu pod nohama. Něco takového neočekávala. Škádlivý úsměv ji opustil. Znovu otočila hlavu a zírala ven předním sklem.

Měl pocit, že se jí to dotklo. Měl na to právo, ne? Už mnoho dní cítil bolest v klíně. Proč by měl trpět jen on? Na rameni mu seděl ďáblík a ponoukal ho, ať se přičiní, aby se cítila stejně mizerně jako on.

„Vynechal jsem otázku potratů. Všimla sis toho?”

„Ne.”

„Nevěděl jsem, co bych měl říct. Možná jsem tě měl zavolat, abys o tom přednášela ty. Mohla bys nám poskytnout svědectví z první ruky.”

Podívala se na něj a v očích měla slzy. „Řekla jsem ti, že jsem na potratu nikdy nebyla.”

„Ale já přece nikdy nemám jistotu, že mi nelžeš.”

„Tate, proč jsi takový?”

Protože na nás v hotelu čeká manželská postel, pomyslel si. Než do ní ulehneme, musím si připomenout všechno, kvůli čemu tebou pohrdám.

To jí samozřejmě neřekl. Přejel přes mimoúrovňovou křižovatku nedovolenou rychlostí. Když se znovu ocitli na dálnici, zrychlil dokonce ještě víc. Kdyby se neuměl rychle rozhodovat a neřídil jako ďábel, minuli by odbočku.

U brány závodu je očekávala delegace. Tate zaparkoval kousek dál, takže měli čas se vzpamatovat a začít se chovat společensky. Chtělo se mu pohádat se. Toužil to ze sebe vybít. Neměl chuť usmívat se a slibovat, že vyřeší problémy pracujících, když se nedokáže vypořádat ani s potížemi v manželství. Nechtěl žádnou část své manželky s výjimkou té jediné. A po té volala každá mužská buňka v jeho těle.

„Vezmi si kabátek,” přikázal jí, přestože sám odložil kravatu a vyhrnul si rukávy.

„To mi nemusíš připomínat,” odpověděla chladně.

„Dobře. Pod blůzou jsou ti vidět bradavky. Nebo právě to jsi chtěla?”

„Táhni k čertu,” řekla sladce a otevřela dveře vozu.

Musel uznat, že se z jeho jedovatých urážek obdivuhodně vzpamatovala a inteligentně rozprávěla s vedoucími odborového svazu, kteří je zde přivítali. Eddy a Jack dorazili v okamžiku, kdy se otevřely brány závodu a z nich začaly proudit zástupy dělníků. Z parkoviště přicházeli ti, kterým začínala směna. Tate si potřásl rukou s každým, kdo byl v jeho dosahu.

Občas se podíval po Carole. Činila se stejně horlivě jako on. Se zájmem naslouchala každému, kdo s ní mluvil. Jak říkal Eddy, v žlutém hedvábí se od davu výrazně lišila. Její dokonalá tvář lidi neodháněla, naopak přitahovala dělnice stejně jako dělníky.

Tate hledal něco, co by mohl kritizovat, ale nic neobjevil. Natahovala se po špinavých rukou a přátelsky jimi potřásala. Přes hlomoz shromážděných a nesnesitelné horko ji neopouštěl úsměv.

A když ho něco uhodilo až klesl na zem, dorazila k němu jako první.

Kapitola 29

Avery se náhodou podívala po Tateovi. Náhle prudce zaklonil hlavu. Podvědomě si sáhl na čelo, zavrávoral a upadl.

„Ne!”

Byla sice jen pár metrů od něho, ale v husté tlačenici. Připadalo jí jako věčnost, než se protlačila davem. Klekla si na rozpálený chodník vedle Tatea tak prudce, že si roztrhla punčochy a odřela kolena.

„Tate! Tate!” Z rány mu crčela krev a stékala po spánku. „Sežeňte někdo doktora. Eddy! Jacku! Udělejte někdo něco. Je zraněný!”

„Jsem v pořádku.” Namáhavě se posadil. Svět se s ním točil. Potřeboval oporu. Nahmatal Averinu paži a pevně se opřel.

Mohl mluvit a snažil se posadit, a tak Avery usoudila, že ho kulka jen škrábla a neprorazila mu lebku. Položila si Tateovu hlavu na prsa. Jeho krev jí smáčela blůzu, ale ona si toho ani nevšimla.

„Ježíši, co se stalo?” Eddymu se konečně podařilo prodrat se k nim. „Tate?”

„Jsem v pořádku,” zamumlal. Avery mu pomalu pouštěla hlavu. „Dej mi kapesník.”

„Volají sanitku.”

„Není třeba. Něco mě praštilo.” Rozhlédl se kolem sebe a pátral v lese nohou. „Támhle,” ukázal na chodník, kde ležela rozbitá láhev od piva.

„Kdo to, sakra, hodil?”

„Viděl jsi ho?” Avery byla připravená s útočníkem bojovat.

„Ne. Nic jsem neviděl. Dej mi kapesník,” opakoval. Eddy sáhl do kapsy. Avery mu ho vytrhla z ruky a přitiskla Tateovi na krvácející ránu. „Díky. Teď mi pomoz na nohy.”

„Nevím, jestli bys to měl zkoušet,” upozornila ho.

„Je mi dobře.” Nejistě se usmál. „Jen mi pomoz zvednout se ze zadku, ano?”

„Měla bych tě zaškrtit, že v takových situacích žertuješ.”

„Promiň. Někdo tě předešel.”

Avery a Eddy mu právě pomáhali vstát, když k nim dorazil Jack a sotva popadal dech. „Několika dělníkům se tvá politika nelíbí. Policie je zatkla.”

Na vzdáleném konci parkoviště se něco dělo. Protirutledgeovské transparenty se zdvihaly a klesaly jako jo-jo. „Rutledge je poskok socanů” stálo na jednom. „Volíte blbého liberála? To jste šíleně blbí!” hlásal další. A „Rutledge je vyšinutý homouš”.

„Jdeme,” zavelel Eddy.

„Ne.” Tateovi zlostí i bolestí ztuhly a zesinaly rty. „Přijel jsem, abych si s lidmi podával ruku a ucházel se o podporu. A přesně to teď udělám. Pár vrhačů lahví mě nezastaví.”

„Tate, Eddy má pravdu.” Avery mu pevně stiskla paži. „Teď už je to záležitost policie.”

Než si k němu prorazila cestu davem, strachy málem zemřela. Pomyslela si: A je to tady. Tomu jsem chtěla zabránit a nepovedlo se mi to. Při incidentu si uvědomila, jak je zranitelná. Jakou ochranu mu může poskytnout? Jestli ho někdo chce zabít, klidně. Ona ani nikdo jiný vraha nedokáže zastavit.

„Nazdar, jsem Tate Rutledge a ucházím se o křeslo senátora Spojených států,” obrátil se s tvrdohlavým odhodláním na muže vedle sebe. Odborář se podíval na Tateovu napřaženou pravici a nejistě se rozhlédl po svých spolupracovnících. Nakonec nabízenou ruku stiskl. „Budu rád, když mi dáte v listopadu hlas,” řekl muži a přešel k dalšímu. „Nazdar, jsem Tate Rutledge.”

Tate své rádce neposlechl. Procházel davem a potřásal si s lidmi pravou rukou, zatímco si levou tiskl ke spánku zakrvácený kapesník. Avery ho nikdy tak strašně nemilovala.

A nikdy se o něj tak strašně nebála.

„Jak vypadám?”

Tate se nerozhodně pozoroval v zrcadle a potom ji požádal o názor. Zůstali na parkovišti před továrnou, dokud končící směna neodjela domů a druhá polovina dělníků nenastoupila do práce.

Teprve potom Eddymu dovolil, aby ho strčil na zadní sedadlo vozu a odvezl na nejbližší pohotovost. Jack je následoval v druhém autě. Lékař Tateovi zašil ránu třemi stehy a překryl mu ji čtverečkem bílé gázy.

Avery zavolala z pohotovosti Zee a Nelsonovi, aby jim vše oznámila dřív, než se o události dozvědí ze zpráv. To by je vystrašilo. Trvali na tom, že chtějí s Tatem mluvit. Zranění zlehčoval, nicméně Avery neuniklo, s jakou vděčností přijal od ošetřovatelky prášek proti bolesti.

Vrátili se do hotelu Adolphus. V hale na ně čekala horda novinářů. Když kráčeli proti nim, Eddy koutkem úst utrousil: „Dej pozor, aby zabírali krev na tvých šatech.”

Za tak necitlivou poznámku by mu klidně vyškrábala oči. „Ty parchante.”

„Carole, dělám jen svou práci,” řekl klidně. „Vytěžit maximum z každé situace - dokonce i z té špatné.”

Byla příliš rozzuřená, než aby se zmohla na odpověď. Navíc se prodírali k výtahům mezi mikrofony a kamerami. Ve dveřích jejich pokoje zastoupila cestu Jackovi a Eddymu, kteří je chtěli následovat dovnitř.

„Tate si lehne, aby mu zabral prášek proti bolesti,” oznámila jim tónem nepřipouštějícím námitky. „Požádám telefonistku, aby k nám nepřepojovala žádné hovory.”

„Musí udělat nějaké prohlášení.”

„Napiš je,” přikázala Jackovi. „Stejně bys to přepsal, ať by řekl cokoliv. Jen nezapomeň, co říkal na zpáteční cestě. Nechce na toho muže, který láhev hodil, podat oznámení, přestože si oškliví násilí a považuje je za nejnižší formu sebevyjádření. Neviní ani odboráře jako celek za to, co udělalo pár členů. Vím jistě, že to tak dokážeš zpracovat.”

„Vyzvednu vás v půl osmé,” připomenul Eddy a odcházel pryč. Přes rameno neústupně dodal: „Přesně.”

Tate si na chvilku zdříml, potom se podíval na zprávy. Po nich se šel vysprchovat a obléct. Teď se odvrátil od zrcadla, postavil se proti ní a dal si ruce v bok. „Nuže?”

Sklonila hlavu na stranu a pečlivě si ho prohlédla. „Velmi furiantské.” Přes poranění mu půvabně padaly pramínky vlasů. „V tom uhlazeném smokingu ti obvaz dodává kavalírský nádech.”

„No, to je dobře,” zamumlal a opatrně se dotkl rány, „protože to bolí jako čert.”

Avery přistoupila blíž a účastně k němu vzhlédla. „Nemusíme nikam chodit.”

„To by se Eddy zjančil.”

„Tak ať. Každý jiný by to pochopil. Když Michael Jackson zruší kvůli žaludečnímu viru koncert a zklame tisíce zbožňujících příznivců, můžeš odvolat večeři a rozčarovat pár set lidí.”

„Ale zaplatili fanoušci Michaela Jacksona za vstup dvě stě dolarů?” namítl. „On si to může dovolit. Já ne.”

„Tak si aspoň vezmi ještě jeden prášek.”

Zavrtěl hlavou. „Když tam jdu, musím být zcela při smyslech.”

„Bože, ty jsi tvrdohlavý. Přesně jako dnes odpoledne, když ses rozhodl zůstat.”

„Udělal jsem skvělé záběry do večerních zpráv.”

Zamračila se. „Teď mluvíš jako Eddy. Ucházíš se o veřejný úřad, ne o titul nejlepší cíl roku pro každého cvoka nenávidějícího systém. Neměl bys riskovat život jen proto, že tím v šest a v deset zapůsobíš na televizní diváky.”

„Poslyš, jen kvůli tomu, že se ucházím o veřejný úřad, jsem po tom parchantovi, který láhev hodil, nešel a vlastnoručně mu ty pitomosti nevytloukl z hlavy.”

„Tak tohle se mi líbí. Kandidát, který mluví opravdu upřímně.”

Rozesmáli se, ale vzápětí ztichli. Tate se na ni zálibně díval. „To jsou stále mé nejoblíbenější šaty. Vypadáš úžasně.”

„Děkuji.” Oblékla si černé koktejlové šaty, které už předtím obdivoval.

„Odpoledne jsem se choval jako, eh, pitomec.”

„Některé řeči mě bolely.”

„Já vím,” přiznal a prudce vydechl. „A chtěl jsem. Částečně proto -” Přerušilo ho zaklepání.

„Devatenáct třicet,” zavolal Eddy přes dveře.

Tate vypadal otráveně. Avery, zklamaná na nejvyšší míru, popadla večerní kabelku a odkráčela ke dveřím. Nervy měla napnuté k prasknutí. Chtělo se jí ječet.

Téměř ji ranila mrtvice, když si v davu na Southforku všimla jako jednoho z prvních muže, kterého si pamatovala z letiště Midland/Odessa.

Ranč proslavený televizním seriálem Dallas tonul v záplavě světel. Protože se jednalo o zvláštní příležitost, účastníci večírku směli do domu. Vlastní večeře se konala v rozlehlé budově připomínající stodolu. Stála hned vedle domu a často byla pronajímána pro velká společenská setkání.

Výsledek předčil očekávání. Jakmile přijeli, dozvěděli se, že je úplně plno. Mnoho lidí nabízelo za možnost zúčastnit se a slyšet Tateův projev více než dvě stě dolarů.

„To je bezpochyby důsledek dnešních fantastických záběrů ve zprávách,” řekl Eddy. „Všechny hlavní televize i místní kanály to v šest zařadily jako první informaci.” Samolibě se na Avery usmál.

Zavěsila se do Tatea, aby tím manažerovi naznačila, že manžel je pro ni daleko důležitější než všechna zpravodajství, dokonce i než samotné volby. Eddy se ušklíbl ještě víc.

Měla ho den ode dne méně ráda. Jeho neomluvitelný vztah s Fancy stačil, aby jeho skautské čistotě nevěřila.

Ovšem Tate mu bezmezně důvěřoval. Proto se mu nezmínila, přestože jí k tomu dal Tate příležitost, že viděla Fancy vycházet z Eddyho pokoje. Cítila, jak se Tateův vztah k ní zlepšuje, a nechtěla nic riskovat pomlouváním jeho nejlepšího přítele.

Vešla s Tatem do rozlehlé budovy. Snažila se zaplašit Eddyho poznámku i ostatní starosti. Tate bude dnes večer potřebovat její podporu. Zranění mu nejspíš způsobovalo víc potíží, než na sobě dával znát. Přistoupil k ní nadšený místní přívrženec. Políbil ji na tvář a Tateovi divoce potřásal rukou. Něco poznamenal, a když zaklonila hlavu, aby se tomu zasmála, zahlédla vzadu mezi lidmi toho vysokého šedovlasého muže.

Podívala se ještě jednou, ale téměř okamžitě jí zmizel. Určitě se mýlila. Muž na letišti měl kovbojské oblečení a stetson. Tenhle byl ve společenském oděvu. Asi si byli náhodou podobní.

Zatímco se snažila vypadat, že se věnuje lidem, s nimiž se seznamovali, pátrala v davu. Muže nikde nezahlédla. Seděli v čele stolu a do tmavých rohů obrovské místnosti nebylo vidět. Přestože se jednalo o společenskou večeři, lidé přecházeli sem a tam. Často ji oslepovala záře televizních reflektorů.

„Nemáš hlad?” Tate se k ní naklonil a kývl na její zcela nedotčený talíř.

„Příliš mnoho vzrušení.”

Vlastně se jí ze samých starostí a přemýšlení o tom, jak varovat Tatea před hrozícím nebezpečím, udělalo nevolno. Obvaz na jeho čele jí připadal jako ohavnost. Příště by to nemusela být prázdná láhev. Mohla by to být kulka. A ta rána by mohla být smrtelná.

„Tate, neviděl jsi vysokého šedovlasého muže?” zeptala se váhavě.

Krátce se zasmál. „Asi padesát.”

„Jednoho určitého. Připadal mi povědcmý.”

„Možná patří do jednoho z těch šuplíků tvé paměti, které se ještě neotevřely.”

„Snad.”

„Pověz, jsi v pořádku?”

Nuceně se usmála a zašeptala mu do ucha: „Kandidátova manželka si potřebuje odskočit na dámy. Bude to společensky únosné?”

„Únosnější, než co by následovalo, kdyby nešla.”

Vstal, aby jí pomohl od stolu. Omluvila se a odešla. Na konci pódia jí číšník podal ruku, aby bezpečně sestoupila z viklajících se přenosných schůdků. Při odchodu co možná nenápadně pátrala po šedovlasém muži.

Opouštěla místnost s pocitem strachu i úlevy. Byla si téměř jistá, že to byl týž člověk, jejž zahlédla už dříve. Na druhou stranu zde žily tisíce vysokých Texasanů s šedými vlasy. Smutně se usmála, protože jí její paranoia připadala poněkud pošetilá.

Úsměv ji opustil v okamžiku, kdy k ní někdo zezadu přistoupil a výhružně zašeptal: „Nazdar, Avery.”

Kapitola 30

Restaurace McDonalds v centru Dallasu na rohu ulic Commerce a Griffin působila o půlnoci jako akvárium. V jasném osvětlení byl uvnitř za velkými okny vidět každý člověk stejně zřetelně jako herec uprostřed jeviště.

Číšník přijímal objednávku od nějakého zasmušilého samotáře. V jednom z boxů vyspával notorický pijan. Dva velmi mladé jankovité páry po sobě stříkaly kečup.

Avery se opatrně přiblížila k restauraci. Nemohla popadnout dech, protože spěchala od hotelu tři bloky pěšky. Svými společenskými šaty se výrazně lišila od všech lidí na ulici. Bezesporu bylo nerozumné a riskantní, aby se žena v tuto hodinu procházela v centru sama.

Z opačného chodníku zírala do jasně ozářené jídelny. Uviděla ho. Seděl osaměle v boxu. Naštěstí hned u okna. Jakmile naskočila zelená, spěchala přes širokou třídu. Klapala vysokými podpatky o chodník.

„Mmmm-mmin, mamčo, vypadáš dobře!” Černý mladík na ni oplzle vyplázl jazyk. Jeho dva kamarádi mu štulci a chechtotem gratulovali. Na rohu bojovaly dvě ženy, jedna s oranžovými a druhá s vínovými vlasy, o pozornost muže v těsných kožených kalhotách. Opíral se o sloup semaforu a tvářil se unuděně. Když ho míjela Avery, zpozorněl a hltavě si ji prohlížel. Žena s oranžovými vlasy se otočila, opřela si ruce v bok a vykřikla: „Hele, mrcho, nenatřásej se tady před ním, nebo tě voddělám.”

Avery si jich nevšímala a blížila se k boxu. Zaťukala na okno a Van Lovejoy zvedl hlavu od čokoládového koktejlu. Všiml si jí a zakřenil se. Ukázal na lavici proti sobě. Avery rozzlobeně zavrtěla hlavou a rozhodně ukázala na špinavý chodník pod svými saténovými lodičkami.

Vychutnal si ji. Netrpělivě sledovala, jak pomalu prochází restaurací, dveřmi a kolem rohu. Než k ní došel, třásla se vzteky.

„Vane, co máš k čertu za lubem?” spustila.

S předstíranou nevinností si zamířil hubenýma rukama na hrudník. „Moi?”

„Museli jsme se setkat tady? V noci?”

„Byla bys raději, abych za tebou přišel do hotelu? Do pokoje, kde bydlíš s manželem jiné ženy?” Nastalo ticho a on si ledabyle zapálil marihuanovou cigaretu. Dvakrát potáhl a nabídl ji Avery. Plácla ho přes ruku.

„Nedovedeš si představit, jakému nebezpečí jsi mě vystavil, když jsi mě dnes večer oslovil.”

Opřel se o sklo výkladu. „Jsem jedno ucho.”

„Vane.” Zoufale se chytila za hlavu a třela si spánky. „Je to příliš složité. Nedá se to vysvětlit - zvlášť tady.” Ženy na rohu hlasitě vykřikovaly oplzlosti a muž v kůži si mezitím čistil kapesním nožem nehty. „Vyklouzla jsem z hotelu. Jestli Tate objeví, že jsem pryč -”

„Ví, že nejsi jeho žena?”

„Ne! A nesmí se to dozvědět.”

„Jak to?”

„Udělám si chvilku, abych ti to vysvětlila.”

„Nemám uzávěrku.”

„Ale já ano,” zvolala a stiskla mu hubenou paži. „Vane, nesmíš to nikomu říct. Ohrozilo by to lidské životy.”

„Jo, Rutledge by to mohlo tak naštvat, že by tě zabil.”

„Mluvím o Tateově životě. Tohle není hra, věř mi. Je hodně v sázce. Kdybych měla možnost všechno ti vylíčit, souhlasil bys. Ale teď nemůžu. Musím zpátky.”

„Slušné představení, Avery. Kdy ses rozhodla, že to uděláš?”

„V nemocnici. Považovali mě za Carole Rutledgeovou. Udělali mi plastiku obličeje dřív, než jsem jim to mohla říct.”

„Proč jsi to neudělala, hned jak jsi mohla?”

Horečnatě hledala stručné vysvětlení. „Zeptej se Irishe,” vyhrkla.

„Irishe!” zaskřehotal, protože se zakuckal kouřem z marihuany. „Ten tajnůstkářský parchant. On to ví?”

„Donedávna nic netušil. Musela jsem to někomu povědět.”

„Tak proto mě poslal na tenhle výlet. Říkal jsem si, proč točit Rutledge jako nějakého přiblblého krále nebo tak něco. Irish chtěl, abych nespouštěl oko z tebe.”

„Asi. Nevěděla jsem, že ti tenhle detail zamlčí. Když jsem tě uviděla v Houstonu, úplně jsem zkoprněla. Jako by nestačilo, jak jsem tehdy na ranči otevřela dveře, a ty jsi stál na verandě. Tehdy jsi mě poznal poprvé?”

„Už když jsi odcházela z kliniky, jsem si všiml, že se paní Rutledgeová chová před kamerou podobně jako ty. Působilo to strašidelně, jak si olizovala rty a hýbala hlavou přesně jako ty. Po natáčecím dni na ranči jsem si byl skoro jistý. Dnes večer jsem to věděl tutově. Rozhodl jsem se dát ti najevo, že o tvém malém tajemství vím.”

„Bože.”

„Co?”

Přes Vanovo rameno zahlédla blížit se pěší policejní hlídku.

„Dobrá, co je?” zeptal se Tate podrážděně bratra.

Jack zavřel dveře svého hotelového pokoje a svlékl si sako. „Něco k pití?”

„Ne, díky. Co se děje?”

Jakmile vstoupili do haly hotelu Adolphus, Jack ho vzal za loket a pošeptal mu, že s ním potřebuje mluvit mezi čtyřma očima.

„Cože? Teď?”

„Teď.”

Tate neměl chuť scházet se s bratrem za zavřenými dveřmi. Chtěl jediné. Promluvit si v soukromí s manželkou, protože se od příjezdu na Southfork chovala podivně. Předtím byla v pořádku.

Při večeři se zmínila o šedovlasém muži. Zjevně se na banketu objevil nevhod někdo z její minulosti. Ať to byl kdokoliv, musel se s ní setkat cestou na toaletu. Vrátila se ke stolu bledá a otřesená.

Po zbytek večera byla celá nesvá. Několikrát si všiml, jak si nervózně hryže dolní ret. Když se usmála, působilo to strašně nuceně. Neměl příležitost přijít tomu na kloub. Chtěl to udělat teď, teď hned.

Ale kvůli klidu v táboře se rozhodl nejdřív vyjít vstříc Jackovi. Zatímco čekali na výtah, obrátil se na Carole: „Jack se mnou chce na pět minut mluvit.” Významně se na bratra podíval, což znamenalo „ne víc než pět minut”.

„Teď?” podivila se. „V tom případě se vrátím do haly a požádám o nějaké prospekty a… hlavičkové papíry a bloky pro Mandy. Nebudu tam dlouho. Uvidíme se nahoře.”

Přijel výtah. Odešla. Jel nahoru s Jackem a Eddym. Eddy jim popřál dobrou noc a nechal bratry o samotě.

Tate čekal, co se bude dít. Jack vytáhl z náprsní kapsy smokingu bílou obálku a podal mu ji. Rukou na ní bylo napsáno jeho jméno. Zastrčil ukazováček pod chlopeň a obálku roztrhl. Dvakrát si vzkaz přečetl a potom zpod obočí vzhlédl k bratrovi.

„Kdo ti to dal?”

Jack si právě naléval z láhve brandy doušek na dobrou noc. „Pamatuješ si tu dámu - ženu - v modrých šatech na dnešním obědě? V první řadě.”

Tate ukázal bradou na láhev. „Rozmyslel jsem si to.” Jack mu podal plnou sklenku a nalil si novou. Tate natáhl ruku s dopisem a znovu si ho četl. Současně vypil brandy jedním dlouhým douškem.

„Proč tě požádala, abys mi to předal?” zeptal se bratra.

„Asi jí připadalo, že by nebylo slušné, aby ti obálku odevzdala osobně.”

„Slušné?” zopakoval posměšně Tate a znovu se zadíval na nestoudně formulovanou zprávu.

Jack se ani nesnažil skrýt pobavení. Zeptal se: „Můžu se odvážit hádat obsah?”

„Trefa.”

„Smím ti něco navrhnout?”

„Ne.”

„Nijak ti neublíží, když to pozvání přijmeš. Vlastně ti to může prospět.”

„Neuniklo tvé pozornosti, že jsem ženatý?”

„Ne. Ale taky mi neuniklo, že v současnosti tvé manželství nestojí ani za zlámanou grešli. Ale asi bys ode mě nerad slyšel jak o tvé manželce, tak o vašem manželství.”

„Máš pravdu. To bych nerad.”

„Tate, nebuď naštvaný. Na srdci mi leží tvé zájmy. A ty to víš. Využij toho pozvání. Nevím, co se mezi tebou a Carole děje.” Lišácky přimhouřil jedno oko. „Ale vím, co se neděje. Nespíte spolu a nespali jste ani dlouho před tím neštěstím. Na světě není jediný muž, a ani ty ne, který může jet na plný výkon, když není jeho pinďa šťastný.”

„Mluvíš z vlastní zkušenosti?”

Jack sklopil hlavu a soustředil se na vířící obsah své sklenky. Tate si prsty pročísl vlasy. Usykl, protože se dotkl zašité rány na spánku. „Promiň. To jsem nechtěl. Odpusť mi to, Jacku. Já zkrátka nesnáším, když se každý motá do mých záležitostí.”

„To s sebou přináší rozšíření pole působnosti, bratříčku.”

„Ale mně to leze na nervy.”

„To je teprve začátek. A neskončí to, ani až se ujmeš úřadu.”

Tate se opřel o komodu. „Asi ne.” Mlčky studoval vlas koberce. Po chvilce to v něm začalo bublat a rozesmál se nahlas.

„Co je?” Jack si nevšiml, že by na jejich rozhovoru bylo něco zábavného.

„Není to tak dlouho, co se Eddy nabídl, že mi obstará nějakou ženu, aby mě zbavila napětí. Kde jste byli vy dva, když jsem byl mladý a svobodný a mohl jsem využít služeb několika dobrých prostitutek?”

Jack se trpce usmál. „Asi jsem si to zasloužil. Jen jsem si myslel, že když jsi v poslední době tak napružený, mohlo by ti neškodné setkání s žádoucí a svolnou ženskou prospět.”

„Asi ano, ale děkuji, nechci.” Tate se pohnul ke dveřím. „A tady díky za skleničku.” S rukou na klice se zeptal, jako by ho to právě napadlo: „Mluvil jsi poslední dobou s ženou a dcerou?”

„Mluvě o skleničce, že?”

„Přesně tak mě to napadlo,” odpověděl Tate sklíčeně.

„Nedělej si s tím hlavu. Ano, mluvil jsem s Dorothy Rae dneska. Říkala, že je všechno v pořádku. Ovšem Fancy prý má za lubem nějakou rošťárnu, ale Dorothy ještě netuší, jakou.”

„To ví jen bůh.”

„Bůh možná. Ale určitě nikdo jiný.”

„Dobrou noc, Jacku.”

„Eh, Tate?” Otočil se k bratrovi. „Když nemáš zájem…” Tate sledoval Jackův pohled na vzkaz, který stále ještě držel v ruce. Jack pokrčil rameny. „Třeba by se spokojila s druhým nejlepším.”

Tate zmuchlal papír do koule a hodil ji po bratrovi. Ten ji chytil jednou rukou. „Hodně štěstí.”

Ještě než Tate otevřel dveře svého pokoje, svlékl si sako a odepnul šerpu. „Carole? Vím, že to trvalo déle než pět minut, ale… Carole?”

Nebyla tam.

Avery zahlédla policistu a prudce odvrátila hlavu. Proužek flitrů na šatech se třpytil jasně jako zlaté oblouky u jména restaurace. „Proboha, zhasni tu cigaretu,” požádala Vana. „Bude si myslet -”

„Zapomeň na to,” přerušil ji a křivě se usmál. „Kdybys byla děvka, nemohl bych si tě dovolit.” Odštípl žhavý konec a zbytek cigarety zastrčil do kapsy.

Policista měl práci s uklidněním křiklounů na rohu ulice. Avery naznačila hlavou, že by měli proklouznout za roh a vydat se zpátky k hotelu. Van ji klátivým krokem následoval.

„Vane, musíš mi slíbit, že nikomu neprozradíš, kdo jsem. Až se příští týden vrátíme, domluvím s Irishem na večer schůzku a setkáme se jen my tři. Stejně bude chtít o téhle cestě slyšet. Doplním mu bílá místa.”

„Co myslíš, kolik by Dekker za takovou informaci zaplatil?”

Avery se prudce zastavila. Drsně Vana popadla za paži. „To nemůžeš! Vane, prosím. Můj bože, to nemůžeš.”

„Můžu, pokud mi neuděláš lepší nabídku.” Vytrhl se jí, otočil se k ní zády a zvolal: „Nashle, Avery.”

Stál před hotelem, ale na druhé straně. Udělala pár kroků, zase ho chytila a otočila čelem k sobě. „Vane, ty netušíš, jak moc je v sázce. Prosím tě jako přítele.”

„Žádné přátele nemám.”

„Prosím tě, nic nedělej, dokud nebudu mít možnost vysvětlit ti všechny okolnosti.”

Opět uvolnil paži z jejího sevření. „Budu o tom přemýšlet. Ale vysvětlení by mělo být sakra dobré, nebo to zpeněžím.”

Sledovala, jak volným krokem odchází. Zdálo se, že ho svět nezajímá. Naproti tomu její vesmír se zhroutil. Van měl v ruce všechny trumfy a věděl to.

S pocitem, jako by dostala kyjem po hlavě, přecházela ulici. Zvedla hlavu až u opačného chodníku.

Tate stál před vchodem a upřeně na ni hleděl.

Kapitola 31

Tvářil se jako vrah. Po několika váhavých krocích k němu zamířila nebojácně jako zločinec, který ví, že spadla klec, ale stále se odmítá přiznat.

„Tady je, pane Rutledgi,” zvolal vesele dveřník. „Říkal jsem vám, že bude každým okamžikem zpátky.”

Tate se kvůli hotelovému zaměstnanci ovládal. „Carole, měl jsem strach.” Sevřel jí nadloktí silou hada škrtíce.

„Doprovodil” ji halou. Ve výtahu stáli tváří v tvář, mlčeli, ale hněv mezi nimi přeskakoval jako elektrický oblouk. Odemkl dveře pokoje a pustil ji dovnitř jako první.

Bezpečnostní zámek zaklapl s konečnou platností. Ani jeden z nich nerozsvítil. Ani jednoho to nenapadlo. Místnost osvětlovala jen slabá záře lampy v koupelně.

„Kam jsi zatraceně šla?” vyhrkl Tate.

„Na roh k McDonaldovi. Nezapomeň, že jsem na banketu skoro nic nejedla. Měla jsem hlad. Řekla jsem si, že zatímco jsi s Jackem -”

„Kdo byl ten chlapík?”

Chtěla hrát hloupou, ale rozmyslela si to. Určitě ji s Vanem viděl, ale nepoznal ho. Zatímco zvažovala, jestli mluvit pravdu, nebo lhát, předešel ji. „Byl to dealer?”

Ohromením jí sklapla ústa. „Dealer drog?”

„Vím, že jste s Fancy příležitostně kouřily trávu. Doufám, že jste nic horšího nedělaly, ale manželka kandidáta na senátora nekupuje na ulici od neznámého chlápka marjánku. Proboha, Carole, mohl by to být tajný -”

„To byl Van Lovejoy!” vykřikla nahněvaně. Jméno mu zjevně nic neříkalo. Upřel na ni bezvýrazný pohled. „Kameraman z KTEX. Točil tvou televizní reklamu. Pamatuješ se?”

Odstrčila ho, prošla kolem a zamířila ke komodě. Začala si sundávat šperky a házela jednotlivé kusy na horní desku, aniž projevovala velký ohled na jejich hodnotu a křehkost.

„Co jsi s ním dělala?”

„Procházela se,” odpověděla uštěpačně s pohledem upřeným na jeho obraz v zrcadle. V tlumeném světle působil temně a útočně. Nenechala se zastrašit. „Potkala jsem ho u McDonalda. On a reportér bydlí v Holiday Inn, aspoň mám pocit, že to říkal.” Lhalo se jí snadněji. Získala už mnoho zkušeností. „To je jedno. Vynadal mi, že jsem venku sama a trval na tom, že mě doprovodí zpátky do hotelu.”

„Chytrý chlapík. O moc chytřejší než ty. Co tě to sakra napadlo jít takhle v noci sama?”

„Měla jsem hlad,” odpověděla zvýšeným hlasem.

„Vzpomněla sis vůbec na pokojovou službu?”

„Potřebovala jsem na čerstvý vzduch.”

„Tak si otevři okno.”

„Co ti záleží na tom, jestli jdu ven? Byl jsi s Jackem. Jack a Eddy. Laurel a Hardy. Pan Tydlitýt a pan Tydlitát.” Při vyslovování jmen zároveň kývala hlavou ze strany na stranu. „Když s tebou nepotřebuje nutně mluvit jeden, tak je to ten druhý. Bez přestání ti ten či onen klepe na dveře.”

„Neodváděj řeč jinam. Mluvili jsme o tobě, ne o Jackovi s Eddym.”

„Co je se mnou?”

„Z čeho jsi byla večer tak nervózní?”

„Nebyla jsem nervózní.”

Znovu se ho pokusila obejít, ale nenechal ji. Zastoupil jí cestu a chytil ji za ramena. „Něco není v pořádku. Já to vím. Co jsi provedla tentokrát? Raději bys mi to měla říct dřív, než se to dozvím od někoho jiného.”

„Proč si myslíš, že jsem něco udělala?”

„Protože se mi nedíváš do očí.”

„Ano, vyhýbám se ti. Ale proto, že jsem vzteklá, ne proto, že bych spáchala něco, co považuješ za prohřešek.”

„Takhle jsi to na mě hrála dřív, Carole.”

„Neříkej mi -” Avery se odmlčela právě včas.

„Neříkej mi co?”

„Nic.” Nesnášela, když ji oslovoval Carole. „Neříkej mi, že jsem lhářka,” dodala. Vzpurně pohodila hlavou. „A ať to slyšíš ode mě dřív než od někoho jiného - Van Lovejoy kouřil trávu. Nabídl mi. Odmítla jsem. Tak, obstála jsem při zkoušce, pane senátore?”

Tate se vztekle pohupoval na patách. „Už se takhle sama nepotuluj.”

„Nesnaž se mě přivázat jako psa k boudě.”

„Sakra, mě nezajímá, co děláš,” zabručel a stiskl jí ramena ještě silněji. „Prostě pro tebe není bezpečné být sama.”

„Sama?” opakovala drsným neradostným tónem. „Nikdy nejsme sami.”

„Právě teď jsme.”

Náhle si oba uvědomili, jak jsou u sebe blízko. Oba prudce dýchali, bušila jim srdce a vařila se jim krev. Avery cítila, že jí nervy jiskří jako dráty spadlé na mokrý chodník.

Objal ji a prudce k sobě přitáhl. Avery se zapotácela touhou. Potom se současně přiblížili rty a divoce se políbili. Vzala ho kolem krku a provokativně se k němu vzepjala. Tate jí přejel dlaněmi po zádech, popadl ji za zadeček a drsně si ji přitiskl k tělu.

Oba hlasitě dýchali. Stejně nahlas šustily jejich šaty.

Tate ji dotlačil ke stěně, takže se nemohla ani hnout. Vzal jí hlavu do dlaně a pevně ji držel, zatímco ji hladově líbal.

Byl to živočišný polibek. Zažehoval jiskřičky základních instinktů, které Avery vzrušovaly stejně jako první plamínky primitivního člověka. Slibovaly tolik žáru, tolik nadějí.

Zaútočila na knoflíčky plisované košile. Jeden za druhým tiše padaly na koberec. Odhalila široký hrudník. Pootevřenými ústy se mu přisála na prsa. Slastně zavrněl a tápal po zapínání jejích šatů.

Protože se mu je nepodařilo neobratnými prsty rozepnout, roztrhl je. Knoflíčky odlétly, flitry pršely na zem. Ani jeden se o vzniklou škodu nestaral. Odhalil jí ramena a vášnivě ji políbil do dekoltu.

Když jí rozepnul podprsenku bez ramínek, Avery se vyděsila. Pozná to! Ale měl zavřené oči. Nevnímal ji zrakem, ale hmatem.

Potřeboval ji. Chtěla, aby ji potřeboval. Nemohla mu dát dost.

Stáhla mu rukávy, aniž by rozepnula manžetové knoflíčky. Mával pažemi, dokud se košile nezbavil. Zastrčil ruku pod lem Averiny sukně a pohladil ji po stehnech.

„Jsi má žena,” řekl zastřeně. „Zasloužíš si trochu víc než opřít tě o stěnu.”

Pustil ji a ustoupil stranou. Ve vteřině se zbavil bot a ponožek. Kalhoty nechal ležet na koberci.

Avery vyklouzla ze šatů, odkopla lodičky a rychle přešla k posteli. Pokojská jim už rozestala. Shodila z polštářů mátové čokoládičky a vklouzla pod přikrývku. Spěšně si rozepnula černý podvazkový pás. Ještě si stačila stáhnout punčochy a už byl Tate u ní. Objal ji a ona se k němu radostně přitiskla.

Milovali se. Snažil se ji uspokojit, poskytnout jí rozkoš, ale žádal od svého těla, které dobrovolně uvrhl do dlouhodobého celibátu, příliš.

V pokoji panovalo takové ticho, že slyšela tikot jeho náramkových hodinek. Ruku měl položenou vedle její hlavy. Neodvažovala se na něj podívat, dotknout se ho. Nepohnula se a jen poslouchala, jak se mu uklidňuje dech. I on ležel naprosto nehnutě.

Bylo po všem.

Nakonec se otočila na bok, zády k němu. Strčila si polštář pod tvář a přitáhla kolena k hrudníku. Cítila bolest, jen nedokázala určit, jakou, kde a proč.

Uběhlo několik minut. Když jí začal hladit boky, myslela, že podlehla přeludu, protože si to tak moc přála.

Zatlačil dlaní natolik silně, že se zase přetočila na záda. Dívala se mu do obličeje. Ve velkých očích se jí zračily zvědavost i zlé tušení.

„Vždycky jsem byl fér,” zašeptal.

Pohladil ji prsty po tváři a po ústech. Rty měla poškrábané od jeho strniště. Tateův něžný dotek ji dojal. Pootevřela ústa, ale nemohla vyjádřit nahlas, co cítila v srdci.

Sklonil se k ní a jemně ji políbil. Potom znovu a stejně něžně. Tváře mu hořely. Instinktivně zvedla ruku a dotkla se jeho obvazu. Pročísla mu vlasy a nehtem ukazováčku sledovala rýhu v Tateově bradě.

Bože, jak toho muže miluje.

Chvíli se s ní mazlil a náhle překvapeně zašeptal: „Zase tě chci.” Neočekával, že po ní bude tak brzy zase toužit, a navíc tak moc.

Opět se spojili. Tentokrát se milovali beze spěchu a oba došli současně vyvrcholení.

Po nějaké chvíli se od ní beze slova odvrátil. Lehl si zády k ní a přetáhl si přikrývku přes zpocená ramena.

Avery se otočila na opačnou stranu. Snažila se potlačit pláč. Tělesně to byl ten nejúžasnější zážitek, jaký si mohla představit. Daleko převyšoval všechno, co s pár milenci, které kdy měla, prožila. Jejím životem prošlo žalostně málo mužů. Vztah vyžadoval čas a ona ho většinu obětovala budování kariéry. V tomto případě se také lišil mírou lásky, kterou ke svému partnerovi cítila.

Ale pro Tatea to začínalo i končilo uspokojením tělesných potřeb. Jeho nevybudila láska nebo aspoň zalíbení, ale hněv. Poskytl jí rozkoš, ale zjevně jen splnil to, co považoval za svou povinnost. Nic víc.

Milostná předehra, technicky vynikající, působila neosobně. Nevychutnali si společně uspokojení, přestože toužila důvěrně se seznámit s jeho nahým tělem. Nešeptali si žádné něžnůstky. Neslibovali si lásku. Ani jednou nevyslovil její jméno.

Vždyť je ani nezná.

Kapitola 32

„Tate, potřebuji tě na minutku.”

Avery se vřítila do rozlehlé knihovny ranče, kde se konala porada za zavřenými dveřmi.

Právě mluvil Jack a po jejím rozhodném vstupu ztuhl s otevřenou pusou a nedokončeným gestem.

„Co je?” zeptal se Tate rozzlobeně.

Eddy se otráveně mračil, Jack tiše klel. Vpád nepotěšil ani Nelsona, ale snažil se chovat společensky. „Je to naléhavé? Mandy?”

„Ne, Nelsone. Mandy je ve školce.”

„Nemůže ti s tím pomoct Zee?”

„Bohužel ne. Musím mluvit s Tatem mezi čtyřma očima.”

„Carole, jsme uprostřed jednání,” upozornil ji nedůtklivě Tate. „Je to důležité?”

„Kdyby nebylo, tak bych tě nevyrušovala.”

„Raději počkej, než skončíme, nebo to vyřeš sama.”

Cítila, jak se jí hrne krev do tváří. Před několika dny se vrátili domů a od té doby se jí vyhýbal. Velmi ji zklamalo, ale jen částečně překvapilo, že se nevrátil do žluté ložnice. Místo toho spal vedle v pánském pokoji.

Milování je nesblížilo. Spíš se vzdálenost mezi nimi ještě zvětšila. To ráno v hotelu Adolphus se na sebe sotva podívali. Téměř nemluvili. Panovala mezi nimi nálada, jako by se stalo cosi ohavného, a ani jedna ze zúčastněných stran se k tomu nechtěla hlásit. Řídila se Tateovým příkladem a předstírala, že se v široké posteli nic nedělo. Ovšem úsilí zachovat si klid v ní vyvolávalo hašteřivou náladu.

Zmínil se o tom jen jednou, když čekali, až přijde poslíček pro zavazadla. „Včera v noci jsme nic nepoužili,” poznamenal tichým a napjatým hlasem, zatímco se díval na dallaské mrakodrapy.

„Nemám AIDS,” odsekla uštěpačně, protože chtěla rozbít jeho zjevně neproniknutelnou pýchu. Měla úspěch.

Rychle se otočil. „Já vím. V nemocnici by to zjistili.”

„Tak proto ses mě nebál dotknout? Protože nejsem pozitivní?”

„Chci jen vědět,” vybuchl, „jestli bys mohla otěhotnět.”

Zasmušile zavrtěla hlavou. „Špatné období. Jsi po všech stránkách v bezpečí.”

Víc se o svém milování nebavili. Ovšem ten výraz povyšoval akt na něco, čím vlastně nebyl. Aspoň pro Tatea. Cítila se jako slečna na jednu noc - neplacená prostitutka. Posloužilo by mu každé živé ženské tělo. Prozatím byl ukojený. Na chvíli ji nebude potřebovat.

Hnusil se jí pocit, že je na jedno použití. Vezmi jednou - no, vlastně dvakrát - a vyhoď. Možná ho Carole podváděla oprávněně. Avery si říkala, jestli se Tate vrhl na ukvapený nápad stát se senátorem tak lehce jako na sex. Určitě věnoval víc času a úsilí politické kariéře než pěstování láskyplného vztahu s manželkou, pomyslela si vzdorovitě.

„Dobrá,” odpověděla nyní Tateovi, „zvládnu to.”

Hlučně za sebou zavřela. Ani ne za minutu za sebou zabouchla jiné dveře - tentokrát od Fancina pokoje. Dívka seděla na posteli a nanášela si na nehty u nohou ohnivě červený lak. V popelníku na nočním stolku hořela cigareta. Vedle se rosila sklenka se studeným nápojem. Na uších měla stereosluchátka a v rytmu hudby přežvykovala žvýkačku.

Přes hudbu, jež jí řvala do uší, asi přeslechla bouchnutí dveří. Nicméně musela cítit vibrace úderu, protože zvedla oči. Avery na ni upřeně hleděla s obalem od žvýkačky v ruce.

Fancy vrátila štěteček do lahvičky s lakem a stáhla si sluchátka na krk. „Co, sakra, děláš v mém pokoji?”

„Přišla jsem si pro své věci.” Bez dalších slov přešla ke skříni a odsunula zrcadlový panel.

„Nešil!” vykřikla dívka. Odhodila sluchátka na postel a prudce se zvedla.

„To je moje,” řekla Avery a strhla z ramínka blůzu. „A tahle sukně. A tohle.” Sňala z háčku opasek. Nic víc ve skříni nenašla a tak přistoupila k prádelníku. Ležely na něm obaly od bonbonů a žvýkaček, lahvičky parfémů a tolik další kosmetiky, že by to stačilo na vybavení drogerie.

Zvedla víčko lakované šperkovnice a začala se prohrabovat náušnicemi, náramky, náhrdelníky a prsteny. Objevila stříbrné náušnice, o jejichž ztrátě mluvila v Houstonu, náramek a hodinky.

Byly to poměrně laciné hodinky - vlastně bižuterie -, ale koupil jí je Tate. Nebyl to dárek k nějaké příležitosti. Během jejich předvolebního okruhu se jednou ve volné chvíli procházeli obchodním domem. Uviděla hodinky a upozornila ho na hezký zelený pásek z krokodýlí kůže. Tate podal prodavačce, ohromené setkáním s populární osobností, kreditní kartu.

Avery si jich cenila, protože je koupil jí, nikoli Carole. Dnes ráno si všimla, že jí zmizely ze šperkovnice. Proto se vřítila na schůzi, aby našla Tatea. Protože jí odmítl poradit, jak se má s Fancinou kleptomanií vypořádat, musela to vzít do vlastních rukou.

„Fancy, jsi hnusná zlodějka.”

„Nevím, jak se mi ty věci dostaly do pokoje,” ohradila se nabubřele.

„Jsi ještě hnusnější lhářka.”

„Třeba Mona -”

„Fancy!” zakřičela Avery. „Týdny mi lezeš do pokoje a bereš mi věci. Vím to. Neurážej mou inteligenci tím, že budeš zapírat. Nechala jsi za sebou nezaměnitelné stopy.”

Fancy se podívala na dotyčný obal od žvýkačky, který jí hodila Avery na postel. „Vyklopíš to strýci Tateovi?”

„To je to, co chceš, abych udělala?”

„K čertu, ne.” Znovu skočila na lůžko a začala zuřivě třepat lakem na nehty. „Sakra, udělej, co chceš. Jen ať to není v mém pokoji.”

Avery už odcházela, ale potom si to rozmyslela. Vrátila se, sedla si k Fancy a vtiskla jí do dlaně stříbrné náušnice.

„Vezmi si je. Půjčila bych ti je, stačilo jen říct.”

Dívka vší silou mrštila náušnicemi do kouta. „Nech si tu tvou zatracenou dobročinnost.” Krásné modré oči jí zošklivěly odporem. „Kdo, kruci, jsi, že mi nabízíš své ubohé zbytky? Nechci od tebe ani ty náušnice, ani nic jiného.”

Avery její slovní útok vydržela. „Věřím ti. Nechceš ani mé náušnice, ani žádnou z těchto věcí,” řekla a kývla na to, co v pokoji shromáždila. „Chceš, aby tě někdo chytil.”

„Byla jsi příliš dlouho na sluníčku,” tropila si z ní posměšky Fancy. „Nevíš, že slunce tvému umělému obličeji vadí? Mohl by se ti roztéct.”

„Nemůžeš mě urazit,” odpověděla Avery s klidem. „Nemáš na to sílu. Vím totiž, o co ti jde.”

Fancy se na ni zaraženě podívala. „Co tím myslíš?”

„Chceš mou pozornost. Získala sis ji krádežemi. Právě tak na sebe upozorňuješ rodiče tím, že děláš věci, o nichž víš, že by s nimi nesouhlasili.”

„Jako šukání s Eddym?”

„Jako šukání s Eddym.”

Fancy zarazilo, že Avery klidně opakovala její nestydatou otázku. Ale rychle se vzpamatovala. „Vsadím se, že jsi se málem podělala, když jsi mě viděla vycházet z jeho hotelového pokoje. Věděla jsi, že jsem se pořád motala blízko Houstonu?”

„Fancy, je na tebe moc starý.”

„My si to nemyslíme.”

„Pozval tě, abys za ním přijela?”

„Možná ano, možná ne.” Dokončila úpravu nehtů a kývala nohama, jako by svou práci obdivovala. Vyskočila z postele, přešla k prádelníku a vytáhla ze zásuvky bikini. Stáhla si přes hlavu noční košili. Na těle měla modřiny a škrábance. Oblé půlky pokrývaly šrámy. Avery pohlédla stranou a udělalo se jí špatně od žaludku.

„Ještě jsem neměla milence, jako je Eddy,” řekla Fancy zasněně, zatímco si oblékala spodní díl plavek.

„Ano? A jaký je?”

„Ty nevíš?” Avery mlčela, protože netušila, jestli Carole s manželovým nejlepším kamarádem spala. „Je nejlepší.” Fancy si zapnula podprsenku, naklonila se k zrcadlu a vybrala si rtěnku. Nalíčila si ústa a zeptala se: „Žárlíš?”

„Ne.”

Jejich pohledy se setkaly v zrcadle. Fancy se tvářila pochybovačně. „Strýc Tate pořád spí v té druhé místnosti.”

„Do toho ti nic není.”

„Mě to nezajímá,” odpověděla se zlomyslným úšklebkem, „pokud se ale nepokusíš dát to dohromady s Eddym.”

„Chováš se velmi majetnicky.”

„S žádnou jinou nespí.” Ohnula se v pase, přehodila hřívu vlasů dopředu a kartáčovala si je.

„Jsi si tím jistá?”

„Jsem. Nenechám mu energii na to, aby se poohlížel kolem.”

„Vyprávěj mi o něm.”

Fancy si odhrnula vlasy k jedné straně a zespodu se na Avery vychytrale podívala. „Už to mám. Nejsi žárlivá, ale zvědavá.”

„Možná. O čem jste si s Eddym povídali?”

„Ty si s chlapy vyprávíš, když to děláte?” Hlasitě se rozesmála. „Pověz, nemáš náhodou nějakou trávu?”

„Ne.”

„Myslela jsem si to.” Narovnala se, hodila vlasy dozadu a znechuceně vzdychla. „Strýc Tate se rozzuřil doběla, když nás tehdy načapal, jak kouříme. Co by si asi pomyslel, kdyby nás přistihl, jak se dělíme o toho kovboje?”

Avery zbledla a odvrátila zrak. „Ta…takové věci už nedělám.”

„Houby! Opravdu?” Zdálo se, že je opravdu zvědavá.

„Opravdu.”

„Víš, když ses vrátila z nemocnice, myslela jsem, že to hraješ. Z ničeno nic jsi byla jako svatoušek. Ale teď už věřím, že ses po tom leteckém neštěstí skutečně změnila. Co se stalo? Bojíš se, že umřeš a půjdeš do pekla, nebo co?”

Avery změnila téma. „Eddy ti o sobě jistě něco prozradil. Kde vyrůstal? A co jeho rodina?”

Fancy si dala ruce v bok a podivně si Avery prohlížela. „Víš, kde vyrůstal, stejně jako já. V nějaké díře v Panhandle. Nepamatuješ se, že nemá žádnou rodinu? Až na babičku, která umřela, když byl se strýcem Tatem na univerzitě.”

„Co dělal, než začal pracovat pro Tatea?”

Fancy už to vyptávání začínalo unavovat. „Hele, necháme toho, jo? Nepovídáme si. Chci říct, že si soukromí opravdu hlídá.”

„Například?”

„Nemá rád, když mu lezu do věcí. Jednou večer jsem si u něj v prádelníku chtěla najít košili a on se opravdu naštval.

Řekl mi, abych už nikdy do jeho věcí nestrkala nos. Tak to nedělám. Neslídím, tečka. Všichni potřebujeme soukromí.”

„Nikdy se nezmínil, co dělal mezi Vietnamem a návratem do Texasu?”

„Já jsem se ho jen zeptala, jestli byl ženatý. Řekl mi, že ne. Že prý trávil dlouhý čas hledáním sebe sama. Zeptala jsem se, jestli se ztratil. Myslela jsem to jako vtip, ale Eddy nasadil ten svůj legrační výraz a odpověděl něco jako ,Jo, na nějakou dobu.’”

„Co tím podle tebe mínil?”

„Tuším, že se po válce zcvokl,” odpověděla Fancy s naprostým nezájmem.

„Proč?”

„Možná proto, že mu strýc Tate zachránil život, když s nimi spadlo letadlo. Eddy asi přežil, protože vyskočil padákem, ale byl zraněný a strejda ho vláčel po džungli, dokud je nenašel vrtulník. Jestli jsi ho někdy viděla nahého, musela sis všimnout jizvy na jeho zádech. Pěkně strašidelná, co?

Musel být k smrti vyděšený, že je zajmou partyzáni. Prosil strejdu, aby ho nechal umřít, ale strýc to neudělal.”

„Určitě si nemyslel, že by ho Tate poslechl,” vykřikla Avery.

„No, však znáš heslo vojenských pilotů - ,Radši mrtvý, než ksicht hnusný’. Eddy si to asi bral příliš k srdci. Strýc byl hrdina. Eddy jen další zraněný. Stále mu to asi nejde z hlavy.”

„Fancy, jak to všechno víš?”

„Děláš si legraci? Copak jsi dost často neslyšela dědečkovo vyprávění?”

„Oh, jistě. Samozřejmě. Jen se mi zdá, že znáš spoustu podrobností.”

„Ne víc než ty. Hele, jdu k bazénu. Vadí ti to?”

Nespolečensky šla ke dveřím a otevřela je. Avery se k ní připojila. „Fancy, až si budeš chtít vzít něco mého, proatě si řekni.” Dívka obrátila oči v sloup, ale Avery si její nestydatosti nevšímala. Lehce se dotkla jejího ramene a řekla: „A dávej si pozor.”

„Na co?”

„Na Eddyho.”

„Říkala mi, abych si na tebe dávala pozor.”

Byli v laciném, zaprášeném, zatuchlém motelovém pokoji. Fancy se zakousla do smaženého kuřecího stehna a nezdálo se, že by si ošklivého prostředí všimla nebo jí vadilo. Za posledních několik týdnů si už na ošuntělé pokoje zvykla.

Raději by se s Eddym scházela v elegantním hotelu, ale Sidewinder Inn ležel u hlavní silnice mezi volebním štábem a rančem. Proto se cestou domů setkávali právě tady. Motel sloužil pokoutním milencům. Pokoje se pronajímaly po hodině. Zaměstnanci se chovali diskrétně - bez zájmu, bez porozumění.

Protože dnes pracovali i v době večeře, dělili se nyní Fancy a Eddy o pokrm, jejž koupili v automatu. Seděli nazí na zválené posteli, jedli smažené kuře a probírali Carole Rutledgeovou.

„Dávala na mě pozor?” divil se Eddy. „Proč?”

„Říkala, že bych se neměla zaplétat s mužem o tolik let starším,” odpověděla Fancy a utrhla si kousek masa. „Ale podle mého to není pravý důvod.”

Eddy ulomil kuřecí křídlo. „A jaký je ten pravý důvod?”

„Žere ji žárlivost. Hele, chce si před strýcem Tatem hrát na vzornou manželku pro případ, že by vyhrál a stěhoval se do Washingtonu. Ale jestli se to nepovede, chce mít někoho v zásobě. I když předstírá opak, vím, že touží po tvém těle.” Rozverně mu poklepala kuřecím stehnem na prsa.

Eddy neodpověděl. Hleděl nepřítomně do dálky a mračil se. „Stejně bych byl raději, kdyby o nás nevěděla.”

„Nebudeme se kvůli tomu zase hádat. Dobře? Nemám v tom prsty. Vyšla jsem z tvého pokoje a ona tam stála, tiskla si ten pitomý kyblík na led na prsa a tvářila se, jako by zrovna uviděla ducha.”

„Řekla to Tateovi?”

„Pochybuju.” Na nahé břicho jí spadl zlatohnědý drobeček. Naslinila si prst, zvedla drobek a slízla ho. „Povím ti něco jiného,” zašeptala záhadně. „Zdá se mi, že to nemá v hlavě úplně v pořádku.”

„Jak to myslíš?”

„Dává ty nejpitomější otázky.”

„Jako?”

„Včera jsem se zmínila o něčem, co by si měla živě pamatovat, i když utrpěla otřes mozku.”

„Co?”

„No,” zaváhala Fancy a přejížděla si po rtech téměř obranou kuřecí kostí, „jeden rančer kupoval od dědečka několik koní. Když si je přijel prohlédnout jeho honák, nikdo nebyl doma. Odvedla jsem ho do stáje. Byl opravdu hezký.”

„Chápu,” utrousil Eddy mrzutě. „Co s tím má Carole společného?”

„Objevila nás ve stání, když jsme byli v nejlepším. Myslela jsem, že je to můj konec, protože se to stalo před pár lety a mně bylo sotva sedmnáct. Ale Carole a ten kovboj se do toho okamžitě dali. Chňap, bum, prásk. Další, na co si vzpomínám, bylo, že se s námi válela v seně nahá stejně jako my.”

Teatrálně si ovívala rukou obličej. „Bože, bylo to fantastické! To bylo odpoledne. Ale když jsem se o tom včera zmínila, tvářila se, že bude zvracet nebo něco takového. Chceš ještě kuře?”

„Ne, díky.” Fancy odhodila okousanou kost do krabice a vytáhla poslední kuřecí stehno. Eddy jí pevně sevřel kotník. „Neprozradila jsi žádné z mých tajemství, že ne?”

Rozesmála se a lechtala ho palcem u nohy. „Žádné tvé tajemství neznám.”

„Tak o čem jste se s Carole v souvislosti se mnou bavily?”

„Jen jsem jí řekla, že jsi ze všech, co jsem kdy měla, nejlepší.” Naklonila se a dala mu mastný polibek. „Jsi. Máš výdrž a je v tobě něco vzrušujícího - téměř nebezpečného.”

To ho pobavilo. „Dojez to kuře. Musíme vyrazit domů.”

Fancy neposlechla. Místo toho mu položila ruce kolem krku a líně ho políbila. Eddy vzal její hlavu do dlaní a žhavě ji políbil. Společně klesli do kysele páchnoucích polštářů. „Až se na mě bude teta Carole příště vyptávat,” supěl, zatímco si navlékal kondom, „řekni jí, ať se stará o sebe.”

Začali se milovat. „Ano, Eddy, ano,” hekala Fancy a bouchala ho do zad kuřecím stehnem, jež stále svírala v ruce.

Kapitola 33

„K čertu,” vzdychl Van Lovejoy. Naposledy si potáhl z cigarety, jejíž nepatrný zbytek svíral v zažloutlých prstech. „Vydírání by mi nešlo o nic líp než všechno ostatní. Zvoral bych to.”

„Ty jsi jí hrozil vydíráním?” Irish na kameramana opovržlivě zahlížel. „O tom ses mi zapomněl zmínit, když jsi mi vyprávěl o setkání s Avery.”

„Irishi, to je v pořádku.” Avery položila staršímu muži ruku na paži, aby se uklidnil. S nepatrným úsměškem dodala: „Van na nás byl naštvaný, že jsme se s ním nepodělili o naše tajemství.”

„Nedělej si z toho legraci. Já z toho mám chronické zažívací poruchy.” Irish vstal z pohovky a šel si do kuchyně nalít další dávku whisky.

„Přines mi taky,” zavolal na něj Van. Potom se obrátil k Avery. „Irish má pravdu. Jsi po krk v kaši a ani o tom nevíš.”

„Vím to.”

„Máš nějaká zadní vrátka?”

Zavrtěla hlavou. „Ne.”

„Prokristapána, Avery, jsi blázen? Proč jsi udělala něco tak šíleného?”

„Chceš mu to říct, nebo mu to mám vysvětlit sama?” zeptala se Irishe, když si zase sedal vedle ní na pohovku.

„To je tvůj dýchánek.”

Irish a Van upíjeli whisky a Avery jim znovu vylíčila svůj neuvěřitelný příběh. Van pozorně naslouchal. Tvářil se pochybovačně a často se díval na Irishe. Ten pokaždé zadumaným pokývnutím prošedivělé hlavy její slova potvrdil.

„Rutledge nic netuší?” zeptal se Van, když dokončila vyprávění.

„Nic. Aspoň mně se zdá.”

„Kdo je ten zrádce v jeho táboře?”

„Ještě nevím.”

„Slyšela jsi o něm ještě?”

„Ano. Včera. Dostala jsem další zprávu psanou na stroji.”

„Co v ní bylo?”

„V podstatě totéž co předtím,” odpověděla vyhýbavě. Nedokázala se Irishovi podívat do pronikavých modrých očí.

V zásuvce se spodním prádlem našla vzkaz: Spala jsi s ním. Dobrá práce. To ho odzbrojilo.

Zvedal se jí žaludek při pomyšlení, že kdosi neznámý jásá nad tím, co se přihodilo v hotelu Adolphus. Tate se o jejich milování bavil s proradným důvěrníkem? Nebo Tatea tak dobře znal, že u něj vycítil změnu nálady a šťastnou náhodou uhodl důvod? Měla by být vlastně šťastná, že to nepovažoval za akt lásky, ale za past.

„Ať je to, kdo chce,” svěřila se přátelům, „stále má v úmyslu plán dokončit.” Naskočila jí husí kůže. „Ale zdá se mi, že on sám zabíjet nebude.” Téměř to slovo nedokázala vyslovit nahlas. „Myslím, že si někoho najal. Vzal jsi ty pásky, o něž jsem tě žádala?”

Van kývl směrem ke stolku, kam hned po příchodu položil několik videokazet. „Irish mi předal vzkaz, který jsi poslala do poštovní přihrádky.”

„Díky, Vane.” Zvedla se z pohovky, vzala pásky a šla pustit Irishův televizor a videorekordér. Založila jednu z kazet a vrátila se s dálkovým ovladačem na své místo. „To je všechno, co jsi během cesty natočil?”

„Jo. Od příletu do Houstonu až po tvůj návrat domů. Jestli si budeme prohlížet nesestřihané domácí video, potřebuju ještě panáka.”

„Příště si přines vlastní láhev,” zabručel Irish, zatímco se Van loudal do kuchyně.

„Vyliž si, McCabe.”

Irish na to nic neřekl a opřel se lokty o kolena. Na televizní obrazovce právě vycházel Tate z letadla. Avery a Mandy stály vedle něj. Zbytek mužstva byl v pozadí.

„Máš u sebe to dítě, ale kde jsou jeho rodiče?” zeptal se Van, jenž se právě vracel s plnou sklenkou.

„Jeli autem. Zee odmítla letět.”

„To je u manželky letce legrační, ne?”

„Ani ne. Zatímco Nelson létal s bombardérem v Koreji, zůstala sama s malým Jackem. Manžel potom působil jako zkušební pilot. Určitě se bála, že z ní bude vdova. A Nelsonův kamarád - Tate se jmenuje po něm - zmizel s letadlem někde v moři.”

„Jak ses to všechno dozvěděla?”

„Šla jsem do Tateovy kanceláře, když jsem věděla, že je pryč, a vymluvila jsem se, že chci nechat znovu zarámovat všechny fotografie. Nenápadně jsem zatáhla jeho sekretářku do hovoru o lidech na - Počkej! Stop!”

Uvědomila si, že má ovladač v ruce. Zastavila obraz, přetočila pásku a znovu ji pustila. Tiše a s obavami v hlase řekla: „Byl i na letišti v Houstonu.”

„Kdo?” ozvali se Van a Irish současně.

Avery pásku zase vrátila. „To je pořád letiště Hobby, viď, Vane?”

„Správně.”

„Tady! Vidíte toho vysokého šedovlasého muže?”

„Ve žlutém tričku s hrnečkem?”

„Ano.”

„Kde? Nevidím ho!” zavrčel Irish.

„Co je s ním?” zeptal se Van.

Avery vrátila nahrávku. „Umí ta věc zastavit obraz?”

„K čertu, jo.” Irish jí vytrhl ovladač z ruky. „Řekni kdy. Neviděl jsem žádnou zatracenou věc, která -”

„Teď!”

Zmáčkl tlačítko a pohyb na obrazovce ustal. Avery si klekla před televizi a Irishovi toho člověka ukázala. Stál vzadu na okraji davu.

„Byl v našem hotelu,” prohlásila, protože si to teprve teď uvědomila. „Spěchali jsme ven a on nám podržel výtah.”

Proto si ho všimla v Midlandu. Setkali se s ním právě v Houstonu, ale tehdy toho zpoceného muže vracejícího se z hotelové posilovny neztotožnila s člověkem v kovbojském oblečení.

„Takže?”

„Takže byl i v Midlandu. Když jsme přistáli, čekal na letišti. A viděla jsem ho i později v Dallasu na slavnostní večeři na Southforku.”

Van a Irish se na sebe ustaraně podívali a jedním hlasem se zeptali: „Náhoda?”

„To myslíte vážně?” osopila se na ně.

„Dobrá. Rutledgeův horlivý zastánce.”

„Téměř jsem o tom sama sebe přesvědčila, ale co jsme se vrátili, skoro denně se stavím ve volebním štábu a mezi dobrovolníky jsem ho nezahlédla. Navíc se k nám nikdy nepřiblížil. Pokaždé stál na okraji davu.”

„Avery, děláš ukvapené závěry.”

„Nedělám.” Snad nikdy se na Irishe tak zle neutrhla. Oba je to ohromilo, a přesto jen o trochu mírněji dodala: „Vím, co si myslíš, ale mýlíš se.”

„Co si myslím?”

„Že jsem se do toho bezhlavě vrhla, že dělám ukvapené závěry dřív, než jsem si srovnala všechna fakta, že jednám emocionálně, ne pragmaticky.”

„To jsi řekla ty.” Van se sklouzl na pohovce téměř do lehu a postavil si sklenici na propadlé břicho. „To ti jde.”

Avery se narovnala. „Podívejme se nejdřív na všechny záznamy a potom uvidíme, jestli se pletu.”

Když poslední pásku nahradilo zrnění obrazovky, nastalo naprosté ticho, v němž bylo slyšet jen hvízdavý zvuk přetáčecího zařízení videorekordéru.

Avery vstala a postavila se k nim čelem. Nemarnila čas stálým opakováním, že má pravdu. Nahrávky mluvily za ni. Muž se objevil téměř na každé.

„Je některému z vás povědomý?”

„Ne,” odpověděl Van.

„Jel za námi do každého města, které jsme navštívili,” přemýšlela nahlas. „Pokaždé číhal v pozadí.”

„Nečíhal. Stál,” opravil ji Irish.

„Stál a upřeně zíral na Tatea.”

„Ty většinu času taky,” chytil ji za slovíčko Van. „Nestrčíš ho do chládku.”

Zlověstně se na něj podívala. „Nezdá se ti trochu podivné, že by nějaký člověk sledoval kandidáta na senátora po celém státě, a přitom nebyl členem volebního štábu?”

Muži se na sebe podívali a nejistě pokrčili rameny. „Je to divné,” uznal Irish, „ale nemáme záběr s prstem na spoušti ostřelovací pušky.”

„Viděla jsi ho u továrny General Motors?” chtěl vědět Van.

„Ne.”

„Tam Tate promluvil k jednomu z největších a nejagresivnějších shromáždění,” poznamenal Irish. „Nebylo by to pro toho chlapíka vhodné místo k uskutečnění svého záměru?”

„Možná ho ten, který hodil láhev, předešel.”

„Ale tvrdila jsi, že tam jsi Šedý vlas neviděla,” upozornil ji Van.

Ohromená Avery si kousala spodní ret. Ten den si nepamatovala jasně, v paměti jí vyvstávaly jen zlomky. Tate na pohotovosti, jeho zakrvácená košile. Zranění se za pár dní vyhojilo a zbyla mu jen bledá jizva schovaná pod vlasy. Bála se pomyslet, o co hůř by to mohlo dopadnout, kdyby Šedý vlas -

„Počkat! Právě jsem si vzpomněla,” vykřikla. „Četla jsem si denní rozpis předtím, než jsme odjeli z hotelu,” vyprávěla vzrušeně. „Návštěva továrny GM tam nebyla uvedena, protože ji tam vmáčkli později. Nikdo mimo Eddyho, Jacka a vedoucích odborů nevěděl, že tam jedeme. Takže jestli se Šedému vlasu podařilo získat plán cesty, nemohl vědět, že Tate pojede do Arlingtonu.”

„Působí to, jako byste mluvili o nějakém zatraceném indiánovi,” zlobil se Irish. „Avery, podívej, tahle záležitost začíná být příliš nebezpečná. Pověz Rutledgeovi, kdo jsi, jaké máš podezření a sakra rychle vypadni.”

„Nemůžu.” Rozčileně se nadechla a s mírným důrazem zopakovala: „Nemůžu.”

Dohadovali se s ní asi půl hodiny, ovšem nijak nepokročili. Vyjmenovávala důvody, proč to teď nemůže vzdát, a odmítala jejich argument, že to dělá kvůli proslulosti, kterou jí to, až bude po všem, přinese.

„Nechápete to? Tate mě potřebuje. Mandy taky. Neopustím je, dokud nebudu vědět, že jsou v bezpečí. A basta.”

Už bylo hodně hodin a Avery spěchala pryč. Na rozloučenou je oba objala. „Pocit, že jsi nablízku, mi bude útěchou,” řekla Vanovi. Irish ji totiž ujistil, že Vanovi až do voleb trvale přidělí Rutledgeovu kampaň. „Buď mýma očima vzadu. Sleduj dav. Jestli uvidíš Šedý vlas, dej mi okamžitě vědět.”

„Nezačínejte zase s tím indiánským jménem,” zavrčel Irish. Pevně ji sevřel v náruči. „Kvůli tobě mám teď ty nejstrašnější bolesti žaludku,” řekl nahněvaně. „Ale i tak tě nechci zase ztratit.”

Také ho objala a políbila na tvář. „Neztratíš.”

Van jí poradil: „Dávej na sebe bacha.”

„Dám, slibuji.”

Rychle odešla a spěchala domů. Ale nebyla dost rychlá.

Kapitola 34

„Tohle začíná být všem důvěrně známá scéna,” osopil se Tate na Avery v okamžiku, kdy vešla do dveří Mandiny ložnice. „Chodím sem a tam, protože nemám tušení, kde, sakra, jsi.”

Bez dechu spěchala k posteli a opatrně si sedla na okraj lůžka. Mandy spala, ale na tvářičkách měla stopy slz. „Promiň. Zee mi říkala, že Mandy zase trápila noční můra.” Tateova matka na ni čekala v hale.

Tate vypadal ještě rozčileněji než Zee. Měl ztrhanou tvář a rozcuchané vlasy. „Stalo se to asi před hodinou, krátce potom, co usnula.”

„Vzpomněla si na něco?” zeptala se a vzhlédla k němu s nadějí v očích.

„Ne,” odpověděl úsečně. „Probudil ji vlastní křik.”

Avery sčesala Mandy vlásky z obličeje a zamumlala: „Měla jsem tady být.”

„Tím si buď jistá. Volala tě. Kde jsi byla?”

„Měla jsem nějaké pochůzky.” Jeho rozkazovačný tón ji dráždil, ale teď ji víc zajímalo dítě než hádka s Tatem. „Zůstanu u ní.”

„Nemůžeš. Jsou tady lidé od Wakelyho a Fostera.”

„Kdo?”

„Ti poradci, které jsme najali, aby dohlíželi na kampaň. Naši schůzku přerušila Mandina noční můra a jejich čas je drahý. Už jsme je nechali dost dlouho čekat.”

Strkal ji před sebou z dceřina pokoje k jedněm z dveří, jež vedly na zahradu. Těsně před nimi se Avery zapřela a zůstala stát. „Tate, co tě víc rozčililo? Dceřina noční můra, nebo že jsi nechal ta velká zvířata čekat?”

„Teď nepokoušej mou trpělivost, Carole,” cedil mezi zaťatými zuby. „Byl jsem uklidnit ji, ne tebe.”

Provinile uhnula pohledem. „Myslela jsem, že nechceš žádné odborníky na vedení kampaně.”

„Rozmyslel jsem si to.”

„Eddy a Jack tě přemluvili.”

„Přispěli k tomu, ale konečné rozhodnutí jsem udělal sám. Tak jako tak jsou tady a čekají, aby s námi mohli probrat postup.”

„Tate, počkej okamžik,” požádala ho a položila mu ruku na prsa, protože se chystal protáhnout se kolem ní. „Jestli ti to nepřipadá úplně v pořádku, řekni jim zkrátka, že ne. Až do teď to byla tvá kampaň, založená na tom, jaký jsi a za čím si stojíš. Co když se ti takzvaní experti pokusí změnit tě? Nebudeš se cítil rozmělněný? Rozpuštěný? Dokonce i nejlepší rádci se můžou mýlit. Prosím, nenech se tlačit do něčeho, co nechceš.”

Odstrčil jí ruku. „Kdybych se nechal k něčemu dotlačit, už dávno bych se s tebou rozvedl. To mi radili.”

Druhý den ráno vystoupila z vany a nedbale si omotala kolem těla osušku. Postavila se před zrcadlo a ručníkem si sušila vlasy. Náhle měla pocit, že zahlédla částečně pootevřenými dveřmi od koupelny nějaký pohyb. Nejdřív ji napadlo, že by to mohla být Fancy. Rozrazila dveře, ale rychle couvla zpátky.

„Jacku!”

„Promiň, Carole. Myslel jsem, že jsi mě slyšela klepat.”

Stál daleko od vchodu do pokoje. Kdyby zaťukal, určitě by ho nepozvala dál. Lhal. Nezaklepal. Přitáhla si osušku těsněji k tělu. Cítila spíš hněv než rozpaky.

„Co chceš?”

„Eh, tohle ti tu nechali ti chlapíci.”

Aniž ji přestal pozorovat, hodil na postel plastové desky. Jackův upřený pohled jí byl nepříjemný. Díval se lačně a zároveň pronikavě. Zpod ručníku jí vystupovala nahá ramena a nohy. Mohl by si všimnout rozdílu mezi ní a Carole? Ví, jak vypadalo tělo té druhé?

„Jací chlapíci?” zeptala se. Snažila se nedat najevo rozpaky.

„Od Wakelyho a Fostera. Včera večer neměli možnost předat ti je osobně, protože jsi ze schůzky utekla.”

„Neutekla jsem. Šla jsem se podívat na Mandy.”

„A zůstala jsi u ní, dokud neodešli.” Mlčela. Ani se neomluvila, ani to nepopřela. „Tobě se nelíbili, viď?”

„Když se ptáš, tak ne. Překvapuje mě, že tobě ano.”

„Proč?”

„Protože se derou na tvé místo.”

„Pracují pro nás, ne naopak.”

„Takhle mi to nepřipadá,” prohlásila. „Chovají se jako samovládci a velitelé. Jsem na takovou pýchu citlivá a překvapilo by mě, kdyby je Tate delší dobu snášel.”

Jack se zasmál. „Když takhle vnímáš je samé a jejich povýšené rady, bude pro tebe těžké to strávit.” Ukázal na desky.

Avery zvědavě přistoupila k posteli a vzala spis do ruky. Otevřela jej a přelétla několik prvních stránek. „Seznam příkazů a zákazů pro kandidátovu manželku.”

„Správně, paní Rutledgeová.”

Prudce desky zavřela a hodila je zpátky na postel.

Jack se zase zasmál. „Jsem rád, že jsem jen poslíček. Eddyho hrozně naštveš, jestli si všechno nepřečteš a nezařídíš se podle toho.”

„Eddy může jít k čertu. A ty taky. A každý, kdo chce z Tatea udělat vyumělkovaného robota líbajícího děti, potřásající si pravicí s lidmi, schopného okamžitě vychrlit prázdné fráze, aniž by řekl něco, čemu by mělo cenu naslouchat.”

„Stal se z tebe Tateův advokát. Náhle jsi jeho nejhorlivějším stoupencem.”

„Správně.”

„Z koho si, k čertu, děláš legraci, Carole?”

„Jsem jeho manželka. A až mě budeš chtít příště navštívit, klepej hlasitěji.”

Váhavě udělal krok k ní. Obličej měl stažený hněvem. „Před ostatními si hraj, na co chceš, ale když jsme sami -”

„Mami, namalovala jsem ti obrázek.” Mandy přihopkala do pokoje a mávala čtvrtkou papíru.

Jack vrhl na Avery zlostný pohled. Potom se otočil a vyšel z ložnice. Pogratulovala si v duchu, že se tak pozoruhodně držela. Nicméně teď se jí podlomila kolena a zhroutila se na okraj lůžka. Vzala Mandy na klín a pevně si ji přitiskla k tělu. Políbila ji na temeno hlavičky. Těžko by se dalo určit, kdo komu poskytoval útěchu.

„Mami?”

„Co jsi nakreslila? Ukaž mi to.” Pustila holčičku a pozorně si prohlížela barevné čmáranice, jež Mandy vytvořila. „To je nádherné!” zvolala s rozechvělým úsměvem.

Během týdnů, jež uběhly od návštěvy u doktora Webstera, Mandy udělala podivuhodný pokrok. Postupně opouštěla ulitu, do níž se sama uvěznila. Mozek jí pracoval na plné obrátky. Podsadité tělíčko jako by překypovalo energií. Přestože měla ještě křehké sebevědomí, zdálo se, že už ne tak moc jako dřív.

„To je táta. A tady je Shep,” švitořila a ukázala na tmavě modrou skvrnu.

„Aha.”

„Můžu dostat žvejku? Mona říkala, že se tě mám zeptat.”

„Jednu. Nespolkni ji. A až ji už nebudeš chtít, přines mi žvýkačku zpátky.”

Mandy jí dala vlhký polibek. „Mám tě moc ráda, mami.”

„Já tebe taky.” Avery ji znovu pevně objala a držela ji, dokud se jí Mandy nevykroutila a neutekla si pro žvýkačku.

Avery šla ke dveřím a zavřela je za ní. Zvažovala, jestli nemá zamknout. V domě žili lidé, před nimiž by se chtěla chránit.

Ale byli tu i druzí, jimž musela nechat dveře pro všechny případy otevřené. Za prvé Mandy. A Tate.

Van otevřel konzervu tuňáka a odnesl si ji k videopřehrávači. Jeho žaludek se nakonec domluvil s mozkem, že má-li člověk přežít, musí jíst. Jinak by se Van nechal tak strhnout tím, co dělal, že by si na jídlo ani nevzpomněl. Poměrně čistou lžičkou si strčil do úst kus olejnaté ryby.

Lžičku i s masem sevřel mezi zuby a oběma rukama vyměnil jednu videokazetu za druhou. V tomto směru pracoval jako velmi šikovná chobotnice.

První kazetu uložil do pouzdra a soustředil pozornost na novou pásku. Na obrazovce se objevily barevné pruhy a potom začalo odpočítávání.

Van spolkl sousto, které držel v puse, potáhl si z doutnající cigarety, napil se whisky a s dalším soustem ryby v ústech se opřel a položil si nohy na okraj desky pod videozařízením.

Sledoval dokumentární snímky, jež před několika lety natočil pro televizní stanici v Des Moines. Námětem reportáže byla dětská pornografie. Toto nebyla upravená a sestřihaná podoba, která šla do vysílání, ale jeho osobní kopie. Obsahovala vše, co během dvanácti týdnů ve spolupráci s redaktorem, produkčním a zvukařem natočil. Byla to jen jedna kazeta ze stovek, jež měl ve své bohaté diskotéce.

Zatím nic z toho, co sledoval, nepotvrzovalo ani slabý náznak, že by někoho z Rutledgeova doprovodu již dříve spatřil. Zvlášť ne toho šedovlasého muže, o něhož se Avery tak zajímala. Van vlastně ani nevěděl přesně, co hledá. Ovšem někde začít musel. Nepřestane, dokud to nenajde. Ať už „to” bude cokoli. Dokud opět nevyrazí s Rutledgeovými na předvolební okruh, nemá nic lepšího na práci. Jedině se zřídit.

To může vždycky udělat později.

„Kde je Eddy?” zeptal se Nelson ze svého místa v čele jídelního stolu.

„Musel ještě zůstat na štábu,” odpověděl Tate. „Říkal, abychom na něj nečekali s jídlem.”

„My se asi nikdy nesejdeme u večeře všichni,” poznamenal zamračeně Nelson. „Dorothy Rae, kde je Fancy?”

„Je… je…” Dorothy Rae o dceři nic nevěděla.

„Když jsem odcházel, byla ještě v kanceláři,” přišel švagrové na pomoc Tate.

Jack se usmál na rodiče. „Tráví tam dlouhé hodiny. Viď, mami?”

Zee se na něj vlažně usmála. „Je práci oddána víc, než bych předpokládala.”

„Ta práce jí prospívá.”

„Teprve začala,” zabručel Nelson.

Avery, sedící proti Jackovi, mlčela. Pochybovala, že Fancy spousty času na štábu věnovala práci. Připadalo ji, že ona jediná si všimla, že se Fancy a Eddy spolu často vracejí pozdě.

Mandy ji požádala, aby jí namazala housku. Když to Avery dodělala a zvedla hlavu, přistihla Jacka, jak ji sleduje. Usmíval se, jako by spolu sdíleli ošklivé tajemství. Avery se rychle podívala jinam a soustředila se na svou večeři, zatímco kolem ní vířil rozhovor.

Fancy přišla o několik minut později a zprudka usedla. Měla náladu stejně kyselou jako výraz v obličeji.

„Nemáš pro nás slušné slovo, mladá dámo?” zeptal se Nelson přísně.

„Ježíši, květák,” zamumlala a odstrčila mísu na opačný konec stolu.

„Takové výrazy nestrpím,” zahřměl Nelson.

„Zapomněla jsem,” odsekla.

Nelson hněvem zrudl. „A ani se nesmířím s tvým odmlouváním.” Významně se podíval na Jacka, který sklopil hlavu, a na Dorothy Rae. Ta se natáhla pro sklenku vína. „Chovej se slušně. Sedni si rovně a sněz večeři.”

„Nikdy nemáme k jídlu nic pořádného,” stěžovala si Fancy.

„Francine, měla by ses stydět.”

„Já vím, já vím, dědečku. Všechny ty strádající africké děti. Ušetři mě kázání, dobrá? Jdu do svého pokoje.”

„Zůstaneš, kde jsi,” vyštěkl. „Jsi součástí rodiny a v této rodině večeříme všichni společně.”

„Nelsone, není třeba křičet,” upozornila manžela Zee s dlaní na jeho paži.

Fancy se nafoukla. Vzpurně se podívala na babičku a pohrdavě na rodiče, ale sedět zůstala.

Jako by se nic nestalo, pokračoval Nelson v hovoru tam, kde ho přerušil Fancin příchod. „Lidé od Wakelyho a Fostera připravují Tateovi další okružní cestu.” Oznámil tuto novinu kvůli ženám, protože ty ji ještě neslyšely.

Avery se tázavě podívala na Tatea. „Zjistil jsem to teprve dnes odpoledne,” hájil se, „a před večeří jsem neměl čas ti to říct. Dostaneš plán cesty.”

„Kam pojedeme?”

„Do všech koutů státu.”

Zee si otřela ústa. „Jak dlouho budeš pryč?”

„Něco málo přes týden.”

„Carole, nedělej si starosti s Mandy,” ubezpečil ji Nelson. „Dědeček se o ni postará. Viď, Mandy?”

Usmála se na něj a zakývala hlavičkou. Nikdy jí nevadilo zůstat s prarodiči. Za normálních okolností by Avery neměla výčitky, že odjíždí. Ovšem Mandy měla předevčírem další noční můru, druhou za tento týden. Pokud se blížila k tolik očekávanému záchvatu, Avery se příčila představa, že bude pryč. Možná by Mandy mohla jet s nimi. Musí tu možnost probrat s Tatem dřív, než se udělá konečný plán cesty.

Náhle se v jídelně zjevil Eddy. Mona právě odnášela ze stolu. Eddyho porci dala stranou. „Hned vám ji přinesu,” slíbila mu.

„Ani ne.” Rozhlédl se kolem a na každém na okamžik spočinul pohledem. „Najím se později.”

Fancy se výrazně zlepšila nálada. Nepřívětivé oči se jí rozzářily, trucovitě našpulená ústa se roztáhla do úsměvu. Posadila se rovně, obdivně a toužebně se na něj dívala.

„Je mi hrozně nepříjemné, že všem zkazím večeři,” začal Eddy.

Nelson odmítavě mávl rukou. „Vypadáš rozčileně.”

Avery si pomyslela, že použil naprosto nepřiměřený výraz. Eddy se třásl vzteky.

„Co se děje. Ztratili jsme procenta?”

„Je něco v nepořádku?”

„Bojím se, že ano,” odpověděl Eddy Zee. „Ralph a Dirk přijeli se mnou, ale požádal jsem je, aby počkali v obývacím pokoji, dokud si s vámi nepromluvím.”

Ralph a Dirk byli ti dva muži od Wakelyho a Fostera, kteří se starali o Tateovu kampaň. V rozhovorech se jejich jména často objevovala. Avery pokaždé naplnila hrůzou, protože v ní obvykle to, co následovalo, vyvolalo odpor.

„Nuže,” ozval se netrpělivě Nelson. „Nejlepší bude, když nám ty novinky hned povíš.”

„Týká se to Carole.” Všichni v místnosti upřeli zrak k místu, kde mezi Mandy a Tatem seděla Avery. „Ta osoba, co jí dělala potrat, s tím hodlá vyjít na veřejnost.”

Kapitola 35

Válečnému pilotovi nesmí chybět schopnost nepodlehnout tlaku. Nelson odolal. Avery si až později, když si v duchu vybavovala ty hrozné okamžiky po Eddyho děsivém prohlášení, uvědomila, jaký Nelson zachoval klid.

Jeho vyrovnanost jí připadala pozoruhodná, protože ona měla pocit, že se zhroutí. Nedokázala nejen mluvit, pohnout se, ale ani myslet. Mozek jí vypnul. Jako by přišla o půdu pod nohama a vznášela se v temném vzduchoprázdnu.

Nelson obdivuhodně mrštně odsunul židli a vstal. „Myslím, že bychom to měli jít probrat do obývacího pokoje.”

Eddy přikývl, podíval se na Tatea s výrazem soucitu i vzteku a odešel z jídelny.

Zee také vstala, sice bílá jako zeď, a přesto téměř stejně vyrovnaná jako manžel. „Mono, dnes večer si nedáme moučník. Prosím, zabavte Mandy. Teď asi chvíli nebudeme mít čas.”

Dorothy Rae se natáhla pro víno. Jack vzal manželce sklenku z ruky a položil ji zpátky na stůl. Chytil ji pod paží, zvedl ze židle a strkal do haly. Fancy kráčela za nimi. Málem bublala radostí.

U dveří Jack dceři oznámil: „To není nic pro tebe.”

„V žádném případě. Tohle je největší vzrůšo, jaké se kdy stalo,” řekla se smíchem.

„Fancy, tebe se to netýká.”

„Taky patřím do rodiny. Dědeček to před chvilkou říkal. A navíc, pracuju na kampani. Mám právo být u toho. Mnohem větší než ona,” prohlásila a ukázala na matku.

Jack vytáhl z kapsy kalhot padesátidolarovou bankovku a strčil ji Fancy do dlaně. „Najdi si na práci něco jiného.”

„Parchante,” zasyčela a odešla.

Tateovi rozhořčením zbělel obličej. Pečlivě se ovládal. Složil ubrousek a položil ho vedle talíře. „Carole?”

Avery prudce zvedla hlavu. Už se připravila, jak celou záležitost popře. Chystala se promluvit, ale když viděla jeho zlostný pohled, mlčela. Pevně ji uchopil za paži a odvedl přes halu do rozlehlého obývacího pokoje.

Stmívalo se. Z okna byl nádherný pohled na oblohu prozářenou živými barvami slunce ukrývajícího se za obzor. Avery zde často sedávala a těšila se z malebných západů. Ovšem tentokrát v ní nekonečný horizont vyvolával pocit nahoty a osamění.

Vstoupila do pokoje plného nepřátelských obličejů. Obzvlášť odmítavě se tvářili muži ze společnosti pro veřejné vztahy.

Dirk byl vysoký, hubený a zasmušilý. Obličej mu neustále pokrýval modročerný stín - jako by potřeboval oholit. Vypadal jako klasický nájemný vrah z filmu o gangsterech. Zdálo se, že kdyby se pokusil usmát, tvář by mu praskla.

Ralph byl Dirkův opak. Menší, podsaditý a srdečný. Neustále trousil žerty, ovšem spíše tím všechny unavoval, než bavil. Pokud byl nervózní, pohrával si s mincemi. Nyní mu drobné v kapse zvonily jako rolničky.

Ani jeden z nich, pokud jí bylo známo, se nepředstavil příjmením. Měla pocit, že tímto opomenutím chtěli s klientem vytvořit přátelský pracovní vztah. Na ni ten trik nepůsobil.

Nelson se ujal slova: „Eddy, prosím, upřesni, co jsi nám právě říkal v jídelně.”

Eddy šel rovnou k věci a zeptal se Avery: „Byla jsi na potratu?”

Pootevřela ústa, ale nevydala ze sebe ani hlásku. Tate odpověděl místo ní: „Ano, byla.”

Zee vyskočila, jako by se jí do štíhlého těla právě zabodl šíp. Nelson se zamračil tak, že se mu nad kořenem nosu spojilo obočí. Jack a Dorothy Rae na švagrovou ohromeni zírali, jako by tomu nemohli uvěřit.

„Ty jsi o tom věděl?” zeptal se Eddy Tatea.

„Ano.”

„A řekl jsi to někomu?”

„Do toho nikomu nic není,” odsekl Tate vztekle.

„Kdy se to stalo?” chtěl vědět Nelson. „Nedávno?”

„Ne. Před leteckým neštěstím. Těsně předtím.”

„Skvělé,” zabručel Eddy. „To je, kurva, skvělé.”

„Dávej si před mou manželkou pozor na jazyk, Paschale!” zařval Nelson.

„Promiň, Nelsone,” vykřikl Eddy, „ale máš ponětí, co to s Rutledgeovou kampaní udělá, jestli to vyjde najevo?”

„Samozřejmě že ano. Ale musíme se vyvarovat impulzivních reakcí. Jak by nám teď prospěl vztek?” Když se trochu uklidnili, Nelson se zeptal: „Eddy, jak ses o tom… o téhle ohavnosti dozvěděl?”

„Dnes odpoledne volala sestra z gynekologie a chtěla mluvit s Tatem,” odpověděl Eddy. „Už byl pryč, tak jsem to vzal já. Říkala, že k nim Carole přišla v šestém týdnu těhotenství a požádala o umělé přerušení.”

Avery klesla na postranici pohovky a založila si ruce křížem. „Musíme to probírat před nimi?” Kývla bradou na dvojici cizích mužů.

„Zmizte,” Tate ukázal hlavou směrem ke dveřím.

„Počkej,” ohradil se Eddy. „Musejí vědět o všem, co se děje.”

„Ne v našem soukromém životě.”

„Všechno, Tate,” promluvil Dirk. „Až po značku deodorantu, který používáš. Žádná překvapení, vzpomínáš si? Zvlášť žádná nepříjemná. Na to jsme tě připravili hned na začátku.”

Tate vypadal, že vybuchne. „Čím ta ošetřovatelka vyhrožovala?”

„Že to oznámí médiím.”

„Nebo?”

„Nebo jí musíme zaplatit, aby držela jazyk za zuby.”

„Vydírání,” poznamenal Ralph. Bez přestání si hrál s mincemi v kapse kalhot. „To není příliš originální.”

„Ale účinné,” upozornil ho Eddy stroze. „Vyslechl jsem si ji.” Na Avery vyštěkl: „Víš, že bys mohla všechno zničit!”

Avery se chytila do vlastních lží a teď nemohla udělat nic jiného než snášet jejich opovržení. Nezáleželo jí na tom, co si o ní myslí ti druzí, ale při pomyšlení, jak se musí Tate cítit podvedený, se jí chtělo zemřít.

Eddy přešel k baru a nalil si čistou skotskou. „Čekám na návrhy.”

„A co lékař?” zeptal se Dirk.

„Ta sestra tam už nedělá.”

„Oh?” Ralph si přestal hrát s mincemi. „Jak to?”

„Nevím.”

„Tak to zjisti,” přikázala Eddymu ostře Avery a vstala. Viděla jediný způsob, jak se v Tateových očích vykoupit, a to pomoci mu dostat se z té bryndy. „Zjisti, proč už pro něj nepracuje. Možná ji vyhodil pro neschopnost.”

„On? Je to lékařka. Ježíši, ty si to ani nepamatuješ?”

„Chceš, abych pomohla, nebo ne?” vyjela na něj na oplátku a snažila se zamaskovat svůj příšerný omyl. „Jestli tu sestru vyhodila, tak nebude jako vyděračka příliš věrohodná.”

„Carole na něco kápla,” uznal Ralph a rozhlédl se po kruhu zasmušilých obličejů.

„Do téhle kaše jsi nás dostala ty,” obvinil ji Eddy a přistoupil k ní. „Co hodláš dělat? Drze to popírat?”

„Ano,” prohlásila odhodlaně.

Téměř slyšela, jak všem přítomným cvakají usilovným přemýšlením kolečka v hlavě. Vážně o jejím nápadu uvažovali.

Ticho prolomila Zee. „A co jestli má tvou zdravotní kartu?”

„Záznamy se dají zfalšovat, zvlášť jedná-li se o kopie. Stále to bude mé slovo proti iejímu.”

„Nemůžeme lhát,” prohlásil Tate.

„Proč sakra?” naléhal Dirk.

Ralph se zasmál. „Lež je součástí hry, Tate. Jestli chceš vyhrát, musíš lhát přesvědčivěji než Rory Dekker, to je celé.”

„Pokud se stanu senátorem, budu se na sebe muset každé ráno dívat do zrcadla,” namítl zamračený Tate.

„Nebude třeba, abych lhala. A ani ty. Nikdo se o potratu nedozví.” Avery si stoupla před Tatea a položila mu ruce na paže. „Když ji označíme za podvodnici, stáhne se. Můžu se téměř zaručit, že ji žádná z místních televizních stanic nevyslechne. Tím spíš, že ji lékařka propustila.”

Jestli se sestra obrátí na Irishe McCabea - do KTEX pravděpodobně zamíří nejdřív, protože má nejvyšší sledovanost - ten zničí její příběh v samém zárodku. Kdyby šla jinam…

Avery se náhle otočila k Eddymu a zeptala se: „Nezmínila se, že jí někdo může to tvrzení dosvědčit?”

„Ne.”

„Do toho by se žádný hodnověrný novinář nepustil.”

„Jak to k čertu můžeš vědět?” obořil se na ni Jack z opačného koutu pokoje.

„Viděla jsem Všechny prezidentovy muže.”

„Bulvární noviny tisknou zprávy bez ověření další osobou.”

„To můžou,” pokračovala Avery, „ale nemají naprosto žádnou důvěryhodnost. Jestliže budeme případný skandální článek hrdě ignorovat, čtenáři ho budou považovat za špinavou lež.”

„Co když informace prosákne do Dekkerova tábora? Roztroubí tu novinu od Texarkany po Brownsville.”

„A i kdyby? Je to nechutná záležitost. Kdo by uvěřil, že jsem něco takového provedla?”

„Proč jsi to udělala?”

Avery se podívala na Zee, jež jí tu prostou otázku položila. Vypadala zničeně, trpěla kvůli synovi. Avery by jí ráda dala uspokojivou odpověď, ale nemohla.

„Promiň, Zee, ale to se týká jen mě a Tatea,” řekla nakonec. „Tehdy nám to připadalo jako vhodné řešení.”

Zee se otřásla hlubokým odporem.

Eddyho nezajímaly sentimentální stránky jejich těžkého rozhodování. Přecházel sem a tam. „Bože, Dekker po takové bombě skočí. Už má v kapse všechny horlivé odpůrce potratů. Jsou to fanatici. Vsadím si na to, co z toho udělá. Vykreslí Carole jako vražedkyni.”

„To by vypadalo, že hází špínu,” namítla Avery. „Pokud by nemohl dokázat víc než stín podezření. A to nemůže. Sympatie voličů se přikloní na naši stranu.”

Dirk a Ralph se na sebe podívali a současně pokrčili rameny. Dirk řekl: „Některé z jejích názorů jsou opodstatněné, Eddy. Až budeš s tou sestrou zase mluvit, řekni jí, že lže. Možná se jen chytá stébla a snadno se vzdá.”

Eddy si váhavě hryzal ret. „Já nevím. Není to jisté.”

„Ale je to to nejlepší, co můžeme udělat.” Nelson vstal a podal Zee ruku. „Zbytek té nechutnosti dořešte sami. Už nikdy o tom nechci slyšet.” Když odcházeli, ani jeden z nich se na Avery nepodíval.

Dorothy Rae zamířila k baru. Jack se díval na bratrovu manželku tak nenávistně, že si vlastní ani nevšiml a nepokusil se ji zadržet.

O Carolině těhotenství a potratu zjevně až do dnešního večera nikdo z rodiny netušil. Vývoj událostí všechny zaskočil, dokonce i Avery. Nevěděla jistě, jestli k potratu došlo, a vsadila kartu na možnost, že to nikdo nezjistí.

„Carole, máš ve skříni ještě víc kostlivců?”

Tate se prudce otočil a vyjel na bratra s takovým hněvem, s jakým se před Avery k členům rodiny nikdy nechoval. Sevřel ruce v pěst a vyštěkl: „Drž hubu, Jacku!”

„Neříkej mu, aby držel hubu,” zakřičela Dorothy Rae a prudce postavila karafu s vodkou zpátky na polici baru. „Není to jeho chyba, že máš za ženu děvku.”

„Dorothy Rae!”

„A není, Jacku? Schválně se zbavila dítěte, zatímco moje… moje…” Vyhrkly jí slzy. Otočila se k přítomným zády.

Jack prudce vydechl, sklopil hlavu a zamumlal: „Promiň, Tate.”

Šel k plačící manželce, vzal ji kolem pasu a odváděl ji z pokoje. Avery to laskavé gesto přes všechen odpor, jejž k Jackovi cítila, dojalo. Dorothy Rae také. Vzhlédla k němu s vděkem a láskou.

Dirk a Ralph si spolu povídali, hluší k rodinnému dramatu. „Carole se cesty nezúčastní,” oznámil rozhodně Dirk.

„Jsem také pro,” podpořil ho Eddy.

„To záleží na Tateovi,” upozornila je Avery.

Tate se tvářil chladně a lhostejně. „Zůstaneš doma.”

Cítila, jak se jí hrnou slzy do očí, ale raději by se propadla, než by se před Dirkem, jeho kumpánem a tím nadutým necitou Eddym Paschalem rozplakala. „Omluvte mě.”

Hrdě, ale spěšně opustila místnost. Tate vyšel za ní. Dostihl ji v hale a otočil ji tváří k sobě. „Tvým podvodům zkrátka není konce, že?”

„Vím, že to vypadá ošklivě, ale -”

„Ošklivě?” zeptal se hořce a nevěřícně zavrtil hlavou. „Když už jsi to udělala, proč ses k tomu jednoduše nepřiznala? Proč jsi mi tvrdila, že žádné dítě nebylo?”

„Protože jsem viděla, jak moc ti to ublížilo.”

„Kecy. Viděla jsi, jak moc to ubližuje tobě!”

„Ne,” řekla zoufale.

„Nazvi ji lhářkou. Žádný svědek, který by to potvrdil. Zfalšované záznamy,” vyjmenoval její návrhy. „Připravila sis pro případ, že by tě chytili, únikovou cestu. Kolik dalších triků máš v rukávě?”

„Navrhla jsem to, abych tě ochránila. Tebe, Tate.”

„To určitě.” Cynicky se usmál. „Kdybys pro mě chtěla něco udělat, nešla bys na potrat. Ale je dobře, že jsi neotěhotněla teď. Nebo sis myslela, že ti dítě poslouží jako jízdenka do Washingtonu?”

Náhle ji pustil, jako by mu byla odporná i jen na dotek. „Kliď se mi z cesty. Nemůžu se na tebe ani podívat.”

Vrátil se do obývacího pokoje ke svým poradcům. Avery se opřela o stěnu a přikryla si ústa rukama, aby se nerozvzlykala nahlas.

Dalším pokusem odčinit Caroliny hříchy Tatea od sebe jen ještě víc odehnala.

Příští ráno se Avery probudila s pocitem slabosti. Hlavu měla otupělou, oči oteklé a podrážděné, protože večer plakala tak dlouho, až z toho usnula. Natáhla si lehký župan a šla do koupelny.

Jakmile otevřela dveře, musela se opřít o zeď. S hrůzou četla vzkaz napsaný na zrcadle její vlastní rtěnkou.

Děvko pitomá. Málem jsi všechno zničila.

Na několik okamžiků ji ochromil děs, ale potom naopak vyburcoval. Běžela ke skříni a rychle se oblékla. Spěšně otřela zrcadlo a vyřítila se z pokoje, jako by ji pronásledovali démoni.

Trvalo jí jen pár minut, než ve stáji osedlala koně. Tryskem vyjela na otevřené pastviny a vzdálenost mezi ní a milovaným domem, v němž žil někdo tak proradný, se zvětšovala. Přestože ji hřály první ranní paprsky slunce, při pomyšlení, že zatímco spala, někdo se vplížil do jejího pokoje, jí naskočila husí kůže.

Možná měli Irish a Van pravdu. Byla opravdu duševně chorá, že v této hře na schovávanou pokračovala. Mohla by za podvody jiné ženy zaplatit životem. Stála nějaká reportáž vůbec za to? Bylo pošetilé neodejít dřív, než ji odhalí.

Mohla by zmizet, odstěhovat se někam jinam a vytvořit si novou totožnost. Byla chytrá a vynalézavá. Zajímala ji spousta věcí. Novinařina nebyla jediným hodnotným polem působnosti.

Ale takové myšlenky pramenily jen z paniky a strachu. Věděla, že by to nikdy neudělala. Nesnesla by další profesionální prohru, zvlášť ne tak závažnou. A co kdyby následně Tate přišel o život? V současné době pro ni on a Mandy znamenali víc než jakýkoliv úspěch. Musí zůstat. Volby se konají za několik týdnů, takže konec už je na dohled.

Vzkaz na zrcadle potvrzoval, že Carolino v poslední době tak nevypočitatelné chování Tateova nepřítele zlobí a znervózňuje. Podráždění lidé se dopouštějí chyb. Bude si muset dávat pozor, jestli se spiklenec neprozradí, a současně dbát na to, aby totéž nepotkalo ji.

Vrátila se z projížďky, ale ve stáji nikdo nebyl. Odvedla koně dovnitř, odsedlala ho, dala mu krmení a začala ho hřebelcovat.

„Hledal jsem tě.”

Vystrašeně upustila kartáč a otočila se. „Tate!” Přitiskla si ruku na zběsile bušící srdce. „Neslyšela jsem tě přijít. Vyděsil jsi mě.”

Stál ve dveřích stáje. U nohou mu poslušně seděl Shep s vyplazeným jazykem.

„Mandy chce snídani od tebe. Slíbil jsem jí, že tě půjdu najít.”

„Vyjela jsem si,” oznámila mu to, co bylo očividné.

„Co se stalo s těmi elegantními kalhotami?”

„Pardon?”

„Ty…” Přejel si rukama po vnější straně stehen.

„Rajtky?” V džínsech a vysokých botách rozhodně nevypadala jako z módního časopisu. Kolem boků jí plandala jednoduchá bavlněná košile. „Teď si v nich připadám jako blázen.”

„Oh.” Otočil se a chtěl odejít.

„Tate?” Zase se k ní obrátil. Nervózně si navlhčila rty. „Vím, že na mě mají všichni vztek, ale mně záleží jen na tvém názoru. Nenávidíš mě?”

Shep si lehl na betonovou podlahu stáje, položil si hlavu na přední tlapy a vzhlížel k ní se smutným výrazem v očích.

„Raději bych se měl vrátit k Mandy,” řekl Tatu. „Přijdeš?”

„Ano, hned jsem tam.”

Ani jeden se neměl k odchodu. Jen tak stáli a dívali se na sebe. Až na občasný úder kopyta do podlahy nebo zaržání koně panovalo ve stáji ticho. V pruzích světla pronikajícího okny tančila zrníčka prachu. Klidným vzduchem se nesla vůně sena, koní a kůže. A smyslnosti.

Avery se náhle zmocnil pocit, že ji svírají šaty. Vlasy jako by byly na její hlavu příliš těžké, kůže pro kypící tělo moc těsná. Bolestně toužila vzít Tatea kolem pasu. Přála si položit mu hlavu na prsa a cítit tlukot jeho srdce tak, jako ho vnímala při milování. Chtěla, aby ji zase vášnivě uchopil, přestože od ní potřeboval jen krátkodobé uspokojení tělesných potřeb.

Touhu, která ji zaplavila, doprovázelo zoufalství. To bylo nesnesitelné spojení. Uhnula pohledem a bezmyšlenkovitě pohladila valacha po sametových nozdrách. Kůň se odvrátil od ovsa a láskyplně ji šťouchl do ramene.

„To nechápu.”

Opět se na Tatea podívala. „Co?”

„Jakmile ses k němu přiblížila, plival oheň. Chtěla jsi, abychom ho prodali do kafilerie. Teď se spolu mazlíte. Co se stalo?”

Podívala se Tateovi zpříma do šedých očí a tiše odpověděla: „Naučil se věřit mi.”

Pochopil, co tím chtěla říct. O tom nemohlo být pochyb. Dlouho na ni upřeně hleděl. Potom strčil špičkou boty do psa a přikázal mu: „Shepe, pojď.” Přes rameno jí ještě připomenul: „Mandy čeká.”

Kapitola 36

„Buď tady kvůli tatínkovi hodná.” Tate klečel před dcerou a pevně ji objal. „Vrátím se dřív, než si uvědomíš, že jsem pryč, a přivezu ti dárek.”

Normálně by Mandin úsměv způsobil, že by se usmála i Avery, ale dnes ráno, v den Tateova odjezdu, to nedokázala. Vstal. „Kdyby u ní došlo ke zlomu, zavolej.”

„Samozřejmě.”

„Nebo k nějaké regresi.”

„Ano.”

„Všichni budou vědět, že když zatelefonuješ kvůli Mandy, okamžitě mě musí sehnat.”

„Slibuji, že kdyby se cokoliv stalo, okamžitě ti zavolám.”

Jack zatroubil. Čekal netrpělivě za volantem. Eddy už zaujal místo na zadním sedadle a mluvil do sluchátka telefonu, který nechali nedávno do vozu instalovat.

„A co se týká té druhé záležitosti,” pokračoval Tate důvěrným tónem. „Eddy udělal to, co jsi navrhovala. Požádal sestru o nevyvratitelný důkaz, že jsi byla na potratu. Mořil ji otázkami, aby jí dal ochutnat, co by ji čekalo, kdyby se se svými informacemi obrátila na tisk nebo na Dekkerovy lidi.

Také trochu pátral. Vyhodili ji z práce, jak jsi předpokládala. Chtěla znemožnit doktorku ještě víc než nás. Eddy to také použil jako páku a pohrozil jí soudním procesem. Prozatím ji zastrašil.”

„Oh, Tate, jsem moc ráda. Strašně bych se nenáviděla za to, že jsem ti pokazila kampaň.”

Krátce se zasmál. „Hůř než teď už vypadat nemůže.”

„Neztrácej odvahu,” povzbudila ho a položila mu dlaň na paži. „Nepokládej předvolební odhady za bernou minci. Navíc se mohou kdykoliv obrátit.”

„To by se mělo stát sakra brzy,” poznamenal zasmušile. „Máme tady listopad dřív, než se nadějeme.”

V tomto mezidobí bude jeho život v nebezpečí a ona ho ani nemůže varovat. Během této cesty se nebude moci rozhlížet po vysokém šedovlasém muži. Možná by se o něm měla zmínit - jen ho na jeho nepřátele nenápadně upozornit.

„Tate -” začala. Jack zase zatroubil.

„Musím jít.” Ohnul se a opět políbil Mandy na tvář. „Na shledanou, Carole.” Nedostala polibek, neobjal ji, dokonce se na ni ani nepodíval. Nastoupil do vozu a odjel.

„Mami? Mami?”

Mandy ji musela oslovit několikrát. Avery stála a zírala na zatáčky, kde jí auto zmizelo z dohledu. Holčička na ni ohromeně hleděla.

„Promiň. Copak je, miláčku?”

„Proč brečíš?”

Avery si setřela slzy a přinutila se k širokému úsměvu. „To proto, že tatínek odjel. Ale mám tady tebe. Budeš mi dělat společnost, zatímco je pryč?”

Mandy nadšeně přikývla. Vešly společně do domu. Tateovi prozatím pomoct nemohla, tak se aspoň vynasnaží co nejvíc prospět jeho dceři.

Dny plynuly. Většinu času trávila s Mandy. Přestože pro ni vymýšlela spoustu her a dalších činností, jejich společné aktivity nedokázaly spolykat nekonečné hodiny. Když před mnoha týdny Tateovi řekla, že potřebuje nějakou užitečnou práci, nepřeháněla. Nebyla na nicnedělání zvyklá. Na druhou stranu jako by jí scházela energie podniknout víc než zírat do prázdna a strachovat se o něj.

Každý večer sledovala zprávy a úzkostlivě hledala při záběrech na diváky toho šedovlasého muže. Irish by se divil, proč tentokrát Tatea nedoprovází, proto mu zavolala z telefonní budky v Kerrville a vysvětlila mu nastalé potíže s potratem.

„Jeho poradci, počínaje Eddym, mu doporučili, abych se stáhla. Stal se ze mě vyvrhel.”

„I pro Rutledge?”

„Do jisté míry ano. Je slušný jako vždy, ale rozhodně mezi námi panuje chlad.”

„Slyšel jsem o politických odbornících, jako je Wakely a Foster. Rozkážou a Rutledge štěká. Je to tak?”

„Rozkáží, Tate na ně vrčí a potom zaštěká.”

„Hmm, upozorním Vana a řeknu mu, aby se poohlédl po tom chlápkovi, který ti, jak se zdá, připadá důležitý.”

„Vím, že je důležitý. Požádej Vana, aby mi zavolal hned, jak ho zahlédne.”

„Jestli ho zahlédne.”

Zjevně se tak nestalo, protože Van nezatelefonoval. Ale ve všech zpravodajstvích KTEX byl nejméně jeden záběr na shromážděné diváky. Van jí posílal zprávu. V davu kolem Tatea Šedý vlas chyběl.

Přesto to Avery nepřinášelo velkou úlevu. Toužila stát vedle Tatea a přesvědčit se na vlastní oči, že mu nehrozí bezprostřední nebezpečí. Zdály se jí živé sny, v nichž umíral v kaluži krve. Během dne, když se právě nevěnovala Mandy, se neklidně potulovala po domě.

„Pořád máš špatnou náladu?”

Avery zvedla hlavu. Nelson přišel do obývacího pokoje, aniž si toho všimla. „Je to vidět?” zeptala se s nuceným úsměvem.

„Jasně jako den.” Posadil se do jednoho z křesel.

„Uznávám, že v posledních dnech nejsem příliš dobrou společnicí.”

„Stýská se ti po Tateovi?”

Rodina ji lehce přehlížela, takže jí čas plynul ještě pomaleji. Od Tateova odjezdu uběhl více než týden, ale jí to připadalo jako věčnost.

„Ano, Nelsone. Strašně mi schází. Předpokládám, že tomu těžko uvěříš. Zee určitě ne. Sotva se na mě podívá.”

Pohlédl jí přímo do očí, natolik tvrdě a pronikavě, že se propadala studem. Poznamenal: „Ta záležitost s potratem je odporná.”

„Neměla jsem v úmyslu, aby se o tom někdo někdy dozvěděl.”

„Až na Tatea.”

„No, on to přece musel vědět.”

„Opravdu? To dítě bylo jeho?”

Jen na okamžik zaváhala. „Ano.”

„A ty se divíš, že k tobě nejsme příliš laskaví?” podivil se. „Zabila jsi naše vnouče. Carole, to ti nemůžu prominout. Víš, jaké city chová Zee k Tateovi. Čekala jsi, že tě za to, co jsi provedla, obejme?”

„Ne.”

„Víš, jakou je chlapcům matkou. Zkrátka si nedokáže představit, že by se některá žena dokázala dopustit takové hanebnosti jako ty. Upřímně řečeno, ani já ne.”

Avery se podívala na otevřené album, jež měla položené na klíně. Když přišel, prohlížela si fotografie z dřívějších dob. Zee na nich byla velmi mladá a velmi krásná. Nelson vypadal v modré letecké uniformě velice pěkně a elegantně. Nechyběly obrázky Jacka a Tatea v různých obdobích dětství a dospívání. Představovali typickou americkou rodinu.

„Když jsi odešel do Koreje, asi to pro Zee nebylo snadné.”

„Ne, to nebylo,” připustil a posadil se pohodlněji. „Musel jsem ji nechat samotnou s Jackem, tehdy ještě miminkem.”

„Tate se narodil až po válce, že?”

„Těsně po skončení.”

„Když jste se stěhovali do Nového Mexika, byl hodně malý,” poznamenala a opět se podívala do alba. Doufala, že se Nelson rozhovoří o těch několika holých faktech, která zatím pilným pátráním získala.

„Poslalo mě letectvo, tak jsme tam jeli,” odpověděl Nelson. „Opuštěné místo. Zee nenáviděla poušť a prach. Taky nesnášela mou práci. Tehdy byli zkušební letci něco jako zboží na jedno použití.”

„Například tvůj přítel Bryan. Tate.”

Tvář mu zjihla, jako by si v duchu vybavoval staré dobré časy. Potom smutně zavrtěl hlavou. „Bylo to jako ztratit člena rodiny. Po té události jsem se pilotování vzdal. Už jsem nelétal celým srdcem. A když tě něco takového potká, můžeš rychle zemřít. Možná právě to se přihodilo Bryanovi. Prostě jsem nechtěl zemřít. Měl jsem v plánu udělat ještě spoustu věcí.

Letectvo mě přeložilo do Lacklandu. To byl tak jako tak domov. Dobré místo na vychovávání chlapců. Můj otec stárnul. Po jeho smrti jsem odešel z armády a převzal po něm ranč.”

„Tobě se ale asi po létání stýská.”

„No… sakra, ano,” přiznal se sebepodceňujícím smíchem. „Jak jsem starý, tak si stále pamatuji, jaké to je být nahoře. Tomu se žádný pocit na světě nevyrovná. A ani popíjení piva s ostatními letci a vyprávění zážitků. Žena nedokáže pochopit, jaké to je mít takové kamarády.”

„Jako Bryana?”

Přikývl. „Dobrý pilot. Nejlepší.” Přestal se usmívat. „Ovšem začal se chovat lehkomyslně a stálo ho to život.” Znovu se na Avery zadíval. „Carole, každý za své chyby platí. Můžeš se tomu na chvíli vyhnout, ale ne navždy. Nakonec tě to dostihne.”

S nepříjemným pocitem odvrátila zrak. „Myslíš, že to je i můj případ s potratem?”

„Ty myslíš, že ne?”

„Asi ano.”

Naklonil se dopředu a opřel se předloktími o stehna. „Už jsi zaplatila tím, že musíš snášet hanbu. Jen doufám, že tvé provinění nebude stát Tatea vítězství ve volbách.”

„Já taky.”

Chvilku si ji upřeně prohlížel. „Víš dobře, Carole, že od okamžiku, kdy ses stala členkou této rodiny, jsem v případě pochybností, a to více než jedenkrát, rozhodl ve tvůj prospěch.”

„Co tím chceš říct?”

„Všichni si všimli, jak ses od návratu z nemocnice změnila.”

Avery se rozbušilo srdce. Probírali to sami mezi sebou? „Ano, změnila jsem se. Doufám, že k lepšímu.”

„Souhlasím, ale Zee nevěří, že je to upřímné. Je přesvědčená, že hraješ divadlo - že starost o Mandy předstíráš a tvůj náhlý zájem o Tatea je jen prostředkem, jak si udržet jeho přízeň, aby tě s sebou vzal do Washingtonu.”

„To není od tchyně právě lichotivé,” přemítala nahlas. „Co myslíš?”

„Myslím, že jsi krásná a chytrá mladá žena, příliš chytrá, aby ses se mnou dostala do konfliktu.” Ukázal na ni tupým prstem. „Raději bys měla být skutečně taková, jaká předstíráš, že jsi.” Ještě chvíli se tvářil zlověstně. Potom se zeširoka usmál. „Ovšem pokud se upřímně snažíš minulé chyby napravit, chválím tě za to. Tate potřebuje ke svému zvolení stoprocentní podporu rodiny, zvláště manželky.”

„Pro jeho zvolení jsem na sto procent.”

„Nic jiného se neočekává.” Vstal. U dveří se ještě obrátil. „Chovej se jako senátorova manželka a nebudeš se mnou mít potíže.”

Zjevně o jejich rozhovoru mluvil se Zee, protože Avery si hned u večeře všimla, že se k ní chová poněkud méně chladně. Avery se zdálo, že se zeptala se skutečným zájmem: „Carole, líbila se ti odpolední vyjížďka?”

„Moc. Teď, když už je trochu chladněji, můžu zůstat venku delší dobu.”

„A jezdíš na Ghostlym. To je zvláštní. Vždy jsi to zvíře nesnášela a naopak.”

„Myslím, že jsem se ho dřív bála. Naučili jsme se jeden druhému důvěřovat.”

V tom okamžiku vstoupila do jídelny Mona a oznámila Nelsonovi, že má telefonát. „Kdo je to?”

„Tate, plukovníku Rutledgi.”

Avery potlačila nával lítosti, že Tate nechtěl mluvit s ní. Přesto jí jen vědomí, že je na druhé straně aparátu ve vedlejší místnosti, zvýšilo tep. Nelson se na několik minut vzdálil. Když se vrátil, vypadal mimořádně rozradostněný.

„Dámy,” oslovil nejen manželku a Avery, ale také Dorothy Rae, Fancy a Mandy. „Sbalte si dnes večer věci. Zítra odjíždíme do Forth Worthu.”

Přítomné přijaly jeho oznámení různě.

Zee se zeptala: „Všechny?”

Dorothy Rae vydechla: „Já ne. Já?”

Fancy vyskočila ze židle a zavýskala radostí. „Bože, už bylo na čase, aby se tady stalo něco příjemného a zábavného.”

Mandy se tázavě podívala na Avery, aby jí vysvětlila, proč jsou náhle všichni tak vzrušení.

Avery se podivila: „Zítra? Proč?”

Nelson odpověděl nejdříve jí: „Předvolební odhady. Tate každý den ztrácí.”

„To není nic, co by se mělo oslavovat,” podotkla Zee.

„Tateovi poradci se domnívají, že by jeho rodina měla být víc na očích,” vysvětloval Nelson, „aby nepůsobil jako moc velký samotář. Jsem rád, že budeme zase spolu.”

„Rozmysleli si to s mým stažením do pozadí?” zeptala se Avery.

„Očividně.”

„Jdu nám s Mandy zabalit.” Všechny černé myšlenky zaplašila radost, že bude brzy s Tatem. „V kolik odjíždíme?”

„Jakmile budeme všichni připraveni.” Nelson se podíval na Dorothy Rae. Zjevně propadla panice. Z obličeje se jí vytratila barva, takže byla šedobílá a nejistě si mnula ruce. „Mono, prosím, pomozte Dorothy Rae připravit si všechny věci.”

„Musím jet?” zeptala se třaslavě.

„Tak mi to Tate řekl.” Nelson se podíval přísně na snachu i na starší vnučku, které se na rozdíl od matky zmocnilo nadšení. „Myslím, že není třeba všem připomínat, že se musí chovat dokonale. Blížíme se k vyvrcholení kampaně. Veřejnost bude všechny Rutledgeovy pozorně sledovat. Budeme žít pod zvětšovacím sklem. Zařiďte se podle toho.”

Kapitola 37

Do Forth Worthu přijeli za deště.

Nelson jel rovnou do hotelu v centru města. Cesta hornatou krajinou trvala vzhledem k špatnému počasí a častým zastávkám déle, než předpokládal. Jack, Eddy a Tate už odjeli na politické shromáždění, jež se ten večer konalo.

Cestováním zmožená skupinka se rychle ubytovala. Mandy byla unavená a mrzutá. Dostala záchvat zlosti a nic ji nedokázalo uklidnit - dokonce ani jídlo, které pokojová služba okamžitě přinesla.

„Mandy, spapej večeři,” naléhala Zee.

„Ne,” prohlásila vzdorně a vyšpulila dolní ret. „Říkala jsi, že uvidím tatínka. Chci vidět tatínka.”

„Přijde později,” vysvětlovala Avery holčičce snad potisící.

„No tak, to je tvé zamilované jídlo,” pobízela ji laskavě Zee. „Pizza.”

„Nemám ji ráda.”

Nelson se netrpělivě podíval na armádní náramkové hodinky. „Je téměř sedm. Jestli nevyrazíme hned, přijdeme tam pozdě.”

„Zůstanu s ní v hotelu,” nabídla se Dorothy Rae s nadějí v hlase.

„Ty bys byla velká pomoc,” pohrdavě utrousila Fancy. „Nechte toho fracka o hladu.”

„Fancy, prosím,” napomenula ji Zee, „jedno neposlušné dítě stačí.” Přiznala se, že je unavená a navrhla, že by se shromáždění neúčastnila a postarala by se o Mandy.

„Děkuji, Zee,” přijala Avery její nabídku. „To bys byla hodná. Myslím, že dnes není na setkání s lidmi připravena. Nelsone, odjeď hned s Dorothy Rae a Fancy. Dorazím později.”

Nelson nesouhlasil. „Dirk a Ralph říkali -”

„Nezajímá mě, co říkali,” přerušila ho Avery. „Tate by si nepřál, abych Zee nechala Mandy na starost, když se chová

tak ošklivě. Jakmile ji uložím, vezmu si taxi. Pověz jim, že přijedu hned, jak jen to bude možné.”

Trojice opustila Mandinu ložnici, součást třípokojového apartmá rezervovaného pro Tateovu rodinu. „Tak, Mandy,” vybídla ji Avery, „teď se najez, abych se mohla tatínkovi pochlubit, jaká jsi byla hodná.”

„Chci to překvapení.”

„Sněz tu večeři, drahoušku,” žadonila Zee.

„Ne!”

„Tak co bys řekla krásné teplé koupeli?”

„Ne! Chci to překvapení. Tatínek řekl, že dostanu dárek.”

„Mandy, přestaň s tím,” napomenula ji přísně Avery, „a navečeř se.”

Holčička strčila do podnosu s jídlem. S řinkotem spadl na podlahu. Avery prudce vstala. „Tím se to vyřešilo.” Strhla Mandy ze židle, otočila si ji zády k sobě a několikrát ji ostře plácla přes zadeček. „Tohle nemusím snášet, mladá dámo.”

Mandy to tak ohromilo, že dočista zkoprněla. Zvedla k Avery velké široce otevřené oči a začal se jí třást spodní ret. Po tvářích se jí kutálely obrovské slzy. Otevřela pusinku a zakvílela tak, že by probudila i mrtvého.

Zee k ní napřáhla ruce, ale Avery ji odstrčila a přitáhla si Mandy k tělu. Holčička ji objala kolem krku a zabořila jí uslzenou tvářičku do ramene.

Avery ji konejšivě hladila po zádíčkách. „Nestydíš se, že jsi musela dostat naplácáno? Tatínek si myslí, že jsi hodná holčička.”

„Jsem hodná holčička.”

„Dnes večer nejsi. Moc jsi zlobila a dobře to víš.”

Záchvat pláče trval několik minut. Když se Mandy konečně uklidnila, zvedla uplakaný obličejík. „Můžu teď dostat zmrzlinu?”

„Ne, to nemůžeš.” Avery jí odhrnula pramínky vlasů přilepené slzami k tvářičkám. „Nezdá se mi, že by sis zasloužila pamlsek. Tobě ano?” Holčičce se stále chvěl spodní ret, ale zavrtěla hlavou. „Když teď budeš hodná, řeknu tatínkovi, aby tě vzbudil, až se vrátí, a dal ti to překvapení. Ano?”

„Chci zmrzlinu.”

„Je mi to líto,” řekla Avery a potřásla odmítavě hlavou. „Za špatné chování není odměna. Rozumíš mamince?”

Mandy smutně přikývla. Avery ji pustila z klína. „Teď se půjdeme vykoupat a vezmeš si noční košilku, abyste mohly s babičkou do postele. Čím rychleji usneš, tím dřív tu bude tatínek.”

Za dvacet minut ji Avery uložila. Mandy byla tak unavená, že usnula hned, jak si lehla. I Avery se cítila vyčerpaná. Ten incident ji připravil o životní sílu. Neměla chuť se hádat se Zee, která se rozhořčením celá chvěla.

„Tate se o tom výprasku dozví,” upozornila ji Zee.

„Dobře. Myslím, že by měl.”

Právě mířila do vedlejší místnosti, když zazvonil telefon. Byl to Tate. „Jdeš, nebo co?” zeptal se, aniž pozdravil.

„Ano, už jdu. Měla jsem potíže s Mandy, ale už je v posteli. Zavolám si taxi a budu tam -”

„Jsem dole v hale. Pospěš si.”

Během pěti minut, jež si odvážila dopřát, se snažila co nejlépe se upravit. Výsledky jejího úsilí nebyly nejúžasnější, ale stačily na to, aby Tateovi došlo až za chvíli, že vyšla z výtahu.

Zvolila módní a elegantní dvojdílný kostýmek. Safírově modrý kabátek zdůrazňoval tmavé vlasy a zářivou pleť. Účes vzal vlivem vlhkosti vzduchu za své, proto se rozhodla pro vkusný a dramatický efekt - velké zlaté náušnice.

„Co se k čertu děje?” zeptal se Tate, když ji vedl k otočným dveřím. „Táta říkal, že je Mandy rozrušená.”

„Rozrušená? Nesmysl! Mandy se chovala naprosto příšerně.”

„Proč?”

„Jsou jí tři roky, proto. Celý den seděla v autě. Chápu, proč se chovala tak, jak se chovala. Ale ona tomu rozumí jen částečně. Nerada ničím Zeeino překvapení, ale naplácala jsem jí -”

Dorazili k vozu zaparkovanému pod baldachýnem nad vchodem do hotelu. Zastavil se s rukou na klice dveří spolujezdce. „Co se stalo?”

„Upoutala jsem její pozornost. A také to zapůsobilo.”

Chviličku upřeně hleděl na rozhodný výraz v Averině obličeji, potom sklonil hlavu a přikázal jí: „Nastup.”

Rychle dal dveřníkovi spropitné za hlídání auta, sedl za volant a opatrně vyjel na ulici. Stěrače prudce klapaly, ale sváděly s prudkým deštěm předem ztracenou bitvu.

Zamířili městem k Forth Worthu, kde ve slavné dobytčí ohradě psali honáci a hrdlořezi dějiny.

„Proč jsi mě přijel vyzvednout?” zeptala se, zatímco se vůz prodíral bouřlivou nocí. „Mohla jsem si vzít taxi.”

„Neměl jsem na práci nic jiného než se poflakovat v zákulisí. Napadlo mě, že strávím lépe čas jako taxikář.”

„Co říkali Dirk a Ralph na to, že odcházíš?”

„Nic. Nevěděli o tom.”

„Cože!”

„V okamžiku, kdy si uvědomili, že tam nejsem, bylo příliš pozdě, aby s tím mohli něco udělat. Stejně mě strašně unavovalo, jak mi upravovali projev.”

Jel nerozumně rychle, ale neupozornila ho na to. Zdálo se, že není v rozpoložení, v němž by naslouchal výtkám. Vypadalo to, že má hrozně špatnou náladu. „Proč jste nás zavolali?” vyzvídala. Doufala, že tak odhalí kořeny jeho podrážděnosti.

„Sledovala jsi odhady?”

„Ano.”

„Tak víš, že si to žádá změnit strategii. Podle mých poradců se musí přistoupit k zoufalým opatřením. Vydali jsme se na tuto cestu, abychom z lidí vydolovali nadšení a získali podporu. Místo toho jsme od té doby ztratili tři procenta.”

„Nelson říkal něco o tom, že působíš jako samotář.”

Tiše zaklel. „To si myslí oni.”

„Oni?”

„Kdo jiný? Dirk a Ralph. Očekávají, že val rodinných příslušníků za mými zády voliče přesvědčí, že nejsem žádný horkokrevný individualista. Sakra, já nevím. Oni stále mluví a mluví, ale já už je ani nevnímám.”

Zabočil na parkoviště u Billy Bob’s Texas. Reklamy podnik vychvalovaly jako největší kovbojskou dupárnu, doplněnou zastřešenou rodeovou arénou. Na dnešní večer si ji pronajal Tateův volební výbor. Několik zpěváků country věnovalo svůj čas a talent shromáždění, při němž se měla od příznivců získat finanční podpora.

Tate zastavil přímo u vchodu. Z výklenku vyšel honák v žlutém gumovém plášti a promočeném plstěném stetsonu a zamířil k nim. Tate stáhl zamžené okénko.

„Pane, tady nemůžete parkovat.”

„Jsem -”

„Musíte s tím autem pryč. Stojíte v příjezdu pro hasičské vozy.”

„Ale já jsem -”

„Na druhé straně ulice je parkoviště, ale protože je tady spousta lidí, možná tam už bude plno.” Přehodil si kus žvýkacího tabáku z jedné strany na druhou. „Zkrátka, tady to nechat nemůžete.”

„Jsem Tate Rutledge.”

„Buck Burdine, těší mě. Ale stejně tady nemůžete parkovat.”

Buck se zjevně o politiku nezajímal. Tate se podíval na Avery. Ta diplomaticky upírala zrak na ruce složené v klíně a kousala se do rtu, aby nevyprskla smíchy.

Tate to zkoušel znova: „Kandiduji na senátora.”

„Heleďte, pane, odjedete s tou károu, nebo vám mám nakopat zadek?”

„Asi odjedu.”

Za pár minut našel o několik bloků dál místo v uličce mezi opravnou aut a pekárnou. Vypnul motor a znovu se podíval na Avery. Poočku ho pozorovala. Současně se rozesmáli. Trvalo jim několik minut, než se uklidnili.

„Au, bože.” S povzdechem si zmáčkl kořen nosu. „Jsem tak unavený. Je prima zase se smát. Asi bych měl Bucku Burdinovi poděkovat.”

Liják bičoval okna auta. O deštivém víkendovém večeru se ulice doslova vylidnily. Obě firmy měly zavřeno, ale jejich neónové nápisy vytvářely na kapotě vozu růžové a modré šmouhy.

„Tate, bylo to strašné?”

„Ano, strašné.” Bezmyšlenkovitě přejížděl bříškem prstu po švech kůží potaženého volantu. „Každý den ztrácím, místo abych získával. Kampaň ztrácí ke konci na síle, místo aby každou hodinou zvyšovala obrátky. Vypadá to, že Dekker zase vyhraje.” Bouchl pěstí do volantu.

Avery zapomněla na všechno kolem a soustředila se jen na něj. Věnovala mu veškerou pozornost, neboť si uvědomovala, že Tate potřebuje věrného člověka, který mu nebude odmlouvat. Ani nemusel říkat, že je unavený. Starosti a vyčerpání mu vyryly vrásky kolem koutků úst a očí.

„Nikdy jsem nezapochyboval, že mým osudem je sloužit tomuto státu v senátě.” Pootočil hlavu a podíval se na ni. Souhlasně přikývla, ale mlčela, protože nevěděla jistě, co by měla odpovědět. Nesnesl by banality a otřepané fráze.

„Dokonce jsem odmítl ucházet se o místo ve státní správě a šel jsem po tom, co jsem chtěl nejvíc. Ale teď si začínám říkat, jestli jsem jen neposlouchal lidi, kteří mi povídali pouze to, co jsem chtěl slyšet. Trpím velikášstvím?”

„Bezpochyby.” Usmála se, protože ho její otevřenost překvapila. „Ale vyjmenuj mi jediného politika, kterému chybí. Přijmout odpovědnost za tisíce lidských životů chce člověka s ohromnou sebedůvěrou.”

„Takže jsme všichni egomaniaci?”

„Máš zdravé sebevědomí. To není nic, za co by ses měl stydět nebo omlouvat. Vůdčí schopnosti jsou talent, stejně jako muzikálnost nebo smysl pro čísla.”

„Ale matematického génia nikdo neobviňuje z využívání.”

„Tate, čest by ti nedovolila někoho zneužívat. Ideály, jež hlásáš, nejsou pouhé předvolební sliby. Ty v ně věříš. Nejsi další Rory Dekker. On je jen vzduch. Chybí mu podstata. Voliči si to včas uvědomí.”

„Ty si stále myslíš, že zvítězím?”

„Naprosto.”

„Ano?”

„Ano.”

Stále seděli ve voze bičovaném přívaly deště. Uvnitř panovala důvěrná atmosféra. Natáhl se a položil jí ruku na dekolt.

Avery zavřela oči. Lehce se k němu naklonila, jako by ji cosi táhlo na neviditelné niti. Když zase zvedla víčka, byl mnohem blíž. Posunul se do středu předního sedadla a upřeně jí hleděl do tváře.

Rukou jí přejel po krku a podepřel jí zezadu hlavu. Dotkl se rty jejích úst a oba uchvátil divoký žár. Vášnivě se líbali a tápali po sobě rukama. Hladil ji po ňadrech a ona jeho po vlasech, šíji, ramenou. Potom ho strhla s sebou, jak klesala do rohu sedadla.

Nakonec našli vyhovující pozici a začali se milovat. Vyvrcholení dosáhli současně.

Snad pět minut se nehýbali. Oba byli příliš vyčerpáni. Avery mu sesedla z klína a zvedla z podlahy spodní kalhotky. Tate jí mlčky podal kapesník.

Sebejistě si ho vzala. „Díky.”

„Jsi v pořádku? Ublížil jsem ti?”

„Ne, proč?”

„No… připadáš mi taková… těsná.”

Dlouho a významně se na sebe dívali. První uhnula pohledem Avery.

Jakmile se upravila a stáhla si beznadějně zmačkaný kostým, sklopila dolů stínítko proti slunci a zdrceně se podívala na svůj obraz v zrcátku.

Byla strašně rozcuchaná a prameny natužených vlasů jí stály kolem hlavy jako pichlavá svatozář. Chyběla jí náušnice. Pečlivě nanesenou rtěnku měla rozmazanou po celém obličeji. „Vypadám jako troska.”

Tate se narovnal, jak mu prostor vozu dovoloval, a zastrkával si košili do kalhot. Kravatu měl na stranu a sako mu viselo jen na jednom rameni. Bojoval se zipem kalhot a klel. Až na třetí pokus se mu povedlo zapnout se.

„Vynasnaž se s tím něco udělat,” řekl a podal jí náušnici, na niž si právě sedl.

„Pokusím se.” Z kabelky vytáhla pouzdro s líčidly a napravila vzniklé škody. S účesem se toho příliš dělat nedalo. „Vlasy asi budeme muset svést na počasí.”

„A co škrábance od vousů?” Tate se dotkl koutku jejích úst. „Pálí to?”

Lehce a vzdorovitě pokrčila rameny a plaše se usmála. Oplatil jí stejnou mincí, vystoupil z vozu a obešel ho, aby jí pomohl ven.

Když dorazili do zákulisí, kde Eddy chodil jako lev v kleci a Ralph cinkal mincemi v obou kapsách kalhot, vypadali skutečně hrozně - rozcuchaní a promočení, ale neobvykle šťastní.

„Kde jsi ksakru byl?” Eddy byl tak rozzuřený, že téměř nemohl mluvit.

Tate odpověděl s obdivuhodným klidem: „Jel jsem vyzvednout Carole.”

„To nám říkala Zee, když jsme telefonovali do hotelu,” vmísil se do rozhovoru Ralph. Už si nehrál s drobnými. „Co tě to proboha posedlo, že jsi vyvedl takový bláznivý kousek? Říkala, že jste odjeli před hodinou a půl. Co vám tak dlouho trvalo?”

„Žádné místo na zaparkování,” odpověděl Tate stroze, protože se mu Ralphův křížový výslech nelíbil. „Kde jsou Jack a ostatní?”

„Vpředu. Snaží se udržet na uzdě ty stovky lidí. Slyšíš to?” Eddy ukázal směrem k hledišti, odkud se neslo dupání v rytmu vlasteneckého pochodu a skandování: „My chceme Tatea! My chceme Tatea!”

„Tím raději mě všichni uvidí,” poznamenal Tate s klidem.

„Tady máš projev.” Eddy se mu snažil strčit do ruky několik stránek papíru, ale Tate si je odmítl vzít.

Poklepal si na hlavu se slovy: „Proslov mám tady.”

„Už to s tím tajným útěkem nezkoušej,” varoval ho Ralph nadřazeně. „Je hloupost aspoň jednoho z nás průběžně neinformovat, kde právě jsi.”

Dirk mlčel. Tvář mu vzteky dokonce ještě ztmavla. Neběsnil na Tatea, ale na Avery. Od okamžiku, kdy se bez dechu přihnali, z ní nespustil oči jako korálky. Sebevědomě snášela jeho zlověstný pohled. Nakonec promluvil, ale hlas se mu hněvem třásl. „Paní Rutledgebvá, s platností od tohoto okamžiku, když budete chtít šukat, dělejte to ve volném čase, ne když pracujeme.”

Tate divoce odfrkl a vrhl se na něj. Srazil by poradce k zemi, kdyby s ním nepraštil zády na nejbližší zeď. Předloktí, tvrdé jako ocelová tyč, mu přitiskl na hrdlo a kolenem ho udeřil do podbřišku. Dirk překvapeně a bolestně zachrčel.

„Tate, pomátl ses docela?” vykřikl Eddy.

Snažil se odtáhnout Tateovi ruku z Dirkova krku, ale ani s ním nepohnul. Mezi Tateovým a Dirkovým nosem zůstala jen několikacentimetrová mezera. Tate se tvářil jako člověk odhodlaný vraždit. Dirkovi stále silněji modral obličej.

„Tate, prosím,” naléhala zoufale Avery a položila mu dlaň na rameno. „Nevšímej si ho. Jeho řeči pro mě nic neznamenají.”

„Proboha, Tate.” Eddy se horečně snažil mezi muže vklínit. „Pusť ho. Teď na to není čas. Ježíši, mysli!”

„Jestli ještě někdy,” promluvil Tate pomalu a hlas se mu chvěl rozčilením, „někdy manželku takhle napadneš, zadusíš se tím. Pochopil jsi to, ty parchante?” Zabořil koleno Dirkovi do klína. Muž, jemuž lezly strachy oči z důlků, sklonil hlavu tak hluboko, jak mu to dovolila Tateova paže držící ho pod bradou.

Tate pomalu uvolnil sevření. Dirk se ohnul v pase. Držel se za přirození, kašlal a prskal. Ralph kamarádovi přispěchal na pomoc. Tate si uhladil vlasy, otočil se k Eddymu a chladně přikázal: „Pojďme.” Natáhl paži k Avery. Vzala ho za ruku a následovala ho na jeviště.

Kapitola 38

Přestože už bylo dávno po půlnoci, Mandy trvala na tom, aby jí oblékli místo noční košilky tričko, které jí přinesl Tate.

„Teď jsi čestnou předsedkyní roztleskávaček Dallas Cowboys,” řekl, když jí je přetahoval přes hlavičku.

S obdivem si prohlížela křiklavý stříbrný nápis na přední straně trička a svůdně se na něj usmála. „Děkuju, tati.” Mocně zívla, popadla medvídka a zase si lehla.

„Už se učí být ženou.”

„Co ta poznámka znamená přesně?” zeptala se Avery, když odcházeli do jejich pokoje na druhé straně salonku.

„Vzala si oblečení, ale neoplatila to objetím nebo polibkem.”

Avery si dala ruce v bok. „Neměla bych varovat všechny voličky, že se za zveřejňovaným kladným postojem k problémům žen skrývá prohnilý mužský šovinismus?”

„Prosím, nedělej to. Potřebuji všechny hlasy, které umím získat.”

„Myslela jsem, že to šlo dnes večer velmi dobře.”

„Chceš říct, jakmile jsi tam dorazila.”

„A předtím taky,” podotkla tak důvěrným tónem, že zvedl hlavu. „Díky, že jsi bránil mou čest.”

„Za to mi nemusíš děkovat.”

Dlouho se na sebe dívali. Nakonec se Avery odvrátila a začala se svlékat. Vklouzla do koupelny, rychle se vysprchovala, vzala si noční košili a přepustila koupelnu Tateovi.

Ležela v posteli a poslouchala, jak si Tate čistí zuby a současně má puštěnou vodu. Už spolu bydleli ve více hotelových pokojích, takže věděla, že vlhký ručník nepověsí zpátky na tyč a nechá ho pohozený na zemi vedle umyvadla.

Vyšel z koupelny. Otočila k němu hlavu a chtěla si ho za ten zlozvyk dobírat. Ale neřekla ani slovo.

Stál tam nahý a hleděl na ni s rukou na vypínači. Posadila se a tázavě se na něj podívala.

„Dřív jsem tě dokázal vymazat z mysli,” zašeptal chraplavě. „Teď už ne. Nevím proč. Nevím, co jsi nedělala a teď děláš, nebo co neděláš, ale dřív jsi dělala. Prostě si tě nedokážu nevšímat a předstírat, že neexistuješ. Ten potrat a to, že jsi mi o něm lhala, ti nikdy neodpustím. Ovšem události jako dnes večer v autě mi pomáhají snáze zapomenout.

Od té noci v Dallasu si připadám jako narkoman, který objevil novou drogu. Hrozně tě chci a chci tě pořád. Peru se s tím, ale málem z toho blázním a téměř s tím nedovedu žít. Posledních pár týdnů nebylo příjemných nejen pro mě, ale ani pro nikoho kolem.

Takže pokud jsi má žena, budu uplatňovat právo manžela.” Na okamžik se odmlčel. „Chceš k tomu něco říct?”

„Ano.”

„Nuže?”

„Zhasni světlo.”

Z jeho krásného těla vyprchalo napětí. Usmál se koutkem úst. Zhasl, vklouzl pod přikrývku a přivinul ji k sobě.

Mandy seděla Tateovi na ramenou a vřískala, protože zakopl a zavrávoral, jako by s ní měl upadnout. Chytila se ho za vlasy tak pevně, že vykřikl.

„Pššt, vy dva!” napomenula je Avery. „Kvůli vám nás vyhodí z hotelu.”

Kráčeli chodbou od výtahu k apartmá. Právě se vraceli ze snídaně v hotelové restauraci. Nechali Zee a Nelsona, aby si dopili kávu. Mandy začínala být neklidná. Škrobené prostředí jídelny nebylo pro dítě teď plné života nejvhodnější.

Tate dal Avery klíč. Vešli dovnitř. Salonek byl plný zaměstnaných lidí. „Co se tady k čertu děje?” zeptal se Tate a postavil Mandy na zem.

Eddy vzhlédl od ranních vydání novin, vyndal koláček, který držel mezi zuby, a vysvětlil: „Potřebovali jsme se sejít a jen ty máš pokoj se salonkem.”

„Chovejte se jako doma,” vybídl je ironicky.

Už se stalo. Nechali si poslat podnosy s džusem, kávou a koláčky. Fancy seděla se zkříženýma nohama na posteli, jedla a listovala v módním časopise. Dorothy Rae upíjela něco, co vypadalo jako vodka s rajčatovou šťávou, a tupě zírala z okna. Jack telefonoval s prstem v uchu. Ralph sledoval ranní zpravodajství v televizi. Dirk se prohraboval Tateovým šatníkem a hodnotil jeho oblečení jako nákupčí bazaru.

„Máš za včerejší večer dobré kritiky,” mumlal Eddy s pečivem v ústech.

„Dobře.”

„Odvedu Mandy vedle.” Avery položila holčičce dlaně na ramínka a postrkovala ji ke dveřím.

„Ne, zůstaňte,” ozval se Dirk a odvrátil se od skříně. „Žádná zlost kvůli včerejšku, dobrá? Všichni jsme pod velkým tlakem. Teď se vyčistil vzduch.”

Ten člověk byl nesnesitelný. Avery měla chuť srazit mu z podmračené tváře ten falešný podlézavý úsměv. Podívala se na Tatea. Ignoroval slova volebního odborníka a doporučil jí: „Asi bys raději měla zůstat poblíž.”

Jack zavěsil sluchátko. „Vyřízeno. V pět hodin bude mít Tate naživo rozhovor na Kanálu 5. Musíme ho tam dostat nejpozději v půl páté.”

„Skvěle,” utrousil Ralph a mnul si spokojeně ruce. „Žádné zprávy z dallaských televizních stanic?”

„Dostal jsem nějaké telefonické vzkazy.”

Někdo zaklepal na dveře. Byli to Nelson a Zee. Za nimi stál muž, jejž Avery neznala. Fancy vyskočila z postele a objala oba prarodiče. Od příjezdu do Forth Worthu měla skvělou náladu.

„Dobré ráno, Fancy.” Zee se nesouhlasně podívala na Fancinu džínsovou minisukni a červené kovbojské boty, ale neřekla ani slovo.

„Kdo je to?” zeptal se Tate a ukázal hlavou směrem k cizinci postávajícímu na prahu.

„Holič. Poslali jsme pro něj.” Dirk přešel k zmatenému muži a vedl ho do místnosti. „Tate, sedni si, ať může začít. Může tě stříhat, zatímco budeme hovořit. Něco konzervativního,” řekl holiči, který omotal Tateovi kolem krku bílomodře pruhovanou pláštěnku a vzal hřeben, aby ho učesal.

„Tady, podívej se na to.” Ralph strčil Tateovi pod nos hromadu papírů.

„Co to je?”

„Tvé dnešní projevy.”

„Už jsem si je napsal.” Nikdo ho neposlouchal, ani mu neodpověděl.

Zazvonil telefon. Jack zvedl sluchátko. „Kanál 4,” oznámil všem vzrušeně s dlaní na mluvítku.

„Zee, Nelsone, posaďte se laskavě a dáme se do práce. Utíká nám čas.” Dirk byl ve svém živlu. „Jak už se Eddy zmínil, měli jsme včera večer v Billy Bob’s úžasný úspěch a získali jsme na kampaň spoustu peněz. Bůh ví, že je potřebujeme. Jakmile podnět odezní, příznivci přestanou přispívat.”

„Přesto máme v současné době méně prostředků, ale nechceme, aby to vypadalo, že se vzdáváme.” Ralphova slova provázel cinkot drobných.

„Lidé ze Čtyřky říkají, že budou u General Dynamics, aby si natočili nejzajímavější část Tateova proslovu, ale víc neslíbili,” informoval osazenstvo Jack, jakmile zavěsil.

Dirk přikývl. „Nic moc, ale lepší než nic.”

„Podívej, Tate,” pokračoval Ralph, jako by ho Jack nepřerušil, „dokonce i když prohraješ, nechceš přece, aby to působilo, jako že ses vzdal.”

„Neprohraju.” Podíval se na Avery a mrkl.

„Tedy… ne… samozřejmě, že ne,” vykoktal Ralph a nejistě se zasmál. „Chtěl jsem jen -”

„Víc mu to zkraťte,” napomenul kysele Dirk holiče. „Řekl jsem konzervativní střih.”

Tate snaživému holiči odstrčil ruce. „Co je tohle?” Ukázal na odstavec jednoho z projevů, který mu připravili. Opět si ho nikdo nevšímal.

„Hej, poslechněte si tohle.” Eddy přečetl úryvek novinového článku. „Tate, Dekker vyrukoval přímo a nazval tě demagogickým agitátorem.”

„Začíná se bít,” poznamenal Nelson, čímž upoutal Dirkovu pozornost.

„Nelsone, chci, abyste dnes odpoledne, až bude mít Tate projev v General Dynamics, stál na pódiu hodně vpředu. Zakázky pro armádu je drží na nohou. Jste bývalý vojenský pilot, takže budete působit.”

„Mám taky jet? A Mandy?” zeptala se Zee.

„Ráda s Mandy zůstanu,” nabídla se Dorothy Rae.

„Jedou všichni.” Dirk se zakabonil na prázdnou sklenici v ruce Doroty Rae. „A všichni budou vypadat co nejlépe. Dokonalí Američané. To platí i pro tebe, slečinko,” obrátil se na Fancy. „Žádné minisukně.”

„Polib mi prdel.”

„Francine Rutledgeová!” vybuchl Nelson. „Jestli ještě jednou použiješ podobný výraz, okamžitě tě pošleme domů.”

„Promiň,” zahuhlala. „Ale kdo je tenhle blbec, že mi bude nařizovat, jak se mám obléct?”

Dirk se nenechal vyvést z míry a otočil se k Avery. „S vámi je to obvykle, co se oblečení týká, v pořádku. Dnes si neberte nic okázalého. Jsou to pracující lidé. Tate, pro dnešek jsem ti vybral ten šedý oblek.”

„Nezapomeň mu říct o té košili,” řekl Ralph.

„Ach, ano. Vezmi si modrou košili, ne bílou. Televizní kamera nesnímá bílou jako bílou.”

„Všechny modré košile mám špinavé.”

„Říkal jsem ti, abys je dával prát každý den.”

„No, zkrátka jsem zapomněl.” Náhle se otočil a vytrhl holiči nůžky z ruky. „Už nechci víc stříhat. Líbí se mi to takhle.”

Tónem, kterým by mohl oslovit Mandy, ho Dirk upozornil: „Tate, máš to příliš dlouhé.”

Tate okamžitě vyskočil ze židle. „Kdo to tvrdí? Voliči? Ti dělníci z General Dynamics? Diváci z Kanálu 5? Nebo jen ty?”

Avery měla chuť zatleskat. Na rozdíl od ostatních se nenechala do blázince v salonku vtáhnout. Sledovala Tatea. Čím déle pročítal papíry od Ralpha, tím více se mračil. Cítila, že mu dochází trpělivost, a měla pravdu.

Strhl si z ramen pláštěnku, až se všude kolem rozlétly ústřižky vlasů. Sáhl do kapsy pro padesátidolarovku, strčil ji holiči a vyprovodil ho ke dveřím. „Mockrát děkuji.” Zavřel za ním dveře.

Když se Tate otočil do místnosti, měl výraz stejně hrozivý jako nízké mraky, jež se hnaly po nebi. „Dirku, příště ti dám vědět, kdy chci ostříhat. Tedy pokud se budu domnívat, že ti do toho něco je. Po pravdě, to si nemyslím. A také bych uvítal, kdybys nestrkal nos do mého šatníku a domluvil se se mnou dřív, než vstoupíš do soukromých pokojů mé rodiny.”

„Neměli jsme se kde jinde sejít,” namítl Eddy.

„Houby neměli, Eddy,” pustil se do přítele, který měl odvahu zastat se poradce. „V hotelu je několik stovek pokojů. Ale když už jste tady,” řekl a vzal do ruky papíry, jež předtím pohodil na prádelník, „rád bych věděl, co má tohle, k čertu, znamenat?”

Ralph se naklonil a přečetl si pár řádků. „Tvůj nový postoj k návrhu školského zákona.”

„Čerta starýho. Tohle je blbost. Tohle je přesně,” udeřil do papírů hřbetem ruky, „nemastná neslaná, nanicovatá a na bílo natřená blbost.”

Zee vstala z křesla. „Vezmu Mandy vedle dívat se na televizi.” Vedla holčičku za ruku do vedlejšího pokoje.

„Babi, mně se chce čurat.”

„Dobře, drahoušku. Fancy, možná bys taky raději šla s námi.”

„Sakra ne. Nepohnula bych se ani za milion babek,” odpověděla ze svého místa uprostřed lůžka. Vybalila novou žvýkačku a přidala ji k té, kterou už měla v ústech.

Za Zee a Mandy se zavřely dveře. Ralph se pokusil o smířlivé vysvětlení. „Prostě jsme měli pocit, že by některé z tvých postojů potřebovaly zjemnit.”

„Aniž byste to se mnou probrali?” osopil se Tate na mnohem menšího muže. „Je to můj postoj,” prohlásil a bouchl se pěstí do prsou. „Můj postoj.”

„Ztrácíš v předvolebních odhadech,” upozornil ho rozumně Ralph.

„To už předtím, než jsme vás najali jako poradce. Od té doby jsem ještě propadl.”

„Protože se neřídíš našimi radami.”

„Pchepche.” Tate tvrdohlavě zavrtěl hlavou. „Podle mého proto, že jsem se jimi řídil až moc.”

Eddy vstal. „Tate, co tím naznačuješ?”

„Vůbec nic. Otevřeně říkám, že nepotřebuji nikoho na vybírání košil a obleků či najímání holiče. Tvrdím, že nechci nikoho, kdo by mi vkládal slova do úst. Nikoho, kdo by mé názory zjemňoval, až jsou tak uhlazené, že je dokonce ani nepoznám. Lidé, kteří mi na základě původních postojů dali hlasy, by si teď mysleli, že jsem se zbláznil. Nebo ještě hůř, že jsem je podvedl.”

„Moc to nafukuješ.”

„Jacku, tobě křídla nepřistřihávají,” osopil se na bratra Tate.

„Ale mohl bych to být právě tak já,” odsekl. „Jedu v tom stejně jako ty.”

„Potom bys měl vědět, jak je pro mě důležité být svým vlastním pánem.”

„To jsi,” ujistil ho Eddy.

„Starou belu jsem! Co je špatného na tom, jak se oblékám?” ukázal rukou na oděv, jejž si vzal na snídani. „Opravdu myslíš, že těm dělníkům z GD záleží na tom, v jaké barvě mám košili? Sakra ne! Chtějí vědět, jestli jsem pro silný obranný program, nebo pro zkrácení výdajů na zbrojení, protože můj senátorský hlas může určit, jestli budou, nebo nebudou mít příštích několik let práci.”

Odmlčel se, aby se nadechl, a prohrábl si vlasy, jež k Averině radosti holič příliš nezkrátil. „Podívejte se, lidi, to jsem já.” Rozpažil ruce. „Tohle je vstupenka. Takhle jsem původně předstoupil před texaské voliče. Změňte mě a už mě nepoznají.”

„Tate, my tě nechceme měnit,” ozval se přátelsky Dirk. „Jen tě vylepšit.”

Poklepal Tateovi po rameni. Ten mu setřásl ruku. „Pánové, rád bych si promluvil soukromě s rodinou, prosím.”

„Jestli máš něco -” Tate námitky gestem ruky odmítl. „Prosím.” Neochotně šli ke dveřím. Dirk se před odchodem výmluvně podíval na Eddyho.

„Carole, prosím tě, nalila bys mi kafe?”

„Jistě.” Vstala, aby mu přinesla kávu, a Tate si mezitím sedl do jednoho z křesel. Podala mu šálek a usadila se k němu na polstrovanou podničku. Tate držel v jedné ruce hrneček a druhou jí ledabyle položil přes koleno.

Eddy promluvil: „No, to tedy byla řeč.”

„Eddy, zkoušel jsem to po tvém. Nechal jsem tě, abys je najal, přestože jsem byl vnitřně proti.” Díval se stejně upřímně, jako mluvil. „Nemám je rád.”

„Řeknu jim, aby se trochu mírnili.”

„Počkej,” zastavil Tate Eddyho na cestě ke dveřím. „To nestačí. Neposlouchají.”

„Dobrá, oznámím jim, že do konce cesty chceme zásadní zlepšení volebních odhadů nebo jinak…”

„To pořád nestačí.”

„Tak co navrhuješ?”

Tate se podíval na všechny přítomné. „Dej jim závěrečné hodnocení.”

„Vyhodit je?” vykřikl Jack. „To nemůžeme udělat.”

„Proč ne? Přece jsme si je najali my.”

„Nemůžeš společnost jako Wakely a Foster jen tak odbýt pokrčením ramen. Už nikdy nebudeš moct využít jejich služeb.”

„To nepovažuji za velkou ztrátu.”

„To nemůžeš udělat,” opakoval tvrdohlavě Jack.

„Tate, prosím tě, pečlivě to rozvaž,” naléhal Eddy.

„To jsem udělal. Nemám je rád. Nelíbí se mi, o co se snaží.”

„Což je?” zeptal se Jack ironicky. Zaujal útočný postoj.

„Což je, že se ze mě pokoušejí vytvořit někoho, kdo bych podle nich měl být, ne kdo jsem. Dobrá, možná potřebuji učesat. Mohl bych využít nějaké vedení, nějaké triky. Ale nemám rád, když se mi nařizuje. A rozhodně nesnáším, když se mi do úst vkládají slova, s nimiž nesouhlasím.”

„Jsi prostě tvrdohlavý,” ozval se Jack. „Přesně jako když jsme byli kluci. Jakmile jsem ti řekl, že něco nemůžeš dělat, okamžitě ses pro to zapálil a rozhodl ses to udělat jen proto, abys mi ukázal.”

Tate hluboce a pomalu vydechl. „Jacku, naslouchal jsem tvým radách a vždycky byly rozumné. Nechci za tohle rozhodnutí svalovat vinu na tebe -”

„Ale to právě teď děláš.”

„Bylo to i mé rozhodnutí,” zvýšil hlas Tate. „Teď jsem změnil názor.”

„Jen tak?” zeptal se Eddy a luskl prsty. „Pár týdnů před volbami, a ty chceš za jízdy měnit koně?”

„Ne, k čertu, o to se snažili oni!” Vyskočil ze židle a ukázal na dveře, jimiž odešli ti dva, o nichž teď hovořili.

„Chtěli mě ohýbat a tvarovat, až by mě voliči, kteří mě od začátku podporovali, vůbec nepoznali. Prodal bych se. Nebyl bych lepší než Dekker. Kluzký jako úhoř, možná ještě víc. Člověk dvou tváří. Hráč na dvě strany.” Jack a Eddy mlčky nesouhlasili.

Obrátil se na Nelsona. „Tati? Pomoz mi z toho.”

„Proč mě teď žádáš o pomoc? Už jsi připustil, aby za tebe rozhodoval vztek. Tate, nikdy neblázni. Dosáhni duševní vyrovnanosti.”

„Jak?”

„Vyhraj.”

„Tím, že budu držet pusu a řídit se jejich radami?”

„Pokud nemáš pocit, že začínáš slevovat.”

„No, přesně tak se cítím. Raději bych ve volbách prohrál, než zvítězil s vědomím, že jsem slevil ze všeho, za čím jsem stál. Je mi líto, jestli se mnou nikdo z vás nesouhlasí.”

„Jsem na Eddyho straně,” řekla Fancy, „jestli někoho zajímá můj názor.”

„Nikoho,” odbyl ji Jack.

„Carole?”

Odmítala se zapojit do slovní šarvátky. Pokud by se jí Tate zeptal na názor, měla v úmyslu mlčet. Teď ji oslovil. Zvedla hlavu a podívala se na něj s nově vzniklou intimitou a dorozumíváním beze slov, jež je vlastní milencům.

„Ať se rozhodneš jakkoliv, Tate, já s tím budu souhlasit. Jsem na tvé straně.”

„Oh, opravdu? Odkdy?” chopil se Jack na Tatea. „Ty mluvíš o ústupcích. Největší ústupek jsi, bratříčku, udělal tím, že s ní zase spíš.”

„Jacku, tak dost!” zařval Nelson.

„Tati, víš stejně dobře jako já, že -”

„Dost! Tatea můžeš začít kritizovat v okamžiku, kdy budeš mít vliv na vlastní ženu.”

Jack pohlédl na otce, na bratra. Potom svěsil ramena a vyřítil se ze salonku. Dorothy Rae nejistě vstala z křesla a následovala ho.

„Asi budeš chtít něco říct,” oslovil Tate Eddyho. Od odchodu těch dvou vládlo v místnosti napětí.

Eddy se křivě usmál. „To víš sám nejlépe. Na rozdíl od Jacka tyhle záležitosti neberu osobně. Myslím, že se mýlíš, ale…” Pochybovačně pokrčil rameny. „Uvidíme v den voleb.” Poplácal přítele po zádech. „Asi bych měl tu novinu oznámit našim bývalým poradcům.” Odešel a Fancy ho ihned následovala.

Zee přivedla Mandy. V pokoji stále panovalo nepřátelské ovzduší. Neklidně poznamenala: „Slyšela jsem spoustu křiku.”

„Vyjasňovali jsme si některé věci,” odpověděl Nelson.

„Tati, doufám, že ti mé rozhodnutí nevadí?”

„Jak jsi už říkal, je to tvé rozhodnutí. Doufám, že jsi připravený s tím žít.”

„Pro můj duševní klid je to tak, jak to má být.”

„Tak se přestaň omlouvat za něco, co jsi už udělal.”

„Slíbila jsem Mandy, že se půjdeme na chvilku projít,” přerušila Zee nepříjemný rozhovor. „Myslím, že už nebude pršet.”

„Půjdu s vámi,” řekl Nelson a vzal dítě do náruče. Zjevně se mu vrátila dobrá nálada. „Trochu pohybu mi půjde k duhu. A když zaprší, tak nám to vadit nebude, viď, Mandy?”

„Díky, že jsi mě podpořila,” poděkoval Tate Avery, když nakonec osaměli. „To jsi vždycky nedělala.”

„Jak mi Jack hrubě připomenul.”

„Byl rozčilený.”

„Jde o víc, Tate. Jack mnou pohrdá.”

Zdálo se, že o tom nechce mluvit. Možná ví stejně jako ona, že Jack neměl Carole rád, ale toužil po ní. Tate si té neblahé skutečnosti nevšímal v naději, že časem zmizí.

„Proč jsi to udělala?” zeptal se. „Proč ses postavila na mou stranu? Cítila jsi to jako manželčinu povinnost?”

„Ne.” Tou otázkou se jí dotkl. „Přiklonila jsem se k tobě, protože věřím, že máš pravdu. Neměla jsem ráda o nic víc než ty nejen je samotné, ale i to, jak strkali nos do cizích věcí a jak ti radili.”

Napadlo ji, že ti muži od Wakelyho a Fostera můžou být nějakým způsobem zapleteni do přípravy. Tateovy vraždy. To byl další důvod, proč měla takovou radost, že je už neuvidí.

Po vzrušené debatě působil pokoj náhle velmi klidně. Paradoxně po odchodu všech ostatních vypadal menší, a ne větší. Dolehlo na ně tiché osamění.

Avery tleskla rukama. „Takže -”

„To je dobře, že naši vzali Mandy na procházku.”

„Ano, to je.”

„Ráda chodí ven.”

„A takhle budeš mít možnost prostudovat si projevy v klidu a bez vyrušování.”

„Hmm.”

„I když mám pocit, že si je ve skutečnosti připravovat nepotřebuješ.”

„Ne. Dnešní program mi vyhovuje.”

„To je dobře.”

Na chvilku se zadíval na špičky bot. Vzhlédl a zeptal se: „Myslíš, že bude pršet?”

„Já…” Krátce pohlédla z okna. „Asi ne. Ne. Vypadá -”

Natáhl se po ní, přitáhl ji k sobě a políbil na krk.

„Tate?”

„Hmm?” Vedl ji pozadu k pohovce.

„Myslela jsem, že po dnešní noci nebudeš…”

„To sis myslela špatně.”

Kapitola 39

„Baf!”

Fancy vyskočila zpoza dveří, jakmile Eddy vstoupil do svého hotelového pokoje. Ani sebou netrhl. „Jak ses sem dostala?”

„Podplatila jsem pokojskou.”

„Čím?”

„Strýčkovým suspenzorem.”

„Jsi zvrácená.”

„A tobě se to nelíbí?”

„Co je tohle?” Ukázal na stůl u velkého okna. Na bílém ubruse bylo prostřeno pro dva.

„Oběd. Krabí salát v rozkošných malých půlkách avokáda.”

„Fancy, nejdřív ses mě měla zeptat.”

„Nemáš hlad?”

„I kdyby, nezáleží na tom. Mám jen minutku.”

Sedl si na okraj postele a zvedl sluchátko. Podíval se na útržek papíru v kapsičce u košile a vyťukal číslo. „Pana George Malona, prosím.”

Fancy klečela těsně za ním a svádivě se k němu tiskla. „Pan Malone? Tady Eddy Paschal, Rutledgeova kampaň. Volal jste?” Fancy se sklonila a kousla ho do ušního lalůčku. Eddy uhnul hlavou.

„Obávám se, že pan Rutledge má velmi nabitý program. Co jste měl na mysli? Kolik lidí? Eh-hm.”

Políbila ho na krk a lehce se přisála. Zakryl mluvítko telefonu dlaní. „Fancy, nech toho. Mám práci.”

Našpulila uraženě rty a skulila se z postele. Zamířila k zrcadlu, ale cestou se zastavila, aby si načechrala vlasy. Ohnula se v pase a hustou hřívu přehodila dopředu. Když se narovnala, všimla si, že se jí Eddy díval na zadeček. To jí povzbudilo. Postavila se před něj, široce se rozkročila a vyzývavě si začala centimetr po centimetru zvedat minisukni.

„Jak brzy to potřebujete vědět?”

Eddy s klidem telefonoval. Položila si na stehna ruce s široce roztaženými prsty a sunula je vzhůru. Palce se jí setkaly na červeném saténovém trojúhelníčku zakrývajícím klín. Jednou dvakrát se pohladila, stáhla si spodní kalhotky a mávala jimi Eddymu před nosem.

„Promluvím s panem Rutledgem a zavolám vám, hned jak to bude možné. V každém případě jsme potěšeni vaším zájmem a děkujeme za pozvání.”

Zavěsil. K Fancině zklamání prošel kolem ní a zamířil do koupelny. Učesal se a umyl si ruce.

Fancy přišla za ním. „Co se s tebou k čertu děje?”

„Nic, jen mám naspěch.”

„Jsi naštvaný, protože ti strejda řekl, abys vyhodil ty dva pitomce.”

„Nejsem naštvaný. Jen s tím nesouhlasím.”

„Dobře, tak si to nevylévej na mně.”

„To nedělám.” Narovnal si kravatu a zkontroloval manžetové knoflíčky.

„To byla pěkná scéna. Nikdy jsem neviděla strýce tak dopáleného. Když se vzteká, je docela roztomilý. Moc se mi líbí, když se muži málem přestanou ovládat.” Zezadu vsunula Eddymu ruce do podpaží, natáhla se a přitiskla mu dlaně na poklopec. „To potenciální násilí je fakt sexy.”

„Fancy, teď na tebe nemám čas.” Odstrčil ji a vrátil se do pokoje.

Vrhla se na postel a pozorovala ho, jak se probírá papíry uloženými v kufříku. Soustředěně se mračil, což mu opravdu slušelo.

Fancy dostala nový nápad. Přesunula se až k čelu postele. Opřela se, svlékla si bílý bavlněný svetřík a hodila ho na zem vedle spodních kalhotek. Pouze v minisukni a červených kovbojských holínkách něžně vyslovila jeho jméno. Otočil se. Pomalu si přejela jazykem po spodním rtu a zašeptala. „Už jsi měl holku od krav?”

„Po pravdě měl,” odpověděl s chladnou zdvořilostí. „Dnes v noci. Nebo si to nepamatuješ?”

Fancy prudce přitiskla široce rozevřená kolena k sobě, jako by sklaply čelisti pasti. Přetočila se na kraj lůžka, zvedla svetr, natáhla si ho přes hlavu a vztekle vrazila paže do rukávů.

Podívala se na něj a v očích měla slzy. „To nebylo moc hezké.”

„V noci mi připadalo, že si myslíš něco jiného.”

„O tom jsem nemluvila,” zaječela na něj.

Eddy klidně zavřel kufřík a oblékl si sako. „Slovo hezké zní z tvých úst podivně.” Zamířil ke dveřím.

Chytila ho za rukáv. „Proč se ke mně chováš tak odmítavě?”

„Fancy, spěchám.”

„Takže nejsi naštvaný?”

Obešel ji. „Nejsem.”

„Uvidíme se později?”

„Odpoledne na setkání se sponzory.” Poklepal si na kapsu, aby se přesvědčil, jestli má klíče od pokoje, a sáhl po klice.

Přitiskla se zády ke dveřím. „Víš, jak jsem to myslela. Uvidíme se později?” Svůdně se usmála a uchopila ho v rozkroku.

„Ano, vím, co myslíš.” Odstrčil jí ruku a otevřel, přestože se mu v tom snažila ze všech sil zabránit. „Mezitím se snaž vyhnout potížím.”

Dveře se za ním zabouchly a Fancy začala hrubě nadávat. Naplánovala si intimní oběd ve dvou a potom překotný drsný sex. Nebo, podle toho, jaký měl program, dlouhé odpoledne v posteli.

A místo toho tohle, pomyslela si nazlobeně. Nikdo nedělal a neříkal nic, co nemělo spojitost s volbami. Už ji to věčné poslouchání řečí o volbách pořádně otravovalo a unavovalo. Bude tak šťastná, až bude po nich. Eddy se bude moct soustředit výhradně na ni.

Opřela se zase o čelo postele a pustila televizi. Hrdinové televizního seriálu se mazlili pod saténovými přikrývkami. Pocítila vztek a žárlivost. Rychle přepnula na jiný program. Politický komentátor řídil debatu představitelů různých náboženských hnutí. Na dalším kanále ženy z domácnosti čichaly k otevřeným balením s pracími prostředky. Vrátila se k romantickému seriálu.

Milovala Eddyho vášnivě, nicméně uznávala, že ji částečně přitahuje i tím, jak je odtažitý. Znala kluky, kteří při sexu doslova vypínali mozek. Mohly by se na ně hroutit stěny a oni by si až do vyvrcholení ničeho nevšimli.

Eddy ne. Podával skvělé výkony, ale mysl zůstávala oddělena od těla. Ani v nejintimnějších okamžicích do toho nevkládal cit. Připadal jí spíš jako pozorovatel.

Jeho ocelové sebeovládání ji vzrušovalo. Byl jiný, úchvatný.

Přesto si občas přála, aby se na ni díval oblouzněně a zbožně jako ten prima hrdina ze seriálu do obličeje té senzační naivky. S výrazem nekonečné lásky oždiboval filmové partnerce konečky prstů.

Ukořistit srdce Eddyho Paschala by byl opravdu bravurní kousek. Vědomí, že z ní nespustí oči, že ji hladově sleduje, ať se pohne kamkoliv, by ji naplňovalo rozkoší.

Byla by moc ráda, kdyby Eddyho naprosto upoutala.

Byla by moc ráda, kdyby ho upoutala stejným způsobeni jako teta strejdu.

Seděly v limuzíně a čekaly, až se k nim připojí pánové, Dorothy Rae se do ní náhle pustila. Ještě před okamžikem poklidně zírala z okna na červené, modré a bílé vlajky třepetající se ve větru. Teď na ni vyprskla jako kočka.

„To se ti líbilo, viď?”

Mandy měla hlavičku v Averině klíně a spala. Dítě začalo být během akce pod otevřeným nebem unavené a neklidné, tak se s ním vrátila ještě před koncem programu do auta. Dorothy Rae se k nim připojila. Seděla vedle ní tak tiše, že na ni Avery málem zapomněla.

„Promiň, co?” zeptala se nepřítomně.

„Říkala jsem, že se ti to líbilo.”

Avery vůbec nechápala, o čem je řeč. Zmateně potřásla hlavou. „Co se mi líbilo?”

„Udělat dnes ráno z Jacka blázna.”

Byla opilá? Avery se na ni zadívala. Naopak, vypadala, že nutně potřebuje napít. Oči měla nezakalené, ale plály jí divoce jako šílenci. V prstech žmoulala vlhký papírový kapesníček.

„Jak jsem udělala z Jacka blázna?” zeptala se Avery.

„Postavila ses za Tatea.”

„Tate je můj manžel.”

„A Jack můj!”

Mandy se probudila, otevřela na okamžik oči, ale hned zase usnula. Dorothy Rae ztišila hlas. „To ti nezabránilo pokusit se mi ho ukradnout.”

„Nesnažila jsem se ti ho ukrást.”

„Možná ne v poslední době,” připustila a otřela si kapesníčkem vlhké oči. „Ale před neštěstím ano.”

Avery nic neříkala.

„A je to tím odpornější,” pokračovala Dorothy Rae, „že jsi ho ve skutečnosti nechtěla. Jakmile o tebe začal mít zájem, odkopla jsi ho. Nestarala ses o to, že ho svým odmítnutím připravíš o sebevědomí. Chtěla jsi jen flirtováním s Jackem dostat Tatea.”

Avery nemohla ošklivá obvinění odmítnout, protože byla možná pravdivá. Carole neměla žádné zábrany a mohla buď mít poměr s manželovým bratrem, nebo aspoň předstírat, že o něj stojí. Radovala se z rodinných neshod a škod, které svým chováním způsobila. Možná i to byla součást Carolina plánu na Tateovo zničení.

„Dorothy Rae, nemám na Jacka spadeno.”

„Protože není ve středu pozornosti.” Popadla ji pevně za paži. „Nikdy není. Nikdy nebyl. A ty to víš. Proč jsi ho prostě nenechala na pokoji? Jak se odvažuješ takhle si zahrávat s lidskými životy?”

Avery vyprostila ruku. „Bojovala jsi o něj se mnou?”

Dorothy Rae nebyla na protiútok připravena. Ohromeně na Avery zírala. „He?”

„Bojovala jsi se mnou někdy o Jackovu pozornost, nebo ses jen každodenně opíjela do němoty a dopustila jsi to?”

Dorothy se prudce stáhla tvář. Začervenalé oči jí ještě víc zrudly a zvlhly. „To není moc laskavé.”

„Všichni se k tobě chovají laskavě příliš dlouho. Všichni dělají, že tvou nemoc nevidí.”

„Nejsem -”

„Jsi nemocná, Dorothy Rae. Alkoholismus je nemoc.”

„Nejsem alkoholička!” vykřikla uplakaně. Opakovala slova, jimiž matka léta odmítala uznat pravdu. „Dávám si jen pár skleniček -”

„Ne, ty piješ, aby ses opila a zůstala opilá. Rochníš si v sebelítosti a potom se divíš, že tvůj muž touží po jiných ženách. Podívej se na sebe. Jsi troska. Je snad zázrak, že o tebe Jack ztratil zájem?”

Dorothy Rae vzala za kliku u dveří. „Nemusím tady sedět a poslouchat to.”

„Ale musíš.” Avery nad ni získala vrch. Chytila ji za ruku a zabránila jí odejít. „Je načase, aby na tebe byl někdo tvrdý, probudil tě a řekl ti pár věcí. Tvého manžela ti nikdo neukradl. Odehnala jsi ho od sebe.”

„To není pravda. Přísahám, že neodešel kvůli mně.”

„Neodešel?”

Dorothy Rae se na ni nepřítomně podívala. „Nepamatuješ se, Carole? Stalo se to krátce před vaší svatbou.”

„Já… samozřejmě že si na to vzpomínám,” zajíkala se Avery. „Byl pryč…”

„Šest měsíců,” doplnila zoufale Dorothy Rae. „Nejdelších šest měsíců mého života. Nevěděla jsem, kde je, co dělá, jestli se ještě někdy vrátí.”

„Ale vrátil se.”

„Tvrdil, že potřeboval čas a samotu, aby si všechno uspořádal v hlavě. Žil pod tlakem mnoha okolností.”

„Například?”

Bezmocně pohnula rukou. „Oh, Nelsonovo očekávání týkající se právnické firmy, Tateova kampaň, mé pití, Fancy.”

„Dorothy Rae, Fancy potřebuje matku.”

Neradostně se zasmála. „Ale ne mě. Mě nenávidí.”

„Jak to víš? Víš vůbec, jak se cítí? Povídáš si s ní někdy?”

„Snažím se,” vzlykla. „Je nemožná.”

„Bojí se, že ji nikdo nemá rád.” Avery se prudce nadechla. „A já se bojím, že má pravdu.”

„Miluju ji,” ohradila se Dorothy Rae rozhodne „Dávám jí všechno, nač si vzpomene.”

„Házíš jí hračky, aby se jimi zaměstnala a nemohla tě rušit a zasahovat do tvého pití. Trápíš se nad ztrátou dvou dětí, jež jsi potratila, na účet toho jediného, které máš.”

Dorothy Rae se zmínila o dětech, o něž přišla, ten večer, kdy vyšel najevo Carolin potrat. Později Avery vyzvěděla od Fancy podrobnosti. Už chápala, proč je Dorothy Rae tak nešťastná. Avery se naklonila k Dorothy Rae, aby ji donutila poslouchat. „Fancy si koleduje o průšvih. Potřebuje tě. Potřebuje otce. Potřebuje něčí pevnou ruku. Kdyby Jack neměl tolik starostí s tvým pitím, možná by věnoval víc času otcovským povinnostem. Nevím.

Ale vím, že jestli něco neuděláš, a to rychle, bude se vaše dcera i nadále chovat jako teď - dělat příšerné věci, aby si jí někdo všiml. Jednoho dne zajde příliš daleko a ublíží sama sobě.”

Dorothy Rae si z tváře odhrnula pramen zplihlých vlasů a pokusila se hájit. „Fancy byla vždycky hrozně živé dítě - víc, než jsme dokázali Jack a já zvládnout. Je to umíněná povaha. Zkrátka dospívající dívka, to je všechno.”

„Oh, skutečně? Dospívající dívka? Víš, že se tuhle večer vrátila domů zbitá od nějakého kluka, kterého sbalila v baru? Ano,” zdůraznila Avery, když viděla, jak Dorothy Rae zbledla, ale neuvěřila. „Jsem jen domácí psycholog, ale jsem přesvědčená, že si Fancy myslí, že si nic lepšího nezaslouží. Považuje se za nehodnou lásky, protože ji nikdo nikdy nemiloval, přestože se všemi prostředky snažila získat si vaši pozornost.”

„To není pravda,” ohradila se tvrdošíjně Dorothy Rae a odmítavě vrtěla hlavou.

„Obávám se, že je. A to není všechno.” Avery se rozhodla zapomenout na obezřetnost. Vždyť nakonec bojovala o život mladého člověka. „Spí s Eddy Paschalem.”

„Nevěřím ti,” zasípala Dorothy Rae a těžce dýchala. „Je dost starý na to, aby byl jejím otcem.”

„Před několika týdny jsem ji v Houstonu viděla vycházet z jeho hotelového pokoje.”

„To ještě neznamená -”

„Svítalo, Dorothy Rae. Podle toho, jak vypadala, bys poznala, co celou noc dělala. A mám opodstatněné důvody věřit, že ta aféra stále pokračuje.”

„To by neudělal.”

Bylo smutné, že Dorothy Rae nezpochybnila morálku své dcery, ale jen rodinného přítele. „Ale ano.”

Dorothy Rae trvalo několik vteřin, než tuto informaci zpracovala. Potom se na Avery přísně podívala. „Ty jsi ta pravá, abys na mou dceru házela špínu.”

„Nepochopila jsi mě,” ohradila se Avery. „Nesoudím Fanciny morální zásady. Mám o ni strach. Myslíš, že se o ni muž jako Eddy zajímá z více důvodů než kvůli tomu jedinému? Předpokládáš, že vzhledem ke svému dlouholetému přátelství s Tatem bude v tom vztahu dlouho pokračovat nebo ho nechá přerůst v něco významnějšího? Ne.

Ale skutečné starosti mi dělá to, že si Fancy myslí, že je do něj zamilovaná. Jestli ji odkopne, jeho odmítnutí v ní jen utvrdí její nízké sebehodnocení.”

Dorothy Rae se pohrdlivě zasmála. „Kdyby nic jiného, moje dcera má o sobě vysoké mínění.”

„A proto balí cizí chlapy a spí s nimi? Proto skáče z postele do postele a dovoluje jim, aby ji podle chuti použili? Proto líčí na muže, kterého s největší pravděpodobností nemůže získat?” Avery zavrtěla hlavou. „Fancy se vůbec nemá ráda. Trestá se za neschopnost vzbudit lásku.”

Dorothy Rae cupovala potrhaný papírový kapesníček. Tichým hlasem se přiznala: „Nikdy jsem ji moc nezvládala.”

„Protože nedokážeš zvládnout sama sebe.”

„Carole, jsi krutá.”

Avery měla chuť ji obejmout a držet v náručí. Toužila říct: „Ne, nejsem krutá. Nejsem. Říkám ti to všechno v tvém zájmu a pro tvé dobro.”

Místo toho se zachovala tak, jak by možná reagovala Carole. „Prostě mě unavuje, že mě stále viníš za své mizerné manželství. Buď Jackovi manželkou, a ne fňuknou.”

„A k čemu?” povzdychla si sklíčeně. „Jack mě nenávidí.”

„Proč to říkáš?”

„Ty víš proč. Protože si myslí, že jsem ho vlákala do manželství lstí. Opravdu jsem myslela, že jsem těhotná. Měla jsem zpoždění.”

„Kdyby tě Jack skutečně nenáviděl, zůstal by s tebou celé roky ženatý? Vrátil by se po půlročním odloučení?”

„Když mu to Nelson přikázal,” připustila smutně.

Ach, Jack dělal vždycky to, co mu řekl otec. K manželce ho vázala povinnost, nikoli láska. Byl tažný kůň a Tate plnokrevník. Taková nerovnost by v Jackovi mohla vyvolat spoustu napětí. Možná, že vymyslel způsob, jak se pomstít bratrovi a rodičům, kteří mladšího sourozence upřednostňovali.

Avery nahlížela na Dorothy Rae z jiné perspektivy a uznala, že by možná taky pila, kdyby uvízla v manželství bez lásky, jež drželo dohromady jen tchánovo patriarchální rozhodnutí. Takový stav musel být pro Dorothy Rae zvlášť zničující, protože očividně Jacka velmi milovala.

„Tady máš,” řekla Avery a podala Dorothy Rae čistý papírový kapesníček, který vytáhla z kabelky. „Utři si oči. Přemaluj si pusu.”

Dorothy Rae se právě doličovala, když se otevřely dveře a dovnitř vlezla Fancy. Sedla si na jedno ze sklopných sedátek proti nim. „Bože, ta přiblblá kampaň mi fakt leze krkem. Podívejte se, co mi ten pitomý vítr udělal s vlasy.”

Dorothy Rae se podívala nejistě na švagrovou. Avery se tvářila nezúčastněně. Matka sebrala odvahu a napomenula dceru: „Fancy, takové výrazy bys neměla používat.”

„A proč?”

„Protože nejsou vhodné pro dámu. Proto.”

„Dámu? Správně, mami,” řekla s drzým výrazem. „Ty si pořád něco namlouváš. Dej si raději panáka.” Rozbalila žvýkačku a strčila si ji do pusy. „Jak dlouho to ještě bude trvat? Kde je tady rádio?”

„Fancy, byla bych ráda, kdybys je nepouštěla,” upozornila ji Avery. „Vzbudila bys Mandy.”

Dívka tiše zaklela a sklapla špičky červených holinek.

„Na dnešní večírek si musíš vzít něco vhodnějšího,” upozornila ji Dorothy Rae a podívala se na dceřina vysoko odhalená stehna.

Fancy se usadila s rukama opřenýma o opěradlo přední sedačky. „Oh, skutečně? Nemám nic vhodného. Díky bohu.”

„Až se vrátíme do hotelu, podívám se, co sis vzala s sebou a uvidíme -”

„Starou belu!” vykřikla Fancy. „Obleču se podle sebe. A navíc, už jsem ti říkala, že nemám -”

„A co abyste dnes odpoledne vyrazily na nákupy a něco si vybraly?” přerušila ji Avery. Obě se na ni ohromeně podívaly. „Určitě objevíte šaty, které budou nejen vhodné, ale i módní. Já bohužel nemám čas jít s vámi, ale můžete zajet taxíkem do některého nákupního centra v době, kdy bude Tate dělat rozhovor pro televizi.” Cítila, že váhají, a proto dodala: „Potřebovala bych taky pár věcí, a ty byste mi mohly cestou obstarat.”

„Kdo říkal, že půjdu?” zeptala se Fancy podrážděně.

„Fancy, chtěla bys?” zeptala se tiše a téměř plaše Dorothy Rae.

Dívka na ni krátce pohlédla. Naprosto ji to ohromilo. V očích měla nedůvěřivý, ale současně i zvědavý výraz. Avery cítila za dívčinou maskou světoběžnice jistou zranitelnost.

„Proč ne?” naléhala Dorothy Rae chvějícím se hlasem. „Už strašně dlouho jsme spolu nic podobného nepodnikly. Taky bych si mohla koupit nové šaty, jestli mi je pomůžeš vybrat.”

Fancy pootevřela rty, jako by chtěla návrh odmítnout. Chviličku zaváhala a nakonec se zatvářila povzneseně. „Jistě. Jestli chceš, půjdu s tebou. Proč ne.”

Podívala se z okna a zahlédla Eddyho v čele skupiny mířící k limuzíně. „Určitě nemám nic lepšího na práci.”

Kapitola 40

„Dobrý večer, pane Lovejoyi.”

Van byl sehnutý a dělal něco s kamerou. Zvedl hlavu a setřásl si dlouhé vlasy z obličeje. „Ach, nazdar, Av… a…, paní Rutledgeová.”

„Ráda vás zase vidím.”

„Já taky.” Založil prázdný film a hodil si kameru na rameno. „První týden turné jsem vás postrádal. Ale jak vidím, rodina se zase spojila.”

„Ano, pan Rutledge chtěl, abychom se k němu přidali.”

„Jo?” posměšně poznamenal Van a významně se na ni podíval. „No, není to rozkošné?” Káravě se na něj podívala. Přestože Vana během dne několikrát viděla, neměla možnost s ním promluvit. Odpoledne proběhlo jako v mlze, zvlášť po rozhovoru s Dorothy Rae.

„Jak to jde?” zeptal se Van.

„Kampaň? Vyčerpávající. Dnes jsem potřásla tisícovkou rukou, a to je jen zlomek proti tomu, co má za sebou Tate.” Když přijela včera večer do Forth Worthu, ani se nedivila, že je tak unavený. A přesto se musel na každém shromáždění objevit čerstvý a plný nadšení.

Dnes už měl poslední vystoupení. Přestože banket oficiálně skončil, pódium překypovalo lidmi, kterým se Rutledgeův projev líbil, a teď se chtěli s politikem seznámit osobně. Avery ho bylo líto, že se musí po tak dlouhém dni věnovat dalším povinnostem, ale zároveň s radostí uvítala příležitost vyklouznout a vyhledat Vana.

„Slyšel jsem, že vykopl ty blbečky od Wakelyho a Fostera.”

„Zprávy se rychle šíří.”

„Paschal už k tomu vydal prohlášení. Podle mého je Rutledge nevyšoupl ani o chloupek předčasně. Díky nim se k němu nedalo skoro vůbec přiblížit. Bylo to jako mít místo šprcky ocelovou obruč.”

Avery doufala, že nikdo z okolostojících přirovnání nezaslechl. Dalo by se použít při rozhovoru se spolupracovnicí, ale sotva se hodilo pro uši manželky kandidáta do senátu. Rychle odvedla řeč jinam. „Ty reklamy, co jste točil na ranči, už běží v televizi.”

„Viděla jste je?”

„Skvělá kamera, pane Lovejoyi.”

Usmál se a odhalil křivé zuby. „Dík, paní Rutledgeová.”

„Viděl jste tady někoho známého?” zeptala se a nedbale zkoumala hemžící se dav.

„Dnes večer ne,” odpověděl a zdůraznil druhé slovo. Rychle se mu podívala do očí. „Odpoledne se v davu pohybovalo pár povědomých ksichtů.”

„Oh?” Pečlivě prohlížela shromáždění, ale ohromně se jí ulevilo, že Šedý vlas nezahlédla. Van zjevně ano. „Kde? Tady v hotelu?”

„V General Dynamics a potom na letecké základně v Carswellu.”

„Aha. Během této cesty poprvé?” zeptala se třesoucím se hlasem.

„Eh-hm,” zamručel a přikývl hlavou. „No, musíte mě omluvit, paní Rutledgeová. Povinnost volá. Reportér na mě mává, takže musím jít.”

„Oh, promiňte, pane Lovejoyi, že jsem vás zdržovala.”

„Žádný problém. Rád jsem vám posloužil.” Udělal pár kroků, ale zase se vrátil. „Paní Rutledgeová, napadlo vás někdy, že by tady někdo mohl sledovat vás, a ne, eh, vašeho manžela?”

„Mě?”

„To je jen takový nápad. Ale stojí za zvážení,” Van měl v očích varovný výraz. Za okamžik splynul s davem.

Avery tam tiše stála a znovu a znovu přemítala o Vanově děsivé úvaze. Byla netečná k pohybu lidí, zvukům a postrkávání. Nestarala se o to, že ji přes celou místnost někdo pozoruje a diví se, o čem že si měla s tím šupáckým televizním kameramanem tak dlouho co povídat.

„Jacku?”

„Hmm?”

„Všiml sis, že mám nový účes?”

Dorothy Rae si obdivně prohlížela svůj obraz v zrcadle. Ani si nevzpomínala, kdy předtím něco takového dělala. V mládí, když se stala nejoblíbenější dívkou střední školy, bývalo pro ni parádění zábavou číslo jedna. Ale teď už neměla roky při pohledu do zrcadla téměř co obdivovat.

Jack ležel v posteli a četl noviny. Mechanicky odpověděl: „Hezký.”

„Dneska jsme šly s Fancy v nákupním centru kolem módního kosmetického salonu. Znáš to, takový, kde jsou všechny kosmetičky a kadeřnice v černém a mají v každém uchu několik náušnic.” Jack zabručel. „Náhle jsem řekla: ,Fancy, nechám se předělat.’ Tak jsme vešly dovnitř a jedna z těch dívek mi ostříhala vlasy, nalíčila mě a upravila mi nehty.”

„Hmm.”

Podívala se do zrcadla, pootočila hlavu na jednu a potom na druhou stranu. „Fancy říkala, že bych měla mít kolem obličeje trochu prostříhané vlasy. Tvrdila, že mi to ubere roky. Co myslíš?”

„Že by ses měla mít před Fancinými radami na pozoru.”

Její znovu rozkvetlé sebevědomí trochu povadlo, ale odolala pokušení jít k baru a nalít si skleničku, která by ji postavila na nohy. „Já… Jacku, přestala jsem pít,” vyhrkla.

Sklopil noviny a poprvé za večer se na ni opravdu podíval. Účes měla kratší, načechranější a slušelo jí to. Jemně nanesené líčení jí zvlhčilo vyschlé rýhy v obličeji, které vryly do pokožky potoky vypité vodky, a probarvilo tu spoušť.

„Odkdy?”

Jeho pochybovačnost ještě více nahlodala její nově nalezenou sebedůvěru, ale odhodlaně držela hlavu vzhůru. „Od dnešního rána.”

Jack složil noviny a hodil je na zem. Natáhl se po vypínači lampy připevněné na čelo postele a řekl: „Dobrou noc, Dorothy Rae.”

Přešla k lůžku a zase rozsvítila. Překvapeně k ní vzhlédl. „Jacku, tentokrát to myslím vážně.”

„Pokaždé, když jsi tvrdila, že s tím přestaneš, jsi to mínila vážně.”

„Tentokrát je to jiné. Půjdu do jedné z těch léčeben, kam jsi mě posílal. Po volbách. Vím, že by nebylo vhodné, aby právě teď odešla Tateova příbuzná na protialkoholní léčení.”

„Ty nejsi alkoholička.”

Smutně se usmála. „Ano, Jacku, jsem. Ano, jsem. Měl jsi mě už dávno donutit, abych si to přiznala.” Natáhla ruku a váhavě se dotkla jeho ramene. „Nedávám ti vinu. Já jsem odpovědná za to, co se ze mě stalo.”

Ještě o kousek zvedla hezkou bradu, která záhadným způsobem odolala ničivým důsledkům nadměrného pití a životní nepohody. Hrdý postoj jí ve tváři vykouzlil stopy bývalé královny krásy a temperamentní studentky, do níž se zamiloval. „Už nemíním být neužitečným pijanem.”

„Uvidíme.”

Neznělo to velmi optimisticky, ale aspoň ho na chvíli upoutala. A to už něco znamenalo. Polovinu života ji neposlouchal, protože zřídka mluvila o něčem, co by si zasluhovalo jeho pozornost.

Vybídla ho, aby se posunul. Sedla si vedle něj na kraj postele a ruce spořádaně složila do klína. „Měli bychom dávat větší pozor na Fancy.”

„Hodně štěstí,” popřál jí posměšně.

„Uvědomuju si, že ji nemůžeme přivázat. Na to je příliš stará.”

„A zašla už moc daleko.”

„Možná. Doufám, že ne. Chci, aby věděla, že mě zajímá, co se s ní děje.” Lehce se usmála. „Vlastně jsme spolu dnes odpoledne docela vyšly. Pomohla mi vybrat nové šaty. Všiml sis, co měla dnes večer na sobě? Bylo to módní, a přece na její obvyklý standard konzervativní. Dokonce i Zee jí je pochválila. Fancy potřebuje pevnou ruku. To je jediná možnost, jak pochopí, že ji milujeme.” Odmlčela se a váhavě se na něj zadívala. „A chci ti pomoct.”

„Pomoct mi v čem?”

„Zotavit se ze zklamání.”

„Zklamání?”

„Hlavně z Carole. Nemusíš nic přiznávat, ani popírat,” vyhrkla. „Jsem teď úplně střízlivá, ale vím, že jsem si v opilosti nevysnila, že po ní toužíš. Nezáleží mi na tom, jestli jsi s ní něco měl, nebo ne. Nemůžu tě vinit z nevěry. Byly doby, kdy jsem milovala příští skleničku stejně jako tebe - možná víc. Vím, že jsi do Carole zamilovaný, slepě zamilovaný. Využila tě a ublížila ti. Chci ti pomoct to překonat.

A chci ti pomáhat překonat i další zklamání, jako to dnešní, kdy se Tate postavil proti tvému rozhodnutí nechat si ty poradce.”

Získala ještě víc odvahy a dotkla se jeho tváře. Ruka se jí jen lehce třásla. „Bez ohledu na to, jestli tě někdo uznává jako skvělého člověka, já to tak cítím. Jacku, vždycky jsi pro mě byl hrdina.”

„Prima hrdina,” poznamenal výsměšně.

„Pro mě jsi.”

„Co za tím vším je, Dorothy Rae?”

„Chci, abychom se zase měli rádi.”

Dlouze se na ni podíval. Mnohem výmluvněji než v posledních letech. „Pochybuji, že k něčemu takovému dojde.”

Vyděsila ji marnost v jeho hlase. Přesto se na něj nejistě usmála. „Budeme na tom pracovat společně. Dobrou noc, Jacku.”

Zhasla lampu a lehla si vedle něj. Objala ho. Nezareagoval, ale ani se od ní jako obvykle neodvrátil.

Od Carolina návratu z nemocnice trpí nespavostí. Samozřejmě, že je noční bdění přínosem, protože v noci se nejlépe přemýšlí. Nikdo nikde, žádný pohyb a hluk, nic, co by rušilo práci mozku. V tichu se lépe proniká k podstatě věci.

Jen těžko se tomu dá uvěřit, a přece je to logické. A přesto působí „logická” hypotéza bez ohledu na mnohokrát opakovaný rozbor faktů nesmyslně.

Carole není Carole.

Otázky jak, proč a nač mají význam, ale ne takový jako nepochybná skutečnost, že Carole Navarrovou-Rutledgeovou nahradila jiná žena. Naprostá změna její původní osobnosti by se dala ještě vysvětlit celkovou ztrátou paměti. Tím by se mohlo ospravedlnit, že se zase zamilovala do manžela. Ale odkud se berou ty nepochopitelné nové povahové rysy? Její současné chování by dávalo smysl pouze za předpokladu, že je to naprosto jiná žena.

Carole není Carole.

Tak kdo to je?

Mučivá otázka, když je tolik v sázce. Trvalo roky, než se uvedl v život plán, který má nyní přinést ovoce…, pokud by ho nepřekazila ta podvodnice. Celé soukolí se dalo do pohybu. Je příliš pozdě to zastavit, i kdyby to bylo toužebným přáním, což není. Sladká pomsta občas vyžaduje hořké oběti. Odplata se neodmítá.

Ovšem teď musí tuhle Carole, tu podvodnici, sledovat. Působí tak nevinně, ale člověk nemůže být nikdy dost opatrný. Ovšem je záhadou, kdo to je a proč si přivlastnila totožnost jiné ženy. Pokud se tak stalo.

Jakmile se vrátí domů, musí na své otázky najít odpovědi. Možná bude třeba strčit jí pod nos ještě jednu návnadu, aby se ukázalo, jak se zachová, ke komu se uteče. Ano, situace si žádá ještě jeden vzkaz. Ale nesmí ji vystrašit. Ta žena nesmí tušit, že je odhalena. Partner by jistě souhlasil. Musí sledovat každý Carolin pohyb. Musí vypátrat její totožnost.

Prvním krokem bude zjistit, kdo vlastně při katastrofě letu 398 zahynul… a kdo přežil.

„Dobré ráno.”

„Ahoj, Jacku. Posaď se.” Tate ukázal na židli proti sobě a naznačil číšníkovi, aby jim nalil kávu.

„Neočekáváš někoho jiného?”

„Ne. Carole a Mandy dnes dlouho spaly. Vstal jsem, šel jsem si zaběhat. Vstávaly, až když jsem byl oblečený. Carole říkala, abych na ně nečekal a šel se nasnídat. Strašně nerad jím sám, takže mě těší, že jsi tady.”

„Opravdu?” Obrátil se na číšníka: „Snídani číslo 3. Prosím vás, slanina ať je křupavá a místo hašé si dám kukuřičnou kaši. Děkuji.”

„Samozřejmě, pane Rutledgi.”

„Je výhodné mít slavného bratra,” poznamenal Jack, když číšník odešel. „Zaručuje to lepší služby.”

Tate se opřel a ruce si položil na hranu stolu. „Nevadilo by ti, kdybys mi vysvětlil, co jsi tím popíchnutím myslel?”

„Jakým popíchnutím?” Jack si nasypal do kávy dva balíčky cukru.

„Když ses mě ptal, jestli jsem opravdu rád, že snídáme společně.”

„Jen jsem myslel, že po včerejšku -”

„Včera to probíhalo skvěle.”

„Mluvím o schůzce s Dirkem a Ralphem.”

„Takže jsi ještě naštvaný, že jsem je propustil?”

„Je to tvá kampaň,” odpověděl Jack a drze pokrčil rameny.

„Naše kampaň.”

„Starou belu.”

Tate chtěl jeho názor vyvrátit, ale objevil se číšník s Jackovou snídaní. Počkal, dokud zase neosaměli. Potom se naklonil nad stůl a mírumilovně prohlásil: „Jacku, neznevažoval jsem tvé rozhodnutí.”

„Přesně tak to na mě působilo. I na ostatní.”

Tate zíral na chladnoucí zbytky lívanců a párku, ale už se nechopil vidličky. „Je mi líto, jestli sis to vzal osobně, ale jejich taktika mi prostě nesvědčila. Poslouchal jsem tebe, Eddyho, tátu, ale -”

„Ale přiklonil ses ke Carolinu názoru.”

Tatea Jackova jízlivost zaskočila. „Co ta s tím má společného?”

„To mi řekni ty.”

„Je to má manželka.”

„To je tvůj problém.”

Tate se nechtěl bavit o svém manželství. Zaměřil se na skutečný sporný bod. „Jacku, na plakátech je jen mé jméno. Já jsem nanejvýš odpovědný za to, jak bude kampaň probíhat. Pokud mě zvolí, budu zodpovídat za svou práci v Kongresu. Tate Rutledge,” zdůraznil, „a nikdo jiný.”

„To chápu.”

„Tak pracuj se mnou, a ne proti mně.” Téma rozhovoru ho rozehřálo. Odstrčil talíř a opřel se lokty o stůl. „Nedokážu to sám. Sakra, myslíš si, že nevím, jak jsi celé věci oddaný?”

„Víc než čemukoli jinému na světě. Chci, aby tě zvolili.”

„To vím, Jacku. Jsi můj bratr. Mám tě rád. Jsem ti vděčný za oddanost, sebeobětování a všechny drobnosti, o které se staráš, takže se s nimi nemusím otravovat. Uvědomuji si, a možná víc, než tušíš, že já sedím na bílém koni, a ty dole uklízíš kobližky.”

„Tate, nikdy jsem o místo na bílém koni neusiloval. Chci jen, aby se mi dostalo uznání za to, jak sakra dobře ty kobližky zametám.”

„Lépe než sakra dobře. Je mi líto, že jsme se včera neshodli, ale občas musím poslechnout vnitřní hlas, přestože mi ty nebo ostatní radíte opak.

Chtěl bys mě mít jiného? Byl bych hodnotným kandidátem na veřejný úřad, kdybych se nechal k čemukoli přemluvit, přestože bych s tím hluboce nesouhlasil, jen proto, že je to mezi lidmi oblíbené, výhodné a přínosné?”

„Asi ne.”

Tate se smutně usmál. „V konečném výsledku to jsem já, kdo na svět vystrkuje nahý zadek.”

„Jen ode mě neočekávej, že se sehnu a budu ti ho líbat, když si budu myslet, že nemáš pravdu.”

Bratři se rozesmáli. Jack zvážněl jako první. Pokynul číšníkovi, aby odnesl talíře a dolil jim kávu. „Tate, když čistíme vzduch…”

„Hmm.”

„Mám pocit, že se to mezi tebou a Carole zlepšilo.”

Tate se na bratra ostře podíval, ale potom uhnul očima. „Trochu.”

„No, to je… to je dobře, řekl bych. Pokud tě to dělá šťastným.” Pohrával si s prázdným sáčkem od cukru.

„Proč já pořád čekám, že ještě něco přijde?”

Jack si odkašlal a nejistě se na židli zavrtěl.

„Nevím, je tady něco…” Prohrábl si řídnoucí vlasy. „Budeš si myslet, že jsem se zbláznil.”

„Zkus to.”

„Něco s ní není v pořádku.”

„Co tím myslíš?”

„Nevím. Sakra, ty s ní spíš. Jestli sis toho nevšiml, tak to musí být jen má představa.” Odmlčel se a čekal na bratrův souhlas, nebo popření. Nedočkal se ani jednoho. „Viděl jsi ji včera večer bavit se s tím chlapíkem od televize?”

„S kterým?”

„S tím, co natáčel na ranči reklamu.”

„Jmenuje se Van Lovejoy. Točí mou kampaň pro KTEX.”

„Jo, já vím.” Jack rozpažil a suše se zasmál. „Jen mi připadá divné, že se Carole namáhala promluvit si s ním během toho včerejšího frmolu. Jakmile opustila pódium, namířila si to rovnou k němu. Není to zrovna její typ.” Tate prudce odvrátil hlavu. „Chci jen říct…,” zajíkl se Jack, „není… sakra, víš, co chci říct.”

„Vím, co máš na mysli,” ujistil ho Tate tiše.

„No, raději bych se měl vrátit nahoru a popohnat Dorothy Rae a Fancy. Eddy chce, abychom se v půl jedenácté sešli všichni v hale se zabalenými věcmi a připraveni vyrazit.” Když bratra míjel, láskyplně ho poplácal po rameni. „Díky za příjemnou snídani,”

„I já, Jacku.”

Tate stále zíral nevidoucíma očima z okna. Carole včera večer mluvila s Vanem Lovejoyem? Proč?

Nezmínil se bratrovi, že se s kameramanem už jednou soukromě bavila. Přes její pohotové vysvětlení působil rozhovor na chodníku před hotelem Adolphus tajnůstkářsky.

Tehdy se z toho vylhala. Věděl, že si vymýšlí, ale potom ji políbil a ona jeho, takže rázem zapomněl, kvůli čemu se hádali. V poslední době spolu tak dobře vycházeli. Proč se na obzoru objevil tenhle tmavý mrak?

Nikdy se tak hezky a uspokojivě nemilovali. Prožívali žhavý a bouřlivý sex, ale to bývalo i dřív. Jenže nyní jako by se vášnivě miloval s dámou, čímž se mu to líbilo ještě víc. Už neuspěchávala milostnou předehru, nepoužívala slovník z ulice, nekřičela, když předstírala orgasmus. Teď jen nepravidelně a rychle dýchala, což mu připadalo rozhodně víc sexy. A přísahal by, že skutečně dosahovala vyvrcholení. V jejich milování bylo cosi nového, příchuť milostné pletky, téměř jako by to bylo zakázané. Zastyděl se, že ho napadla tak otřepaná fráze, ale pokaždé jako by to bylo poprvé. Vždycky si u ní všiml něčeho, co si předtím neuvědomoval.

Nebývala stydlivá a nikdy jí nevadilo procházet se nahá. Ovšem v poslední době používala k vyvolání touhy místo nahoty luxusní spodní prádlo. Včera ráno, než se milovali v salonku na pohovce, trvala na tom, aby nejdříve zatáhl závěsy. Domníval se, že ji částečně připravily o sebedůvěru téměř neznatelné jizvy na pažích a rukou. Její panenská plachost ho vzrušovala. Sváděla ho zdrženlivostí. Ještě neviděl na světle, s čím se mazlil ve tmě. Ať se propadne, jestli ji díky tomu tajemství nechtěl čím dál tím víc.

Včera na ni bez přestání myslel. Během rozhovorů na vysoké úrovni i během plamenných projevů ho přepadaly smyslné představy. Kdykoliv se na sebe podívali, jako by oba mysleli na totéž - aby čas rychle uběhl a mohli si jít zase lehnout.

Vytvořil se podivný zvyk. Nevědomky věděl, kde Carole v daném okamžiku je. Poměřoval vzdálenost mezi nimi a vymýšlel si různé důvody, proč se jí dotýkat, kdykoliv se mu přiblížila na dosah. Ale hrála si s ním? Byla její cudnost jen sexuální léčkou? Proč měla nevysvětlitelný zájem o toho kameramana?

Na jednu stranu Tate chtěl okamžitě odpovědi. Ale pokud by ho měly připravit o mír, soulad a sex, byl připraven čekat na vysvětlení nekonečně dlouho.

Kapitola 41

Zinnia Rutledgeová si prohlížela fotografie na stěně. Kvůli těmto snímkům kancelář milovala. Dokázala by se na ně dívat hodiny, aniž by ji to unavilo. Ovšem to se nikdy nestalo. Obrázky v ní vyvolávaly hořkosladké vzpomínky.

Zaslechla, že se otevírají dveře. Otočila se. „Nazdar, Zee. Polekala jsem tě?”

Zee rychle spolkla slzy a skryla pocity v hloubi srdce. „Nazdar, Carole. Překvapila jsi mě. Očekávala jsem Tatea.” Domluvili se, že se setkají v jeho kanceláři a půjdou spolu na oběd. Jen oni dva.

„Proto mě sem poslal. Obávám se, že jsem poslem špatných zpráv.”

„Nemůže přijít,” řekla se zjevným zklamáním.

„Bohužel.”

„Doufám, že se nic nepřihodilo?”

„Ne zcela. Na oddělení houstonské policie probíhají zaměstnanecké spory.”

„To vím. Bylo to ve všech novinách.”

„A dnes dopoledne to vyvrcholilo. Před hodinou Eddy rozhodl, že by tam Tate měl jet, zhodnotit situaci a udělat prohlášení. Podle posledních předvolebních odhadů stahuje Dekkerův náskok. Už je za ním jen o pět procent. Ta výbušná situace v Houstonu je pro Tatea skvělým fórem k vyslovení některých myšlenek, a to nejen týkajících se vztahu pracujících proti vedení, ale i o prosazování zákonných nařízení. Letí soukromým letadlem a vrátí se za několik hodin. Takže oběd nepřipadá v úvahu.”

„Tate létá stejně rád jako jeho otec,” poznamenala Zee se smutným úsměvem. „Ta cesta se mu bude líbit.”

„Přijmeš ubohou náhradu za jeho společnost?”

Nesmělé pozvání vytrhlo Zee z trudnomyslnosti. „Myslíš obědvat s tebou?”

„Bylo by to tak strašné?”

Zee si prohlédla snachu od hlavy k patě. Jejímu zjevu se dalo málo co vytknout. Od svého zotavení podstatně změnila šatník. Stále nosila módní oblečení, ale nyní kladla důraz spíše na eleganci než na svůdnost.

Zee vždycky odpuzovalo, jak Carole hýřila barvami. Byla ráda, že s tím snacha přestala. Nicméně ta dokonale oblečená žena je stále stejně nechutná, jako když se s ní setkala poprvé.

„Nepůjdu.”

„Proč.”

„Carole, ty nikdy nevíš, kdy máš přestat.” Zee si zasunula kabelku do podpaží.

„Proč se mnou nechceš jít na oběd?”

Mladší z žen se postavila přede dveře, takže Zee nemohla odejít. „Těšila jsem se na oběd s Tatem,” odpověděla. „Chápu, proč ho musel zrušit, ale jsem zklamaná a nevidím žádný důvod, proč bych předstírala opak. Máme teď na sebe tak málo času. Jen on a já.”

„A právě to ti ve skutečnosti leze na nervy.”

Zeeino drobné tělo se napjalo. Jestli Carole trvá na boji, dopřeje jí ho. „Co tím naznačuješ?”

„Nemůžeš snést, že Tate tráví víc času se mnou. Žárlíš na náš vztah, který den ode dne sílí.”

Zee se pohrdlivě zasmála. „Tomu bys ráda věřila, že? Raději by sis myslela, že jsem jen žárlivá, ale víš, že jsem byla proti vašemu sňatku od samého počátku.”

„Oh?”

„Netvař se, že jsi to netušila. Tate to věděl a určitě jste to spolu probírali.”

„Ano. Ale i kdybychom o tom nemluvili, pochopila bych, jak moc mě nesnášíš. Zee, příliš se svými city netajíš.”

Zee se usmála, ale byl v tom smutek. „Byla bys překvapená, jak dobře skrývám, co si myslím a co cítím. Na to jsem odborník.” Carole se na ni tázavě podívala. Zee zostražitěla. Nasadila obvyklý výraz a chladně poznamenala: „Snažíš se oživit zkomírající vztah s Tatem. Nelson je rád. Já ne.”

„Proč ne? Vím, že přeješ Tateovi štěstí.”

„Přesně. Ale dokud ho budeš svírat v drápech, nikdy nebude šťastný. Podívej, Carole, vím, že tvé láskyplné chování je jen hra. Je to falešné, stejně jako jsi ty.”

Zee sledovala s mírným pocitem zadostiučinění, jak Carolin pečlivě nalíčený obličej zbledl. Avery se tiše zeptala: „Falešná? Co tím chceš říct?”

„Krátce po vaší svatbě jsem si všimla, že máte mezi sebou nesrovnalosti, a najala jsem soukromého detektiva. Laciné, ano. Pro mě to byla ta nejponižujícnější zkušenost, ale podstoupila jsem ji, abych ochránila svého syna.

Ten detektiv byl odporný člověk, ale odevzdal skvělou práci. Teď už jistě nepochybuješ, že mi předal rozsáhlou složku o tom, čím jsi byla, než ses stala právní asistentkou ve firmě Rutledge a Rutledge.”

Zee cítila, jak jí stoupá krevní tlak a drobné tělo se jí mění ve spalovnu, jejíž žár rozdmýchává nenávist k této ženě, která s chladnou vypočítavostí hodnou špionky KGB okouzlila všechny Rutledge a donutila Tatea zamilovat se do ní.

„Myslím, že není třeba, abych upřesňovala nechutný obsah té zprávy. Jen bůh ví, co v ní chybí. Dovol, abych tě ujistila, že zahrnuje pestré období, kdy ses živila jako tanečnice nahoře bez. Spolu s dalšími zaměstnáními,” dodala ještě a pokrčila rameny.

„Řekla bych, že jsi měla pestrá umělecká jména, ale nenápaditá. Detektiv přestal pátrat dřív, než došel ke jménu, jež jsi dostala při narození, což stejně není důležité.”

Avery vypadala, že bude každým okamžikem zvracet. Ve ztichlé kanceláři, kde zůstaly samy, bylo slyšet, jak těžce polkla. Tateova sekretářka odešla na oběd.

„Ví ještě někdo o té… té složce? Tate?”

„Nikdo,” odpověděla Zee, „ačkoliv jsem byla při mnoha příležitostech v pokušení ukázat mu ji - naposled, když jsem si uvědomila, že tě má zase rád.”

Avery se sípavě nadechla. „A má?”

„Moc mě to děsí, ale bojím se, že ano. V každém případě je okouzlený. Možná proti své vůli. Zamiloval se do té nové Carole, která se zjevila jako výsledek leteckého neštěstí. Možná, že bys měla příště zvolit jméno Fénixová, protože jsi vstala z popela.”

Zee sklonila hlavu na stranu a chvilku svou radu zvažovala. „Jsi výjimečně chytrá mladá žena. Tvá přeměna z barové tanečnice v dámu natolik šarmantní, aby se stala senátorovou manželkou, je skutečně pozoruhodná. Muselo to stát neobyčejnou spoustu plánování, studia a tvrdé práce. Dokonce sis zvolila příjmení, které se uchovává jako svátost na zdech Alama - španělské jméno. Velmi vhodné pro manželku texaského politika.

Ale tvé nedávné změny jsou ještě neuvěřitelnější než ta původní, protože mi připadá, že jim věříš. Dokonce bych si mohla i myslet, že jsi upřímná, ale nesměla bych srovnávat, jaká jsi byla to ráno před leteckým neštěstím a jak se teď chováš k Tateovi a Mandy.” Zee odmítavě potřásla hlavou. „Nikdo se nemůže tak zásadně změnit a nezáleží na tom, jak je chytrý.”

„Jak víš, že jsem se nezměnila z lásky k Tateovi? Snažím se být taková, jakou mě potřebuje a chce.”

Zee se na ni ostře podívala, odstrčila ji stranou a vykročila ke dveřím. „Vím stejně jistě, jako jak se jmenuji, že nejsi tou, kterou chceš, abychom uvěřili.”

„Na kdy plánuješ mé odhalení?”

„Nikdy.” Carole sebou překvapeně trhla. „Pokud s tebou bude Tate šťastný a spokojený, nebudu mu brát iluze. Zpráva zůstane naším tajemstvím. Ale jestli mu zase začneš ubližovat, ujišťuji tě, Carole, že tě zničím.”

„To nemůžeš udělat bez toho, že zničíš i Tatea.”

„Nemám v úmyslu učinit to veřejně. Bude stačit ukázat zprávu Tateovi. Nepřipustí, aby jeho dceru vychovávala děvka, byť napravená. I mně to připadá neomluvitelné, ale zatím nemám jinou možnost. Zřídka se můžeme rozhodovat skutečně svobodně.”

Avery se tvářila naprosto zoufale. Vzala Zee za paži. „Nikdy to Tateovi nesmíš říct. Prosím, Zee, prosím, nedělej to. To by ho zabilo.”

„To je jediný důvod, proč jsem zatím mlčela.” Zee vysmekla ruku z Averina sevření. „Ale věř mi, Carole, jestli uvidím, že trpí kvůli nějakému novému skandálu nebo že by měl trávit zbytek života v zoufalství, ušetřím ho toho za každou cenu.”

Na odchodu ještě dodala: „Jistě budeš pátrat po tom, co na tebe mám. Neobtěžuj se s ničením důkazů. Mám opis v bankovní schránce, kterou můžu otevřít jedině já nebo v případě mého úmrtí Tate.”

Avery odemkla hlavní vchod a vešla do domu. „Mono? Mandy?”

Našla je v kuchyni. Objala Mandy a přitiskla jí k obličejíku svou studenou tvář. Jela celou cestu ze San Antonia s otevřenými okny. Obličej jí po znepokojivém rozhovoru se Zee hořel. Chladivý vzduch jí také pomáhal překonat žaludeční nevolnost, která se jí zmocnila pokaždé, když si vzpomněla na předcházející život Carole Navarrové. „Miláčku, je ta polívčička dobrá?”

„Hmm,” odpověděla Mandy a vysrkla lžíci slepičího vývaru s nudlemi.

„Paní Rutledgeová, nepředpokládala jsem, že bude někdo obědvat doma, ale můžu vám něco připravit.”

„Ne, děkuji, Mono. Nemám hlad.” Svlékla si plášť a usedla na jednu ze židlí u stolu. „Dala bych si šálek čaje, prosím, jestli vás to nebude moc obtěžovat.”

Nervózně si mnula ruce, dokud před ni hospodyně nepostavila šálek voňavého čaje. Sevřela ho bezkrevnými prsty.

„Paní Rutledgeová, jste v pořádku? Tváře vám jen hoří.”

„Je mi dobře. Jenom jsem prochladla.”

„Doufám, že vás neskolí chřipka. Je jí teď spousta.”

„Je mi dobře,” zopakovala a mdle se usmála. „Mandy, dojez ovocný salát, a než si půjdeš lehnout, přečtu ti pohádku.”

Snažila se reagovat na Mandino neustálé vyptávání a povídání, jež bylo jasnou známkou dívčina lepšícího se stavu. Přesto se Averiny myšlenky stále vracely k Zee a zničujícím informacím, jež o Carole nashromáždila.

„Všechno spapáno?” Pochválila Mandy, jež jí pyšně ukazovala prázdnou misku. Dopila čaj a odvedla holčičku do jejího pokoje. Pomohla jí rozvázat botičky, položila ji na lůžko a přikryla dekou. Usadila se vedle ní s velkou obrázkovou knihou.

Otec jí jako malé čítával z podobné knihy. Byla v ní spousta krásných ilustrací. Obrázky panen s dlouhými, rozevlátými zlatými vlasy, které zachraňovali po překonání neuvěřitelných nástrah hezcí a stateční hrdinové. Vzpomínky na to, jak ležela pod přikrývkou nebo seděla otci na klíně a jeho hlas ji ukolébával do spánku, patřily k těm z dětství nejčasnějším a nejvzácnějším.

Vytoužené okamžiky, kdy byl táta doma a věnoval se jí. V pohádkách, které jí předčítal, měly všechny princezny milující a oddané otce. A dobro pokaždé zvítězilo nad silami zla.

Možná proto se jim říká pohádky. Úniky ze skutečnosti, v níž otcové nakonec na měsíce zmizí a zlo často vyhrává.

Když Mandy usnula, Avery vyklouzla z ložnice a tiše za sebou zavřela dveře. Mona každé odpoledne odešla na pár hodin do svého pokoje, aby zhlédla romantické televizní seriály a odpočinula si, než půjde připravovat večeři.

Nikdo jiný doma nebyl, ale Avery se kradla po špičkách z Mandina pokoje rovnou do křídla obývaného Zee a Nelsonem. Neuvažovala o správnosti nebo špatnosti toho, co hodlala udělat. Chystala se k neomluvitelnému vpádu do soukromí a za jiných okolností by ji to ani nenapadlo. Ovšem za těchto podmínek to musela provést.

Jejich ložnici našla bez potíží. Příjemnou místnost chránily proti jasnému podzimnímu slunci žaluzie. Naplňovala ji květinová vůně, kterou si spojovala se Zee.

Nechala by si Zee tak závažné dokumenty v elegantním psacím stole ve stylu královny Anny? Proč ne? Vypadal stejně nevinně jako novicka v klášteře. Koho by napadlo se do něj podívat? Nelson vyřizoval záležitosti správy ranče u mohutného psacího stolu v knihovně. Neměl důvod prohrabovat se v manželčině stolku.

Avery vzala z toaletky pilníček na nehty a strčila ho do malého zlatého zámku na vyklápěcím krytu. Ani se nesnažila svůj zločin zakrýt. Zee od ní očekávala, že bude pátrat. Naznačila to.

Zámek dlouho neodolal. Během několika vteřin Avery odklopila desku. Uvnitř leželo několik hromádek dopisních papírů a obálek s majitelčiným jménem, sešitek známek, adresář, dvě tenké černé Bible. Na jedné bylo zlatými vystouplými písmeny napsáno Jackovo jméno, na druhé Tateovo.

Vzadu ležela silná, látkou vyztužená obálka. Avery ji vzala a otevřela kovový uzávěr.

Za pět minut opustila pokoj. Byla bledá a celá se chvěla, jako by měla třesavku. Zvedal se jí žaludek. Neškodný čaj jí v žaludku zhořkl. Spěchala do svého pokoje. Zamkla za sebou dveře, opřela se o ně a zhluboka dýchala.

Tate. Ach, Tate. Kdybys někdy spatřil nechutný obsah té složky…

Potřebovala se vykoupat. Rychle. Okamžitě.

Skopla boty, stáhla si svetr a otevřela dveře šatníku.

Zaječela.

Mátožně se odvrátila od pitvorného obrazu. Přikryla si oběma rukama ústa. Z hrdla se jí draly dávivé zvuky. Jak otevřela dveře šatníku, otočil se předvolební plakát na červené saténové šňůře jako tělo na oprátce.

Ve středu Tateova čela zel jasně červenou barvou namalovaný otvor po kulce. Barva mu stékala po obličeji a ohyzdně kontrastovala s jeho úsměvem. Přes plakát se táhl nápis tlustými červenými písmeny „Den voleb!”

Avery se odpotácela do koupelny a vyzvracela se.

Kapitola 42

„Bylo to příšerné. Tak odporné.”

Avery seděla se skloněnou hlavou nad sklenkou brandy, kterou jí Irish vnutil, že prý to pomáhá uklidnit se. První vnucený doušek jako by jí vypálil v prázdném žaludku díru, ale skleničku si nechala, protože se potřebovala něčeho držet.

„Celá tahle pitomá záležitost je odporná,” prohlásil popuzený hostitel. „To jsem si myslel celou dobu. Nevaroval jsem tě? Ne?”

„Já jsem ji taky varoval. Nerýpej do toho.”

„Kdo se tě prosí?” obořil se rozezlený Irish na Vana. Ten právě pokuřoval marihuanovou cigaretu, ale Irish byl tak rozčilený, že si toho ani nevšiml.

„Avery. Zavolala mi, abych pohnul zadkem a přijel. Tak jsem pohnul.”

„Myslel jsem, kdo se ptá na tvůj názor?”

„Necháte toho, vy dva, prosím?” zvolala vyčerpaně Avery. „A, Vane, mohl bys tu věc laskavě zhasnout. Z toho zápachu se mi zvedá žaludek.”

Poklepávala si prsty na rty, jako by zvažovala, jestli má jít zase zvracet, nebo ne. „Ten plakát mě vyděsil. On to opravdu chce udělat. Věděla jsem to od začátku, ale tohle…”

Postavila sklenku brandy na konferenční stolek, vstala a třela si paže. Měla svetr, ale ani ten jí nepomohl zahřát se.

„Avery, kdo je to?”

Prudce zavrtěla hlavou. „Nevím. Kdokoliv z nich. Nevím.”

„Kdo má přístup k tobě do pokoje?”

„Ráno, a než jsem přijela v poledne, v podstatě každý. Mona tvrdí, že by se do domu měly dát lítací dveře. Všichni neustále přicházejí a odcházejí. Jak se blíží volby, celé dny je v domě pohyb.”

„Jak víš, že tě sem někdo nesledoval?”

„Neustále jsem jedním okem pozorovala zpětné zrcátko a několikrát jsem otočila auto a vrátila se, kudy jsem přijela. Navíc, když jsem odjížděla, nikdo nebyl doma.”

„Žádné stopy ve složce, kterou jsi našla v psacím stole té babky?”

Avery odpověděla na Vanovu neuctivou otázku bezútěšným zavrtěním hlavy.

„Je divná,” poznamenal.

„Proč to říkáš?”

„Točil jsem ji mockrát. Vždycky se usmívá, mává davům, ale ať se propadnu, jestli mi připadá tak šťastná.”

„Vím, co máš na mysli. Je to velmi uzavřený a málomluvný člověk. Aspoň až do dneška.”

„Pověz nám všechno o Carole Navarrové,” požádal ji Irish. „Je důležitější než Zee Rutledgeová.”

„Carole, nebo jak se původně jmenovala, byla běhna. Tancovala v nejošuntělejších nočních klubech -”

„Bary s holkama nahoře bez,” doplnil Van.

„…pod mnoha lechtivými a výmluvnými jmény. Zatkli ji jednou za veřejné pohoršení a jednou za prostituci, nicméně obě obvinění byla stažena.”

„Jsi si tím jistá?”

„Ten soukromý detektiv byl možná slizký, ale rozhodně důkladný. Podle informací, které dal Zee, jsem dokázala vystopovat některá z míst, kde Carole pracovala.”

„Kdy jsi to udělala?” chtěl vědět Irish.

„Než jsem jela sem. Dokonce jsem mluvila s několika lidmi, kteří ji znali - tanečnicemi, bývalými zaměstnanci a tak.”

„Spletl si tě s ní někdo z nich?” zeptal se Van.

„Všichni. Představila jsem se jako dlouho ztracená sestřenice, abych tu podobu nějak vysvětlila.”

„Co ti o ní řekli?”

„Zpřetrhala všechny vazby. Nikdo neví, co se s ní stalo. Jedna tanečnice mi za dvacet dolarů prozradila, že jim vyprávěla, že hodlá skončit s nočním životem, jít na podnikatelskou školu a vypracovat se. Víc si nepamatovala. Od chvíle, kdy Carole přestala pracovat v klubu, kde spolu dělaly, ji ta žena už neviděla. Je to čistý dohad, ale myslím, že Carole prošla naprostým přerodem, lstí se dostala do právnické firmy bratrů Rutledgeových. Potom objevila další možnost postupu. Svatbu s Tatem. Irishi, vzpomínáš si na tu reportáž o prostitutkách, kterou jsem dělala před několika roky?” zeptala se náhle.

„Když jsi pracovala u televize v Detroitu? Jistě. Poslala jsi mi nahrávku. Co to s tím má společného?”

„Charakteristika těch žen sedí přesně na Carole. Většina z nich tvrdila, že nenávidí muže. Možná nebyla jiná.”

„To nevíš.”

„Ne? Podívej se, jak se chovala k Jackovi. Flirtovala s ním, až mu zničila manželství. Přesto mám pocit, že si nikdy nedala říct. Jestli to není zlomyslnost, tak nevím, jak to nazvat. Nebyla k mužům příliš laskavá a rozhodla se zničit toho, který měl před sebou nejskvělejší budoucnost, a současně stoupala po společenském žebříčku.”

„Neměla strach, že ji někdo pozná, že ji nakonec dostihne její temná minulost?”

Avery o tom přemýšlela. „Copak nevidíte, že to by byla třešnička na dortu? Tatea by nejvíc ponížilo, kdyby se dostalo na veřejnost, čím byla manželka před svatbou.”

„Musí být opravdu tupohlavec,” zahuhlal Van, „že se do ní zamiloval.”

„Nedokážeš si představit, jak byla vypočítavá,” bránila Tatea. „Stala se vším, co by mohl chtít. Nastražila past a sebe užila jako dokonalou návnadu. Byla hezká, zábavná a sexy. Ale ještě k tomu ji někdo, kdo Tatea dobře zná, řídil, aby tahala za ty správné nitky k povzbuzení jeho touhy.”

„Ten, kdo ho chce zabít.”

„Správně,” přikývla pochmurně, když Van vyslovil její podezření nahlas. „Musel vycítit, stejně jako Zee, že Carole jde jen za svými zájmy.”

„Když s ní navázal styk, proč se nesvěřila Tateovi?”

„To nevím,” přiznala se. „Má teorie má mezery. Možná jí připadalo lákavější stát se truchlící vdovou po veřejném činiteli než senátorovou manželkou.”

„Stejné postavení, ale bez nevyhovujícího manžela,” domýšlel se Irish.

„Hmm. Také si nemohla být jistá, že se Tate dostane do senátu. Nebo jí třeba její spojenec nabídl výhodné finanční vyrovnání. V každém případě měla za úkol hned po svatbě udělat Tateovi ze života peklo a své poslání plnila s potěšením.”

„Ale proč někdo chtěl, aby byl nešťastný?” zeptal se Irish. „Vždycky se vracíme ke stejné otázce.”

„Nevím.” V Averině napjatém hlase zaznívalo tiché zoufalství. „Strašně bych si to přála vědět.”

„Co si myslíš o posledním vzkazu?” pokračoval Irish.

Rukou si pročísla vlasy. „Zjevně to hodlají udělat v den voleb. Vybrali si nějakou střelnou zbraň.”

„Tomu dávám hlas. Žádné udupání,” dodal Van žertem.

Irish se na něj podrážděně podíval a potom řekl Avery: „Nevím. Tentokrát mi ten symbolismus připadá trochu moc průhledný.”

„Co tím chceš říct?”

„Nejsem si jistý,” odpověděl a kousal si zamyšleně spodní ret. Bezmyšlenkovitě popadl Averinu skleničku a dal si pořádný doušek brandy. „Kam se poděla tajuplnost předcházejících vzkazů? Buď zkouší tvou odvahu a odolnost, nebo je to ten nejdrzejší parchant, s jakým jsem se setkal.”

„Možná je drzý, protože to už nejde zastavit,” navrhl Van mrzutě. „Prostě se to za všech okolností stane. Všechno už je na svém místě.”

„Jako Šedý vlas?” zeptala se Avery. Van pokrčil rameny.

„A co ty záběry, které jsi dnes dělal v Houstonu? Nikde nikdo?”

„Ne. Neukázal se od Forth Worthu. Od té doby, co zůstává Avery doma.” Oči se mu po marihuaně třpytily, ale jeho pohled byl natolik výmluvný, že ho Irish zachytil.

„Dobrá, co na rozdíl od vás dvou nevím?”

Avery si navlhčila rty. „Van si myslí, že ten Šedý vlas možná sleduje mě, nikoli Tatea.”

Irish prudce otočil hlavou ke kameramanovi. „Proč si to myslíš?”

„Je to jen nápad. Nic určitého, ale -”

„Na všech záběrech se dívá na Tatea,” přerušila ho Avery.

„Těžko říct. Vždycky stojíš těsně vedle něho.”

„Avery.” Irish ji vzal za ruku, posadil ji na pohovku a dřepl si před ni. Schoval jí dlaně ve svých. „Teď mě poslouchej. Měla bys to oznámit úřadům.”

„Já -”

„Řekl jsem, poslouchej. Zklapni a vyslechni mě.” Odmlčel se, aby si utřídil myšlenky. „Má drahá, přerostlo ti to přes hlavu. Vím, proč jsi do toho šla. Byl to úžasný nápad - šance, jaká přijde jednou za život - udělat si jméno a současně zachránit lidské životy.

Ale vymklo se ti to z rukou. Tvůj život je v nebezpečí. A pokud v tom budeš pokračovat, bude i Rutledgeův. I toho dítěte.” Tvářila se, že je jeho argumentům přístupná. Sedl si tedy vedle ní na pohovku, ale stále jí nepouštěl ruce. „Zavolejme FBI.”

„Federály?” vypískl Van.

„Mám známého na místním úřadě,” naléhal Irish a Vana si nevšímal. „Obvykle pracuje v utajení a pátrá po drogách pašovaných z Mexika. Tohle není jeho pole působnosti, ale mohl by nám poradit, komu zavolat, a doporučit, co máme dělat.”

Ještě nestačil domluvit a už Avery vrtěla odmítavě hlavou. „Irishi, to nemůžeme. Copak nechápeš, že jestli se to dozví FBI, bude s tím muset všechny seznámit. Nenapadlo tě, jaké by vyvolalo podezření, kdyby se kolem Tatea náhle vynořili ozbrojení ochránci nebo tajní v neprůhledných slunečních brýlích? Všechno by se muselo prozradit.”

„A o to jde, že?” vybuchl pohněvaně. „Nechceš, aby se Rutledge dozvěděl pravdu! A to jen proto, že bys přišla o útulné místečko v jeho posteli.”

„Ne, nejen o to!” zakřičela na něj. „Úřady by ho mohly ohlídat na veřejnosti, mimo rodinu. Ale nemůžou ho chránit před příbuznými. A jak víme, osoba, která ho chce zabít, je někdo z jeho blízkých, někdo, kdo předstírá, že ho má rád. Nemůžeme Tatea varovat před nebezpečím, aniž bychom neupozornili jeho nepřítele, že jsme mu na stopě.”

Zhluboka se nadechla. „A navíc, jestli budeš tuhle historku vyprávět vládním agentům, budou tě považovat buď za lháře, nebo za blázna. Kdyby ti náhodou uvěřili, pomysli, co by mi udělali.”

„Co by ti udělali?” zeptal se Van.

„Nevím jistě, ale zatímco by si to dávali dohromady, Tate by byl na ráně a zranitelný.”

„Tak co chceš dělat?” vyzvídal Irish.

Schovala tvář do dlaní a rozplakala se. „Nemám tušení.”

Van vstal a oblékl si potrhanou koženou motorkářskou bundu. „Mám ještě nějaký melouch.”

„Melouch?”

Van na Irishův dotaz odpověděl jen lhostejným pokrčením ramen. „Prohlížím nějaké pásky z mojí videotéky.”

„Proč.”

„No, co kdyby.”

Avery ho vzala za ruku. „Díky za všechno, Vane. Jestli uvidíš nebo uslyšíš -”

„Dám ti vědět.”

„Máš ještě ten klíč od poštovní přihrádky, co jsem ti dal?” zeptal se Irish Vana.

„Mám, ale na co mi je? Když jsem ve městě, vidím tě každý den.”

„Ale až budeš s Rutledgem mimo, třeba bys mi potřeboval něco doručit. Něco, co bys nechtěl posílat do práce.”

„Chápu. Čau.”

Jakmile se za Vanem zavřely dveře, Irish utrousil napůl úst: „Ten feťák. Přál bych si, abychom měli spolehlivějšího spojence.”

„Nenadávej na něj. Také mě unavuje, ale je neocenitelný. Je to přítel a bůh ví, že potřebuji všechny, které dokážu sehnat.”

Podívala se na hodinky - ty, které jí koupil Tate. Od okamžiku, kdy je přinesla od Fancy, je nesundala z ruky. „Musím jít. Je pozdě. Tate se mě pokaždé, když se zdržím, vyptává, a mně už docházejí přijatelné výmluvy. Však víš, je jen tolik nakupování, kolik žena dokáže.” Její chabý pokus o žert propadl.

Irish ji objal. Neohrabaně ji hladil velkou rukou po vlasech. Hlavu mu položila na rameno. „Ty ho miluješ.” Dokonce to nepostavil ani jako otázku. Přikývla. „Ježíši,” povzdychl si do jejích vlasů, „proč to musí být pokaždé tak zatraceně složité?”

Zavřela oči. Horkými slzami mu máčela košili. „Irishi, miluji ho tak moc, až to bolí.”

„Vím, jaké to je.”

Byla ponořena do vlastního trápení a ani si nevšimla, že se přiznal k neopětované lásce k její matce. „Co si počnu? Nemůžu mu to říct a neumím ho ani ochránit.” Přitiskla se k Irishovi, aby od něj načerpala sílu. Objal ji ještě pevněji a nemotorně políbil na spánek.

„Kdyby Rosemary věděla, že jsem tě nechal v tak nebezpečné situaci, vrhla by se na mě celou silou svých pětačtyřiceti kil.”

Avery se usmála. „Asi ano. Spoléhala na to, že na mě dohlédneš.”

„Tentokrát ji zklamu.” Pevně ji k sobě přitáhl. „Bojím se o tebe.”

„Po dnešku, když jsem viděla ten hrůzostrašný plakát, se taky bojím. Pořád mě považuje za spiklence. Bože, pomoz mi, jestli zjistí opak.”

„Nerozmyslíš si to a nedovolíš mi zavolat úřadům?”

„Ještě ne. Ne do té doby, kdy budu moct ukázat prstem a říct ,To je ta osoba.’”

Lehce ji od sebe odstrčil a zvedl jí bradu. „To už může být pozdě.”

Nemusel ji varovat. Už to věděla. Možná již bylo pozdě zachránit kariéru televizní reportérky a položit základy k budoucnosti s Tatem a Mandy. Ale musí se pokusit. U dveří Irishe ještě jednou objala, popřála mu dobrou noc, políbila ho na zarudlou tvář a vyšla do tmy.

Bylo tak málo vidět, že si ani jeden z nich nevšiml opodál stojícího vozu.

Kapitola 43

Živelná cesta za nespokojenými houstonskými policisty přinesla Tateovi neobyčejný úspěch a pozvedla ho ve volebních odhadech o tři procenta. Náskok senátora Dekkera se dennodenně snižoval.

Senátor cítil tlak, a proto o svém protivníkovi hovořil v projevech stále ošklivěji - vykresloval Tatea jako nebezpečného liberála, který ohrožuje „tradiční ideály, které jsou nám, Američanům a Texasanům, drahé”.

Teď by pro něj bylo nejvýhodnější použít jako zbraň potrat Carole Rutledgeové. To by Tateovi vzalo vítr z plachet a Dekkerovi pravděpodobně zajistilo vítězství. Ale ať už Eddy zvolil proti vyděračce jakýkoliv postup, zjevně to zapůsobilo. Bylo zřejmé, že Dekker o té záležitosti nic neví, a všichni v Rutledgeově nejbližším okolí si úlevně oddechli.

Nicméně Dekker měl podporu úřadujícího prezidenta, který právě podnikal cestu po Texasu, aby si zajistil znovuzvolení. Rutledgeovi příznivci se obávali, že by prezidentova přítomnost mohla zbrzdit Tateův postup.

Prezident vlastně bojoval v Texasu o své křeslo. To, že na některých shromážděních sdílel pódium s Dekkerem, ovlivňovalo nerozhodné voliče. Tate na prezidentově důrazné kampani spíše vydělal, než ztratil. Skutečnost, že prezidentský kandidát přijel do Texasu a vystupoval spolu s Dekkerem, měla na veřejnost opačný účinek.

Po vyčerpávající, a přece radostné dvoudenní cestě do sedmi měst se celý Rutledgeův štáb třásl předvolebním napětím. Přestože si Dekker v oficiálních odhadech zachovával před Tatem nepatrný náskok, jako by se vše obrátilo opačným směrem. Mezi lidmi se povídalo, že Tate Rutledge působil a působí lépe. Od Tateovy výhry v primárních volbách naplňoval všechny optimismus.

Až na Fancy.

Potloukala se po kancelářích volebního štábu, posedávala po volných židlích, ohrnovala nos nad soudržnou atmosférou, sledovala Eddyho pohyby trucovitým a nenávistným pohledem.

Nebyli spolu o samotě už víc než týden. Kdykoliv se podíval jejím směrem, hleděl skrze ni. Mnohokrát spolkla hrdost a přišla za ním. Nikdy neudělal víc, než že jí přidělil nějakou podřadnou práci. Dokonce ji posadil k telefonu, aby obvolala registrované voliče a vybídla je k účasti na volbách. Ke všem těmto činnostem ubíjejícím ducha svolila jen proto, že měla Eddyho stále na očích. Jinak by musela zůstat doma a neviděla by ho vůbec.

Eddy chvilku neposeděl, neustále pobíhal, štěkal rozkazy jako seržant cvičící vojáky a vztekal se, pokud nebyly splněny dost rychle a podle jeho představ. Zdálo se, že je živ z kávy, sodovky v plechovkách a jídla z prodejního automatu. Do štábu přicházel ráno první a večer odcházel poslední, pokud ho vůbec opouštěl.

V neděli před volbami se Rutledgeovi přestěhovali do Palacia Del Ria, dvaadvacetipodlažního hotelu v ulici Riverwalk v centru San Antonia. Odsud budou za dva dny sledovat volební výsledky.

Tateovi nejbližší příbuzní se ubytovali v Císařském apartmá. Ostatní dostali přilehlé pokoje. Každý televizor opatřili videopřehrávačem, aby bylo možné zaznamenat všechna zpravodajství i politické komentáře a později je přehrávat a analyzovat. Získali i další telefonické linky. U výtahů stála bezpečnostní služba - spíše kvůli kandidátovu soukromí než ochraně.

Ve velkém tanečním sále o dvacet pater níž připevňovali dělníci na stěny červené, modré a bílé závěsy. V čele místnosti visely Tateovy podobizny v nadživotní velikosti. Pódium zdobily závěsy a vlajky, na okrajích stály květináče s bílými chryzantémami obalenými modrým a červeným celofánem. Pod stropem se houpala obrovská síť s tisíci balónky, jež budou na pokyn všechny současně vypuštěny.

To nedělní odpoledne se Eddy v salonku Tateova apartmá pokoušel překřičet povyk a zmatek způsobený úslužnými zaměstnanci hotelu, puntičkářskými televizními techniky a pobíhajícími pracovníky telefonní služby.

„Z Longwiev letíš do Texarkany. Máš tam nanejvýš hodinu a půl, potom Wichita Falls, Abilene a domů. Měl bys přistát -”

„Tati?”

„Tate, proboha!” Eddy sklopil desky, do nichž se díval, a vydechl svou otrávenost jako škodlivý kouř.

„Pššt, Mandy.” Tate si položil prst na rty. Seděla mu na klíně po celou dobu krátké schůzky, nicméně její míra pozornosti už dávno přetekla.

„Posloucháš, nebo co?”

„Poslouchám, Eddy. Longwiev, Wichita Falls, Abilene a domů.”

„Zapomněl jsi na Texarkanu.”

„Omlouvám se. Jsem si jistý, že pilotovi se to nestane. Jsou v košíku s ovocem ještě banány?”

„Ježíši,” vykřikl Eddy. „Dva dny před volbami do senátu, a ty myslíš na banány, jsi zatraceně lhostejný!”

Tate tiše převzal od manželky banán a oloupal ho a podal Mandy. „Jsi příliš napjatý, Eddy. Uvolni se. Všichni z tebe šílí.”

„Amen,” dodala zasmušile Fancy. Seděla v křesle a dívala se na televizi.

„Vyhraj volby, a já se uvolním.” Eddy se znovu podíval do poznámek. „Ani nevím, kde jsem přestal. Ach, ano. Do San Antonia se vrátíš zítra večer kolem půl osmé. Zařídím pro celou rodinu večeři v místní restauraci. Potom si půjdeš lehnout.”

„Mám se jít nejdřív vyčurat a vyčistit si zuby? Myslím, mezi večeří a spánkem?”

Všichni se rozesmáli, jen Eddymu Tateova poznámka nepřipadala vtipná. „V úterý ráno pojedeme všichni společně do vašeho obvodního okrsku v Kerrville, odvolíme a vrátíme se sem protrpět si zbytek.”

Tate vykroutil Mandy z ručičky banánovou slupku. Holčička šťouchala prstíkem do měkké vnitřní strany, až měla za nehtem mazlavou hmotu. „Zvítězím.”

„Nebuď přehnaně sebejistý. Podle odhadů jsi stále o dvě procenta za Dekkerem.”

„Ale vzpomeň si, jak nízko jsme začínali,” připomněl mu Tate a v šedých očích se mu zajiskřilo. „Vyhraju.”

Schůzka pokračovala v optimistickém duchu. Potom se Nelson a Zee odebrali do svého pokoje, aby si lehli a odpočinuli si. Tate musel pracovat na projevu, který měl mít později večer v kostele španělsky hovořící menšiny. Dorothy Rae přemluvila Jacka a šli se projít po Riverwalku.

Fancy čekala, dokud všichni nezmizeli. Potom se vydala za Eddym. Jeho pokoj ležel jen několik dveří od velitelství, jak přejmenovali Tateovo apartmá. Lehce zaklepala a ozvalo se: „Kdo je?”

„Já.”

Otevřel, ale ani jí nepodržel dveře. Otočil se k ní zády a zamířil k prádelníku, odkud vytáhl čistou košili. Zavřela za sebou a udělala marný pokus: „Proč nezůstaneš takhle?” Významně se k němu přitiskla a políbila ho na prsa.

„Myslím, že by nebylo příliš vhodné, abych se objevil na volebním štábu bez košile.” Prostrčil paže naškrobenými rukávy a začal se zapínat.

„Jdeš tam hned teď?”

„Správně.”

„Ale je neděle.”

Povytáhl obočí. „Neříkej mi, že jsi začala světit Den Páně.”

„Byla jsem dnes ráno v kostele stejně jako ty.”

„A ze stejného důvodu. Protože jsem všem řekl, že tam musí. Nevšimla sis televizních kamer natáčejících Tateovu zbožnost pro jeho voliče u obrazovek?”

„Modlila jsem se.”

„Oh, jistě.”

„Modlila jsem se, aby ti uhnil a upadl,” vyhrkla ohnivě. Jen se zasmál. Zastrkaval si košili do kalhot a Fancy se mu v tom snažila zabránit. „Eddy,” hlesla zkroušeně, „nepřišla jsem s tebou bojovat. Je mi líto, co jsem právě řekla. Chci být s tebou.”

„Tak se mnou pojď do štábu. Určitě je tam spousta práce.”

„Neměla jsem na mysli práci.”

„Promiň, to jediné je na programu od teď až do dne voleb.”

Její hrdost víc urážek nesnesla. Opřela si ruce v bok. „Už týdny mě od sebe odháníš. Co se s tebou děje?”

„Ty se ptáš?” Učesal si světlé vlasy. „Snažím se dostat tvého strýce do Kongresu.”

„Jeb Kongres!”

„Věřím, že ty bys to dokázala,” poznamenal škodolibě. „Kdybys dostala možnost, všichni členové legislativy by padli vyčerpáním. Teď mě musíš omluvit.”

Zamířil ke dveřím. Zastoupila mu cestu a znovu žadonila: „Nechoď, Eddy. Ne teď hned. Zůstaň chvilku. Mohli bychom si objednat pár piv a trochu se spolu zasmát.” Otírala se o něj a zavrněla: „Pojďme se milovat.”

„Milovat?” posmíval se.

Popadla ho za ruku a strčila si ji pod sukní do klína. „Už jsem připravená.”

Odtáhl se, hrubě ji zvedl ze země a postavil stranou. „Fancy, ty jsi pořád připravená. Nabídni se někde jinde. Právě teď mám na práci něco lepšího.”

Fancy ohromeně zírala na zavřené dveře. Potom popadla první věc, která jí přišla pod ruku. Byl to náhodou skleněný popelník. Vší silou jím mrštila na dveře. Jen do nich narazil, a aniž se rozbil, dopadl s žuchnutím na koberec. To ji dohřálo ještě víc.

Nikdy tak strohé odmítnutí nezažila. Nikdo, ale opravdu nikdo roztoužené Fancy Rutledgeové neřekl ne. Vyrazila z Eddyho pokoje. U sebe se jen převlékla do přiléhavého svetru a ještě těsnějších džínsů. Potom sjela do hotelových garáží a vzala si své auto.

Ať se propadne, jestli přestane jen kvůli těm proklatým senátorským volbám žít.

„To jsem já. Děje se něco?”

„Nazdar, Irishi.” Van si ramenem přidržoval sluchátko u ucha a protíral si oběma rukama začervenalé oči. „Před chvilkou jsem dorazil. Rutledge dnes večer mluvil v mexikánském kostele.”

„Já vím. Jak to šlo?”

„Měli ho raději než tequillu.”

„Byla tam Avery?”

„Všichni až na tu holku, Fancy. A vypadali jak z reklamy na mýdlo.”

„Mluvila s tebou?”

„Ne. Byla kolem nich tlačenice brebentivých Mexikánců.”

„A co Šedý vlas? Ukázal se?”

Van zvažoval, jestli je moudré říct Irishovi pravdu. Nakonec se pro ni rozhodl. „Byl tam.”

Irish zamumlal řadu nadávek. „Čněl z toho hispánského davu jako palec z boty?”

„Stál venku a šťouchal se s námi o nejlepší místo.”

„Vydával se za novináře?”

„Správně.”

„Dostal ses blízko k němu?”

„Vysoký chlapík. Protivný obličej.”

„Cože?”

„Přísný. Žádné pitominy.”

„Tvář nájemného vraha?”

„To se jen dohadujeme.”

„Jo, Vane. Ale nelíbí se mi to. Možná bychom měli zavolat FBI a Avery nic neříct.”

„Nikdy by ti to neprominula.”

„Ale zůstala by naživu.”

Oba muži na chvilku zmlkli. Každý se zaobíral vlastními myšlenkami a zvažoval další možnosti.

„Zítra zůstaň, kde jsi. Není třeba, abys jel s Rutledgem.”

„To mi došlo,” opáčil Van, když Irish konečně prolomil ticho. „Budu na letišti, až se večer vrátí. Podle prohlášení pro tisk přistanou v půl osmé.”

„Dobrá. Potom se pokus navázat spojení s Avery. Říkala, že je složité telefonovat z hotelu.”

„Dobře.”

„V den voleb přijď nejdřív do práce. Potom tě posílám do Palacia Del Ria. Chci, aby ses celý den držel Avery jako klíště. Jestli si všimneš něčeho podezřelého, čehokoli, volej policajty.”

„Irishi, nejsem blbec.”

„A protože máš zítra volno,” řekl výhružně Irish, „ne abys chodil ven a něčím se zrušil.”

„Neboj. Mám tady spoustu práce.”

„Jo? Co?”

„Pořád prohlížím videozáznamy.”

„O tom ses už zmiňoval. Co hledáš?”

„Jakmile to najdu, dám ti vědět.”

Rozloučili se. Van si odskočil a zase se vrátil k videopřehrávači, kde trávil v posledních dnech téměř každou volnou minutu. Hromada neprohlédnutých kazet se scvrkávala, ale ne dost rychle. Vydají ještě na mnoho hodin.

Divoká husa, kterou pronásledoval, neměla ani podobu. Jak řekl Irishovi, dokud to neuvidí, nebude vědět, o co jde. Asi to byla naprostá ztráta času.

Byl dost potrhlý na to, aby s tím ztřeštěným nápadem začal, a asi je natolik praštěný, že ho dotáhne do konce. Potáhl si z marihuanové cigarety, spláchl to douškem alkoholu a vsunul do přístroje další kazetu.

Irish se s úšklebkem podíval na dno lahvičky s antacidem a donutil se ho vypít. Lék chutnal tak odporně, že se otřásl. Už by měl být zvyklý, protože ten prostředek polykal po litrech. Avery o tom nevěděla. Nikdo to netušil. Nepřál si, aby se o jeho chronickém pálení žáhy kdokoli dozvěděl, protože nechtěl, aby ho nahradili někým mladším dřív, než bude moci odejít na odpočinek s plným důchodem.

Už působil v oboru natolik dlouho, aby věděl, že vedoucí pracovníci jsou parchanti. Podmínkou pro získání místa byla nemilosrdnost. Nosili drahé boty, obleky s vestami a neviditelné brnění proti lidskosti. Ani za mák nedbali o cenné vztahy starého tahouna ze zpravodajství s městskou zprávou, o jeho letité zkušenosti v pátrání po námětech reportáží nebo o cokoli jiného. Chtěli jen výsledky.

Očekávali dramatické záběry pro zprávy v šest a v deset, aby mohli draze prodávat čas na reklamy. Ale nikdy nebyli u toho a nesledovali hořící dům s ječícími lidmi uvnitř, ani se neprodírali policejním kordonem, zatímco nějaký šílenec mával rukojmím před nosem pětačtyřicítkou. Nestávali se ani svědky nevyslovitelných zvěrstev, jaká může udělat jeden lidský tvor druhému.

Pracovali ve sterilním prostředí. Irish se pohyboval na odvrácené straně. To bylo v pořádku. Nikdy by nechtěl, aby to bylo opačně. Žádal jen uznání za to, co dělal.

Dokud mělo zpravodajství KTEX nejvyšší sledovanost ze všech, byl v pořádku. Ale kdyby zájem poklesl, ti bastardi v drahých oblecích by se začali zbavovat nevyhovujících osob. Starého člověka s překyseleným žaludkem a podobnou povahou by vyhodili do starého železa jako prvního.

Potlačil říhnutí a schoval lahvičku antacida.

Zhasl světlo v koupelně a odešel do ložnice. Posadil se na okraj dvojlůžka a nařídil si budík. To byl každodenní zvyk. Se stejnou pravidelností sáhl do zásuvky nočního stolku a vytáhl růženec.

Ani pod pohrůžkou tělesného mučení by se ke svému večernímu rituálu nepřiznal. Nikdy nebyl u zpovědi nebo na mši. Kostely pro něj představovaly budovy určené k pohřbům, svatbám a křtinám.

Irish dnes večer přidal k obvyklým prosbám zanícenou modlitbu za Tatea Rutledge a jeho dcerku. Modlil se za Averino bezpečí, aby Bůh ušetřil její život, i kdyby dopadlo na hlavy druhých jakékoli neštěstí.

Nakonec se jako každý večer pomodlil za drahou duši Rosemary Danielsové a doprošoval se božího odpuštění, že ji, ač ženu jiného muže, miloval.

Kapitola 44

Tate otevřel dveře apartmá a zvědavě se podíval na tři postavy na prahu. „Co se děje?”

„Pane Rutledgi, omlouvám se, že vás obtěžujeme,” řekl jeden z uniformovaných policistů. „Znáte tuto mladou ženu?”

„Tate?” zeptala se Avery, když přistoupila ke dveřím. „Kdo -? Fancy?”

Dívka se tvářila vzpurně. Jeden z policistů ji pevně svíral za loket, ale dalo se těžko určit, zda ji drží, nebo podpírá. Byla zjevně opilá.

„Co se děje?” Na scéně se objevil Eddy. „Ježíši,” zabručel znechuceně.

„Řeknete jim laskavě, kdo jsem, aby mě, kruci, nechali na pokoji?” osopila se na ně Fancy.

„To je má neteř,” informoval Tate škrobeně policisty. „Jmenuje se Francine Rutledgeová.”

„To stojí v jejím řidičském průkazu, ale museli jsme jí věřit, že je vaše příbuzná.”

„Bylo nezbytné přivést ji sem s ozbrojeným doprovodem?”

„Pane Rutledgi, buď sem, nebo do vazby.”

„A obvinění?” vmísila se Avery.

„Rychlá jízda, navíc pod vlivem alkoholu. Jela ve městě sto třiapadesát kilometrů za hodinu.”

„Sto osmapadesát,” opravila ho Fancy.

„Děkuji vám, že jste ji sem bezpečně dopravili. To mluvím i za její rodiče.”

Fancy se policistovi vytrhla. „Jo, díky moc.”

„Kolik nás bude stát vaše mlčení?” zeptal se Eddy policistů.

Jeden z nich si ho pohrdavě změřil. Druhý ho zcela přehlížel a bavil se jen s Tatem. „Uvědomili jsme si, že právě teď nepotřebujete zápornou reklamu.”

„Jsem vám za to vděčný.”

„Po vašem projevu v Houstonu, kde jste se zastal policistů, jsme si s kolegou říkali, že pro vás můžeme udělat aspoň tohle.”

„Mnohokrát vám děkuji.”

„Hodně štěstí ve volbách, pane Rutledgi.” Uctivě smekli a vydali se po chodbě k výtahům a civějícím členům bezpečnostní služby.

Avery za nimi zavřela dveře. Až na ně byli už všichni v posteli. Mandy spala ve vedlejším pokoji. V apartmá zavládlo hrobové ticho - klid před bouří.

„Fancy, kde jsi byla,” zeptala se Avery tiše.

Dívka zvedla ruce nad hlavu a nemotorně se zatočila. „Tancovat. Úžasně jsem se bavila,” trylkovala a významně mrkala na Eddyho. „Nikomu z vás by to tak nepřipadalo, protože jste všichni tak staří. Tak přísní. Tak -”

„Ty děvko pitomá.” Eddy ji udeřil hřbetem ruky do obličeje tak silně, že upadla na zem.

„Fancy!” Avery klesla na kolena vedle ohromené dívky, jíž vytryskla z rány na rtu krev.

„Eddy, co se s tebou, sakra, děje?” osopil se na přítele Tate a chytil ho za ruku.

Eddy Tatea odstrčil a sklonil se nad Fancy. „Chceš všechno zničit? Víš, co by se stalo, kdyby se ti dva policajti nerozhodli přivést tě raději sem? Ta dětinská provokace by nás mohla stát volby,” křičel.

Tate ho chytil za límec a odtáhl ho stranou. „Co si myslíš, že děláš?”

„Zasloužila si to.”

„Ne od tebe!” zahřměl Tate. Udeřil ho do ramene tak prudce, až se Eddy zapotácel. Jakmile získal rovnováhu, vyrazil po Tateovi.

„Nechte toho, oba dva!” Avery vyskočila ze země a postavila se mezi ně. „Vzbudíte celý hotel a o čem asi budou zítřejší novinové titulky?”

Muži stáli proti sobě jako dva býci hrabající kopyty do země, ale aspoň už nekřičeli. Avery se sklonila k Fancy a pomohla jí vstát. Dívka byla pořád tak omámená, že se nevzpírala, ale jen bolestně a lítostivě fňukala.

Tate ji pohladil po tváři a potom varovně ukázal prstem na přítele. „Nikdy, nikdy se už takovým způsobem nikoho z mé rodiny nedotýkej.”

„Promiň, Tate.” Eddy si rukou uhladil rozcuchané vlasy. Hlas měl tichý a zcela pod kontrolou. Opět tam stál ten ledově chladný člověk.

„To je část mého života, kde neplatí tvůj názor,” cedil mezi zuby rozzlobený Tate.

„Říkal jsem, že je mi to líto. Co můžu ještě dělat?”

„Přestat s ní spát.”

Všechny svými slovy zaskočil. Eddy a Fancy netušili, že o nich Tate ví. Avery se mu sice o svém podezření zmínila, ale to bylo dřív, než získala naprostou jistotu. Ženy zaraženě mlčely. Eddy zamířil ke dveřím.

Předtím, než vyšel z pokoje, ještě poznamenal: „Myslím, že všichni potřebujeme čas na vychladnutí.”

Avery se podívala na Tatea s oddanou láskou a uznáním za to, že přišel Fancy tak rychle na pomoc. Potom vzala dívku kolem ramen. „Pojď, odvedu tě k tobě.”

Čekala, až se Fancy vysprchuje. Když vyšla ze sprchy s vyčesanými vlasy připnutými sponkami a v dlouhém tričku na spaní, vypadala velmi mladě a nevinně.

„Připravila jsem ti ledový obklad.” Podala jí plastikový sáček s kostkami ledu a odvedla ji k rozestlané posteli.

„Díky. Začínáš v tom mít praxi.”

Fancy se opřela o čelo lůžka a tiskla si sáček k dolnímu rtu. Přestal krvácet, ale zarudl a otekl. Zavřela oči. Zpod řas jí vytryskly slzy a stékaly jí po vymydlených tvářích. Avery k ní přisedla a vzala ji za ruku.

„Ten parchant. Nenávidím ho.”

„Myslím, že ne,” opáčila Avery tiše. „Jsem přesvědčená, že jsi věřila, že ho miluješ.”

Fancy se na ni podívala. „Věřila, že ho miluju?”

„Myslím, že ses zamilovala do představy, že ho miluješ. Jak dobře vlastně Eddyho znáš? Sama jsi mi říkala, že velmi málo. Zdá se mi, že jsi ho chtěla milovat, protože jsi hluboko v duši věděla, že je váš vztah nevhodný a nemá naději na přežití.”

„Co jsi? Amatérská cvokařka?”

Fancy dokázala připravit každého člověka o trpělivost, ale Avery s klidem odpověděla: „Snažím se ti být přítelkyní.”

„Jen se mi ho snažíš vymluvit, protože ho chceš pro sebe.”

„Skutečně tomu věříš?”

Dívka na ni dlouze hleděla. Čím déle si ji prohlížela, tím více slzela. Nakonec sklopila hlavu. „Ne. Všichni vidí, že miluješ strejdu Tatea.” Popotáhla. „A on je z tebe taky na větvi.”

Protáhla spodní ret mezi zuby. „Ach, bože,” zasténala, „proč mě taky nemůže někdo takhle milovat? Co je se mnou v nepořádku? Proč se ke mně všichni chovají, jako bych byla onuce? Jako bych byla neviditelná nebo něco takového?”

Stavidla se otevřela a vyvalily se všechny její pochybnosti o sobě samé. „Eddy mě jen využíval, aby si ulevil, viď? Doufala jsem, že mě bude třeba milovat kvůli něčemu jinému, než jen pro to, co jsem byla ochotná dělat v posteli. Měla jsem to tušit,” dodala hořce.

Avery Fancy objala. Dívka se vteřinu dvě bránila. Potom se uvolnila, rozplakala se Avery na rameni a nechala se konejšit. Když pláč ustal, Avery ji pustila.

„Víš, kdo by tady s tebou měl být?”

Fancy si utřela hřbetem ruky zmáčenou tvář. „Kdo?”

„Tvá matka.”

„To si děláš legraci.”

„Ne. Potřebuješ ji. A ještě víc,” Avery jí pro zdůraznění svých slov zmáčkla koleno, „potřebuje ona tebe. Strašně moc se snaží napravit chyby, kterých se v minulosti dopustila. Proč jí nedáš šanci?”

Fancy chvilku přemýšlela a potom rozmrzele přikývla. „Jistě, proč ne, jestli si bude připadat důležitá.”

Avery vytočila číslo. Ozval se rozespalý Jack. „Dorothy Rae už spí? Mohla by přijít do Fancina pokoje?”

„Co se děje?”

Avery pohlédla na Fancy a zalhala: „Nic. Jen tu máme babinec.”

Dorothy Rae ani ne za minutu zaklepala na dveře. Měla na sobě jen noční košili. „Carole, co je?”

„Pojď dál.”

Jakmile spatřila Fancinu tvář, ztuhla na místě a přitiskla si ruku na prsa. „Oh, miláčku! Co se ti stalo?”

Fancy se roztřásl spodní ret. Znovu jí vyhrkly slzy. Vztáhla ruce a slabým rozechvělým hlasem špitla: „Mami?”

„Když jsem odcházela, ležely si v náruči,” vyprávěla Tateovi za pár minut. „Možná, že to je to nejlepší, co se mohlo stát.”

„Myslím, že jsem nezažil, aby se Eddy choval nesmyslně.” Během Averiny nepřítomnosti se svlékl jen do kalhot. Stále v bojovné náladě přecházel sem a tam.

„Rozhodl se, že budeš zvolen. Když se přihodí něco, co by mohlo jeho cíl ohrozit, vybuchne.”

„Ale uhodit ženu?” kroutil Tate nevěřícně hlavou.

„Jak dlouho víš, že spí s Fancy?”

„Několik týdnů.”

„Prozradil ti to?”

„Ne. Všiml jsem si jistých náznaků.”

„Pověděl jsi mu k tomu něco?”

„Co bych mohl říct? Je dospělý. Ona taky. Bůh ví, že ji nenutil, ani sladkými řečmi nezdolával baštu panenství.”

„Asi ne,” povzdychla si Avery. „Ale ona je přes všechny sexuální zkušenosti neobyčejně zranitelná. Ublížil jí.”

„Nechápej mě špatně. Neobhajuji -”

„Poslouchej!”

Avery zvedla ruku, aby mlčel. Potom se současně rozběhli k Mandině ložnici a vrazili dovnitř.

Házela rukama a nohama, až nadzvedávala pokrývku. Obličejík měla zkroucený a zpocený. Hlasitě naříkala, ústa stažená pláčem.

„Mami! Mami!” křičela.

Avery se k ní instinktivně natáhla. Tate jí položil ruku na rameno, aby nebrala Mandy do náruče. „To nesmíš. Třeba je to tady.”

„Ach, ne. Tate, prosím.”

Tvrdohlavě zavrtěl hlavou. „Musíme.”

Sedli si k ní každý z jedné strany. Oba s hrůzou prožívali okamžiky, kdy se dívčino nevědomí vracelo k úděsným vzpomínkám.

„Ne, ne.” Lapala po dechu široce otevřenými ústy. „Mami? Nevidím maminku. Nemůžu pryč.”

Avery se podívala na Tatea. Prsty měl přitisknuté k nosu a ústům, oči přilepené na dcerku, prožívající muka.

Mandy se náhle prudce posadila, jako by ji vystřelilo katapultovací zařízení. Prsíčka se jí prudce zvedala a klesala. Široce otevřela oči, ale nemrkala. Stále byla ve spárech noční můry.

„Mami!” křičela. „Rozepni mě. Bojím se. Rozepni mě!”

Potom se jí začala chvět víčka, a přestože stále rychle dýchala, už to nepůsobilo, jako by uběhla dalekou cestu a každý nádech by mohl být její poslední.

„Maminka mě drží,” zašeptala. „Maminka mě už drží.” Klesla na polštář a v tom okamžiku se probudila.

Zaostřila zrak, zmateně se podívala na Tatea, potom na Avery a vrhla se jí do náruče. „Mami, ty jsi mě odnesla ven. Odnesla jsi mě z kouře.”

Avery Mandy objala a pevně ji k sobě přitiskla. Zavřela oči a děkovala Bohu za uzdravení tohoto dítěte, jež jí bylo tak drahé. Když otevřela oči, setkal se její pohled s Tateovým. Natáhl paži, pohladil ji po tváři a potom položil dlaň na dceřinu hlavičku.

Mandy se napřímila a oznámila: „Mám hlad. Můžu dostat zmrzlinu?”

Tate se úlevně rozesmál, popadl Mandy a zdvihl ji vysoko nad hlavu, až řičela. „Určitě můžeš. Jakou?”

Objednal u pokojové služby nejen pamlsek, ale také požádal, aby Mandy převlékli propocené a pomačkané povlečení. Zatímco čekali, Avery holčičce vyměnila noční košilku a učesala jí vlásky. Tate seděl a pozoroval je.

„Měla jsem ošklivý sen,” vysvětlila jim Mandy věcně a druhým kartáčem pročesávala svého medvídka. „Ale už se nebojím, protože maminka je tady a zachrání mě.”

Když dojídala zmrzlinu, začaly se jí klížit oči. Uložili ji a posadili se do nohou lůžka, aby počkali, dokud neusne. Jestli měl doktor Webster pravdu, od nynějška bude spát klidně. S rukama kolem pasu odcházeli z Mandina pokoje a Avery se náhle rozplakala.

„Je po všem,” zamumlal Tate a políbil ji na spánek. „Bude v pořádku.”

„Díky bohu.”

„Tak proč pláčeš?”

„Jsem vyčerpaná,” přiznala se s tichým smíchem. „Teď si dám dlouhou horkou lázeň. Připadá mi, že dnešek trval dvacet let.”

Prožil Fancino neštěstí a Mandinu noční můru s ní. Ale netušil, jaká hrůza se jí zmocnila ve španělském kostele, když zahlédla mezi lopotícími se novináři svou noční můru.

Jakmile se bezpečně usadili v limuzíně, vzala Tatea pod paží a přitiskla se k němu. Tím, co považoval za projev citů, reagovala na čirý děs.

Když po půlhodině vycházela z koupelny s pokožkou osvěženou a provoněnou olejovou lázní, vykouzlilo světlo za ní skrz noční košili svůdný obrys její postavy.

„Stále vyčerpaná?” zeptal se.

V pokoji panovalo příšeří. Postel byla rozestlaná. Avery to zaznamenala jen koutkem oka, protože vnímala pouze Tatea. Jediná lampa v koupelně jako by mu pozlatila zarostlý hrudník.

„Ne tak vyčerpaná,” odpověděla chraplavě. „Ne, pokud máš na mysli něco jiného než spánek.”

„To, na co myslím,” řekl a šel k ní, „je milování s manželkou.”

Přistoupil až k ní, položil jí dlaň na šíji a druhou ruku jí bez zaváhání zasunul za výstřih noční košile. Hladil ji a přitom se na ni upřeně díval.

„Nemyslím jen soulož se ženou, kterou jsem si náhodou vzal,” šeptal a nepřestával se s ní mazlit. „Myslím milování s mou manželkou.”

Sklonil se k ní a políbil ji. Polibek se příliš nelišil od těch dřívějších, a přesto v tom byl obrovský rozdíl. Avery to okamžitě vycítila. Po technické stránce totéž, a přece jaksi osobnější, intimnější, víc dávající.

Za chvilku si lehli. Nahý Tate se nad ní skláněl a rty sledoval horní lem noční košile, jak ji centimetr po centimetru stahoval dolů.

Když ji zcela svlékl, položil jí hlavu na bříško. „Nikdy by mě nenapadlo, že bych tě zase mohl mít rád. Ale po tom, co jsi udělala pro Mandy… a pro mě,” dodal zastřeně, „ať se propadnu, jestli tě nemiluji víc než kdy předtím.”

Později v noci, když po oboustranně spokojeném milování vyčerpaně podřimovali, si ji zase přitáhl k sobě. Ležela k němu zády. Líbal ji na teplou hebkou šíji a na ramena. Mlčel, ale čekal, jako by ji žádal o svolení pokračovat. Ona jen vrněla jako spokojená kočka.

Zase ulehli vedle sebe, uvolnili se, ale jejich těla stále vyzařovala žár. Otočila k němu hlavu a dlouze se políbili.

Potom usnuli.

Kapitola 45

Vzhledem k tomu, že měli v plánu odjet velmi brzy ráno, vstala Avery dřív než Tate. Pomalu se mu vyvinula z objetí. Vyprostit vlasy z jeho sevření bylo mnohem složitější, ale nakonec se jí to podařilo.

Vzdalovala se od lůžka, ale ještě se otočila. Byl krásný, jak spal s jednou nohou vystrčenou zpod přikrývky a strništěm vousů ztmavlou tváří na pozadí světlého polštáře. Při pohledu na něj slastně vzdychla a s hlavou plnou čerstvých vzpomínek na jejich milování odešla do koupelny.

Otočila kohoutky. Zaskřípaly. Avery při tom nepříjemném zvuku tiše vyjekla. Tate potřeboval co nejvíc spát. Čekal ho náročný den. Stráví hodiny v letadle. Mezitím bude mít proslovy, potřásat si rukama a shánět hlasy.

Den před volbami byl snad nejdůležitější. Dnes se budou váhaví voliči, tak důležití pro výsledky voleb, rozhodovat, ke které straně se přikloní.

Avery vstoupila do sprchy. Umyla si vlasy a namydlila tělo. Neslo stopy Tateova vášnivého milování. Na vnitřní straně stehen měla nepatrné otisky Tateových úst. Horká voda ji štípala na prsech poškrábaných vousy. Usmála se tomu. Náhle se odhrnul závěs.

„Tate!”

„Dobré ráno.”

„Co -”

„Napadlo mě, že si dáme sprchu společně,” prohlásil rozvážně s významným úsměvem. „Ušetříme čas a hotelu horkou vodu.”

Avery se třásla stejným pocitem viny, jaký musela prožívat Eva v ráji, když ji Bůh přistihl při hříchu. Pramínky horké vody jako by se proměnily v led. Píchaly ji na nahé pokožce jako chladné jehličky. Zbledla a zmodraly jí rty. Oči jako by se jí propadly. Vypadaly obrovské a hluboké. Chvěla se.

Tatea to zmátlo. Sklonil rozcuchanou hlavu ke straně. „Vypadáš, jako bys zahlédla ducha. Vystrašil jsem tě?”

Polkla. Otevírala a zavírala ústa, ale nevydala ani hlásku.

„Carole? Co se děje?”

Rozhlížel se kolem, zda je něco v nepořádku. Prohlédl si její nahé třesoucí se tělo od hlavy k patě a zase zpátky. Avery se málem zastavilo srdce, když si ji ještě jednou ohromeně změřil. Soustředil se pouze na prsa, břicho, podbřišek a stehna - místa, která vídávají jen oči milenců a manželů.

Všiml si jizvy po operaci slepého střeva, staré, vybledlé a téměř nepostřehnutelné. To, o čem už dříve uvažovala, věděla nyní s jistotou. Carole měla slepé střevo.

„Carole?” V hlase mu zazněly pochyby a nejistota.

Přikryla si podbřišek rukou, přestože to bylo jasné přiznání. Druhou k němu vztáhla a naléhavě promluvila: „Tate, já…”

Ostře se na ni podíval. „Ty nejsi Carole,” řekl tiše, zatímco si v mysli třídil protichůdná fakta. Potom ho to zjištění zasáhlo plnou silou. Důrazně zopakoval: „Ty nejsi Carole!”

Pod sprškou vody ji popadl za zápěstí a vytáhl ji prudce z vany. Udeřila se holeněmi o okraj a uklouzla na dlaždičkách. Zmučeně vykřikla. Trpěla víc duševně než tělesně.

„Tate, přestaň. Já -” Přirazil ji, mokrou a nahou, ke stěně a přitiskl se na ni. Uchopil ji těsně pod bradou a prsty jí stiskl krk.

„Kdo sakra jsi? Kde je moje manželka? Kdo jsi?”

„Nekřič,” ozvala se slabým hlasem. „Uslyší tě Mandy.”

„Kruci, mluv.” Ztišil se, ale tvářil se stále jako vrah a stiskl jí krk ještě silněji. „Kdo jsi?”

Zuby drkotala tak prudce, že stěží dokázala promluvit: „Avery Danielsová.”

„Kdo?”

„Avery Danielsová.”

„Avery Danielsová? Ta televizní…?”

Krátce přikývla.

„Kde je Carole? Co -”

„Tate, Carole zahynula při leteckém neštěstí. Já jsem přežila. Spletli si nás, protože jsme si v letadle vyměnily místa. Když jsem utíkala z kabiny, vynesla jsem Mandy Předpokládali -”

Sklonila hlavu, ale Tate ji vzal do dlaní a pozvedl, aby se na něj musela dívat. „Carole je mrtva?”

„Ano,” vzlykla. „Ano. Je mi to líto.”

„Od toho neštěstí? Ona zahynula při té nehodě? Chceš říct, že jsi žila… celou dobu…?”

Opět rychle přikývla.

Při pohledu na Tatea snažícího se pochopit nepochopitelné jí srdce pukalo jako vaječná skořápka. Postupně uvolnil stisk a ustoupil od ní.

Strhla z věšáku na dveřích župan, rychle si ho oblékla a utáhla pásek. Natáhla se nad vanu a zavřela kohoutky. Jak teď litovala, že je předtím otevřela. Nastalo ohlušující ticho, ale atmosféru prosycovaly pocity nedůvěry a podezření.

Ticho přerušil prostou otázkou: „Proč?”

Nastal okamžik odhalení. Věděla, že to nakonec musí přijít. Jen nepočítala s tím, že se to stane už dneska. Nebyla ještě připravena.

„Je to složité.”

„Houby mi záleží na tom, jak je to složité,” osopil se na ni a hlas se mu třásl hněvem. „Okamžitě spusť, nebo zavolám policii.”

„Nevím, jak a kdy došlo k počáteční záměně,” vyhrkla zoufale. „Probudila jsem se v nemocnici zavázaná od hlavy až k patě, neschopná hýbat se a mluvit. Všichni mi říkali Carole. Zpočátku jsem to nechápala. Měla jsem hrozné bolesti. Byla jsem vystrašená, zmatená a nevěděla jsem, co se se mnou děje. Trvalo mi několik dnů, než jsem si po kouscích složila dohromady, co se muselo stát.”

„A když sis to uvědomila, nic jsi neřekla? Proč?”

„Nemohla jsem. Vzpomeň si, že jsem nemohla nijak komunikovat.” Vzala ho naléhavě za ruku. Vytrhl se jí. „Tate, pokoušela jsem se dát ti to najevo dřív, než mi udělali plastickou operaci, abych vypadala jako Carole, ale nebylo to možné. Pokaždé, když jsem začala plakat, myslel jsi, že je to ze strachu z blížící se operace. Ale bylo to také proto, že jsem byla oloupena o vlastní totožnost a byla mi vnucena jiná. Neměla jsem moc vám to povědět.”

„Ježíši, to zní jako sci-fi.” Pročísl si prsty vlasy. Uvědomil si, že je stále nahý. Popadl ručník a omotal si ho kolem pasu. „To se stalo před mnoha měsíci.”

„Musela jsem načas zůstat Carole.”

„Proč?”

Zaklonila hlavu a dívala se do stropu. První část vysvětlování byla hračkou ve srovnání s tím, co ji čekalo. „Bude to znít -”

„Kašlu na to, jak to zní,” přerušil ji nenávistně. „Chci vědět, proč ses vtělila do role mé ženy.”

„Protože tě chce někdo zabít!”

Odpovědí ho zaskočila. Stále byl připraven k boji, ale hlava mu poskočila dozadu, jako kdyby dostal ránu do brady. „Cože?”

„Když jsem ležela v nemocnici,” začala a sepnula ruce, „přišel někdo do mého pokoje.”

„Kdo?”

„Nevím. Nejdřív mě vyslechni a potom mi pokládej spousty otázek.” Zhluboka se nadechla. „Byla jsem obvázaná, špatně jsem viděla. Někdo, kdo mě oslovoval Carole, chtěl, abych se nezpovídala na smrtelné posteli. Říkal, že plán stále platí a že se nedožiješ nástupu do úřadu.”

Chvilku stál bez hnutí, potom se mu koutky úst roztáhly do úsměvu. Nakonec propukl v nenávistný smích. „Předpokládáš, že ti tohle budu věřit?”

„Je to pravda!”

„Jedinou pravdou zůstává, že půjdeš do vězení. Hned.” Otočil se a zamířil k telefonu.

„Tate, ne!” Chytila ho za paži a otočila ho tváří k sobě. „Neobviňuji tě za to, co si o mně myslíš.”

„I kdybys předpokládala to nejhorší, byla bys daleko od pravdy.”

Urážka ji ranila, ale prozatím si jí nesměla všímat. „Nelžu ti. Přísahám. Někdo plánuje zavraždit tě dřív, než nastoupíš do úřadu.”

„Ještě mě ani nezvolili.”

„Ale zdá se, že už skoro ano.”

„Ty tu záhadnou osobu nemůžeš určit?”

„Ještě ne. Snažím se.”

Chvilku si ji pečlivě prohlížel. Tvářila se velmi vážně. „Nemůžu uvěřit tomu, že tady stojím a poslouchám takové pitomosti. Celé měsíce jsi žila ve lži. A teď předpokládáš, že ti uvěřím, že naprosto neznámý člověk vklouzl do tvého nemocničního pokoje a nasadil ti do hlavy brouka o mé smrti?” Zavrtěl hlavou, jako by se divil její drzosti a svému provinění.

„Tate, žádný cizinec. Někdo blízký. Někdo z rodiny.”

Poklesla mu brada. Nevěřícně na ni zíral. „Ty -”

„Přemýšlej! Na jednotku intenzivní péče smějí jen příbuzní.”

„Chceš tvrdit, že někdo z rodiny plánuje mou vraždu?”

„Já vím, že to zní nesmyslně, ale je to pravda. Dostala jsem vzkazy.”

„Vzkazy?”

„Zprávy pro Carole, uložené na místech, kde je mohla najít jedině ona. Píše se v nich, že plán stále pokračuje.” Spěchala ke skříni se zavazadly, popadla jeden z kufrů a otevřela kapsu na zdrhovadlo. Vytáhla vzkazy i znesvěcený plakát a přinesla mu je.

„Byly napsané na stroji v knihovně na ranči,” řekla.

Postupně si všechny podrobně prohlédl. „Mohla jsi je připravit sama pro případ, že bych tě odhalil a ty bys potřebovala obětního beránka.”

„To ne,” vykřikla. „To byl způsob, jakým se Carolin partner -”

„Počkej, počkej.” Odhodil papíry a zvedl obě ruce. „Je to čím dál tím lepší. Carole a tenhle údajný budoucí vrah v tom jedou spolu, mám pravdu?”

„Naprosto. Od okamžiku, kdy se s tebou seznámila. Možná už dřív.”

„Proč by Carole chtěla, abych zemřel? Neměla vůbec žádné politické sklony.”

„Tate, to není politické, ale osobní. Carole si dala za cíl stát se tvou manželkou. Změnila se v přesně takovou ženu, jakou jsi chtěl. A jakmile jste se seznámili, kdosi ji vedl, aby se chovala tak, aby ses do ní zamiloval. Kdo ti ji představil?”

„Jack,” řekl a lehce pokrčil rameny. „Když se přišla ucházet o práci v naší firmě.”

„Možná nehledala práci ve vaší právnické kanceláři náhodou.”

„Měla bezvadná doporučení.”

„Bezesporu. Musela se o to postarat.”

„Umělapsát na stroji,” dodal, „což tvou teorii zcela popírá.”

„Vím, že mám pravdu.”

„Asi to můžeš dokázat,” řekl, ale jeho výraz naznačoval opak. Dokonce si s uspokojením založil ruce na prsou.

„Já ne, ale Zee.”

To jím viditelně otřáslo. Paže mu klesly. „Matka?”

„Má o Carole Navarrové celou složku. Viděla jsem ji, Považovala mě za Carole a vyhrožovala mi, že ti ji ukáže, jestli budeš kvůli mně nešťastný.”

„Proč by to dělala?”

„Pravděpodobně si myslela, že ses do své manželky zase zamiloval.” Avery se na něj významně podívala. „Po téhle noci mám dobrý důvod myslet si to taky.”

„Na uplynulou noc zapomeň. Jak dobře víš, byl to jen kanadský žertík.” Rozhněvaně se obrátil zády.

Avery mlčky poskytla svému zraněnému srdci první pomoc. Později je bude muset pečlivě ošetřit. Teď se zabývala závažnějšími záležitostmi.

„I když jsi zpočátku neviděl, jaká Carole opravdu je, tvé matce to neuniklo. Najala si soukromého detektiva, aby se prohrabal Carolinou minulostí.”

„A co zjistil?”

„Raději bych nehovořila -”

„Co zjistil?” zeptal se napjatě a zároveň se k ní opět otočil obličejem. „Proboha, teď nebuď upejpavá!”

„Tančila v baru… nahoře bez. Byla mimo jiné zajištěna kvůli prostituci.” Tvářil se tak ublíženě, že ho chtěla vzít za ruku. Ucukl. „Nemusíš tomu věřit,” promluvila zvýšeným hlasem, protože ji jeho hloupost, paličatost a mužská hrdost rozhněvaly.

„Požádej matku, aby ti ten spis ukázala. Schovala si ho pro případ, že by měla pocit, že má právo použít ho proti Carole. A ty, Tate, nemůžeš být tak překvapený, protože jsi mnou coby Carole kvůli milostným pletkám, potratu tvého dítěte a užívání drog opovrhoval. Měsíce jsem vláčela břímě tvé nenávisti k té ženě.”

Chvilku uvažoval a zamyšleně si hryzal spodní ret. „Dobrá. Řekněme, že máš v tom smyšleném vražedném plánu pravdu. Očekáváš, že ti uvěřím, že jsi se sama vystavila nebezpečí jen kvůli svému laskavému srdci? Proč jsi mě nevarovala už dávno, hned jak jsi mohla?”

„Uvěřil bys mi tehdy spíš než teď?” Mlčel, tak odpověděla za něj: „Ne, Tate, neuvěřil. Byla jsem bezmocná. Neměla jsem sílu chránit sama sebe o nic víc než tebe. Navíc jsem si nemohla dovolit riskovat. Kdyby ta osoba, ať to byl - je -kdokoliv, zjistil, že vyzradil plány Avery Danielsové, reportérce televizního zpravodajství, jak dlouho bych podle tebe přežila?”

Ostře se na ni podíval. Začal pomalu pokyvovat hlavou. „Teď asi vím, proč se Avery Danielsová, reportérka televizního zpravodajství, do téhle hry zapletla. Udělala jsi to kvůli reportáži, viď?”

Olízla si rty, což svědčilo nejen o její nervozitě, ale i o pocitu viny. „Ne zcela. Přiznávám, že v tom zpočátku hrálo roli i hledisko mé profesionální kariéry.” Znovu ho vzala za ruku a tentokrát ho nepustila. „Ale teď ne. Ne od chvíle, kdy jsem se zamilovala… do Mandy. Jakmile jsem se do toho dostala, nemohla jsem vystoupit. Nemohla jsem jen tak odejít a nechat ty záležitosti nevyřešené.”

„Jak dlouho jsi chtěla předstírat, že jsi má manželka? Měli jsme souložit po tmě až do konce života? Neměl jsem tě nikdy zahlédnout nahou? Jak dlouho jsi chtěla žít ve lži? Navždy?”

„Ne.” Zoufale dodala: „Já nevím. Chystala jsem se ti to říct, jen -”

„Kdy?”

„Až bych věděla, že je Mandy v pořádku a ty v bezpečí.”

„Takže jsme se vrátili k plánované vraždě.”

„Přestaň to říkat tak lehkovážně,” vykřikla. „Ta hrozba je skutečná.” Podívala se na plakát. „A nevyhnutelná.”

„Pověz mi, koho podezíráš. Žila jsi se stejnými lidmi jako já od okamžiku, kdy jsi opustila nemocnici.” Znovu zavrtěl hlavou a hořce se zasmál vlastní hlouposti. „Ježíši, tím se tolik věcí vysvětluje,” poznamenal podrážděně. Odkašlal si a pokračoval: „Proč jsem to neviděl?”

„Nedíval ses. Ty a Carole jste si už dlouho nebyli blízcí.”

Zjevně se k tomu nechtěl vyjadřovat a vrátil se k předcházejícímu tématu. „Koho podezíráš, že mě chce zabít? Rodiče? Bratra? Nejlepšího přítele? Dorothy Rae? Ne, počkej - Fancy! To je ono.” Luskl prsty. „Naštvala se na mě, když jsem jí před pár lety nechtěl půjčit auto. Proto chce, abych zemřel.”

„Nedělej si z toho legraci.” Avery se celá třásla.

„Celá tahle záležitost je legrace,” řekl tiše a sklonil se k ní. „Hnusný podlý žert, který si z nás všech ztropila jedna intrikářská potvora s velkými ambicemi. Bezpochyby jsem byl slepý a hluchý pitomec, ale teď to vidím zcela jasně.

Neudělala jsi asi před rokem novinářskou chybu - něco s obviněním, aniž sis ověřila všechna fakta? Ano, myslím, že jsi to byla ty. Tenhle plán sis vymyslela, abys napravila přehmat a zase se uvedla mezi kolegy. Jsi reportérka, která potřebuje pořádný námět, takže když se ti naskytla příležitost, tohle všechno sis vymyslela.”

Zavrtěla hlavou a smutně, ale nepříliš přesvědčivě zašeptala: „Ne.”

„Avery Danielsová, máš mé uznání. Jdeš za svým příběhem, ať to stojí, co to stojí. Tentokrát jsi byla dokonce ochotná se prodávat. Možná ne poprvé. Leháš si při každém rozhovoru na záda? Odměňuješ je tak za to, že ti prozradí svá tajemství?”

Přitáhla si župan úžeji k tělu, ale příliš ji před jeho mrazivým káráním nechránil. „Tate, neprodávala jsem se. Všechno, co se mezi námi stalo, bylo upřímné.”

„Starou belu.”

„Bylo!”

„Souložil jsem s podvodnicí.”

„A líbilo se ti to!”

„Zjevně, protože v tom jsi stejně dobrá jako v předstírání!”

Tateova poslední poznámka ji připravila o zbytky zlosti. Vyhrkly jí slzy. Prosebně se na něj podívala. „Mýlíš se. Tate, prosím tě, věř mi. Musíš být opatrný.” Ukázala na plakát. „Udělá to v den voleb. Zítra.”

Rozhodně zakroutil hlavou. „Nikdy mě nedokážeš přesvědčit, že se mi někdo z rodiny chystá prostřelit hlavu.”

„Počkej!” vykřikla, protože si náhle vzpomněla na něco, o čem se nezmínila. „Nějaký vysoký šedovlasý muž tě sleduje od města k městu.” Rychle vyjmenovala čas a místa, kde zahlédla v davu Šedý vlas. „Van má záběry, které to dokazují.”

„Ach, ten kameraman z KTEX,” uvědomil si a smutně se usmál. „Tak tím se jeho přítomnost vysvětluje. Kdo je ještě v té tvé hře?”

„Irish McCabe.”

„Kdo je to?”

Vysvětlila mu jejich vztah a jak Irish chybně identifikoval Carolino tělo. „Má její šperky, jestli je chceš nazpátek.”

„A co ten medailonek,” zeptal se a ukázal jí na dekolt.

„Dárek od mého otce.”

„Velmi chytré,” zabručel, ale s uznáním. „Přemýšlíš za pochodu a dobře zametáš stopy.”

„Tate, poslouchej mě. Pokud získám od Vana ty pásky, podíváš se na ně, jestli nepoznáš toho muže?” Vylíčila mu, jak došli k názoru, že se jedná o nájemného vraha.

„Vy jste tedy povedená trojka. Všichni si představujete, že získáte na úkor rodiny Rutledgeových pěkný balík.”

„Tak to není.”

„Ne?”

„Ne!”

Náhle se ozvalo klepání na dveře. Oba se prudce otočili. „Kdo je to?” zvolal Tate.

Byl to Eddy. „Za dvacet minut se setkáme dole, při snídani si uděláme krátkou poradu a potom vyrazíme na letiště.” Tate se podíval na Avery a několik okamžiků vydržel její úzkostný pohled. „Všechno v pořádku?” zeptal se Eddy.

Avery si opřela bradu o sepjaté paže a mlčky Tatea prosila, aby nic neprozradil. „Tate, prosím,” zašeptala. „Nemáš k tomu sice žádný důvod, ale musíš mi věřit.”

„Všechno v pořádku,” zavolal váhavě přes dveře. „Uvidíme se v jídelně. Za dvacet minut.”

Avery se s úlevou svezla na nejbližší pohovku. „Tate, nesmíš nic říct. Přísahej mi, že se nikomu ani slůvkem nezmíníš. Nikomu.”

„Proč bych měl věřit víc tobě než rodině a přátelům?”

Rozvážně odpověděla: „Jestli je to, co jsem ti vyprávěla, pravda, potom se můžeš mlčením spasit před vraždou. Pokud to je bláznivý výmysl, tak se uchráníš veřejného posměchu. V každém případě mým odhalením v současné době nic nezískáš. Tak tě prosím, abys nikomu nic neříkal.”

Dlouze a chladně se na ni zadíval. „Jsi stejně nepoctivá, jako bývala Carole.”

„Je pro mě nesnesitelné, že to vidíš takhle.”

„Měl jsem odhalit náznaky. Měl jsem vědět, že to, jak ses, jak se ona změnila, je příliš krásné, aby to byla pravda. Například, jak ses po návratu začala chovat k Mandy.”

„Udělala už takové pokroky. Nezasloužím si uznání za to, že ji miluji?”

„Dostane se ti uznání za to, že jí svým odchodem zlomíš srdce.”

„I mně to zlomí srdce.”

Nevšímal si její poznámky. „Teď už chápu, proč ses tak náhle začala zajímat o volby, proč jsi dokázala vyjadřovat názory mnohem výmluvněji, proč…” Podíval se jí na rty. „Proč bylo tolik věcí jiných.” Několik okamžiků jako by bojoval se silným magnetem, který ho k ní přitahoval. Potom se s nenávistnou kletbou otočil a kráčel pryč.

Avery vyrazila za ním a chytila ho dřív, než se stačil zamknout v koupelně. „Co Hodláš dělat?”

„Zatím vůbec nic. Tak daleko jsem zašel. Ty a ta tvá ohavná pleticha mě neodradí od vítězství ve volbách. Mého, mé rodiny a všech lidí, kteří mi věří.”

„A co já?”

„Nevím,” přiznal upřímně. „Když tě odhalím, budeme já a rodina vypadat jako blázni.” Popadl ji za vlasy a zaklonil jí hlavu. „A jestli prozradíš ty nás, zabiju tě.”

Věřila mu. „Tate, nelžu. Všechno, co jsem ti vyprávěla, je pravda.”

Prudce ji pustil. „Asi se s tebou rozvedu, jak jsem to plánoval s Carole. Tvým trestem bude zůstat po zbytek života bývalou paní Rutledgeovou.”

„Musíš být opatrný. Někdo se tě pokusí zabít.”

„Avery Danielsová je už několik měsíců mrtvá a pohřbená. Tak to zůstane.”

„Dívej se v davu po vysokém šedovlasém muži. Vyhýbej se mu.”

„Žádná kariéra v televizi, žádná ohromující reportáž, díky níž by ses stala přes noc hvězdou.” Opovržlivě si ji změřil. „Slečno Danielsová, to všechno bylo zbytečné.”

„Udělala jsem to z lásky k tobě.”

Zavřel jí dveře před nosem.

Kapitola 46

Van skončil pátrání v předvečer voleb. Několik vteřin zíral na barevný monitor. Nemohl uvěřit, že nakonec našel to, co celou dobu hledal.

Za svítání si zdříml. Až když potrhanými žaluziemi začalo do pokoje pronikat světlo, uvědomil si, že strávil celou noc prohlížením jedné pásky za druhou. Spal asi hodinu. Potom vypil hrnek silné kávy a vrátil se k videopřehrávači. Pracovní plochu pokrývaly obaly od jídla ze stánku, prázdné plechovky od sodovky, krabičky od cigaret a zapáchající přeplněné popelníky.

Van si nepořádku vůbec nevšiml. Nezajímalo ho to. Nezáleželo mu ani na tom, že osmačtyřicet hodin nesnědl pořádné jídlo a nevysprchoval se. Nutkání prohlížet videozáznamy se mu stalo posedlostí. Vášeň přerostla v poslání.

Dokončil je v půl desáté večer. Tehdy si pustil snímek, který natočil před třemi roky, kdy pracoval ve státě Washington pro sesterskou stanici NBC. Ani si už nepamatoval, jak se stanice jmenovala, ale vzpomínal si přesně na natáčení. Použil všechny čtyři dvacetiminutové pásky, takže měl osmdesát minut nesestříhaného materiálu. Z něho se udělal zvláštní pětiminutový příspěvek pro večerní zprávy. Byl to ten druh reportáží, u nichž se diváci třesou hrůzou a smutně nad nimi potřásají hlavou, ale hltají je jako bramborové lupínky.

Van si několikrát celých osmdesát minut prohlédl, aby se ujistil, že se nespletl. Jakmile se stoprocentně ubezpečil, že má pravdu, založil novou pásku a začal tu nejdůležitější ze čtyř kazet kopírovat.

Protože přitom musel použít normální rychlost, potřeboval nějak zabít dvacet minut. Prohrabával se nepořádkem na stole a nakonec vytáhl dlouhou ohnutou cigaretu. Zapálil si, zvedl sluchátko a vytočil číslo Palacia Del Ria.

„Jo, potřebuju mluvit s paní Rutledgeovou, manželkou Tatea Rutledge.”

„Je mi líto, pane,” odpověděla telefonistka mile, „nesmím jim přepojovat hovory, ale jestli mi řeknete jméno a telefonní číslo -”

„Ne, vy to nechápete. To je osobní zpráva pro Av… eh, Carole Rutledgeovou.”

„Předám váš vzkaz jejich zaměstnanci, který sleduje -”

„Podívej, ty huso, tohle je důležité, chápeš? Životně důležité!”

„Čeho se to týká, pane?”

„To nemůžu říct. Musím mluvit osobně s paní Rutledgeovou.”

„Je mi líto, pane,” opakovala nevzrušeně telefonistka. „Nemůžu vás spojit. Jestli mi řeknete -”

„Kruci!”

Praštil sluchátkem, znovu je zvedl a vytočil Irishovo číslo. Nechal telefon třicetkrát zazvonit, potom zavěsil. „Kde, sakra, vězí!”

Kazeta se dál kopírovala a on mezitím přecházel sem a tam. Snažil se vymyslet nejlepší způsob, jak o svém objevu informovat Irishe a Avery. Avery musela dostat tu kazetu přímo do rukou. Ale jak? I kdyby nakonec telefonistku donutil, aby ho přepojila do apartmá, sotva by se dnes v noci dokázal k Avery přiblížit natolik, aby jí video podstrčil. Musí to do zítřka vidět.

Kopie byla už hotová, ovšem Van stále nenalezl řešení. Mohl udělat jediné - pokusit se sehnat Irishe. Ten mu poradí, co má dělat.

Hodinu a půl bez ustání volal střídavě do zpravodajské redakce KTEX a Irishova bytu, ale stále ho nemohl dostihnout. Rozhodl se, že mu tu zatracenou kazetu donese domů. Může tam na něj počkat. Sice bude muset jet přes celé město, ale co se dá dělat? Je to důležité.

Až na parkovišti u domu si uvědomil, že má dodávku v opravě. Po natáčení večerního přistání Rutledgeových na letišti v San Antoniu ho musel kolega reportér odvézt domů.

„Kruci, co teď?”

Poštovní přihrádka. Irish přece říkal, že když se nebude moci s nikým spojit, aby použil této možnosti. Vrátil se domů. V hromadě cárů papírů našel ten, na který si poznamenal číslo poštovní přihrádky. Napsal na obálku adresu, vložil do ní videokazetu a strčil si ji do kapsy.

Vyšel na ulici. Do nejbližší večerky, kde byla i poštovní schránka, to byly asi dva bloky. Ale i to znamenalo víc pohybu, než bylo Vanovi příjemné.

Koupil si cigarety, balení s šesti plechovkami piva i známky - pokud by to nepokrylo poštovné, Irish rozdíl doplatí - a hodil balíček do schránky. Na cedulce stálo, že ji vyberou o půlnoci. Irish dostane zásilku pravděpodobně zítra ráno.

Nicméně Van stejně zamýšlel Irishovi každých pěl minut volat, dokud ho nezastihne. Poslání okopírované kazety poštou byla jen pojistka.

Kde ten starý trouba může touhle dobou být, když není doma ani v televizi? Dřív nebo později se musí ukázat. Potom se rozhodnou, jak varovat Avery, že je Rutledgeův život skutečně v ohrožení.

Van se vláčel zpátky k sobě domů a cestou popíjel jedno z piv. Vešel do bytu, shodil ze sebe bundu a usadil se pod videopřehrávač. Založil jednu z kazet osvětlujících tajemství a pustil ji.

Po několika minutách se natáhl po telefonu a vytočil Irishovo soukromé číslo. Telefon zazvonil, vtom se ozvalo klapnutí, jež spojení přerušilo. Podíval se rychle na telefonní přístroj a uviděl na vidlici prsty v rukavici. Pohledem přejel po paži k příjemně se usmívající tváři.

„Velmi zajímavé, pane Lovejoyi,” řekl návštěvník tiše a pokynul hlavou k blikající obrazovce. „Nemohl jsem si vzpomenout, kde jsem vás předtím viděl.”

Potom se objevil revolver a vypálená kulka prorazila ve Vanově čele temný otvor.

Irish se řítil vchodovými dveřmi a zvedl sluchátko po tím zazvonění, právě když volající zavěsil. „Safra!” Musel zůstat déle v práci, aby vše připravil na následující den, kdy bude celá redakce zpravodajství v jednom kole.

Dvakrát zkontroloval program, ověřoval rozpisy práce a domlouval se s hlasateli, aby se ujistil, že každý ví, kam má jít a jaké má úkoly. Čekal ho ten druh pracovního dne, který miloval. Ale současně ho vždycky trápilo pálení žáhy, jako by měl ve vnitřnostech žhavou síru. Přesto se cestou domů nedokázal ovládnout a spořádal celý talíř masových tortill s chilli omáčkou.

Vypil skleničku antacida a vrátil se k telefonu. Zavolal Vanovi, ale po dlouhém vyzvánění zavěsil. Jestli šel Van na flám a opije se, tak ho zabije. Potřeboval ho brzy ráno a čerstvého.

Pošle ho s redaktorem natočit, jak Rutledge volí v Kerrville, a na zbytek dne a na dlouhý večer, kdy se bude čekat na výsledky, do Palacia Del Ria.

Irishovi se nezdálo, že by mohl být někdo tak hloupý a pokusit se o vraždu v den voleb, ale Avery tomu zjevně věřila. Jestli Vanova přítomnost zmenší její úzkost, Irish chtěl, aby tam byl. Na očích a v případě potřeby snadno k dosažení.

Nedalo se s ní telefonicky spojit. Už se jí pokoušel volat, ale řekli mu, že se paní Rutledgeová necítí dobře. Aspoň tak znělo prohlášení Rutledgeova tábora, poté co se neobjevila na jeho závěrečné předvolební cestě po severním Texasu.

Zkoušel jí zavolat později, ale dozvěděl se, že celá rodina odešla na večeři mimo hotel. S přetrvávajícím znepokojením se zastavil cestou domů na poště a podíval se do přihrádky. Nic tam nebylo, čímž se jeho obavy zmírnily. Předpokládal, že žádné zprávy jsou dobré zprávy. Kdyby ho Avery potřebovala, věděla, kde ho najít.

Chystal se ulehnout. Pomodlil se a ještě jednou zkusil chytit Vana. Telefon zase nikdo nezvedal.

Avery prožila předvečer voleb v mučivých úzkostech. Tate jí rozhodně oznámil, že s ním druhý den na poslední předvolební výjezd nepojede, a přes její prosby na tom neústupně trval.

Když se v pořádku vrátil, zaplavil ji tak silný pocit úlevy, že se jí udělalo nevolno. Cestou na večeři se jí Jack zeptal: „Ještě máš křeče?”

„Cože?”

„Tate říkal, že s námi nemůžeš jet, protože jsi dostala menstruaci.”

„Oh, ano,” potvrdila Tateovu lež. „Ráno jsem se necítila dobře, ale teď jsem v pohodě. Díky.”

„Hlavně abys byla v pohodě zítra ráno.” Jack se ani trochu nezajímal o její zdraví, ale jen o to, jak by mohla její přítomnost či nepřítomnost ovlivnit výsledek voleb. „Zítra musíš být ve vrcholné formě.”

„Vynasnažím se.”

Jacka si vzápětí odvedla Dorothy Rae. Už několik týdnu se nedotkla alkoholu. Viditelně se změnila. Nepůsobila tak vystrašeně a nezdravě. Naopak se snažila, aby vypadala co nejlépe. Vystupovala průbojněji a zřídka pouštěla Jacka z dohledu. Nikdy, pokud byla poblíž Avery. Zjevně Carole stále považovala za hrozbu, ale teď byla připravena bít se o manželovy city.

Avery se zdálo, že si díky Tateovu vrozenému šarmu napětí v jejich vztahu nikdo nevšiml. Rodina odjela společně do restaurace, kde pro ně připravili oddělený salonek.

Během večeře se k ní Tate choval nanejvýš zdvořile. Vyptávala se ho, jak prožil den, jak ho přijímali v jednotlivých městech. Odpovídal dvorně, ale příliš se nerozpovídal. Díval se na ni tak chladně, že ji mrazilo až do morku kostí.

Hrál si s Mandy. Pozorným rodičům vyprávěl veselé zážitky z cesty. Lehce si dobíral Fancy. Naslouchal Jackovým posledním radám. Dohadoval se s Eddym o vhodném oblečení na den voleb.

„Na volby se nebudu parádit - ne víc než obyčejný člověk - a oblek a kravatu si vezmu, jen pokud budu mít přijímací projev.”

„Tak to bych měla raději zařídit, aby ti ho v hotelové prádelně přes noc vyžehlili,” prohlásila Avery.

„Výborně! Bravo!” Nelson vesele zabouchal pěstí do stolu.

Tate se na ni podíval, jako by chtěl odhalit její pravou tvář. Kdyby očekával zradu od někoho ze svých nejbližších, tak od ní. Jestli měl nějaké pochybnosti o oddanosti a věrnosti svých blízkých, skvěle to tajil. Na muže, jehož život se může druhý den zásadně změnit, vypadal až nesmyslně klidně.

Přesto měla Avery pocit, že Tateova vyrovnanost je jen maska. Vyzařoval sebejistotu, protože chtěl, aby všichni zachovávali klid. To by pro něj bylo typické.

Po návratu do hotelu si toužebně přála promluvit s ním mezi čtyřma očima, a proto ji velmi potěšilo, že schůzka s Jackem a Eddym rychle skončila.

„Jdu se projít po Riverwalku,” oznámil jim Jack, když si oblékal sako. „Dorothy Rae a Fancy sedí v našem pokoji a dívají se na nějaký film v televizi. Je to taková ta sentimentální blbost, kterou bych nestrávil. Takže mizím, dokud to neskončí.”

„Svezu se s tebou výtahem,” řekl Eddy. „Chci se podívat do stánku v hale, jestli nám náhodou nechybí nějaké noviny.”

Odešli. Mandy už spala ve svém pokoji. Teď, pomyslela si Avery, budu mít čas a možnost obhájit své tvrzení. Možná to tentokrát nebude posuzovat tak tvrdě. Ovšem k jejímu obrovskému zklamání vzal klíč od pokoje a šel ke dveřím.

„Jdu na chvilku za našimi.”

„Tate, všiml sis na letišti Vana? Zkoušela jsem mu zavolat domů, ale ještě se nevrátil. Chtěla jsem, aby přinesl ty kazety -”

„Vypadáš unaveně. Nečekej na mě.”

Odešel a byl dlouho pryč. Nakonec si šla lehnout. Měla za sebou dlouhý, vyčerpávající den, který trávila převážně v apartmá.

V noci se vzbudila. Vyděsila se, protože necítila vedle sebe teplo a neslyšela jeho pravidelný dech. Vyskočila z postele a otevřela dveře do salonku.

Spal na pohovce.

Zabolelo ji to.

Měsíce ho ztrácela kvůli Caroliným podvodům. Teď o něj přišla následkem svého.

Kapitola 47

Bolest žaludku, s níž Irish uléhal, nebyla téměř nic ve srovnání s utrpením, jež ho sužovalo v sedm ráno.

Den voleb. Město se probouzelo do chladného jasného rána. Díky skvělému podzimnímu počasí se v celém státě očekávala vysoká účast voličů.

Ve zpravodajské redakci KTEX nepanovala tak příjemná atmosféra. „Promiň, ty podlý parchante,” vykřikl Irish, když praštil telefonem. Van se neobjevil podle plánu v půl sedmé, takže se ho Irish snažil dovolat domů.

„Třeba už je na cestě,” snažil se ho ukonejšit další kameraman.

„Třeba,” zabručel Irish a zapálil si cigaretu, kterou chtěl původně jen držet v ústech. „Mezitím posílám tebe. Když si pospíšíš, můžeš chytit Rutledgeovy při odchodu z hotelu. Jestli ne, jeď jako blázen, abys je dohonil v Kerrville. A každých pár minut se ohlas,” křičel za ním. Kameraman s reportérem pádili z redakce, šťastní, že mizejí bez úhony na zdraví.

Irish popadl sluchátko a vyťukal číslo, které už znal nazpaměť. „Dobré ráno,” ozval se příjemný hlas, „Palacio Del Rio.”

„Potřebuju mluvit s paní Rutledgeovou.”

„Je mi líto, pane. Nemůžu vás spojit -”

„Jo, vím, vím, ale je to naléhavé.”

„Pokud mi řeknete své jméno a telef -” Přerušil její sacharinové řečičky a okamžitě zkusil Vanovo číslo. Telefon vyzváněl a Irish přecházel netrpělivě sem a tam, jak daleko mu dovolila telefonní šňůra. „Až se mi dostane do rukou, utrhnu mu hlavu.”

Popadl za límec poslíčka, který měl tu smůlu, že se s ním srazil. „Hele, zajeď tam a vytáhni toho vychrtlého troubu z postele.”

„Koho, pane?”

„Vana Lovejoye. Koho jsi, ksakru, myslel?” zařval Irish netrpělivě. Proč právě dneska všichni buď chybějí, nebo předvádějí, jak jsou hloupí? Na papír naškrábal Vanovu adresu, strčil ho vyděšenému mladíkovi a zlověstně mu přikázal: „Bez něj se nevracej.”

Avery spěchala z hotelu a ve zpocené dlani svírala Mandinu ručičku. Druhou paží se zavěsila do Tatea. Usmívala se do bezpočtu kamer a v duchu si přála, aby se jí obličejové svaly přestaly křečovitě svírat a třást.

Cestou k limuzíně zaparkované u chodníku Tate předvedl svůj nejpřitažlivější úsměv a zvedl ruku s palcem vzhůru. Ze všech stran na ně mířily mikrofony. Avery si stísněně pomyslela, že připomínají hlavně. Nad hlukem velkoměsta a celkovým zmatkem se nesl Tateův sebejistý hlas: „Skvělé počasí na volby. Dobré pro voliče i kandidáty.”

Sesypaly se na něj otázky týkající se závažnějších témat, než je počasí, ale Eddy je odvedl k zadním sedadlům vozu. Avery zesmutněla, když zjistila, že pojede do Kerrville s nimi. Nebude mít Tatea pro sebe, jak doufala. Celé dopoledne nezůstali ani na okamžik sami. Když vstala, byl už oblečený. Než stačila sebe a Mandy obléct, nasnídal se dole v jídelně.

Limuzína odrazila od chodníku. Zadním oknem se snažila najít v davu Vana. Všimla si dvojčlenného štábu KTEX, ale kameramanem nebyl Van. Proč ne?, divila se v duchu. Kde je?

Chyběl i mezi novináři čekajícími na ně ve volební místnosti v Kerrville. Úzkost ji zmáhala, do té míry, že se k ní Tate naklonil a zašeptal: „Proboha, usmívej se. Vypadáš, jako bych už prohrál.”

„Tate, bojím se.”

„Bojíš se, že prohraju?”

„Ne. Že zemřeš.” Několik vteřin se na sebe dívali. Jack je přerušil otázkou na Tatea.

Cesta zpátky do San Antonia byla nekonečná. Na silnicích i v ulicích centra panoval nezvykle silný dopravní ruch. Když před hotelem vystupovali z limuzíny, zkoumala pohledem pohybující se zástupy. Zahlédla známou tvář, ale tu si nepřála vidět. Před vchodem do kongresového centra na druhé straně ulice stál ten šedovlasý muž. Van naopak nikde v dohledu nebyl.

Irish jí to slíbil.

Něco není v pořádku.

Jakmile vstoupili do apartmá, omluvila se a šla si do ložnice zatelefonovat. Až po desátém zvonění kdosi zvedl přímou linku do redakce: „Irishe McCabea, prosím,” vydechla naléhavě.

„Irishe? Dobře, najdu ho.”

Věděla, jakou noční můru a zároveň výzvu představuje pro novináře den voleb. Všichni pracovali jako zběsilí.

„No tak, no tak, Irishi,” šeptala, zatímco čekala. Vybavovala si v duchu, jak tam stál Šedý vlas tiše a odhodlaně, jako by zaujímal palebné postavení.

„Haló?”

„Irishi!” vykřikla a úlevou se až zapotácela.

„Ne. Na toho čekáte? Okamžik.”

„Tady Av -” Někdo prudce odložil sluchátko a ona se málem rozplakala.

Znovu se ozval mužský hlas. „Haló?” zeptal se váhavě. „Haló?”

„Ano, kdo je - Eddy, jsi to ty?”

„Jo.”

„Tady A-eh, Carole.”

„Kde, k čertu, jsi?”

„V ložnici. Telefonuji.” Zjevně zvedl přípojku v salonku.

„Dobře. Zkrať to, ano? Musíme mít všechny linky volné.”

Zavěsil. Měla stále spojení. Ale lidé ze zpravodajství měli na práci mnohem důležitější věci, než v jednom z nejnáročnějších dnů v roce pátrat po šéfovi. Pološílená položila sluchátko. Vrátila se vedle k rodině a několika dobrovolníkům, kteří se v salonku sešli.

Přestože se usmívala a hovořila s ostatními, jak se od ní očekávalo, snažila se přijít na to, kde by mohl být Van. Uklidňovala se představou, že dole v tanečním sále staví kameru na podstavec, aby později večer natočil, jak všichni doufali, oslavu Tateova vítězství.

Prozatím nemohla nic dělat. Změna plánu musí mít logické vysvětlení. Protože jí nic neoznámili, zmocnila se jí vlastní představivost. Irish a Van vědí, že se s nimi potřebuje spojit. Rozhodla se držet strach v patřičných mezích a vydala se k pohovce, kde se pohodlně usadil Tate.

Dostál svému slovu a šel volit neformálně oblečený v džínsech a kožené bundě. Právě říkal Zee, která přijímala objednávky, co by si dal k večeři. Působil naprosto uvolněně.

Avery se posadila na područku pohovky. Mimoděk jí položil paži na nohu a hladil jí majetnicky koleno. Když Zee odešla, vzhlédl k ní a usmál se: „Ahoj.”

„Ahoj.”

Náhle si vzpomněl. Dívala se mu do očí a sledovala, jak vřelý pohled opět střídá chlad a nesmiřitelnost. Pomalu odtáhl ruku.

„Chtěl jsem se tě na něco zeptat.”

„Ano?”

„Starala ses o antikoncepci?”

„Ne. A ani ty.”

„Skvělé.”

Nemohla si dovolit, aby ji od sebe tou urážkou odehnal. Pro zbytek dne se od něj nevzdálí víc, než je právě teď.

„Irishi, máš na druhé lince hovor.”

„Nevidíš, že právě visím na tomhle podělaném telefonu?” překřičel zmatek v redakci. „Ať počkají. Tak,” promluvil zase do sluchátka, „zkoušel jsi klepat?”

„Až mám krvavé klouby, pane McCabe. Není doma.”

Irish si přejel dlaní zarudlý obličej. To volal poslíček, ale co říkal, nedávalo žádný smysl. „Podíval ses okny?”

„Snažil jsem se. Má spuštěné žaluzie, ale poslouchal jsem za dveřmi. Naprosté ticho. Myslím, že tam nikdo není. Navíc tu nemá dodávku. Už jsem se díval na parkovišti. Jeho místo je prázdné.”

Právě to se mu chystal Irish navrhnout. „Kristepane,” zamumlal. Doufal, že Van bude vyspávat opici, ale zjevně to nebyla pravda. Jestli tam nemá auto, není doma. A tečka.

Irishe napadlo, že to nějak popletli a Van šel rovnou do Palacia Del Ria. Spojil se s kameramanem a reportérem, které tam poslal. Ani ti ho neviděli.

„Dobrá, díky. Vrať se.” Zmáčkl blikající světlo na telefonu. „McCabe,” zabručel. Ozvalo se vyzvánění. „Haló, nemám hovor na dvojce?”

„Ano.”

„No, už se nehlásí.”

„Asi zavěsili.”

„Byl to muž?” chtěl vědět.

„Žena.”

„Představila se?”

„Ne. Ale připadala mi nějaká naštvaná.”

Irishovi prudce stoupl krevní tlak. „Proč jsi mi to, sakra, neřekl?”

„Řekl.”

„Ježíši!”

Dohadovat se s neschopnými nemělo smysl. Vyrazil zpátky do kanceláře, zabouchl za sebou dveře a zapálil si cigaretu. Nevěděl jistě, jestli volala Avery, ale vnitřní hlas mu napovídal, že to byla ona. Možná právě proto ho tak bolí vnitřnosti - kvůli těm mizerným instinktům.

Napil se antacida přímo z lahvičky a zase se vrhl na telefon. Vytočil číslo hotelu. Ozval se tentýž nezúčastněný hlas. Když žádal, aby ho přepojili do apartmá Rutledgeových, telefonistka zase spustila klidnou litanii.

„Hele, huso, kašlu ti na zatracené příkazy, které mizery můžeš přepojovat. Chci, abys okamžitě zavolala do apartmá. Teď, chápeš? A jestli to neuděláš, jdu tam a osobně ti tu pitomou hlavu utrhnu.”

Zavěsila.

Irish přecházel po kanceláři, vyfukoval dým a bafal jako parní lokomotiva. Avery musí být úplně vedle. Bude si myslet, že ji v tom nechali samotnou.

Van, ten nespolehlivý parchant, se neukázal v hotelu, přestože tam měl být, aby ho viděla a spoléhala se na něj. On sám se k ní nedokázal dovolat, takže se nijak nemohla dozvědět, že se horečně snaží spojit se s ní.

Vrazil zpátky do redakce a současně si oblékal tvídové sako. „Jdu ven.”

„Ven?”

„Jsi hluchý? Ven. Kdyby mi někdo volal nebo mě sháněl, řekněte jim, ať nechají vzkaz. Přijdu hned, jak to bude možné.”

„Kam…?” Ale to už podřízený mluvil k obláčku kouře.

„Víte jistě, že tam není?” nemohla uvěřit Avery. „Už jsem volala a -”

„Vím jen, že někdo říkal, že šel pryč. Nemůžu ho najít, tak je to asi pravda.”

„Kde je?”

„To nikdo neví.”

„Irish by v den voleb neodešel.”

„Podívejte, paní, tady je blázinec, zvlášť když se Irish rozhodl zmizet. Takže chcete mu nechat vzkaz, nebo co?”

„Ne. Žádný vzkaz.”

Zavěsila s pocitem, že je vydána napospas, a vrátila se do hlavní místnosti. Aniž o tom přemýšlela, hned hledala pohledem Tatea. Bavil se s Nelsonem. Zee je zdánlivě poslouchala, ale s nepřítomným zaujetím zírala na syna. Dělala to často.

Jack a Eddy odešli dolů, aby dohlédli na konečné úpravy tanečního sálu. Současně pečlivě sledovali průběžné výsledky. Volební místnosti se uzavřou až za několik hodin, ale zatím Tate držel s Dekkerem krok. I kdyby ho nepředhonil, pořádně by toho přehnaně sebevědomého senátora vystrašil.

Dorothy Rae si už dříve stěžovala na bolesti hlavy a šla si na chvíli lehnout. Fancy seděla s Mandy na zemi a společně kreslily.

Avery dostala nápad. „Fancy, prosím tě, mohla bys na minutku?”

„Proč?”

„Já… potřebuji, abys mi vyřídila jednu pochůzku.”

„Babička mi řekla, abych zabavila to dítě.”

„Postarám se o ni. Stejně půjde za chvíli spát. Prosím. Je to důležité.”

Fancy neochotně vstala a následovala Avery do ložnice. Od té nepříjemnosti před několika dny se rozhodně chovala mnohem přijatelněji. Občas se sice ještě projevilo její vzdorovité a umíněné já, ale vcelku byla snesitelnější.

Jakmile za nimi zaklaply dveře, Avery vtiskla do Fanciny dlaně klíček. „Potřebuji, abys pro mě něco udělala.”

„S tímhle klíčem?”

„To je klíč od poštovní přihrádky. Musíš tam zajít a podívat se, jestli tam něco není. Pokud ano, přines to a předej mně - nikomu jinému.”

„Co se, sakra, děje?”

„To ti teď nemůžu vysvětlovat.”

„Ale já nebudu shánět -”

„Prosím, Fancy, je to strašně důležité.”

„Tak proč to chceš ode mě. Obvykle dělám přiblblé maličkosti.”

„Myslela jsem, že jsme přítelkyně,” řekla Avery. Začínala se zlobit. „Tate a já jsme ti tuhle večer pomohli z pořádné kaše. Dlužíš nám laskavost.”

Fancy chvilku přemýšlela, potom si několikrát hodila klíčem. „Kde to je?” Avery jí řekla adresu pobočky. „Bože, to je milion kilometrů daleko.”

„A přitom jsi před půlhodinou tvrdila, že tě unavuje být s námi pořád zavřená v tomhle pitomém apartmá. Myslím, že jsem tě citovala přesně. Takže, uděláš to pro mě?”

Avery ji musela svým chováním přesvědčit o naléhavosti a důležitosti té pochůzky, protože Fancy pokrčila rameny a utrousila: „Dobrá.”

„Děkuji.” Avery ji prudce objala. Ve dveřích se zastavila a ještě dívku upozornila: „Nedělej se svým odchodem velký povyk. Zmiz co nejnápadněji. Pokud by se po tobě někdo ptal, budu tě krýt.”

„Proč tak potajmu? Co je to za velké tajemství? Nemáš pošťáka jako bokovku, že ne?”

„Důvěřuj mi. Je to velmi důležité pro Tatea - pro nás všechny. A prosím tě, pospěš si zpátky.”

Fancy sebrala z komody v salonku batůžek a šla ke dveřím. „Vrátím se,” prohodila přes rameno. Nikdo si jí ani nevšiml.

Kapitola 48

Fancy se vyhoupla na židli a položila na barovou desku z leštěného dřeva hranatý balíček, který vyzvedla v poštovní přihrádce. Přistoupil k ní barman, mladý svalovec s knírem.

Andělsky se na něj usmála. „Prosím gin s tonikem.”

Pochybovačně si ji změřil přátelskýma modrýma očima. „Kolik je vám?”

„Dost.”

„Dejte nám to dvakrát.” Na židličku vedle Fancy vklouzl nějaký muž. „Já dámu zvu.”

Barman pokrčil rameny. „V pořádku.”

Fancy hodnotila svého zachránce. Typ výše postaveného úředníka. Řekla by pojišťovnictví nebo počítače. Asi kolem třiceti. Možná ženatý. Hledá nějaké rozptýlení od povinností, jež na sebe vzal, aby si mohl kupovat značkové oblečení a drahé hodinky.

Bar patřil k tomu druhu módních podniků, které přitahovaly svobodné nebo záletné hosty. Všude kolem se nacházely bezcenné starožitnosti a obrovské květiny. V tuto denní dobu se z něj stával vír, jenž vytahoval spousty mladých úspěšných lidí z jejich drahých vozů BMV a Porsche.

Chvíli se navzájem hodnotili pohledem. Přejel ji zrakem od hlavy až k patě a lesk v očích naznačoval, že se považuje za šťastlivce.

„Děkuju za skleničku,” přerušila mlčení.

„Není zač. Jste dost stará na to, abyste pila alkohol, že?”

„Jistě. Mám věk na pití, ale ne na kupování.” Rozesmáli se a přiťukli si sklenkami, jež před ně barman právě postavil.

„Já jsem John.”

„Fancy.”

„Fancy?”

„Francine, jestli chcete.”

„Fancy.”

Započal sexuální rituál. Fancy to znala. Znala pravidla Sakra, vždyť většinu z nich vymyslela. Za dvě hodiny - možná dřív, jestli se rychleji rozpálí - skončí v nějaké posteli.

Po zklamání z Eddyho se zřekla mužů. Všichni jsou parchanti. Chtějí od ní jedinou věc, a to je to, co si mohou koupit u nejlevnější prostitutky.

Matka jí říkala, že jednoho dne potká kluka, který o ni projeví opravdový zájem a bude se k ní chovat laskavě a s úctou. Ovšem tomu Fancy nevěřila. Očekávalo se od ní, že bude posedávat, nudit se k smrti, nechávat si zarůst buchtičku a čekat na prince z pohádky, který by ji vrátil do života?

Sakra, to ne. Už tři dny byla hodná. Potřebovala nějaké povyražení. Tenhle Jim, Joe či John, nebo jak se, k čertu, jmenuje, byl stejně dobrý jako kdokoli jiný, aby jí je poskytl.

Vyřídila Carolinu pochůzku jako nějaká bláznivá skautka, ale ještě se nemíní vrátit do hotelového apartmá, sedět přilepená před televizní obrazovkou a sledovat jako ostatní výsledky voleb. Nakonec tam dorazí. Ale nejdřív si užije nějakou legraci.

Kolem hotelu nešlo najít místo na zaparkování. Irish nakonec objevil o několik bloků dál volnou stavební parcelu. Vstoupil do hotelové haly a těžce dýchal. I kdyby se měl dostat do apartmá Rutledgeových jen za cenu úplatků, udělá to. Musí se setkat s Avery. Spolu možná přijdou na to, co se stalo s Vanem.

Snad se strachuje pro nic za nic. Třeba jsou právě spolu. Bože, jak v to doufá.

Prodíral se skupinou turistů z Asie, kteří se právě přihlašovali v recepci. Trpělivost nebyla nikdy Irishovou silnou stránkou. Lokty cizince rozrážel. Všichni si povídali a ovívali se prospekty z Alama. Cítil, jak mu stoupá tlak.

V tom zmatku ho někdo vzal za paži. „Nazdar.”

„Ach, nazdar,” pozdravil Irish známou tvář.

„Vy jste Irish McCabe, že? Averin přítel.”

„Správně.”

„Hledá vás. Pojďte se mnou.”

Tlačili se přeplněnou halou. Irish muže následoval spojovacími dveřmi ke služebním výtahům. Vstoupili dovnitř a šedé panely se za nimi tiše zavřely.

„Díky,” řekl Irish a otřel si rukávem zpocené čelo. „Avery…” Uprostřed věty si uvědomil, že používají její pravé jméno. Podíval se na svého společníka. „Vy to víte?”

Usmál se. „Ano, vím.”

Irish zpozoroval pistoli, ale ani neměl čas si uvědomit, že na něj míří. Chytil se za prsa a padl na zem jako podťatý.

Výtah zastavil v nejnižším podlaží. Osamělý cestující zvedl zbraň na otevírající se dveře, ale nemusel ji použít. Nikdo tam nestál.

Vytáhl Irishovo tělo dvojími lítacími dveřmi do krátké chodby a uložil ho v úzkém přístěnku, kde stály prodejní automaty pro hotelové zaměstnance. Prostor osvětlovaly čtyři zářivky, které snadno rozbil tlumičem na hlavni.

Tělo Irishe McCabea, pokryté střepy mléčného skla, leželo na podlaze v naprosté tmě. Vrah věděl, že až mrtvolu objeví, novinářův skon zastíní smrt jiné osoby.

Všechna hlavní zpravodajství se zabývala pouze výsledky voleb. Na každém ze tří televizních přijímačů v salonku byla naladěna jiná stanice. Výsledky se zatím nedaly odhadnout. Hlasatelé několikrát hovořili o tom, že souboj o funkci senátora mezi novou tváří, Tatem Rutledgem, a úřadujícím Rory Dekkerem, je jedním z nejnapínavějších a nejvyrovnanějších v celých Spojených státech.

Později oznámili, že Rutledge má lehký náskok. V salonku propukl jásot. Náhlý hluk Avery vyděsil. Byla šílená strachy, pohybovala se na pokraji nervového zhroucení.

Panující vzrušení se přeneslo i na Mandy. Zlobila tak nesnesitelně, že museli najmout jednu z hotelových pečovatelek, aby holčičku ve vedlejší místnosti zabavila. Rodina se mohla opět v klidu věnovat volebnímu zpravodajství.

Avery dočasně zapomněla na Mandy. Pohltil ji strach o Tatea a uvažování o tom, kde jsou Irish a Van. Zmizeli, a to nedávalo smysl. Třikrát volala do redakce. Nebyl tam a nikdo netušil, kam odešel.

„Upozornil někdo policii?” zeptala se při posledním telefonátu. „Něco se jim muselo stát.”

„Heleďte, jestli chcete ohlásit, že je pohřešujete, prima, udělejte to. Ale přestaňte sem volat a otravovat nás. Máme teď na práci důležitější věci.”

Televizní pracovník praštil sluchátkem. Toužila zajet co nejrychleji do redakce, ale zároveň nechtěla opustil Tatea. Večer pomalu plynul a ona začínala tušit téměř s jistotou dvě věci. Za prvé, Tate vyhraje místo senátora. Za druhé, jejím přátelům se přihodilo něco hrozného.

Co když Šedý vlas skutečně sledoval ji, nikoli Tatea, a zjistil její zájem o ty dva? Co když dnes ráno odposlouchával Vanův telefonát do práce? Co když vylákal Irishe z redakce?

Z vědomí, že je vrah v hotelu, pod stejnou střechou s Tatem a Mandy, se jí dělalo strachy nevolno.

A kde je Fancy? Už je pryč několik hodin. Stalo se něco i jí? Pokud ne, proč aspoň nezavolala a nevysvětlila své zpoždění? I přes hustý provoz by jí cesta na poštu a zpátky neměla trvat déle než hodinu.

„Tate, z jedné televize právě volali, že to máš v kapse!” křičel Eddy ve dveřích. „Jsi připravený jít dolů?”

Avery se prudce otočila k Tateovi a se zatajeným dechem čekala na odpověď. „Ne. Dokud to nebude stoprocentně jisté. Až zavolá Dekker a přizná porážku.”

„Tak se jdi aspoň převléct.”

„Co je na mém oblečení špatného?”

„Ty se mnou budeš bojovat až do hořkého konce, viď?”

„Do hořkého konce,” opakoval Tate se smíchem.

„Jestli vyhraješ, nebudu se o nic starat.”

K Tateovi přistoupil Nelson a potřásl mu rukou. „Dokázal jsi to. Dosáhl jsi všeho, co jsem od tebe očekával.”

„Díky, tati,” řekl Tate poněkud roztřeseně. „Ale ještě neříkej hop.” Zee syna objala.

„Skvěle, bráško,” poblahopřál mu Jack a lehce ho popleskal po tváři. „Co myslíš, neměli bychom se příště pokusit o Bílý dům?”

„Jacku, bez tebe bych se neobešel.”

Dorothy Rae si přitáhla Tateovu hlavu a políbila ho na tvář. „Tate, je od tebe hezké, že to říkáš.”

„Uznání tomu, kdo si je zaslouží.” Díval se přes jejich hlavy na Avery. Výraz v jeho tváři vyjadřoval, jak se mýlila. Obklopují ho milující lidé. Jediná podvodnice je ona sama.

Dveře se opět otevřely. Otočila se s nadějí, že uvidí Fancy. Byl to jeden z dobrovolníků. „V sále je všechno připraveno. Dav vyvolává Tatea a hraje kapela. Bože, to je nádhera!”

„Řekl bych, že přišel čas otevřít šampaňské,” navrhl Nelson.

Když bouchla první zátka, Avery málem omdlela.

John se dotkl paží Fancina ňadra. Odsunula se. Otíral se o ni stehnem. Dala si nohu přes nohu. Jeho předvídatelné tahy ji začínaly unavovat. Neměla na to náladu. Alkohol jí už nechutnal. Už to nebyla taková legrace jako dřív.

Myslela jsem, že jsme přítelkyně.

Carolin hlas jako by přehlušil příliš hlasitý chraplavý zpěv Roda Stewarta a hlomoz přítomných hostů.

V posledních měsících, vlastně od návratu z nemocnice se k ní Carole chovala hezky. Některé její řeči o sebeúctě začínaly dávat smysl. Jak by si mohla vážit sama sebe, když dovolí chlapům v podobných lokálech - tenhle byl ve srovnání s některými putykami nóbl -, aby ji sbalili, naložili s ní podle libosti a odložili stejně lehce jako použitou gumu?

Carole si o ní asi nemyslela, že je zabedněná. Pověřila ji důležitou záležitostí. A co udělala na oplátku ona? Vykašlala se na ni.

„Tak já už musím jít,” prohlásila náhle. John se k ní právě nakláněl, aby ji políbil na ucho. Natáhla se po batůžku a obálce na baru tak prudce, že ho téměř srazila z barové židličky. „Díky za panáky.”

„Hej, kam jdeš? Myslel jsem, no, však víš.”

„Jo, vím. Promiň.”

Vstal, dal si ruku v bok a hněvivě spustil. „No a co mám teď asi dělat?”

„Asi si to udělat sám.”

Jela k hotelu nepovolenou rychlostí. Dávala pozor na radary a křižující policejní auta. Nebyla opilá, ale dechová zkouška by alkohol prokázala. Dopravní zácpa v bludišti ulic v centru všechno ještě zhoršovala, ale nakonec dorazila do hotelových garáží.

Hala praskala ve švech. Nad tlačenicí se kývaly Tateovy volební plakáty. Vypadalo to, jako by se sem sjeli oslavovat vítězství všichni lidé z Bexarského okresu, kteří volili Tatea.

„Promiňte, dovolíte.” Fancy se sunula davem. „Au, sakra, to byla moje noha!” vykřikla, když na ni někdo šlápl. „Nechte mě projít.”

„Hej, bloncko, musíš čekat na výtahy stejně jako ostatní, stěžovala si žena, která měla z Rutledgeových placek na prsou úplné brnění.

„Houby musím,” křičela Fancy. „Dovolte.”

Měla pocit, že se prodírá masou stejně živou a kroutící se jako plechovka žížal snad půl hodiny. Postavila se na špičky a s hrůzou zjistila, že se k výtahům příliš nepřiblížila.

„To stačí,” zamumlala. Popadla za ruku jednoho z okolo stojících mužů. „Jestli mě dostanete do výtahu, udělám vám to pusou tak, že na to nikdy nezapomenete.”

Zazvonil telefon a v salonku to jen zahučelo. Oči všech se upřely na aparát. Všichni očekávali zprávu.

„Dobrá,” řekl tiše Eddy, „to je on.”

Tate zvedl sluchátko. „Haló? Ano, pane, Tate Rutledge. To je od vás hezké, senátore Dekkere, že voláte.”

Eddy zvedl obě pěsti nad hlavu a mával s nimi jako boxer, který právě skolil soupeře. Zee sevřela ruce a dala si je pod bradu. Nelson přikývl jako soudce, který obdržel od poroty správné rozhodnutí. Jack a Dorothy Rae se na sebe usmívali.

„Ano, pane. Děkuji vám, pane. Cítím totéž. Děkuji za zavolání.” Tate položil sluchátko. Několik vteřin seděl tiše s dlaněmi mezi koleny. Potom zvedl hlavu a s chlapeckým úšklebkem prohlásil: „To asi znamená, že jsem novým senátorem za Texas.”

V apartmá náhle vypukl zmatek. Někteří z dobrovolníků vyskočili na křesla a halekali jako útočící Indiáni. Eddy Tatea vytáhl na nohy a strkal ho do ložnice. „Teď se jdi převléknout. Někdo skočte chytit výtah a podržte ho. Zavolám dolů, že tam budeme za pět minut.” Zvedl sluchátko.

Avery stála a mnula si nervózně ruce. Chtěla výskat a radovat se z Tateova vítězství, obejmout ho a dát mu polibek hodný vítěze. Chtěla s ním sdílet tyto nádherné okamžiky. Místo toho se ochromená strachy třásla jako osika.

Když za ním přišla do ložnice, byl jen v prádle a právě si oblékal kalhoty. „Tate, nechoď.”

Prudce zvedl hlavu. „Cože?”

„Nechoď dolů.”

„Nemůžu -” Popadla ho za paži. „Ten muž, co jsem ti o něm vyprávěla - ten šedovlasý muž - je tady. Viděla jsem ho ráno. Tate, proboha, nechoď tam!”

„Musím.”

„Prosím.” Vyhrkly jí slzy. „Prosím, věř tomu, co ti říkám.”

Zapínal si světle modrou košili. Přestal a zeptal se: „Proč bych měl?”

„Protože tě miluji. Proto jsem chtěla roli tvé manželky. Zamilovala jsem se do tebe už v nemocnici. Milovala jsem tě dřív, než jsem mohla mluvit.

Všechno, co jsem ti vyprávěla, je pravda. Někdo ti vyhrožoval. Ano, také jsem měla šanci udělat úžasnou reportáž a chopila jsem se jí, ale…” Vzala ho za ramena a naléhavě pokračovala: „Ale udělala jsem to kvůli tomu, že jsem tě chtěla chránit. Od začátku tě miluji.”

„Tate, lidé -” Eddy se s křikem vřítil do ložnice. „Co se tady, sakra, děje? Myslel jsem, že už budeš oblečený. Dole skoro bourají sál a čekají, až se objevíš. Všichni šílí. No tak. Jdeme.”

Tate odvrátil oči od přítele a podíval se na Avery. „I kdybych ti věřil,” řekl s tichou beznadějí, „nemám na vybranou.”

„Tate, prosím,” žadonila a hlas se jí zlomil.

„Nemám na vybranou.”

Sundal si její ruce z ramen a spěšně se dooblékl. Eddy mu mezitím říkal, komu má veřejně poděkovat. „Carole, vypadáš příšerně. Udělej si něco s obličejem, než půjdeš dolů,” přikázal jí a tlačil Tatea ze dveří.

Avery za nimi neposlušně pospíchala. Do apartmá se hrnulo stále víc lidí. Spolupracovníci, kteří se podíleli na kampani, zaplnili chodbu a tlačili se dvoukřídlovými dveřmi do salonku, aby mohli na okamžik zahlédnout svého hrdinu. V místnosti byl nepředstavitelný hluk. Přesto Avery zaslechla Carolino jméno. Otočila se po zvuku.

Fancy se probojovávala tlačenicí těl. Setrvačností padla Avery do náruče. „Fancy! Kde jsi byla?”

„Nenadávej mi. Byla to hrůza dostat se sem. Na chodbě je strašně naštvaný chlapík, protože jsem mu hodně naslibovala a ještě jeden, John, který -”

„Bylo něco v přihrádce?”

„Tady.” Strčila Avery balíček. „Proboha, doufám, že to za ten všechen běs stojí.”

„Carole! Ty taky, Fancy! Pojďme!” křičel na ně Eddy a mával nad hlavami gratulantů směrem ke dveřím.

Avery roztrhla obálku a uviděla videokazetu. „Pokus se je zdržet.”

„Co?” Fancy ohromeně sledovala, jak teta zmizela v ložnici a zavřela za sebou dveře. „Ježíši, jsem blázen já, nebo někdo jiný?” Kolem ní tancoval naprosto cizí člověk a strčil jí do ruky velkou láhev šampaňského. Pořádně se napila.

Avery mezitím zasunula pásku do videopřehrávače. Couvala od přístroje, až ucítila okraj lůžka. Sedla si a dálkovým ovladačem přetočila barevné pruhy. Na obrazovce se objevilo jméno televizní stanice. Stát Washington. Jméno reportéra neznala, ale jako kameraman byl uveden Van Lovejoy.

Cítila vzrušení. Van poslal nahrávku do Irishovy přihrádky, takže musí obsahovat něco životně důležitého. Ovšem ani po několika minutách filmu si nedokázala představit, co by to mohlo být. Udělal si Van legraci?

Video zachycovalo polovojenskou rasistickou organizaci, která měla trvalý tábor na neznámém místě hluboko v divokých lesích. Členové se tu o víkendech scházeli a rozpracovávali plán zničení všech, kteří nebyli přesně jako oni. Za cíl si vytyčili ovládnout Ameriku a dosáhnout v zemi rasové čistoty.

Van se, jak Avery věděla, o politiku nijak nezajímal. Zuřivá nenávist, kterou organizace hlásala, ho musela vyděsit. Zdokumentoval válečné hry, jak mění zbraně a munici, trénují nováčky v taktice partyzánských útoků, vštěpují svým dětem víru, že jsou všem nadřazené. A to celé ve jménu křesťanství.

Bylo to úchvatné a její novinářská duše litovala, že musí použít rychloposun. Občas se vrátila k běžné rychlosti promítání, aby se ujistila, že nic důležitého nepřehlédla. Stále nemohla najít jediný náznak toho, proč Van tu kazetu považoval za tak podstatnou.

Kamera najela na skupinu po zuby ozbrojených mužů v uniformách. Avery vrátila pásku, zpomalila přetáčení, aby si mohla prohlédnout jednotlivé tváře. Velitel křičel nenávistná slova a vojáci pozorně poslouchali.

Van udělal detail jednoho z nich. Avery zalapala po dechu.

Zatočila se jí hlava.

Vypadal jinak. Krátkými vlasy prosvítala kůže. Obličej kryly maskovací barvy, ale stále byl k poznání, protože s ním měsíce žila.

„Je blbost, že se všichni lidi narodili stejný,” řval instruktor do ručního mikrofonu. „Tyhle kecy vymyslely méněcenný rasy, protože doufaly, že tomu někdo uvěří.”

Muž, jejž Avery znala, tleskal. Pískal. V očích mu plála nenávist.

„Nechceme žít dohromady s negrama, icikama a teploušema. Je to pravda?”

„Pravda!”

„Nechceme, aby našim dětem blbli hlavy komoušskou propagandou. Je to pravda?”

„Pravda!”

„Tak co uděláme každýmu, kdo nám bude tvrdit, že musíme?”

Skupina vstala jako jeden muž. Van se stále zaměřoval na toho, který, jak se zdálo, přetékal slepým fanatismem a nenávistí. „Zabijeme toho parchanta!” křičel pod maskou krycích barev. „Zabijeme toho parchanta!”

Náhle se otevřely dveře. Avery rychle vypnula video a zvedla se z postele. „Jacku!” Přikryla si ústa bezkrevnými prsty. Podlamovala se jí kolena.

„Poslali mě pro tebe. Už máme být dole, ale jsem rád, že s tebou můžu být chvilku o samotě.”

Avery se opřela o televizi. Přes Jackovo rameno viděla, že už je salonek prázdný. Všichni odešli dolů do sálu. Přistoupil k ní. „Chci vědět, proč jsi to udělala?”

„Udělala co?”

„Proč ses ke mně chovala tak, jak ses chovala.”

Avery se zhluboka nadechla: „Jacku -”

„Ne, chci to vědět. Dorothy Rae tvrdí, že jsi o mě nikdy nestála, že jsi se mnou jen flirtovala, abys vrazila mezi mě a bratra klín. Proč sakra? Málem jsem zničil náš vztah s Tatem. Skoro jsem si kvůli tobě rozbil manželství.”

„Jacku, je mi to líto,” omluvila se upřímně. „Skutečně, ale -”

„Jen jsi ze mě chtěla udělat kašpara, viď? Zvedla sis sebevědomí tím, že jsi ponížila Dorothy Rae?”

„Jacku, prosím tě, poslouchej!”

„Ne, ty poslouchej! Je dvakrát lepší žena než ty. Všimla sis, že úplně sama od sebe přestala pít? K tomu je třeba charakter - něco, co jsi nikdy neměla. Stále mě miluje, i přesto -”

„Jacku, kdy začal Eddy spolupracovat s Tatem?”

Tiše zaklel a netrpělivě přešlápl z nohy na nohu. „Já ti tady vylévám srdce a -”

„Je to důležité!” vykřikla. „Jak se Eddy dostal na místo volebního manažera? Kdy se poprvé objevil na scéně? Napadlo někoho ověřit jeho kvalifikaci?”

„O čem to, sakra, mluvíš? Víš stejně dobře jako já, že se nijak nedostával. Byl na tu práci najat.”

„Najat?” opakovala slabě. „Kým? Čí to byl nápad? Kdo Eddyho Paschala najal?”

Jack se na ni zaraženě podíval a lehce pokrčil rameny. „Táta.”

Kapitola 49

Taneční sál byl velmi hezký, ale nevhodně zvolený na oslavu vítězství Tatea Rutledge, protože měl pouze jeden vchod. Mezi mohutnými španělskými dveřmi a samotným sálem ležela krátká úzká chodba. Působila jako hrdlo láhve.

Nově zvolený senátor se tudy prodíral za pomoci rodiny, přátel a příznivců. Všichni se chovali nevázaně a radovali se z jeho úspěchu. Televizní reflektory mu kolem hlavy vytvářely svatozář, která se podobala božské koruně. Usmíval se. Byla to směs sebedůvěry a skromnosti, jež může pozdvihnout dobrého člověka k velikosti.

Tateův vysoký šedovlasý stín se sunul davem k ozdobenému pódiu na vzdálené straně sálu. Odstrkoval loktem novináře, Tateovy příznivce a nějak se mu to dařilo, aniž na sebe upoutal pozornost. Za roky už takový druh postupu zvládal mistrovsky.

Poslední dobou uvažoval, jestli jeho schopnosti neochabují. Byl si téměř jistý, že si ho paní Rutledgeová při více než jedné příležitosti v tlačenici všimla.

Právě když na ni myslel, si náhle uvědomil, že ve skupině následující Tatea ke stupínku chybí. Zaměřil pronikavý pohled ke vchodu. Ach, támhle je. Jde úplně vzadu a vypadá jak pološílená zjevně proto, že se oddělila od zbytku rodiny.

Opět obrátil pozornost k charizmatickému mladému muži, jehož příchod do sálu vybičoval davy k šílenství. Právě když vystupoval po schůdcích na pódium, byly ze sítě nad ním vypuštěny balónky. Přispěly ke zmatku a špatné viditelnosti.

Rutledge se nahoře zastavil a potřásal si rukou s některými ze svých nejvlivnějších příznivců. Byli mezi nimi sportovní hrdinové a jedna populární filmová herečka původem z Texasu. Zamával svým voličům a oni ho s jásotem zdravili.

Šedý vlas se vyhnul rohu transparentu s Tateovým plakátem, který ho málem uhodil do čela, a upřeně sledoval hrdinu okamžiku. Uprostřed nespoutané radosti se jediný tvářil vážně a odhodlaně.

Cílevědomě pokračoval na cestě k pódiu. Vřava by každého zastrašila, ale jeho nevyváděla z míry. Považoval ji pouze za nutné zlo. Neodvolatelně postupoval vpřed. Nic mu nemohlo zabránit dojít až k Tateu Rutledgeovi.

Avery se bez dechu přiřítila ke vchodu do sálu. Zmocnil se jí pocit, že má srdce jako balónek těsně před prasknutím. Seběhla právě dvacet pater.

Ani se nepokoušela přivolat výtah, ale společně se švagrem, kterému jen řekla, že je jeho bratr v nebezpečí života, vyrazili ke schodišti. Jack se s ní snažil držet krok, ale cestou mu zmizela.

Zastavila se jen na zlomek vteřiny, aby popadla dech a zorientovala se. Jako šílená se vrhla do tlačenice. Lidé stáli namačkáni od stěny ke stěně jako živá barikáda, ale nějak se jí dařilo prodírat se mezi nimi.

Uviděla jeho hlavu nad davem, když vycházel po schodech na pódium. „Tate!”

Uslyšel její výkřik, otočil se, ale nestačil se pořádně rozhlédnout, protože ho někdo na stupínku chytil za ruku a začal mu s ní nadšeně potřásat.

Avery horečně pátrala po Eddym a zahlédla ho vzadu v půlkruhu společně s Nelsonem, Zee, Dorothy Rae a Fancy. Postrčil Tatea k řečnickému pultu s tuctem mikrofonů, aby byla slyšet první slova nově zvoleného senátora.

„Tate!” Nemohla překřičet ryčnou hudbu. Při pohledu na svého hrdinu lidé zešíleli. „Ach, bože, ne! Pusťte mě! Pusťte mě!”

Příval adrenalinu vzpružil Averinu ochabující energii a malátné nohy. Zapomněla na slušné chování. Dělala si cestu koleny a lokty, odrážela poletující balónky.

Jack ji konečně dostihl. „Carole, co myslíš tím, že je Tateův život v nebezpečí?”

„Pomoz mi dostat se k němu. Pro boha svatého, pomoz mi.” Ze všech sil se snažil vytvořit mezi lidmi uličku. Když viděla, že se před ní otevírá prostor, vyskočila a zuřivě mávala rukama. „Tate! Tate!”

Šedý vlas!

Stál nedaleko okraje pódia, částečně ukrytý za texaskou vlajkou.

„Ne! Tate!” zaječela.

Jack ji zezadu postrčil. Málem upadla, jak se obtížně dostávala nahoru po schodech. Znovu vykřikla: „Tate!”

Uslyšel ji. Otočil se a s nádherným úsměvem jí podával ruku. Pospíchala přes pódium, ale ne k němu.

Oči nespouštěla z nepřítele. I on na ni upřeně hleděl. Ani si vlastně neuvědomila, že když vytáhl revolver a zamířil zezadu na Tateovu hlavu, zakřičela: „Ne!”

Skočila po Tateovi a odstrčila ho. O tisícinu vteřiny později ji zasáhla kulka z Eddyho zbraně. Zhroutila se zkoprnělému Tateovi do náručí.

Slyšela jekot a Tateův křik. Viděla vyděšený a nevěřícný výraz v tvářích Jacka, Dorothy Rae a Fancy.

Zadívala se do Nelsonových očí právě v okamžiku, kdy ho Eddyho druhá kulka zasáhla do hlavy. Udělala mu v čele úhledný otvor, ale z druhé strany spoušť. Zee zasáhla sprška krve. Zaječela.

Na Nelsonově tváři se postupně vystřídaly výrazy překvapení, hněv a nakonec zuřivost. To byla jeho smrtelná maska. Zemřel dřív, než dopadl na zem.

Eddy seskočil z pódia mezi hysterické diváky. Vlajka s jedinou hvězdou se pohnula. Zpoza ní vystoupil muž a vystřelil ze zbraně, kterou předtím skrýval. Eddyho hlava se rozlétla na kousky.

Avery z dálky uslyšela Zeein hlas: „Bryane! Bože můj. Bryane!”

Kapitola 50

„Připadalo mi nejvhodnější, abychom se tady všichni sešli, takže můžu vám všem současně všechno vysvětlit.”

Speciální agent FBI Bryan Tate oslovil zádumčivou společnost, jež se shromáždila v nemocničním pokoji Avery Danielsové. Ta napůl seděla v částečně zvednutém lůžku. Měla zarudlé a oteklé oči od pláče, obvázané rameno a paži na závěsu.

Ostatní - Jack s rodinou, Zee a Tate - seděli na židlích, opírali se o zeď nebo o okenní parapety. Všichni udržovali opatrnou vzdálenost od pacientčiny postele. Tate jim již odhalil její pravou totožnost, čímž poutala jejich zvědavost. Po tragických událostech včerejší noci převezli Mandy na ranč a svěřili ji do Moniny péče.

„Všichni jste tím včera prošli,” pokračoval Bryan Tate, „ale neznáte důvody. Nemluví se o nich snadno.”

„Bryane, pověz jim všechno,” požádala ho tiše Zee. „Kvůli mně nic nezamlčuj. Chci, potřebuji, aby pochopili.”

Stál vedle ní s rukou na jejím rameni. Vysoký a elegantní. „Zee a já jsme se do sebe před lety zamilovali,” prohlásil otevřeně. „Ani jeden jsme nic podobného neočekávali a nechtěli. Nesnažili jsme se, aby se tak stalo. Bylo to špatné, ale mocné. Nakonec jsme tomu podlehli.” Stiskl Zeeino rameno. „Následky byly dalekosáhlé. Vyvrcholily včerejší tragedií.”

Vyprávěl jim, jak se dostal z Koreje o několik měsíců dříve než jeho kamarád Nelson. „Na jeho žádost jsem za Zee pravidelně chodil. V době, kdy se Nelson vrátil, náš vztah se Zee přerostl přátelství nebo prostou oboustrannou přitažlivost. Věděli jsme, že jeden druhého milujeme a že to Nelsonovi ublíží.”

„Já jsem také věděla, že jsem těhotná,” s těmito slovy Zee položila dlaň na Bryanovu ruku. „Těhotná s tebou, Tate. Ke všemu jsem se Nelsonovi přiznala. Zůstal klidný, ale dal si podmínku. Pokud odejdu s milencem a nemanželským dítětem, už nikdy neuvidím Jacka.”

Se slzami v očích se na staršího syna usmála. „Jacku, byl jsi tehdy ještě batole. Milovala jsem tě a Nelson to velmi dobře věděl. A využil. Když jsem mu přísahala, že se s Bryanem už nikdy nesetkám, řekl, že mi odpouští, a slíbil, že Tatea vychová jako vlastního syna.”

„Což udělal,” podotkl Tate.

Jeho pohled se setkal s Bryanovým. Tenhle muž je jeho otec, přestože se s ním až do včerejšího večera nikdy nesetkal. A muže, jejž jako svého otce znal a miloval, ten pravý zastřelil před jeho očima.

„Nelsonovu podmínku jsem neznal,” pokračoval Bryan ve vyprávění. „Dostal jsem jen dopis od Zee, že náš poměr - nemohl jsem uvěřit, že použila tak laciné označení - skončil a že si přeje, aby se to bývalo nikdy nestalo.”

Ze zoufalství se přihlásil na nebezpečný úkol za mořem. Když mu selhal motor letadla a on se řítil do moře, těšil se na smrt. Zemřel vlastně v okamžiku, kdy již nemohl žít se Zee. Nicméně zasáhl osud a byl zachráněn.

Zatímco se zotavoval ze zranění, jež při havárii utrpěl, oslovila ho FBI. Už předtím prošel výcvikem u výzvědné služby. Navrhli mu, aby Bryan Tate zůstal „mrtev”, a začal pracovat v utajení. To dělal posledních třicet let.

„Tate, když jsem měl možnost, chodil jsem se na tebe dívat,” prozradil synovi. „Z bezpečné vzdálenosti. Nikdy jsem se nepřiblížil natolik, že bych náhodou narazil na Nelsona nebo Zee. Několikrát jsem přišel na tvůj fotbalový zápas. Dokonce jsem tě týden sledoval kolem vojenské základny ve Vietnamu. Účastnil jsem se slavnostního zakončení tvého studia na Texaské univerzitě a na právnické fakultě. Nikdy jsem tebe a tvou matku nepřestal milovat.”

„A Nelson mi to nikdy nezapomněl a neodpustil,” přiznala Zee a sklonila hlavu.

Bryan ji konejšivě pohladil a vyprávěl dál. Jeho posledním úkolem bylo proniknout do rasistické organizace působící na severovýchodu země. Na začátku se setkal s jedním velmi zahořklým veteránem z Vietnamu, v němž poznal Eddyho Paschala, bývalého Tateova univerzitního kolegu a spolubydlícího.

„Už jsme o něm měli tlustý spis, protože se podílel na podvratných a neonacistických akcích včetně několika rituálních poprav, ale nikdy jsme neshromáždili dostatek důkazů k obžalobě.”

„Bože, když si pomyslím, že jsem s ním spala,” otřásla se Fancy.

„To jsi nemohla tušit,” řekla laskavě Dorothy Rae. „Všechny nás obalamutil.”

„Byl bych raději, kdyby zůstal naživu,” poznamenal Bryan, „Byl nemilosrdný, ale neobyčejně inteligentní. Mohl přinést FBI velký užitek.”

Bryan se podíval na Tatea. „Dovedeš si představit, jak mnou otřáslo, když ho Nelson vyhledal? Zvlášť proto, že Paschal zastával naprosto opačné názory než ty. Nelson ho vylepšil, takže působil jako ze škatulky, zaplatil mu intenzivní kurz zaměřený na vztahy s veřejností a komunikaci a přivedl ho do Texasu jako tvého volebního manažera. Tehdy jsem si uvědomil, že s tebou Nelson nemá takové úmysly, jaké předstírá.”

Tate zacouval ke zdi a opřel se o ni hlavou. „Takže on celou dobu plánoval mou vraždu. Byl to dlouhodobý projekt. Připravoval mě na veřejný úřad, vštěpoval mi ambice, najal Eddyho, zkrátka všechno.”

„Obávám se, že ano,” souhlasil Bryan zachmuřeně.

Zee vstala ze židle a přistoupila k Tateovi. „Miláčku, promiň mi to.”

„Prominout tobě?”

„Trestal tě za můj hřích, ne za tvůj,” vysvětlila mu matka. „Ty jsi byl jen obětním beránkem. Chtěl, abych trpěla, a uvědomoval si, že nejhorším možným trestem pro matku je vidět smrt svého dítěte, obzvlášť v okamžicích jeho osobního vítězství.”

„Nemůžu tomu uvěřit,” ozval se Jack a také vstal.

„Já ano,” přiznal Tate tiše. „Teď, když o všem přemýšlím, tak ano. Víš přece, jak kázal o spravedlnosti, pravdivosti, placení za chyby, odplatě za provinění. Věřil, že vy jste je odčinil svým životem,” řekl a pokývl směrem k Bryanovi, „ale matka za svou zradu ještě nezaplatila.”

„Nelson byl velmi lstivý a inteligentní,” řekla Zee. „Až do včerejšího večera jsem si neuvědomovala, jak je chytrý a pomstychtivý. Tate, on tě vehnal do svatby s Carole, se ženou, o níž s jistotou věděl, že mi bude připomínat vlastní zradu. Musela jsem před jejími do očí bijícími nevěrami zavírat oči. Sotva jsem ji mohla kritizovat za to, že hřeší stejně jako kdysi já.”

„Zee, to nebylo totéž.”

„Bryane, já vím, ale to Nelson nechápal. Podle něj bylo cizoložství cizoložstvím a trestalo se smrtí.”

Jack vypadal rozčileně. Byl bledý a obličej měl ztrhaný celonočním truchlením. „Pořád mi to nedává smysl. Proč dal dítěti jméno Tate, když Bryana tak nenáviděl?”

„Další krutý žert,” řekla Zee. „Další trvalá připomínka mého provinění.”

Jack chvilku přemýšlel. „Proč dával Tateovi přednost přede mnou? Byl jsem jeho skutečný syn, ale stále se ke mně choval tak, aby mi dal najevo, že jsem horší než mladší bratr.”

„Počítal s lidskou přirozeností. Očividně upřednostňoval Tatea, abys ho nenáviděl. Nesvář mezi vámi by pro mě znamenal další břímě, jež bych musela nést,” vysvětlila mu matka.

Jack tvrdohlavě zavrtěl hlavou. „Pořád nemůžu uvěřit, že by byl takový intrikán. Táta ne.” Dorothy Rae ho vzala za ruku a sevřela ji do svých.

Zee se otočila k Avery, která celou dobu mlčela. „Rozhodl se, že se mi pomstí. Zařídil, aby se Tate oženil s Carole Navarrovou. Dokonce i poté, co jsem se dozvěděla o její pochybné minulosti, mě ani ve snu nenapadlo, že by její přerod z frivolní tanečnice v synovu manželku měl na svědomí Nelson. Teď už věřím, že to byla jeho práce, stejně jako Eddy. V každém případě ty změny mířily za stejným cílem.

Carole měla za úkol ničit manžela citově. Nelson věděl, že čím nešťastnější bude Tate, tím nešťastnější budu i já. Plnila všechny příkazy, a ještě něco navíc. Jejím jediným samostatným rozhodnutím byl potrat. Myslím, že to Nelson nevěděl. Hrozně se rozvzteklil, ale jen ze strachu, že to bude stát Tatea volby.”

Zee přistoupila k lůžku a vzala Avery za ruku. „Můžeš mi odpustit krutá obvinění, jež jsem proti tobě vznesla?”

„Nic jsi netušila,” odpověděla Avery stroze. „A Carole si tvou nelibost zasloužila.”

„Slečno Danielsová, je mi líto vašeho přítele pana Love joye.” Bryan se teď tvářil mnohem příjemněji - zcela jinak, než když zamířil na Eddyho a vystřelil. „Paschala vždycky někdo z našich chlapců sledoval, ale tu noc proklouzl.”

„Ve skutečnosti zachránil Tateovi život vlastně Van,” poznamenala vděčně Avery. „Musel prohlédnout hodiny videonahrávek, než našel tu, která objasnila, proč je mu Paschal tak povědomý. Eddymu se určitě podařilo uniknout vaší hlídce několikrát, pane Tate, protože mě nepochybně sledoval k Irishovu domu. Proto si je spojil dohromady. Také mu to pomohlo vypátrat Carolinu skutečnou totožnost.”

„Víte něco o stavu pana McCabea?”

Usmála se přes slzy. „Ráno mi po vytrvalém naléhání dovolili návštěvu. Je stále ve vážném stavu na jednotce intenzivní péče, ale lékaři předpokládají, že to přežije.”

„Silný infarkt paradoxně zachránil panu McCabeovi život,” vysvětloval Bryan. „Proto ho Paschal nezastřelil. Udělal chybu, že se nepřesvědčil, když tahal McCabeovo tělo z výtahu, jestli je opravdu mrtvý.

Můžu se vás zeptat, slečno Danielsová, co vás přivedlo na myšlenku, že chce Paschal Tatea zabít?”

„Dozvěděla se to,” odpověděl za ni Tate.

Všechny svými slovy ohromil. První promluvil Jack: „Od koho? Kdy?”

„V nemocnici,” odpověděla Avery, „když jsem byla celá obvázaná a všichni mě považovali za Carole.” Vysvětlila jim sled událostí od začátku až do včerejší noci. Potom se podívala na Bryana a omluvně dodala: „Myslela jsem, že jste nájemný vrah.”

„Takže jste si mě všimla?”

„Mám vytrénované oko reportérky.”

„Ne. Týkalo se to mě osobně, takže jsem nebyl opatrný jako obvykle. Zůstával jsem v Tateově blízkosti přes obrovskou pravděpodobnost, že mě někdo pozná.”

„Stále nedovedu určit ten hlas, ale myslím, že to byl Nelson, nikoli Eddy, kdo ke mně tehdy v noci v nemocnici mluvil,” poznamenala Avery. „Nicméně přiznávám, že by mě ani ve snu nenapadlo, že to mohl být právě on.”

Bryan se jí zastal: „Slečna Danielsová nemohla nikomu nic povědět, aniž by ohrozila vlastní život.”

„A Tateův,” dodala a plaše sklopila oči, protože se na ni Tate ostře podíval.

Jack jí řekl: „Ty sis asi myslela, že se bratra chystám zabít. Kain a Ábel.”

„Několikrát mě to napadlo. Promiň.” Protože se s Dorothy Rae stále drželi za ruce, rozhodla se nezmiňovat jeho oblouznění Carole.

„Připadá mi šíleně úžasné, jak jsi to provedla,” prohlásila Fancy. „Myslím, jak jsi předstírala, že jsi Carole.”

„To nemohlo být snadné,” přidala se Dorothy Rae a vzala manžela pod paží. „Určitě jsi ráda, že jsi už mohla s pravdou ven.” Podívala se na Avery s tichým poděkováním v očích. Teď chápala, proč se k ní švagrová poslední dobou chovala tak soucitně a pomáhala jí. „Je to všechno, pane Tate? Můžeme jít a nechat Avery odpočinout?”

„Říkejte mi Bryane. Ano, to je prozatím vše.”

Jack s rodinou odešli. Zee přistoupila k Avery. „Jak bych ti kdy mohla splatit záchranu synova života?”

„Nechci žádný vděk. Ne všechno bylo falešné.” Ženy se na sebe významně podívaly. Zee ji poklepala po ruce a Bryan si ji ochranitelsky odvedl.

Nastalo hrobové ticho. Tate se nakonec odlepil od zdi a přistoupil k nohám jejího lůžka. „Asi se vezmou,” poznamenal.

„Jaký z toho budeš mít pocit?”

Chvilku si hleděl na špičky bot, potom zvedl hlavu. „Kdo by je mohl vinit? Milují se déle, než jsem naživu.”

„Teď se dá snáze pochopit, proč Zee stále vypadala tak smutná.”

„Táta ji držel v citovém vězení.” Suše se zasmál. „Asi o něm už nemůžu mluvit jako o tátovi.”

„Proč ne. Tím ti Nelson byl. Ať už k tomu měl jakékoli důvody, byl to dobrý otec.”

„Asi ano.” Dlouze se na ni zadíval. „Když jsi mě včera varovala, měl jsem ti věřit.”

„Znělo to příliš neskutečně, abys to uznal.”

„Ale měla jsi pravdu.”

Zavrtěla hlavou. „Nelsona jsem vůbec nepodezírala. Eddyho ano. Dokonce i Jacka. Ale Nelsona nikdy.”

„Chci truchlit nad jeho smrtí, ovšem když slyším, jak byl k matce krutý a že najal mého nejlepšího přítele, aby mě zabil… Ježíši.” Prudce vydechl a prsty si pročísl vlasy. V očích se mu zaleskly slzy.

„Tate, nebuď na sebe tak tvrdý. Bylo toho na tebe moc najednou.” Chtěla ho obejmout a utěšit, ale nepožádal ji o to Do té doby na to neměla právo.

„Můžu tě poprosit o jednu laskavost, až o tom budeš točil reportáž?”

„Žádná nebude.”

„Bude,” ohradil se přísně. Obešel roh lůžka a sedl s k ní. „Už tě oslavují jako hrdinku.”

„Neměl jsi dnes na ranní tiskové konferenci odhalit mou pravou totožnost.” Sledovala ze svého lůžka přímý přenos z haly hotelu Palacio Del Rio. „Měl ses se mnou jako s Carole rozvést, jak jsi měl původně v úmyslu.”

„Avery, nemůžu začít politickou kariéru lží.”

„To je poprvé, kdy jsi mě oslovil mým skutečným jménem,” zašeptala, protože jí to vzalo dech.

Chvilku se na sebe dívali. „Zatím nikdo mimo lidí přítomných v této místnosti a předpokládám i několika agentů FBI netuší, že za tím spiknutím stál Nelson Rutledge. Všichni se domnívají, že je vymyslel Eddy, a přičítají to jeho zklamáním z Ameriky po vietnamské válce. Žádám tě, abys to tak kvůli naší rodině nechala. Hlavně kvůli matce.”

„Pokud by se mě někdo vyptával, tak ano. Ale reportáž dělat nebudu.”

„Ano, budeš.”

Znovu jí vyhrkly slzy. Rozčileně tápala po jeho ruce. „Nesnesu pocit, že si myslíš, že jsem tě využila a udělala to kvůli věhlasu a slávě.”

„Zdá se mi, že jsi k tomu měla důvody, o nichž ses včera zmínila a jež jsem tvrdohlavě odmítal přijmout - protože mě miluješ.”

Srdce jí lehce poskočilo. Zabořila mu prsty do vlasů. „Ano, Tate. Víc než vlastní život.”

Díval se upřeně na její obvazy, lehce pokrčil rameny a pevně zavřel oči. Když je zase otevřel, třpytily se mu v nich slzy. „Já vím.”

Epilog

„Zase se díváš?”

Senátor Tate Rutledge vstoupil do obývacího pokoje pohodlného bytu v Georgetownu, kde žil s manželkou a dcerou. Dnes odpoledne přistihl Avery, jak o samotě sleduje nahrávku svého dokumentárního snímku.

Reportáž, kterou na Tateovo naléhání natočila půl roku po jeho zvolení, proběhla televizními stanicemi PBS po celé zemi. Fakta uváděla pravdivě, výstižně a přes osobní účast i bez příkras.

Tate ji přesvědčil, že diváci mají právo znát bizarní řetězec událostí, který započal havárií letu 398 a který vyvrcholil ve večerních hodinách volebního dne.

Dále tvrdil, že nikdo jiný by nemohl informovat o událostech s větším vhledem a citlivěji než ona. Poslední argumentem bylo, že nechce počátek svého prvního senátorského období zahalit do lží a polopravd. Raději ať veřejnost zná pravdu, než aby si to domýšlela.

Snímek sice Avery Pulitzerovu cenu nepřinesl, ale líbil se divákům, kritice i kolegům. V současné době zvažovala nabídky na dokumentární filmy s různými náměty.

„Stále se vyhříváš v paprscích slávy, co?” Tate odložil aktovku na stůl a svlékl si sako.

„Nezlob mě.” Naklonila se dozadu, vzala ho za ruku a políbila ji. Současně si ho přitáhla, aby si sedl vedle ní. „Dneska volal Irish. Proto jsem o tom musela přemýšlet.”

Irish přežil srdeční záchvat, který utrpěl ve výtahu hotelu Palacio Del Rio. Tvrdil, že vlastně zemřel a zase se vrátil do života. Jak jinak by se mohlo stát, že mu Paschal nenahmatal tep? Přísahal, že si pamatuje, jak se vznášel nad svým tělem, díval se dolů a sledoval, jak Paschal táhne jeho mrtvolu do přístěnku.

Ovšem všichni, kteří Irishe znali, si ho dobírali kvůli jeho keltským předsudkům a přísně soukromému katolicismu. Pro Avery bylo důležité jen to, že ho neztratila.

Na konci snímku, těsně předtím, než obrazovka zčernala, se objevil nápis „Věnováno památce Vana Lovejoye”.

„Jsme příliš daleko, abych mu mohla položit květiny na hrob,” řekla chraptivě. „Vzdávám mu hold sledováním jeho práce.” Vypnula videopřehrávač a odložila dálkový ovladač.

Nelsonovy intriky zasáhly jejich životy a nikdy se těch vzpomínek zcela nezbaví. Jack stále sváděl boj s rozčarováním ze svého otce. Rozhodl se raději zůstat na ranči a vést právnickou kancelář v San Antoniu, než se připojit k Tateovým zaměstnancům ve Washingtonu. Přestože byli od sebe zeměpisně vzdáleni, nikdy si tito nevlastní bratři nebyli víc blízcí. Doufali, že časem se jejich společné rány zahojí.

Tate se dennodenně snažil vnitřně se vyrovnat s Nelsonovým velkolepým plánem, ale současně želel ztráty muže, jejž celý život považoval za otce. Neústupně na něj myslel jako na dvě bytosti.

K Bryanu Tateovi choval rozporuplné city. Měl ho rád, ctil ho a byl mu vděčný za štěstí, jež s ním matka po svatbě prožívá. Ale ještě nebyl zcela připravený na to, aby mu říkal tati. Navíc tento příbuzenský vztah před veřejností nikdy neodhalí.

V období citových zmatků mu neobyčejně pomáhala manželčina láska a podpora.

Tate o tom všem přemýšlel a přitáhl Avery k sobě. Objetí mu přinášela tolik uspokojení a útěchy, kolik poskytoval on jí. Dlouho ji svíral s tváří položenou na jejím rameni.

„Už jsem ti říkal, jak jsi podle mého názoru odvážná a úžasná žena, že jsi udělala to, co jsi udělala i za cenu ohrožení vlastního života? Bože, když si vzpomenu na ten večer a na pocit, jak mi po rukou stéká tvá krev.” Políbil ji na krk. „Znovu jsem se do své manželky zamiloval a nemohl jsem pochopit, proč. Málem jsem tě ztratil dřív, než jsem tě skutečně objevil.”

Zvedla hlavu a tázavě se na něj podívala. „Bála jsem se, že až zjistíš, kdo skutečně jsem, už mě nebudeš chtít.”

Zase ji objal. „Chtěl jsem tě. A stále chci.” Řekl to tak, že neměla nejmenší pochybnosti. Políbili se. Ten polibek byl stejně závazný jako manželský slib, jejž si před několik měsíci dali.

„Stále objevuji, jaká vlastně jsi, přestože tě důvěrné znám,” zašeptal, „mnohem důvěrněji než kteroukoli jinou ženu, a to je pravda před Bohem. Vím, co vnitřně prožíváš a jak chutná tvé tělo.”

Znovu ji s láskou a neukojitelnou vášní políbil.

„Tate,” vydechla, když se jejich ústa rozpojila, „koho vidíš, když se mi podíváš do obličeje?”

„Ženu, jíž vděčím za život. Ženu, která zachránila Mandy z citového strádání. Ženu, jež čeká mé dítě.” Něžně ji hladil po vystouplém břichu. „Ženu, kterou miluji víc než vlastní život.”

„Ne, myslela jsem -”

„Vím, co jsi měla na mysli.” Položil ji na měkkou pohovku a sklonil se nad ni. Vzal jí tvář do dlaní a políbil ji, „Vidím Avery.”