Sandra Brown

Nejhlubší tajemství

KAPITOLA PRVNÍ

Nevyjekla ani tak kvůli švábovi, jako spíš kvůli ulomenému nehtu. Ostatně šváb byl malý. Ulomený nehet byla hloupost, ale na její pěstěné ruce bil do očí.

Alex se po švábovi rozehnala lístkem v plastikovém obalu, na němž se skvěl omezený výběr jídel donášených na motelový pokoj. Na druhé straně byla reklama na páteční mexickou kuchyni U Stříbrné ostruhy a koncert country kapely Čtyři jezdci. Švába netrefila a ten se hnal do úkrytu za dřevěný dýhovaný toaletní stolek. „Dostanu tě později.“

Vylovila z kosmetického kufříku pilníček na nehty. Původně si chtěla vybalit, ale ulomila si o zámek nehet a zároveň si přišel nového hosta v pokoji 125 prohlédnout šváb. Pokoj byl v přízemí motelu Westerner a od prodejních automatů s nápoji a sladkostmi ho dělily tři další pokoje.

Zbrousila si nehet a naposled se na sebe kriticky zadívala do zrcadla toaletního stolku.

Záleželo na tom, aby hned zpočátku udělala ohromující dojem. Zůstanou na ni užasle koukat, až jim poví, kdo je. Chtěla na ně zapůsobit co nejsilněji, aby se v údivu nezmohli na slovo, ani na obranu. Nepochybně ji budou posuzovat. Tomu by nedokázala zabránit, jenom nechtěla při tom srovnávání dopadnout špatně. Pokud to bude v jejích silách, nenajdou na dceři Celiny Gaitherové jedinou chybičku.

Pečlivě si vybrala, co si oblékne. Všechno – šaty, šperky, doplňky – svědčilo o vybraném vkusu. Celkový dojem byl elegantní, nikoli ovšem snobský, módní, ale nijak podbízivý. Vyzařovala z ní profesionalita, která nijak nepopí-rala její ženskost.

Měla v úmyslu na ně nejdřív udělat dojem, a pak je překvapit tím, co ji do Purcellu přivedlo.

Ještě před několika málo týdny bylo tohle třicetitisícové město pouhou osamělou tečkou na mapě Texasu. Žilo zde tolik zajíců a ještěrek jako lidí. Poslední dobou se to tam trochu rozhýbalo díky obchodním zájmům města, ale na poměrně malé úrovni. Alex nepochybovala, že až skončí se svým úkolem, bude se o Purcellu psát v kdekterých novinách od El Pasa po Texarkanu.

Usoudila, že na svém vzhledu už nemůže vylepšit nic, leda by zasáhl přímo Bůh nebo by musela podstoupit velice nákladnou plastickou operaci. Přehodila si řemínek kabelky přes rameno, uchopila příruční kufřík na dokumenty, ujistila se, že má klíč od pokoje, a zaklapla za sebou dveře.

Cestou do centra musela jet krokem kolem dvou škol. V Purcellu začínala dopravní špička, když končilo vyučování. Rodiče převáželi děti ze školy k zubařům, na hodiny klavíru a do nákupních středisek. Někteří měli možná namířeno k domovu, ale pomalu se vlekoucí proud vozidel a ucpané křižovatky naznačovaly, že snad nikdo nezůstal doma. Popojíždění v řadě vozidel jí nijak zvlášť nevadilo, alespoň měla příležitost vnímat osobitost města. Nad vchodem střední školy se třepotaly zlaté a černé praporce. Na vozy projíždějící po dálnici cenila zuby karikatura černého pantera a provizorní nápis hlásal: PRVOHORNÍ ÚTVARY. Na hrací ploše stadionu trénoval fotbalový tým. Pochodující dechová kapela zkoušela na páteční podvečerní vystoupení a nástroje se jí ve slunci blyštěly.

Veškerá ta činorodost vypadala tak nevinně, že na chvilku zalitovala, za jakým účelem sem přijela a jak to s velkou pravděpodobností na místní obyvatele dolehne. Rychle ty pocity provinilosti potlačila, stačilo si připomenout, proč přijela. V mysli měla uložené všechny staré křivdy spolu s babiččinými ostrými obviněními pro případ, že by vůbec někdy, byť jen na vteřinu, zapomněla, co ji dovedlo k téhle chvíli, do tohoto města. Sotva si mohla dovolit byť sebemenší lítost.

Centrum Purcellu bylo téměř vylidněné. Četné komerční budovy a kanceláře obrácené na náměstí byly zavřené a zabedněné. Oznámení o zabavení nemovitosti pro nesplácení hypotéky bylo tolik, že nestálo za to je počítat. Zrcadlové výklady obchodů, kde se svého času nabízelo vábivé zboží, někdo zastříkal sprejem. Na dveřích opuštěné prádelny stále ještě visela rukou psaná cedule: 3 košile za dolar. Kam se člověk podíval, bylo znát, jak to jde v okresu Purcell hospodářsky z kopce.

Zaparkovala před okresní soudní budovou a naházela mince do parkovacího automatu na chodníku. Budovu postavili z červené žuly, vytěžené v hornaté krajině. Zulu sem před devadesáti lety dopravili po železnici. Italští kameníci na každém možném místě vytesali honosné chrliče a gry-fy, jako by tou opulentní výzdobou chtěli ospravedlnit, co se na ně vynaložilo. Výsledek byl dost nabubřelý, ale patřilo to k výrazným rysům celé stavby. Na kopuli se v ostrém severním větru třepetala vlajka Spojených států a texaská státní vlajka.

Alex nenaháněly budovy podobného typu strach, neboť v posledním roce praktikovala ve sněmovně v Austinu. Odhodlaně vyšla po schodech soudní budovy a opřela se do těžkých dveří. Vevnitř se z omítnutých zdí loupala barva a všude byly vidět známky zanedbanosti. Dlaždicová podlaha byla plná prasklinek, které se křížily jako vrásky na dlani velice staré ruky.

Budova měla vysoký strop a chodby, jimiž táhlo. Bylo to tam cítit čisticími prostředky, zatuchlinou archivovaných fasciklů a štědře parfémem, který se linul ze sekretářky okresního státního zástupce. Když Alex vešla do přijímací kanceláře, sekretářka vyčkávavě zvedla hlavu.

„Copak, zabloudila jste, zlato? Moc se mi líbí vaše vlasy. Kdybych si je tak mohla česat do drdolu, jako to máte vy. Na to člověk musí mít fakt malé uši. Mně trčí z hlavy přímo ucha od džbánu, to byste nevěřila. Dáváte si na ně henu, abyste je měla takhle nazrzlé?“

„Je tohle kancelář okresního státního zástupce Chastaina?“

„No jasně, zlato. Copak mu chcete? Dneska má docela dost práce.“

„Přicházím z kanceláře státního zástupce okresu Tráviš. Tuším, že vám pan Harper v té věci volal.“

Sekretářka přestala zpracovávat žvýkačku. „Vy? Čekali jsme muže.“

„Jak vidíte…“ Alex rozhodila ruce.

Sekretářka se zatvářila otráveně. „Člověk by myslel, že pan Harper utrousí slovo, že jeho asistent je žena, a ne muž, ale to ne,“ dotčeně máchla rukou, „však víte, jaký jsou mužský. Přišla jste na schůzku naprosto přesně, zlato. Jmenuju se Imogene. Nedala byste si trochu kafe? Máte fantastickej kostým. Podle poslední módy. Zase se začaly nosit kratší sukně, že jo?“

Riskla, že zapůsobí hrubě, a zeptala se: „Už se všichni dostavili?“

Vtom se za zavřenými dveřmi druhé místnosti ozval mužský smích. „Tady máte odpověď, zlato,“ podotkla Imogene. „Někdo asi vyprávěl sprostý vtip, aby se trochu uvolnilo napětí. Všichni jsou celý nervózní, co tahle náhlá schůzka znamená. Nějaký velký tajemství? Pan Harper Patovi neřekl, proč do Purcellu přijedete, přestože se na právnické fakultě přátelili. Má to co dělat s ME, že chce získat tu licenci na provozování sázkové kanceláře?“

„ME?“

„Minton Enterprises.“ Řekla to, jako by ji překvapovalo, že jméno Minton Alex nic neříká.

„Možná bych je neměla nechat déle čekat,“ nadhodila Alex taktně, a vyhnula se tak dalšímu Imogeninuvyptávání.

„Mluvím, mluvím, a nevím, kdy přestat. Říkala jste, že chcete trochu kafe, zlato?“

„Ne, děkuji.“ Alex kráčela za Imogene ke dveřím. Srdce se jí prudce rozbušilo.

Imogene vstrčila hlavu do dveří vedlejší místnosti. „Promiňte, je tady návštěva z kanceláře okresního státního zástupce Harpera. Čeká vás pěkný překvapení.“ Otočila se zpátky k Alex a spiklenecky na ni zamrkala tmavomodře nalíčenými řasami. „Běžte dál, zlato.“

Alex sebrala síly a připravila se na klíčové setkání svého života. Vešla do kanceláře.

Podle uvolněné atmosféry v místnosti bylo zřejmé, že očekávali dalšího muže. Ve chvíli, kdy překročila práh a Imogene za ní zavřela dveře, muž sedící za psacím stolem vyskočil, zamáčkl zapálený doutník v masivním skleněném popelníku a sáhl po saku, které měl přehozené přes opěradlo židle, na níž předtím seděl.

„Pat Chastain,“ představil se a napřáhl ruku. „Slovo ‚překvapení‘ to ani zdaleka nevystihuje. Můj dobrý kamarád Greg Harper měl ovšem vždycky dobré oko na dámy. Ani trochu mě nepřekvapuje, že má mezi svými lidmi pěknou ženu.“

Ta mužsky nadutá poznámka jí byla proti srsti, ale přešla to, jako by nic neřekl. Na Chastainovu poklonu jen vstřícně přikývla. Ruka, kterou sevřela v pevném stisku, byla tak ověšená zlatými šperky, že by se jimi dala ukotvit slušně velká jachta. „Děkuji, že jste toto setkání zařídil, pane Chastaine.“

„To nebyl nejmenší problém. Rád vám a Gregovi budu k službám. Říkejte mi Pat…“ Uchopil ji za loket a otočil ji k dalším dvěma mužům, kteří se z úcty k ní také zvedli. „Tohle je pan Angus Minton a tady jeho syn Junior.“

„Je mi potěšením.“ Zvláště a hluboce na ni zapůsobilo, že jim poprvé stojí tváří v tvář. Svářila se v ní zvědavost s odporem. Měla chuť je rozpitvat a veřejně odsoudit. Místo toho se zachovala civilizovaně, jak se od ní očekávalo, a napřáhla ruku.

Dlaň jí sevřela mozolnatá ruka. Stisk byl snad až příliš silný, ale upřímný a přátelský jako obličej, který se na ni usmíval.

„Potěšení na mé straně, madam. Vítejte do Purcellu.“

Angus Minton byl opálený a ošlehaný, podepsaly se na něm žhnoucí slunce stejně jako ledové větry a léta práce pod širým nebem. Zářily na ni inteligentní modré oči obklopené přátelskými vráskami. Měl zvučný hlas a Alex se domyslela, že jeho smích bude stejně mocný jako jeho hruď. Jedinou známkou toho, že si už trochu pohoví, bylo břicho, jinak vypadal silný a fyzicky zdatný. Dokonce i mladší, mohutnější muž by si rozmyslel dostat se s ním do rvačky, neboť z něho vyzařovala rozkazovačná autorita. Přes všechnu svoji sílu vypadal neškodně jako ministrant.

Jeho syn neměl stisk ruky tak pevný, ale stejně přátelský a srdečný. Vstřícně jí podal ruku a hlasem vybízejícím k důvěře řekl: „Dobrý den. Jsem Junior Minton.“

„Dobrý den.“

Nevypadal na čtyřicet tři let, zvláště když se Usmál, tak ne. Rovné bílé zuby se mu zaleskly v úsměvu a na tváři se mu udělal uličnický důlek, což napovídalo, že je připraven pustit se do každého dobrodružství, co se namane. Modré oči měl o poznání tmavší než otec, ale stejně rošťácké jako úsměv. Zadíval se jí do očí na dost dlouho, aby vzbudil dojem, že oni dva jsou v místnosti jediní, na nichž záleží. Vyprostila si ruku dřív, než byl Junior Minton zřejmě připraven ji pustit.

„A tamhle je Reede. Reede Lambert.“

Otočila se ve směru, kterým Pat Chastain ukázal, a teprve teď si všimla čtvrtého muže, kterého předtím nepostřehla. Dával najevo pohrdání dobrými způsoby a pořád ještě uvolněně seděl na židli v rohu místnosti. Nohy v odřených kovbojských botách měl překřížené v kotnících špičkami ke stropu a bezostyšně si je protahoval. Ruce měl volně složené na přezce opasku. Rozpletl je jen na tak dlouho, aby pozvedl ruku ke krempě kovbojského klobouku. „Madam!“

„Dobrý den, pane Lamberte,“ řekla studeně. „Prosím, posaďte se,“ vybídl ji Chastain a ukázal na židli. „Nabídla vám Imogene kávu?“

„Ano, ale odmítla jsem. Ráda bych šla rovnou k věci, pokud by vám to nevadilo.“

„Zajisté. Juniore, podej sem támhletu židli. Angusi!“ Chastain pokývnutím vyzval staršího muže, aby se posadil. Když se všichni usadili, vrátil se státní zástupce za svůj psací stůl. „Prosím, slečno – to mě podržte, při všem tom představování jsme nějak nepostřehli vaše jméno.“

Všichni muži na ni upřeli pohled a zvědavě čekali, až uslyší, jak se jmenuje. Odmlčela se, chtěla tak jen ještě prohloubit tu dramatickou chvíli, věděla, že její jméno zapůsobí. Chtěla pozorovat a vtisknout si do paměti, jak každý z nich zareaguje. Ráda by viděla líp na Reeda Lamberta. Seděl zčásti za ní a kovbojský klobouk mu skrýval většinu tváře.

Nadechla se. „Jsem Alexandra Gaitherová, Celinina dcera.“

Po jejích slovech se rozhostilo ohromené ticho.

Naprosto zmatený Pat Chastain se nakonec zeptal: „Kdo je Celina Gaitherová?“

„No, to mě podržte!“ Angus se sesul na židli jako propíchnutá nafukovací hračka.

„Celinina dcera. Panejo, tomu nemůžu uvěřit,“ zašeptal Junior. „Prostě nemůžu.“

„Mohl by mně někdo objasnit, o co jde, prosím?“ vložil se do toho pořád ještě konsternovaný Pat. Nikdo si ho nevšímal.

Mintonové na Alex nezastřeně zírali, pátrali v jejím obličeji po podobě s její matkou, kterou tak dobře znali. Koutkem oka postřehla, že Lambert už nepohupuje nohama. Přitáhl si je pod sebe a posadil se zpříma.

„Co jste u všech všudy se sebou celá ta léta prováděla?“ zeptal se Angus.

„Kolik že je to let?“ chtěl vědět Junior.

„Dvacet pět,“ odpověděla Alex pedantsky. „Byly mi teprve dva měsíce, když se odtud babička Grahamová odstěhovala.“

„Jak se babičce daří?“

„Je nastálo v hospiců. Ve Wacu. Umírá na rakovinu, pane Mintone.“ Neviděla, proč by se k nim měla chovat šetrně. „Je v komatu.“

„To je mi líto.“

„Děkuji.“

„Kde jste po celou tu dobu bydlely?“

Alex jmenovala město ve středním Texasu. „Bydlely jsme tam odjakživa – tedy, pokud se pamatuju. Vychodila jsem tam střední školu a potom jsem šla na Texaskou univerzitu a pak rovnou na právnickou fakultu. Absolvovala jsem před rokem.“

„Právnická fakulta. To jsou věci. Dopadla jste dobře, Alexandro, něco jste ze sebe udělala. Co ty na to, Juniore?“

Junior Minton se rozzářil oslňujícím úsměvem. „To bych řekl. Nevypadáte ani trochu tak, jak jsem vás viděl posledně,“ zažertoval. „To jste měla mokrou plenku a na hlavě ani chlup.“

Jeho laškování ji uvádělo do rozpaků, zvláště pak, když uvážila, proč si s nimi tuhle schůzku sjednala. Byla ráda, když se do toho znovu vložil Pat Chastain. „Nerad se vmě-šuju do takového dojemného setkání, ale pořád mi není jasné, o co tady jde.“

Angus mu to objasnil. „Celina byla Juniorova a Reedova spolužačka. Byli to popravdě řečeno nejlepší přátelé. Když chodili na střední školu, jeden bez druhého nedali ránu. Potřeštěný děti.“

Potom mu modré oči zmatněly a lítostivě zavrtěl hlavou. „Celina umřela. Byla to tragédie.“ Na chvilku se odmlčel, aby se mohl vzpamatovat. „Rozhodně je tohle poprvé, co se o Alexandře dovídáme od chvíle, kdy ji její babička, Celinina matka, odsud odvezla.“ S úsměvem se pleskl do stehen. „Je to přece jenom ohromný, že jste se do Purcellu vrátila.“

„Děkuji, ale –“ Otevřela kufřík na spisy a vytáhla tlustou obálku. „Nevrátila jsem se nastálo, pane Mintone. Ve skutečnosti jsem tady úředně.“ Posunula obálku přes stůl státnímu zástupci, který se na ni udiveně zadíval.

„Úředně? Když mi Greg zavolal a požádal mě, jestli bych mohl vyjít vstříc jeho žalobci, říkal něco o znovuotevření nějakého případu.“

„Všechno to máte tady,“ řekla Alex a pokývla na obálku. „Navrhuji, abyste si obsah prolistoval a zevrubně se seznámil s podrobnostmi. Greg Harper žádá plnou spolupráci a pomoc vaší kanceláře a místních policejních složek, pane Chastaine. Ujistil mě, že po dobu mého vyšetřování této žádosti vyhovíte.“ S rozhodným cvaknutím zaklapla kufřík na spisy, zvedla se a zamířila ke dveřím.

„Vyšetřování?“ Státní zástupce Chastain se vztyčil. Oba Mintonové také.

„Spolupracujete s dostihovou komisí?“ zeptal se Angus. „Sdělili nám, že si nás pečlivě prověří, než nám udělí povolení na dostihovou dráhu a sázkovou kancelář, ale měl jsem za to, že už jsme prošli.“

„Myslel jsem, že až na pár formalit to máme za sebou,“ vložil se do toho Junior.

„Pokud já vím, tak ano,“ řekla Alex. „Moje vyšetřování nemá s dostihovou komisí ani s udělením licence nic společného.“

Když se po chvilce neměla k dalšímu vysvětlení, zeptal se Chastain: „S čím tedy potom vaše vyšetřování souvisí, slečno Gaitherová?“

Narovnala se, vztyčila hlavu a řekla: „Otevírám případ vraždy starý pětadvacet let. Greg Harper požádal o vaši pomoc, pane Chastaine, proto, že zločin byl spáchán v okrese Purcell.“

Pohlédla do očí nejdřív Angusovi, potom Juniorovi, nakonec upřela tvrdý pohled na vršek Lambertova klobouku. „Než tady skončím, budu vědět, který z vás zabil moji matku.“

KAPITOLA DRUHÁ

Sundala si sako a odhodila je na postel. Byla zpocená v podpaží a kolena se jí div nepodlamovala. Dělalo se jí špatně od žaludku. Výstup v kanceláři okresního státního zástupce s ní otřásl víc, než si chtěla připustit.

Opustila kancelář Pata Chastaina s hlavou vztyčenou a zády rovnými. Nekráčela příliš rychle, ale ani se neloudala. Na rozloučenou se usmála na Imogene, která očividně poslouchala za dveřmi, protože na Alex civěla s očima vyvalenýma a pusou dokořán.

Alex měla odchod dobře předem nazkoušený a dobře načasovaný a provedla jej bezchybně. Setkání proběhlo přesně tak, jak si je naplánovala, ale neobyčejně se jí ulevilo, když to měla za sebou.

Teď ze sebe stahovala jeden kus přilnavého oblečení po druhém. Moc ráda by si myslela, že to nejhorší už má za sebou, ale bála se, že to na ni teprve čeká. Ti tři muži, s nimiž se dneska setkala, se nepřekulí na záda a nebudou se tvářit jako mrtvý brouk. Bude se s nimi muset znovu střetnout, a až se tak stane, nebudou skákat radostí, že ji znovu vidí.

Angus Minton vypadal dobrotivě jako Santa Claus, Alex však věděla, že nikdo v Angusově postavení nemůže být tak neškodný, jak se snažil předstírat. Byl nejbohatším a nejvlivnějším mužem okresu. Člověk nedosáhne takového postavení pouhým neškodným usilováním. Bude bojovat, aby si udržel to, co celý život rozmnožuje a zvelebuje.

Junior, to je okouzlující člověk, který to se ženami umí. Léta k němu byla laskavá. Alex ho viděla na fotografiích jako dospívajícího a od té doby se skoro nezměnil. Rovněž věděla, že svého pěkného vzhledu využívá ve svůj prospěch. Snadno by si ho dokázala oblíbit. Rovněž by ho snadno dokázala podezírat z vraždy.

Reede Lambert byl tvrdší oříšek, aby ho dokázala odhadnout, protože z něho měla přinejmenším zvláštní dojem. Na rozdíl od ostatních se jí nepodařilo pohlédnout mu do očí. Reede – muž vypadal mnohem tvrdší a odolnější než Reede – chlapec z krabice fotografií její babičky. První dojem, který si o něm udělala, napovídal, že je nerudný, nepřátelský a nebezpečný.

Nepochybovala, že jeden z těchto mužů její matku zabil.

Celinu Gaitherovou nezabil Buddy Hicks, kterého z toho obvinili. Její babička, Merle Gaitherová, jí to po celý život vštěpovala do hlavy jako katechismus.

„Bude to na tobě, Alexandro, abys vyrovnala účty.“ Tohle slýchala téměř denně. „Což je to nejmenší, co můžeš pro svoji matku udělat.“ Po téhle větě obvykle posmutněle pohlédla na některou z mnoha zarámovaných fotografií své zesnulé dcery, které byly v domě všude. Pohled na fotografii ji zpravidla rozplakal a její vnučka ji nedokázala ničím rozveselit.

Nicméně až před pár týdny se Alex dozvěděla, koho Merle podezírá z Celininy smrti. Byla to nejtemnější hodina jejího života, když na to přišla.

Z hospiců jí naléhavě zatelefonoval lékař, a tak vyrazila po mezistátní dálnici do Waca, co to jen dalo. V léčebně panovalo ticho, bylo tam úzkostlivě čisto a personál byl profesionální a ohleduplný. Merlina celoživotní penze od telekomunikační společnosti na to stačila. Přes všechny vymoženosti však chodby páchly starobou, zoufalstvím a rozkladem.

Když v to studené, ponuré, deštivé odpoledne dorazila, dověděla se, že babička je v kritickém stavu. Vešla do tichého soukromého pokoje a přistoupila k nemocniční posteli. Na Merlině těle bylo patrné, jak od poslední návštěvy sotva před týdnem sešla, ale oči měla jiskrné. Avšak ten lesk v jejích očích, to byla nenávist.

„Nechoď sem,“ řekla Merle chrčivé a zadýchané. „Nechci tě vidět. Stalo se to kvůli tobě!“

„Co to říkáš, babi?“ zeptala se Alex zdrceně. „0 čem to mluvíš?“

„Nechci tě tady.“

To otevřené odmítnutí ji uvedlo do rozpaků. Rozhlédla se kolem sebe po přítomném lékaři a sestrách. Krčili rameny, že nechápou. „Proč mě nechceš vidět? Přijela jsem až z Austinu.“

„Je to tvoje vina, že umřela. Nebýt tebe…“ Merle zasténala bolestí a sevřela bezkrevnými, na kost vyhublými prsty přikrývku.

„Matka? Dáváš mi za vinu matčinu smrt?“

Merle otevřela oči. „Ano,“ zasyčela zlobně.

„Vždyť jsem byla ještě dítě, kojenec,“ namítla Alex a zoufale si olízla rty. „Jak bych mohla –?“

„Jich se zeptej.“

„Koho, babi? Koho se mám zeptat?“

„Toho, kdo ji zavraždil. Anguse, Juniora, Reeda. Ale by-las to ty… ty… ty…“

Lékař ji musel několik minut poté, co Merle upadla do hlubokého komatu, vyvést z pokoje. Ta ošklivá obvinění ji úplně ochromila. Zněla jí v mozku a hluboce ji zasáhla.

Pokud si Merle myslela, že Alex může za Celininu smrt, vypovídalo to hodně o tom, jak Alex vychovávala. Nezáleželo na tom, jak pozoruhodných výsledků Alex dosáhla, nikdy to nestačilo, aby si získala babiččino uznání. Věděla, že ji nikdy nepovažovala za tak nadanou ani chytrou ani osobitou, jako tu rozesmátou dívku na fotografiích, na něž Merle pohlížela s tak smutnou touhou.

Alex k matce nechovala žádnou zášť. Popravdě si ji idealizovala a zbožňovala ji se slepou láskou dítěte, které vyrostlo bez rodičů. Neustále pracovala na tom, aby byla ve všem stejně dobrá, jako bývala Celina. Nejen aby se stala dcerou, která je jí hodna, ale v zoufalé naději, že si tak získá babiččinu lásku a pochvalu. Takže to pro ni byla ochromující rána, když z úst umírající babičky uslyšela, že je za Celinino zavraždění odpovědná ona.

Lékař opatrně navrhl, že by možná chtěla, aby paní Grahamovou odpojili od přístrojů. „Už pro ni nemůžeme nic udělat, slečno Gaitherová.“

„Ale ano, můžete,“ vybuchla Alex tak prudce, že to lékaře šokovalo. „Můžete ji udržovat při životě. Budu s vámi neustále ve styku.“ Ihned po návratu do Austinu začala zkoumat případ vraždy Celiny Graham Gaitherové. Mnoho bezesných nocí strávila nad jednacími protokoly a soudními dokumenty, než se obrátila na svého šéfa, státního zástupce okresu Travis.

Greg Harper si posunul zapálenou cigaretu z jednoho koutku úst do druhého. V soudní síni byl Greg postrachem obžalovaných, prolhaných svědků a soudců, kteří si potrpěli na kázeň. Mluvil příliš hlasitě, moc kouřil, pil jako duha a nosil proužkované obleky za pět set dolarů a boty z hadí kůže, které stály dvakrát tolik. Tvrzení, že je až nevkusně okázalý a nezdravě sebestředný, by ho zdaleka nevystihovalo. Byl vychytralý, ctižádostivý, nemilosrdný, neklidný a hrubý, a tudíž bylo pravděpodobné, že se prodere do vysoké politiky, což bylo jeho hnacím motorem. Věřil v systém odměn a cenil si jednoznačného talentu. To proto měl ve svém týmu Alex.

„Chcete znovu otevřít případ vraždy starý pětadvacet let?“ zeptal se, když mu objasnila, proč ho požádala o rozhovor. „Máte k tomu důvod?“

„Tou obětí byla moje matka.“

Poprvé od chvíle, kdy ho poznala, uslyšela od Grega otázku, na kterou už neznal odpověď – nebo odpověď víceméně netušil. „Páni, Alex, to mě mrzí. Neměl jsem tušení…“

Maličko, přezíravě, pokrčila rameny. „Není to nic, čím by se člověk chlubil.“

„Kdy se to stalo? Kolik vám bylo?“

„Byla jsem nemluvně. Nepamatuju se na ni. Bylo jí sotva osmnáct, když ji zabili.“

Přejel si dlouhou, kostnatou rukou po dlouhém a kostnatém obličeji. „Případ odložili jako nevyřešený?“

„Ne tak docela. Zatkli podezřelého a odsoudili ho, ale případ se nedostal ani před porotu.“

„Seznamte mě stručně s fakty… Jdu dnes na oběd s generálním prokurátorem,“ řekl. „Máte na to deset minut. Poslouchám.“

Když domluvila, svraštil Greg čelo a zapálil si cigaretu od řeřavého oharku té, kterou dokouřil až k filtru. „Krucinál, Alex, neřekla jste, že do toho byli Mintonové zapletení. Vaše babička si opravdu myslí, že ji některý z nich usmrtil?“

„Nebo jejich kamarád Reede Lambert.“

„Zmínila se, jaký by k tomu mohl mít někdo z nich motiv?“

„Přímo ne,“ řekla vyhýbavě. Nerada by mu vykládala, že Merle jako důvod uvedla ji, Alex. „Celina se s nimi zřejmě důvěrně přátelila.“

„Proč by ji potom měl někdo z nich zabíjet?“

„To bych ráda zjistila.“

„Na státní útraty?“

„Je to schůdné,“ řekla upjatě.

„Nemáte nic než tušení.“

„Není to jen pouhé tušení.“ v Neosobně zamručel. „Jste si jistá, že tady nejde o osobní zaujatost?“

„Samozřejmě že ne.“ To Alex urazilo. „Jde mi o čistě právní hledisko. Kdyby šel Buddy Hicks před porotu a ta ho odsoudila, nebrala bych moc vážně to, co mi babička říkala. Ale je zde spis.“

„Jak to, že se neozvala, když k vraždě došlo?“

„Sama jsem se jí na to ptala. Neměla moc peněz a bála se právnických kliček. Kromě toho byla po té vraždě úplně na dně. To málo energie, co jí zbylo, spotřebovala na péči o mě.“

Dnes bylo Alex jasné, proč ji babička, co se jen pamatovala, popostrkovala k právnické profesi. Jelikož se to od ní čekalo, vynikala Alex ve škole a nakonec absolvovala právnickou fakultu Texaské univerzity mezi deseti procenty nejlepších studentů svého ročníku. Práva byla profese, kterou jí vybrala Merle, ale bohudíky to byla profese, která Alex bavila a zajímala. Alexina zvědavá mysl se s chutí nořila do jejích spletitostí. Dobře se připravila na to, co udělat musela.

„Babička byla jenom vdova, které zůstalo na starosti malé dítě,“ kula železo Alex. „Nemohla nijak ovlivnit soudcovo rozhodnutí, když se posuzovala Hicksova schopnost absolvovat proces. Sbalila se a s těmi penězi, co měla, odešla z města a už nikdy se nevrátila.“

Greg se podíval na hodinky. Pak si vrazil mezi rty cigaretu, zvedl se a natáhl si sako. „Nemůžu znovu otevřít případ vraždy bez nejmenších důkazů nebo pravděpodobného motivu. Jak víte, nevybral jsem si vás na právech proto, že byste byla pitomá. Nicméně musím přiznat, že váš pohledný zadek taky zapracoval.“

Dala na sobě znát, jak je zhnusená, ale ne kvůli té jeho nejapné poznámce, která byla tak neomalená, že Alex okamžitě poznala, že ji nemyslí vážně. „Podívejte, Alex, nechcete po mně žádnou maličkost,“ řekl Greg. „Uvědomte si, kdo tihle chlapi jsou. Mluvíme tady o věci, která vzbudí značnou pozornost, a než nastavím krk, potrebujú něco hmatatelnějšího než vaše tušení a to, co povídala vaše babička.“

Kráčela s ním ke dveřím jeho kanceláře. „No tak, Gregu, ušetřte mě těchhle řečí. Myslíte jen na sebe.“

„To teda máte fakt pravdu. Na sebe myslím neustále.“ Jeho otevřenost jí neponechala žádný prostor k manévrování.

„Alespoň mi dejte povolení, abych tuhle vraždu prošetřila v době, kdy přímo nepracuji na žádných jiných případech.“

„Víte dobře, jak jsme omezení. Nemůžeme ani dostat všechny případy před soud.“

„Budu pracovat přes čas. Neošidím svoje další povinnosti. Vy víte, že ne.“

„Alex –“

„Prosím, Gregu.“ Viděla na něm, že by nejradši, aby na něho přestala naléhat, ale nevzdala by se, dokud neuslyší jeho rozhodné odmítnutí. Předběžné prostudování případu vzbudilo její zájem jakožto žalobkyně a advokátky v civilních sporech a zoufale si přála dokázat, že se babička mýlí, a kroky, které podnikala, hnala potřeba samu sebe zprostit jakékoliv viny. „Jestli rychle na něco nepřijdu, nechám toho a už nikdy o tom ode mě neuslyšíte slovo.“

Pozorně pátral v jejím napjatém obličeji. „Proč ze sebe nedostanete frustraci nějakým pořádným sexem? Nejmíň půlka chlapů v tomhle městě by vám ráda vyhověla, ať už ženatých nebo svobodných.“ Probodla ho spalujícím pohledem. „No dobrý, dobrý. Můžete trochu zapátrat, ale jenom ve svém volnu. Přijďte s něčím konkrétním. Jestli mám získat hlasy voličů, nemůžu vypadat jako nějaký pitomec, a stejně tak nikdo v téhle kanceláři. Už jdu pozdě na ten oběd. Mějte se.“

Práce měla nad hlavu a případu vraždy své matky mohla věnovat jen omezený čas. Pročítala všechno, k čemu se dostala – novinové články, záznamy výpovědí Buddyho t Hickse – dokud si fakta nevštípila do paměti.

Nebylo v tom nic složitého. Buddyho Hickse, který byl duševně zaostalý, zatkli blízko místa činu s krví oběti na šatech. V době svého zatčení měl ve svém držení chirurgický nástroj, jímž oběť záměrně zabil. Uvěznili ho, vyslýchali a odsoudili. V několika málo dnech se konalo předběžné projednávání. Soudce Joseph Wallace prohlásil Hickse za nezpůsobilého podstoupit soudní proces a nechal ho zavřít do státního ústavu pro duševně nemocné.

Vypadalo to jako naprosto jasný, uzavřený případ. Právě si začínala myslet, že má Greg pravdu a že to byla zbytečně vynaložená námaha, když v záznamu Hicksova výslechu objevila podivnou nesrovnalost. Potom, co se na to podívala podrobněji, znovu se vydala za Gregem, vyzbrojená podepsaným přísežným prohlášením.

„No, tak to mám.“ Vítězoslavně mrskla složku nahoru na ostatní spisy, které se vršily na jeho stole.

Temně se zamračil. „Zas tak moc se neradujte, a proboha, přestaňte mi tady házet věcma. Mám pekelnou kocovinu.“ Cedil slova oblakem hustého dýmu. Přestal potahovat z cigarety jen na tak dlouho, aby se mohl napít horké černé kávy. „Jak jste se měla o víkendu?“

„Báječně. Byl mnohem užitečnější než ten váš. Přečtěte si tohle.“

Opatrně otevřel složku a kalnýma očima přelétl obsah. „Hmm.“ První letmé čtení ho stačilo zaujmout. Opřel se na židli, položil si nohy na roh stolu a ještě jednou si to mnohem pečlivěji přečetl. „Tohle je od doktora z té psychiatrické léčebny, kde je ten Hicks zavřený?“

„Byl. Zemřel před pár měsíci.“

„Zajímavé.“

„Zajímavé?“ zvolala, jak ji to nevýstižné zhodnocení otrávilo. Zvedla se ze židle, obešla ji a rozčileně sevřela čalouněné opěradlo. „Gregu, Buddy Hicks strávil v té léčebně pětadvacet let, a bezdůvodně.“

„To ještě nevíte. Nedělejte předčasné závěry.“

„Jeho poslední ošetřující psychiatr prohlásil, že Buddy Hicks byl přímo příkladný pacient. Nikdy se u něho neprojevily žádné násilnícke sklony. Zřejmě neměl žádné sexuální touhy a podle odborného lékařského posudku nebyl schopen dopustit se zločinu, jaký stál moji matku život. Připusťte, že to vypadá podezřele.“

Přečetl si několik dalších zpráv a zamumlal: „Podezřele to vypadá, ale určitě to není přímý důkaz.“

„Nemůžu dělat zázraky, žádný hmatatelný důkaz se mi nepodaří předložit. Případ je starý pětadvacet let. Můžu doufat v jediné, v dostatečně pravděpodobný důvod, aby se to dostalo před velkou porotu. Přiznání od skutečného vraha – protože jsem nade vši pochybnost přesvědčená, že Bud Hicks moji matku nezabil je nedosažitelné. Rovněž existuje nepatrná možnost, že se mi podaří najít očitého svědka.“

„Nepatrná? Přímo nulová, Alex.“

„Proč?“

„Důkladně jste si to prostudovala, takže byste měla vědět, proč. K vraždě došlo ve stodole na Mintonově ranči. Kdekoliv v tom okresu vyslovte jeho jméno a země se zatřese. Tam je velké zvíře. Pokud nějaký očitý svědek existoval, nebude svědčit proti Mintonovi, protože by kousal do ruky, která ho krmí. Mintonovi tam v tom kraji, kde z hospodářského hlediska melou z posledního, mají takový tucet firem.

Čímž se dostáváme na jinou delikátní půdu, v případě, který je sám o sobě delikátní až běda.“ Greg si lokl kávy a zapálil si další cigaretu. „Vládní dostihová komise právě dala firmě Minton Enterprises zelenou, aby vystavěla v Purcellu dostihové závodiště.“

„To si dobře uvědomuji. Jakou má tohle váhu?“

„To bych rád slyšel od vás.“

„Žádnou!“ rozkřikla se.

„No dobře, věřím vám. Jestli ale začnete obviňovat a očerňovat jednoho z oblíbených synů Texasu, jak myslíte, že to půjde pod nos guvernérovi? Je na svoji dostihovou komisi ohromně pyšný. Chce, aby dostihy a sázení na koníčky běželo jako na drátku. Žádné spory. Žádné špatné ohlasy v tisku. Žádné levoty. Chce to mít všecko čisté a průhledné, aby se tomu nedalo nic vytknout.

Pokud si teda nějaký všema mastma mazaný žalobce pustí pusu na špacír a pokusí se spojit někoho, komu komise, kterou osobně vybral, právě udělila kýženou licenci, s nějakou vraždou, guvernér se přímo titánsky nakrkne. A pokud řečený žalobce pracuje v téhle kanceláři, kdo se potom namíchne nejvíc? Mol“

Nedohadovala se s ním. Místo toho klidně řekla: „V pořádku. Dám výpověď a pustím se do toho na vlastní pěst.“

„Proboha, nechte té komedie. Nenechala jste mě domluvit.“ Stiskl tlačítko na interkomu a zahulákal na sekretářku, aby mu přinesla další kávu. Mezitím, co mu ji servírovala, si zapálil další cigaretu.

„Na druhou stranu,“ navázal a vypustil mocný oblak dýmu, „nemůžu ani cítit toho pacholka, co bydlí v guvernér-ském sídle. Nedělám s tím žádné tajnosti, a on mě taky nemůže vystát, i když by to ten pokrytecký mizera nepřiznal. To bych si smlsl, kdybych se mohl koukat, jak se dusí ve vlastní šťávě. Dovedete si ho představit, jak ospravedlňuje, že jeho komise vybrala z hordy žadatelů někoho, kdo má něco společného s vraždou?“ Potěšené se uchechtl. „Dělá mi moc dobře na to jen pomyslet.“

Připadalo jí to nechutné, ale byla u vytržení, že jí dává svolení. „Takže ten případ můžu znovu otevřít?“

„Případ zůstává nevyřešený, protože Hickse vůbec nepozvali před soud.“ Sundal nohy z rohu stolu a židle skřípavě zavrzala. „Nicméně vám musím říct, že to dělám proti svému nejlepšímu přesvědčení a jenom proto, že mám důvěru ve váš instinkt. Líbíte se mi, Alex. Ukázalo se, co ve vás vězí, když jste tady za studií praktikovala. Váš pěkný zadek s tím nemá co dělat, jste dobrá, a tak sem patříte.“

Upřel pohled na materiál, který posbírala a teď si pohrávala s růžkem složky. „Pořád si myslím, že k těm chlápkům chováte osobní zášť, k nim, k městu, ke všemu tam. Netvrdím, že to není oprávněné. Jenom to není něco, na čem můžete vystavět případ. Bez místopřísežného prohlášení toho felčara bych vaši žádost odmítl. Takže zatímco budete tam, ‚kde bizon se toulá a jelen s antilopou skotačí‘, nezapomínejte, že i mně jde o kejhák.“ Zvedl oči a zabodl do ní zlověstný pohled. „Nezvorejte to.“

„Chcete říct, že můžu odjet do východního Texasu?“

„Tam se to snad stalo, ne?“

„Ano, ale co případy, na kterých právě pracuji?“

„Přípravné práce přidělím stážistům a požádám o odklad. Mezitím si promluvím se státním zástupcem Purcellu. Chodili jsme spolu na práva. Na to, o co vám jde, se znamenitě hodí. Není moc bystrý a oženil se nad svoji úroveň, takže se neustále snaží vyhovět. Požádám ho, aby vám poskytl veškerou pomoc, kterou budete potřebovat.“

„Nezacházejte do podrobností. Nechci, aby je předem cokoliv varovalo.“

„Dobře.“

„Děkuju, Gregu,“ řekla upřímně.

„Moc mi neděkujte,“ zarazil ji, a zchladil tak její nadšení. „Jestli se tam dostanete do pasti, dám od vás ruce pryč. Generální prokurátor se netají s tím, že se mnou počítá jako se svým zástupcem. To místo chci a nic by se mi nelíbilo víc, než aby pěkné, chytré děvče vedlo některé z mých oddělení. To u voličů zabírá.“ Napřáhl na ni prst zažloutlý od nikotinu. „Jestli ale teď padnete na zadek, tak jsme se nikdy nepotkali. Je vám to jasný?“

„Jste bezohledný mizera.“

Zazubil se jako krokodýl. „Ani moje máma mě nemá moc v lásce.“

„Pošlu vám pohled.“ Otočila se k odchodu. „Minutku. Ještě něco. Máte na to třicet dní.“

„Cože?“

„Třicet dní na to, abyste s něčím přišla.“

„Ale –“

„Takhle dlouho vás můžu postrádat, aniž by ostatní tady zneklidněli. Což je déle, než vám vydrží vaše tušení a chatrné stopy. Berte, nebo nechte tak.“

„Beru to.“

Neměl tušení, že na ni tlačí mnohem tíživější termín. Osobní. Chtěla své babičce předložit jméno Celinina vraha dřív, než zemře. Dokonce nebrala v úvahu, že je babička v komatu. Nějak se jí podaří proniknout do jejího vědomí. Bude moci klidně naposled vydechnout a Alex nepochybovala, že ji nakonec pochválí.

Alex se naklonila přes Gregův stůl. „Vím, že mám pravdu. Dostanu skutečného vraha před soud, a až to bude, dosáhnu odsouzení. Uvidíme, jestli ne.“

„No jo, no jo. Mezitím si vyzkoušejte sex se skutečným kovbojem. A udělejte si poznámky. Chci podrobnosti o ostruhách a pistolích a vůbec.“

„Zvrhlíku.“

„Dračice. A netřískejte těma – á jo, kruci.“

Když si teď to setkání připomněla, musela se usmívat. Nebrala jeho urážlivé řeči vážně, protože věděla, že si jí profesionálně váží. Jakkoli byl Greg Harper tvrdý a bezohledný, byl jejím učitelem a přítelem od toho léta, kdy před prvním semestrem na právnické fakultě pracovala v kanceláři státního žalobce.

Teď kvůli ní riskoval, a tak si vážila toho, že jí důvěřuje.

Jakmile dostala Gregorovo požehnání, neztrácela čas. Zabralo jí pouhý den vyřídit nutné papírování, uklidit svůj stůl a zamknout byt. Vyjela z Austinu časně a krátce se zastavila ve Wacu v pečovatelském domě. Merlinin stav se nezměnil. Alex zanechala číslo do motelu Westerner, kde bude v naléhavém případě k zastižení.

Z motelového pokoje zavolala okresního státního zástupce domů.

„Prosila bych pana Chastaina,“ odpověděla ženskému hlasu, který se ozval v telefonu. „Není doma.“

„To je paní Chastainová? Naléhavě bych potřebovala hovořit s vaším manželem.“

„Kdo volá?“

„Alex Gaitherová.“

Uslyšela tichý smích. „A, to jste vy, co?“

„Kdo jako?“

„Ta, co obvinila Mintonovy a šerifa Lamberta z vraždy. Pat z toho byl úplně vedle, když přišel domů. V životě jsem ho neviděla tak –“

„Promiňte,“ přerušila ji Alex zadýchaně. „Říkala jste šerif Lambert?“

KAPITOLA TŘETÍ

Šerifova kancelář sídlila v suterénu soudní budovy v Purcellu. Podruhé během dvou dní zaparkovala Alex vůz na placeném parkovacím pruhu a vešla do budovy.

Bylo časně. V řadě kanceláří v suterénu panoval ještě klid. Uprostřed těchto jen přepážkami oddělených kójí byla prostorná místnost pro mužstvo, která se ničím nelišila od ostatních takových místností ve státě. Nad ní se jako všudypřítomný mrak válel oblak cigaretového dýmu. Několik uniformovaných policistů postávalo kolem horké plotýnky, na níž bublala káva. Jeden z nich zrovna něco vykládal. Když ale uviděl Alex, zmlkl uprostřed věty. Hlavy se jedna po druhé otáčely, až na ni všichni muži zůstali civět. Palčivě pociťovala, jak do toho zjevně mužského prostředí nepatří. Rovnoprávnost v zaměstnání do šerifovy kanceláře v okresu Purcell ještě nepronikla. Nedala se tím vyvést z míry a líbezně prohodila: „Dobré ráno.“

„Dobrý,“ ozvalo se sborem.

„Jmenuji se Alex Gaitherová. Potřebovala bych, prosím, mluvit se šerifem.“ Mohla si to ušetřit. Už věděli, kdo je a proč je tady. Ve městě velkém jako Purcell se všechno rychle roznese.

„Očekává vás?“ zeptal se jeden policista bojovně poté, co vyplivl tabákovou šťávu do prázdné plechovky od zelených fazolí.

„Jsem přesvědčená, že mě přijme,“ řekla sebejistě. „Posílá vás Pat Chastain?“

Zkoušela ráno Chastaina znovu zastihnout, ale paní Chastainová jí řekla, že už odešel do práce. Zkoušela mu volat tam, ale nikdo to nebral. Buď byl zrovna na cestě, nebo se jí vyhýbal. „Pan Chastain ví, proč jsem zde. Je zde šerif?“ zeptala se znovu, už zdaleka ne tak zdvořile.

„Já bych neřek.“

„Neviděl jsem ho.“

„Jo, je tady,“ ozval se jeden neochotně. „Přišel, je to pár minut.“ Pokývl na chodbu. „Poslední dveře vlevo, madam.“

„Děkuji.“

Sladce se na ně usmála, i když k nim žádné vřelé city nechovala, a vykročila ke dveřím na chodbu. Uvědomovala si, že ji všichni pozorují. Zaklepala na určené dveře.

Jo?“

Reede Lambert seděl za poškrábaným psacím stolem, který byl pravděpodobně stejně starý jako nárožní kámen soudní budovy. Nohy ve vysokých botách měl položené na rohu stolu. Jako včera, seděl nahrbený a uvolněný, tentokrát v otáčivém křesle.

Kovbojský klobouk a koženou, kožešinou lemovanou bundu měl pověšené na věšáku v koutě mezi suterénním oknem a zdí polepenou oznámeními o hledaných osobách, přilepených žloutnoucí, odlupující se izolepou. V dlaních držel otlučený, zašlý porcelánový šálek na kávu.

„Dobré ráno, slečno Gaitherová.“

Zavřela dveře tak důrazně, až v nich ledové sklo zadrnčelo. „Proč mi to nikdo neřekl včera?“

„A zkazil tak překvapení?“ řekl a uličnicky se zazubil. „Jak jste to zjistila?“

„Náhodou.“

„Věděl jsem, že se dřív nebo později objevíte.“ Posadil se zpříma. „Ale nenapadlo mě, že to bude tak brzy po ránu.“ Zvedl se a pokynul jí na jedinou další židli v místnosti. Přistoupil ke stolku, na němž stál kávovar. „Nechcete trochu?“

„Pan Chastain mi to měl říct.“

„Pat? To nikdy. Když začne být situace ožehavá, není náš státní zástupce žádný hrdina.“

Alex si přitiskla ruku na čelo. „To je snad noční můra.“

Nečekal, až jeho nabídku na kávu odmítne, nebo přijme. Už naléval do podobného hrnku, jako měl sám. „Smetanu, cukr?“

„Nepřišla jsem vykonat společenskou návštěvu, pane Lamberte.“

Postavil šálek černé kávy před ni na kraj stolu a vrátil se do svého křesla. Když se posadil, dřevo a letitá péra skřípavě zaprotestovaly. „Nemusíme se jeden na druhého naštvat hned ze začátku.“

„Zapomněl jste, proč jsem tady?“

„Ani na minutu ne, ale to vám vaše povinnosti zakazují vypít si kávu? Nebo vám to nedovoluje náboženské přesvědčení?“

Podvolila se, položila si kabelku na stůl a nandala si do šálku sušenou smetanu.

Káva byla silná a horká – v tom se hodně podobala pohledu, který na ni šerif upíral – a byla mnohem lepší než ta vlažná břečka, kterou předtím vypila v bistru motelu Westerner. Pokud kávu vařil sám, věděl, jak správně se to dělá. Na první pohled vypadal jako velice schopný muž. Jak tak seděl opřený v křesle, nezdálo se, že by ho nějak rozházelo, že je zapletený do případu vraždy.

„Jak se vám líbí Purcell, slečno Gaitherová?“

„Ještě tady nejsem tak dlouho, abych si udělala nějaký názor.“

„Ale nepovídejte. Vsadím se, že jste se rozhodla, že se vám naše město nebude zamlouvat, ještě předtím, než jste sem přijela.“

„Proč to říkáte?“

„To by dávalo smysl, ne snad? Vaše matka tady zemřela.“

Jeho ledabylá zmínka o matčině smrti ji zasáhla. „Ne že by jen zemřela. Byla zavražděna. Surově.“

„Pamatuju se,“ řekl zachmuřeně. „Správně. Vy jste objevil tělo, nemám pravdu?“ Sklopil pohled do zbytku ve svém šálku, a než se napil,

dlouhou chvíli do něho hleděl. Pak do sebe hodil zbytek kávy, jako by to byl panák whisky.

„Zabil jste moji matku, pane Lamberte?“

Protože se jí předchozího dne nepodařilo posoudit jeho reakce, chtěla vidět, jak zareaguje teď.

Prudce zvedl hlavu. „Ne.“ Předklonil se, opřel se lokty o stůl a zpříma na ni pohlédl. „Tohle si vyjasníme, ano? Rovnou teď, a ušetříme si tak oba spoustu času. Pokud mě chcete vyslechnout, slečno žalobkyně, budete mě muset předvolat před velkou porotu.“

„Odmítáte se mnou při vyšetřování spolupracovat?“

„To jsem neřekl. Tahle kancelář vám bude k dispozici podle Patových instrukcí. Osobně vám pomůžu ve všech ohledech.“

„Z čiré dobroty srdce?“ zeptala se sladce.

„Ne. Protože to chci mít za sebou, jednou provždy s tím skoncovat. Je vám to jasné? Abyste se mohla vrátit do Austinu, kam patříte. A nechala minulost minulostí, jak to má být.“ Zvedl se, aby si dolil kávu. Přes rameno se zeptal: „Proč jste sem přijela?“

„Protože Bud Hicks moji matku nezavraždil.“

„Jak to kruci víte? To jste se ho zeptala?“

„Nemohla jsem. Nežije.“

Podle toho, jak zareagoval, poznala, že o tom nevěděl. Přistoupil k oknu, zadíval se ven a zamyšleně popíjel kávu. „No to mě podržte. Moula Bud je po smrti.“

„Moula Bud?“

„Tak mu všichni říkali. Myslím, že nikdo nevěděl, jak se jmenuje příjmením, až když Celina umřela a začalo se o tom psát v novinách.“

„Slyšela jsem, že byl zaostalý.“

Muž u okna přikývl. „Jo, a měl vadu řeči. Bylo mu sotva rozumět.“

„Bydlel u rodičů?“

„S matkou. Sama byla napůl cvok. Umřela už před léty. Nedlouho potom, co ho poslali pryč.“

Dál vyhlížel mezi žaluziemi, zády otočený k ní. Měl štíhlou postavu s širokými rameny a úzkými boky. Džíny mu seděly. Pokárala se za to, že si toho všimla.

„Moula Bud jezdil po celém městě na takové té velké tříkolce,“ řekl. „Člověk ho slýchal přijíždět, když byl ještě kolik bloků daleko. Ta tříkolka rachotila a zvonila jako kára pouličního prodavače. Měl ji ověšenou všelijakým harampádím. Byl metař. Malé holky měly nařízeno, ať se od něho drží dál. My kluci jsme si z něho dělali srandu, prováděli jsme mu zlomyslnosti a tak.“ Smutně svěsil hlavu. „To byla hanebnost.“

„Umřel ve státní léčebně pro duševně choré, zavřený na doživotí za zločin, který nespáchal.“

Při té poznámce se otočil. „Nemáte nic, čím byste dokázala, že to neprovedl.“

„Důkaz najdu.“

„Žádný neexistuje.“

„Jste si tím tak jistý? Zničil jste inkriminující důkazy toho rána, když jste zdánlivě objevil Celinino tělo?“

Mezi hustým obočím mu vyskočila hluboká vráska. „To nemáte nic lepšího na práci? Nemáte dost jiných případů? Proč jste předně začala vyšetřovat tenhle?“

Udala mu stejný důvod jako Gregu Harperovi. „Spravedlnosti nebylo učiněno zadost. Buddy Hicks byl nevinný. Vzal na sebe vinu za zločin někoho jiného.“

„Za mě, Juniora, nebo Anguse?“

„Ano, za jednoho z vás tří.“

„Kdo vám to řekl?“

„Babička Grahamová.“

„Aha, konečně se někam dostáváme.“ Zahákl si palec za poutko opasku, opálené prsty nedbale položené na poklopci. „Když vám tohle všechno vykládala, zmínila se, jak byla žárlivá?“

„Babička? Na koho žárlila?“

„Na nás. Na Juniora a na mě.“

„Říkala mi, že vy dva a Celina jste tehdy byli jako tři mušketýři.“

„Což nemohla vystát. Říkala vám, jak na Celině visela?“

To ani nemusela. Ten skromný domek, v němž Alex vyrostla, byl skutečně svatostánkem její zesnulé matky. Šerifovi neuniklo, jak vraští čelo, a sám si odpověděl: „Ne, vidím, že se paní Grahamová o tomhle zapomněla zmínit.“

„Myslíte si, že jsem zde, abych se osobně pomstila?“

„Jo, přesně to si myslím.“

„Tak tedy nejsem,“ namítla na svoji obranu. „Jsem přesvědčená, že je v tomhle případu dost děr, aby to opravňovalo nové prošetření. A totéž si myslí státní zástupce Harper.“

„Ten chorobný egocentrik?“ utrousil pohrdavě. „Obžaloval by vlastní mámu, že se prodává na ulici, kdyby ho to posunulo blíž k místu generálního prokurátora.“

Věděla, že má částečně pravdu. Zkusila jinou taktiku. „Až se pan Chastain lépe obeznámí s fakty, bude souhlasit, že došlo k velkému porušení práva.“

„Pat až do včerejška o Celině neslyšel. Má plné ruce práce s pronásledováním běženců z Mexika a drogových dealerů.“

„Máte mi za zlé, že chci spravedlnost? Kdyby vaši matku ubodali v maštali, neudělal byste všechno možné, aby byl její vrah potrestán?“

„Nevím. Moje máma odešla dřív, než jsem byl dost starý, abych se na ni pamatoval.“

Pocítila k němu soucit, o němž věděla, že si ho nesmí dovolit. Už se nedivila, že na fotografiích, které viděla, byl Reede mládenec se zvláštním výrazem v obličeji a očima mnohem staršíma, než odpovídalo jeho věku. Nikdy ji nenapadlo, aby se babičky zeptala, proč se Reede tváří tak vážně.

„Toto je neudržitelná situace, pane Lamberte. Jste podezřelý.“ Zvedla se a uchopila kabelku. „Děkuji za kávu. Omlouvám se, že jsem vás obtěžovala tak brzy po ránu. Od nynějška budu muset spoléhat na místní policejní oddělení, pokud jde o pomoc.“

„Počkejte chvilku.“

Alex už byla na cestě ke dveřím, ale zastavila se a otočila se.

„Tady žádné policejní oddělení není.“

To ji zaskočilo. Pozorovala ho, jak sahá po klobouku a bundě. Obešel ji, otevřel jí dveře a vyšel za ní ven.

„Hej, Same, odcházím. Budu přes ulici.“ Zástupce přikývl. „Tudy,“ řekl Reede, uchopil Alex za loket a vedl ji k malému čtvercovému výtahu na konci chodby.

Společně do něho nastoupili. Se skřípotem zavřel dveře. Rachocení výtahu nevzbuzovalo zrovna důvěru. Doufala, že to výtah vydrží.

Pomáhala mu v cestě nahoru usilovným soustředěním, zároveň si po celou dobu plně uvědomovala Reeda Lamberta, který stál tak blízko, že se jejich rukávy dotýkaly. Pozorně si ji prohlížel.

Řekl: „Jste Celině podobná.“

„Ano, já vím.“

„Jste stejně velká, podobně se pohybujete. Vlasy máte ovšem tmavší. A narudlejší. Oči měla hnědé, ne modré jako vy.“ Pohledem jí klouzal po obličeji. „Ale je tady nápadná podoba.“

„Děkuju. Myslím, že matka byla krásná.“

„Všichni si to mysleli.“

„Vy také?“

„Zvláště já.“

Výtah s trhnutím zastavil. Alex ztratila rovnováhu a padla na něho. Zachytil ji za paži a podržel ji tak dlouho, až zase stála pevně na nohou. Možná to trvalo až příliš dlouho, protože když od sebe odstoupili, cítila se omámené a zadýchaně.

Ocitli se v přízemí. Pokrčil rameny v kožené bundě a vedl ji k zadnímu vchodu.

„Parkujú vepředu,“ řekla mu, když vyšli z budovy. „Měla bych dát peníze do parkovacího automatu?“

„Zapomeňte na to. Jestli dostanete pokutu, máte přátele na vysokých místech.“

Jeho úsměv nebyl tak dokonalý jako Juniora Mintona, ale účinkoval stejně. Pocítila náznak vzrušení, což bylo neobvyklé a nádherné, a nahánělo jí to strach.

Úsměv, který mu přeletěl přes tvář, zvýraznil vrásky na jeho obličeji. Vypadal každým coulem na svých čtyřicet tři let, ale ošlehaný obličej ladil s jeho silným, mužným tělem. Měl tmavě plavé vlasy, kterých se ruka vlasového stylisty jaktěživo nedotkla. Nasadil si černý, plstěný, kovbojský klobouk a stáhl si ho až k obočí, které měl o odstín dva tmavší než vlasy.

Oči měl zelené. Všimla si toho v tu chvíli, kdy vešla do jeho kanceláře. Zareagovala stejně, jak by na tak přitažlivého muže zareagovala kterákoli jiná žena. Břicho měl ploché, nebyla na něm patrná žádná rozměklost středního věku. Fyzicky vypadal o dvacet let mladší, než ve skutečnosti byl.

Musela si neustále připomínat, že je žalobkyní svrchovaného státu Texas a že by se měla na Reeda Lamberta dívat očima advokáta, a ne ženy. Kromě toho byl o generaci starší.

„Došly vám čisté uniformy?“ zeptala se, když přešli přes ulici.

Měl na sobě obyčejné levisky – staré, vyrudlé a těsné –jako džíny, které nosí kovbojové na rodeo. Bundu měl z hnědé kůže a v pase staženou jako leteckou bundu. Kožešinové lemování, které ohrnuté tvořilo široký límec, byl nejspíš kojot. Jen co vyšli na slunce, nasadil si tmavé brýle. Tak tmavé, že už mu do očí neviděla.

„Při pohledu na uniformu jsem míval strach, takže když jsem se stal šerifem, dal jsem jasně najevo, že do něčeho takového mě v životě nedostanou.“

„Proč jste míval z pohledu na uniformu strach?“

Zatrpkle se usmál. „Obvykle jsem se snažil před ní utéct nebo se jí aspoň vyhnout.“

„Dělal jste lotroviny?“

„Spíš vylomeniny.“

„Měl jste popotahovačky s policií?“

„Jen mírně.“

„Co vás změnilo? Náboženská zkušenost? Strach? Den dva ve vězení? Polepšovna?“

„Ne. Jen jsem si řekl, že když dokážu přechytračit policii, tak dokážu přechytračit i ty, co zákony porušují.“ Pokrčil rameny. „Přišlo mi to jako přirozený výběr povolání. Máte hlad?“

Než měla možnost odpovědět, otevřel dveře bistra B & B Café. Kravský zvonec nade dveřmi ohlásil jejich příchod. V tomhle podniku se zřejmě odehrávalo všechno. Každý stůl – s červenou umakartovou deskou a rezavějícíma chromovanýma nohama – byl plně obsazený. Vedl ji k prázdnému boxu u stěny.

Ze všech stran ho halasně zdravili úředníci, farmáři, dělníci, kovbojové a sekretářky, každý z nich se dal rozpoznat podle oblečení. Všichni, až na sekretářky, na sobě měli vysoké boty. Alex poznala Imogene, sekretářku Pata Chastaina. Jen co minuli její stůl, začala vzrušeným šepotem objasňovat ženám, které s ní seděly u stolu, kdo Alex je. Halas v místnosti se ztišil, jak ta zvěst putovala od stolu ke stolu.

Nepochybně se v tomhle bistru každé dopoledne scházel o přestávce na kávu mikrosvet Purcellu. Někdo cizí byla novinka, ale návrat dcery Celiny Gaitherové, to byla přímo bomba. Alex si připadala jako hromosvod, jako by přitahovala všechny pocity přítomných, a některé, jak vycítila, nepřátelské.

Z hrací skříně se linula milostná balada Crystal Gayleo-vé a soupeřila s debatním pořadem v černobílé zrnící televizi, umístěné na polici v rohu. Právě tam k nevázanému veselí tří dělníků probírali mužskou impotenci. Kampaň proti kouření do Purcellu ještě nedorazila a vzduch by se dal krájet. Vším prorážela vůně smažící se slaniny.

Číšnice v šarlatových polyesterových kalhotách a zářivě zlaté saténové blůze k nim přistoupila se dvěma šálky kávy a s talířem čerstvých kynutých vdolků. Zamrkala a prohodila: ‚Brýtro, Reede,‘ a odkráčela ke kuchyni, kde kuchař zručně šlehal vejce a mezi rty mu visela cigareta. „Poslužte si.“

Vzala šerifa za slovo. Vdolky byly ještě teplé a cukrová poleva se jí rozpouštěla na jazyku. „Čekalo to tady na vás? Tohle je váš stůl? Máte tady vydržené právo?“

„Majitel se jmenuje Pete,“ řekl a ukázal prstem na kuchaře. „Dával mi snídani každé ráno, než jsem šel do školy.“

„To bylo velkorysé.“

„Nebyla to žádná charita,“ řekl úsečné. „Odpoledne po škole jsem mu chodil uklízet.“

Bezděky se dotkla bolavého místa. Reede Lambert se stavěl na zadní, když přišla řeč na jeho dětství bez matky. Nicméně teď nebyla ta pravá chvíle, aby dolovala nějaké další informace… Ne, když je skoro všichni v místnosti pozorovali.

Zhltl dva vdolky a spláchl je černou kávou, nemarnil přitom ani jídlem, ani časem, ani pohybem. Jedl tak, jako by si myslel, že do dalšího jídla uteče hodně vody.

„Je tady rušno,“ poznamenala a bezmyšlenkovitě si olízla prsty.

„Jo. Starousedlíci jako já ponechávají nové nákupní středisko a restaurace s rychlým občerstvením při vnitrostátní silnici nově příchozím a mládeži. Pokud nemůžete najít někoho, koho jste hledala všude možně, obvykle je tady. Angus nejspíš přijde každou chvíli. Kanceláře jeho společnosti jsou jenom blok od náměstí, ale spoustu obchodů vyřizuje přímo tady, v téhle místnosti.“

„Řekněte mi něco o Mintonových.“

Sáhl po posledním vdolku, protože bylo jasné, že ho Alex už nebude jíst. „Jsou bohatí, ale nedávají to okázale najevo. Ve městě je mají rádi.“

„Nebo se jich bojí.“

„Někteří možná,“ připustil a pokrčil rameny. „Ranč je jenom jeden z jejich podniků?“

„Jo, ale ten nejstarší. Angus ho vybudoval z ničeho, jen z akrů prachu a čirého odhodlání.“

„Co tam vlastně přesně dělají?“

„V podstatě je to zařízení na trénink závodních koní. Většinou plnokrevníků. Také mají nějaké polokrevníky. Chovají takových sto padesát koní najednou a připravují je pro cvičitele koní.“

„Zřejmě toho o tom víte spoustu.“

„Sám několik závodních koní vlastním. Mám je nastálo ustájené tam.“ Ukázal na její poloprázdný šálek. „Jestlijste dopila, rád bych vám něco ukázal.“

„Cože?“ zeptala se. Zaskočilo ji, že tak najednou změnil téma hovoru.

„Není to daleko.“

Odešli z bistra, ale ne dřív, než se Reede rozloučil se všemi, s nimiž se zdravil, když přišli. Za snídani neplatil, ale kuchař Pete mu zasalutoval a číšnice ho láskyplně popleskala.

Reedův terénní služební vůz parkoval u chodníku před soudní budovou. Malá značka vyznačovala parkovací místo vyhrazené jen pro něho. Odemkl vůz, který měl pohon na všechna čtyři kola, pomohl Alex do kabiny a nastoupil. Ujeli sotva pár bloků, když zastavil před malým domkem. „Tady je to,“ řekl.

„Co?“

„Tady bydlela vaše matka.“ Prudce otočila hlavu a zahleděla se na hrázděné stavení. „Nevypadá to tady stejně, jako když tu žila. Zchátralo to. Támhle býval strom, tam, kde se chodník trochu propadá.“

„Ano. Viděla jsem fotky.“

„Před pár lety uschl a musel se porazit. I tak jsem si myslel, že byste to ráda viděla,“ řekl a znovu zařadil rychlost.

„Děkuju.“ Když vyjížděl s vozem od obrubníku, nespouštěla z domu oči. Bílý nátěr zešedl. Letním slunečním žárem kaštanově hnědé markýzy nad okny vybledly. Nebyl to hezký dům, ale otočila se a dívala se na něj, dokud to šlo.

Tady žila s matkou po krátké dva měsíce. V těch místnostech ji Celina krmila, koupala, kolébala a zpívala jí ukolébavky. Tady poslouchala, jak Alex v noci pláče. Stěny slyšely, jak matka šeptá své maličké holčičce, že ji bude mít vždycky ráda.

Na to se Alex samozřejmě nepamatovala, ale věděla, že takhle to muselo být.

Potlačila rozbouřené city a vrátila se k tomu, o čem se bavili při odchodu z bistra. „Proč je pro Mintonovy ta zamýšlená dostihová dráha tak důležitá?“

Podíval se na ni, jako by neměla všech pět pohromadě. „Kvůli penězům. Kvůli čemu jinému?“

„Vzbuzují dojem, že jich mají dost.“

„Nikdo nikdy nemá dost peněz,“ podotkl a zachmuřeně se usmál. „A to může říct jenom někdo, kdo býval tak chudý jako já. Rozhlédněte se kolem sebe.“ Ukázal na prázdné obchody při hlavní silnici, po které teď jeli. „Vidíte všechny ty prázdné obchody a firmičky a ta oznámení o zabavení? Když šel do háje trh s ropou, zhroutila se ekonomika tohohle města. Skoro všichni se živili kolem naftařiny.“

„Je mi to jasné.“

„Opravdu? To pochybujú,“ řekl pohrdavě. „Tohle město potřebuje dostihové závodiště, aby přežilo. Co nemůžeme potřebovat, je modrooká, rudovlasá advokátka v kožichu, které teče mléko po bradě, aby se nám tady potloukala a obracela všechno vzhůru nohama.“

„Přijela jsem sem vyšetřit vraždu,“ vyjela na něho. Jeho nečekaná urážka ji zasáhla. „Závodiště, licence na sázkovou kancelář a místní hospodářství nejsou v téhle věci podstatné.“

„To vemte jed, že jsou. Jestli zničíte Mintonovy, zničíte okres Purcell.“

„Jestli se prokáže jejich vina, zničili se sami.“

„Poslyšte, dámo, nepřijdete na žádné nové stopy, pokud jde o vraždu vaší matky. Jedině vyvoláte maléry. Místní lidé pro vás nehnou prstem. Nikdo nebude mluvit proti Mintonovým, protože budoucnost tohohle okresu stojí a padá s tím, jestli vybudují to závodiště.“

„A vy jste na seznamu těch loajálních, kteří ani neceknou, na prvním místě.“

„Zcela správně!“

„Proč?“ naléhala. „Vědí na vás Mintonovi něco? Mohl by některý z nich říct, že jste v té stáji byl dlouho předtím, než jste ‚objevil‘ tělo mé matky? Co jste tam vlastně v tu dobu dělal?“

„To, co každý den. Kydal jsem ve stájích hnůj. Tehdy jsem u Anguse pracoval.“

To ji zaskočilo. „To jsem nevěděla.“

„Je toho hodně, co nevíte. A je to tak pro vás lepší.“

Zajel prudce na své parkovací místo u soudní budovy a dupl na brzdy, až ji to hodilo i přes bezpečnostní pás dopředu.

„Udělala byste dobře, kdybyste nechala minulost minulostí, slečno Gaitherová.“

„Díky, šerife. Budu o tom uvažovat.“

Vystoupila z vozu a práskla dvířky.

V duchu zaklel a pozoroval ji, jak kráčí po chodníku. Moc si přál, aby se mohl uvolnit a kochat se pohledem na její pohledná lýtka, na vábné vlnění jejích boků a na všechno ostatní, čeho si okamžitě všiml, když včera odpoledne vstoupila do kanceláře Pata Chastaina. Její jméno ho však připravilo o luxus, že by si dopřál čistě mužský obdiv.

Celinina dcera, pomyslel si a konsternované zavrtěl hlavou. Těžko se mohl divit, že mu Alex připadá tak přitažlivá. K její matce choval něžné city od chvíle, kdy se jí nějaký usmrkanec na základní škole vysmíval, že už nemá tátu, potom, co její otec náhle zemřel na srdeční záchvat.

Reede věděl, jak může bolet, když se někdo takhle posmívá kvůli rodičům, a přispěchal Celině na pomoc. Tu bitvu vyhrál a v dalších létech kvůli Celině vyhrál i mnoho dalších. Když ji Reede ochraňoval, nikdo se neodvážil říct jí křivé slovo. Pouto mezi nimi se utužilo. Jejich přátelství bylo mimořádné a výjimečné, dokud se neobjevil Junior a nepřibrali ho mezi sebe.

Takže by ho nemělo překvapovat, že tahle asistentka státního zástupce v Austinu v něm vyvolala takové pocity. Znepokojovat by ho možná mělo to, jak jsou ty pocity silné. Přestože Celina porodila dítě, zemřela jako dívka. Alexandra byla převtělením ženy, v jakou mohla dospět.

Rád by svůj zájem přešel jako nostalgickou, něžnou vzpomínku na lásku svého dětství, ale to by lhal sám sobě. Kdyby potřeboval něco, co by mu pomohlo definovat podstatu jeho zájmu, stačilo, abyvzal na vědomí tlak v džínách, který se dostavil při tom, když ji pozoroval, jak si olizovala prsty od cukru.

„Zatraceně,“ zaklel. Měl k téhle ženě stejně problematický, nejasný postoj, jako míval k její matce krátce před tím, než ji našli mrtvou ve stáji.

Jak je možné, že dvě ženy, které dělí pětadvacet let, takhle zasáhly do jeho života? Láska k Celině ho málem zničila. Její dcera představovala stejnou hrozbu. Kdyby se začala hrabat v minulosti, jen Bůh ví, co by vyplavalo na povrch.

Měl v úmyslu vykonávat úřad šerifa tak, aby mu přinesl bohatství a společenské postavení. Rozhodně neměl zájem na tom, aby jeho budoucnost pošpinilo vyšetřování zločinu.

Nedřel se celá léta jenom proto, aby si teď nechal odměnu proklouznout mezi prsty. V dospělém věku si svoje dětství jak se patří vynahrazoval. Teď, když měl nadosah respekt, po kterém vždycky prahl, nehodlal zůstat stranou a nechat Alex, aby svým vyšetřováním lidem připomněla jeho původ. Tahle drzá právnička by ho mohla zničit, pokud ji něco nezastaví.

Lidé, kteří tvrdili, že materiální statky nejsou důležité, už měli všeho habaděj. On neměl nikdy nic. Až teď. Byl odhodlaný to bránit všemi prostředky.

Když vystoupil z vozu a znovu vešel do soudní budovy, proklel den, kdy se Alexandra Gaitherová narodila, stejně jako jej proklel tehdy. Zároveň se nemohl ubránit úvahám, zda by se její pohotová ústa nehodila ještě k něčemu jinému, než aby chrlila obvinění a právnické obraty.

Vsadil by svoji příští výhru na dostizích, že ano.

KAPITOLA ČTVRTÁ

Pokud šlo o anacid, byl soudce Joseph Wallace v dragstoru Prérie tím nejlepším zákazníkem. Jen co odsunul židli od jídelního stolu, věděl, že si bude muset během odpoledne jednou dvakrát loknout. Jídlo mu připravila jeho dcera Stacey – tak jako každý den v týdnu kromě neděle, kdy chodili do country klubu. Staceyiny noky, lehké a nadýchané jako vždycky, mu ležely v žaludku jako golfové míčky.

„Děje se něco?“ Všimla si, že si otec bezmyšlenkovitě masíruje břicho.

„Nic to není.“

„Máš přece rád kuře a noky.“

„Oběd byl výtečný. Jenom mám nervozitou rozbouřený žaludek.“

„Dej si péprmintku.“ Podala mu broušenou misku na bonbony, příhodně postavenou na kávovém stolku z třešňového dřeva, na kterém nebylo smítko prachu. Vzal si z ní zabalený kousek červeně a bílé pruhovaného cukroví a strčil si je do úst. „Je nějaký zvláštní důvod, proč máš rozbouřený žaludek?“

Stacey se začala o otce starat, když matka před několika lety zemřela. Byla svobodná a rychle se blížila střednímu věku, ale nikdy na ní nebylo znát, že by toužila po něčem jiném než se starat o domácnost. Jelikož neměla manžela ani děti, obskakovala soudce.

Nikdy nebyla žádná úchvatná krasavice a přibývající léta tu nešťastnou skutečnost nijak nezmírnila. Její fyzické přednosti se nedaly taktně popsat. Byla vždycky ošklivá. Přesto měla v Purcellu dobré postavení. Její jméno měl na seznamu každý důležitý dámský spolek ve městě. Vyučovala dívky v nedělní škole Prvního baptistického kostela. Každou sobotu dopoledne věrně navštěvovala obyvatele domova Zlatý věk a každé úterý a čtvrtek hrávala bridž. Kalendář měla neustále zaplněný. Nákladně a dobře se oblékala, i když na svůj věk dost staromódne.

Chovala se vybraně, jejím způsobům nebylo co vytknout, povahu měla vážnou. Různé rozepře urovnávala noblesním způsobem hodným obdivu. Kdekdo se domníval, že je šťastná a spokojená.

Mýlili se.

Soudce Wallace, drobný jako vrabec, si cestou k hlavním dveřím natáhl těžký plášť. „Včera večer mi volal Angus.“

„Opravdu? Co chtěl?“ zeptala se Stacey a vyhrnula otci límec až přes uši, aby ho chránil před větrem.

„Objevila se dcera Celiny Gaitherové.“

Staceyiny ruce se zastavily, o krok od otce poodstoupila. Setkali se pohledem. „Dcera Celiny Gaitherové?“ zopakovala křídově bílými rty tenkým, vysokým hlasem.

„Vzpomínáš si přece na to dítě! Alexandra, tuším.“

„Ano, pamatuju se, Alexandra,“ přisvědčila Stacey nevýrazně. „Je tady v Purcellu?“

„Od včerejška. Už je dospělá.“

„Proč jsi mi to neřekl včera večer, když jsem přišla?“

„Vrátila ses z té večeře pozdě, už jsem ležel. Věděl jsem, že budeš unavená, a nebylo zapotřebí tě s tím na noc znepokojovat.“

Stacey se otočila a začala se zaměstnávat tím, že vybírala z misky na bonbony prázdné celofánové obaly. Otec měl rozčilující zvyk, že je tam odkládal. „Proč by mě mělo znepokojit, že se najednou objevila dcera Celiny Gaitherové?“

„Není k tomu žádný zvláštní důvod,“ řekl soudce a byl rád, že se nemusí dívat dceři do očí. „Na druhou stranu to nejspíš vyvolá pozdvižení po celém městě.“

Stacey se otočila. V prstech žmoulala kousek celofánu. „Proč by mělo?“

Soudce rukou sevřenou v pěst zamaskoval říhnutí. „Je teď žalobkyní v kanceláři okresního státního zástupce v Austinu.“

„Celinina dcera?“ zvolala Stacey.

„To jsou věci, viď? Kdo by si pomyslel, že to s ní tak dobře dopadne, že se z ní něco stane, když se o ni bude starat jen Merle Grahamová?“

„Pořád jsi mi ale neřekl, proč do Purcellu přijela. Na návštěvu?“

Soudce zavrtěl hlavou. „Bohužel služebně.“

„Má to co dělat s tou licencí Mintonových?“

Odvrátil hlavu a nervózně si pohrával s knoflíkem na kabátě. „Ne, ona dostala souhlas státního zástupce, aby znovu otevřela případ vraždy své matky.“

Staceyina kostnatá hruď jako by se o pár centimetrů propadla. Zašmátrala za sebou, kam by se posadila, než se jí podlomí kolena.

Soudce předstíral, že si dceřiny reakce nevšiml, a řekl: „Přiměla Pata Chastaina, aby zařídil setkání s Mintonový-mi a Reedem Lambertem. Podle Anguse prohlásila, že než tady skončí, určí, který z nich její matku zabil.“

„Cože? Zbláznila se?“

„Podle Anguse ne. Podle něho se zdá ostrá jako břitva, dokonale se ovládá a myslí to smrtelně vážně.“

Stacey se s povděkem svezla na opěrku pohovky a položila si úzkou dlaň na hrdlo. „Co na to Angus?“

„Znáš Anguse. Nic ho nesrazí na kolena. Zřejmě ho to celé pobavilo. Říkal, že se není čeho obávat – že nebude schopná předložit velké porotě žádné důkazy, protože žádné neexistují. Moula Bud, ten to měl na svědomí.“ Soudce se narovnal. „A nikdo nemůže zpochybnit moje rozhodnutí, že nebyl schopen podstoupit soudní řízení.“

„To bych řekla, že ne,“ prohlásila Stacey, jak přispěchala na jeho obranu. „Neměl jsi na výběr, než poslat Moulu Buda do té léčebny.“

„Každý rok jsem prohlížel jeho lékařské záznamy a vyžadoval jsem písemné zprávy od jeho ošetřujících lékařů.

To zařízení není žádné hadí hnízdo. Je to jedna z nejlepších léčeben ve státě.“

„Nikdo ti nic nepředhazuje, tati. Dobrý Bože, kdokoli se může podívat, jak sis jako soudce vedl, to stačí. Za více než třicet let zůstala tvoje pověst bez poskvrnky.“

Přejel si rukou řídnoucí kštici. „Jenom mi vadí, že se to muselo stát právě teď. Možná bych měl odejít do penze dřív a nečekat až na svoje narozeniny příští rok v létě.“

„Nic takového neuděláte, Vaše Ctihodnosti. Zůstaneš sedět na soudcovské lavici, dokud nepřijde čas, abys odešel do penze, ani o den dřív. Žádná holka, co zrovna vylezla ze školy, tě nebude vyhánět.“

Prese všechno, jak ho statečně hájila a podporovala, jí na očích bylo znát, jak je rozčilená. „Neříkal Angus, jak ta holka… jak vypadá? Podobá se Celině?“

„Dost se jí podobá.“ Soudce přešel k hlavním dveřím a otevřel je. Cestou ven jen nerad zamumlal: „Angus říkal, že je hezčí.“

Potom, co soudce odešel, seděla Stacey kamenně na opěrce pohovky a hleděla před sebe. Úplně zapomněla sklidit nádobí od oběda.

„Dobrý den, pane soudce. Jmenuji se Alex Gaitherová.“

Nebylo zapotřebí, aby se představovala. Věděl, kdo je, v tu minutu, kdy vstoupil do kanceláře před svou pracovnou. Jeho sekretářka paní Lipscombová pokývla k židli u protější zdi. Otočil se a uviděl mladou ženu – pětadvacetiletou, pokud počítal dobře –, jak se vznešeným klidem a sebejistotou sedí na obyčejné, rovné židli. Tohle podědila po své matce.

Nepřišel s Celinou Gaitherovou nijak zvlášť do styku, všechno, co o ní věděl, věděl od Stacey. Dívky byly spolužačky po celých jedenáct let státní povinné školní docházky. I když si odmyslel Staceyinu žárlivost, typickou pro dospívající dívku, pořád měl před sebou nevábný obraz dívky, která ví, že je krásná a hodně oblíbená, která všechny kluky ze třídy utáhne na vařené nudli, včetně těch dvou, na nichž skutečně záleželo, Juniora Mintona a Reeda Lamberta.

Stacey se kvůli Celině bezpočtukrát trápila. Už jen z toho důvodu ji soudce nemohl vystát. A protože tahle mladá žena byla Celinina dcera, byla mu protivná od prvního pohledu.

„Dobrý den, slečno Gaitherová.“

Soudce Wallace jí stiskl podanou ruku, ale nepodržel ji déle, než slušnost vyžadovala. Přišlo mu zatěžko považovat tuhle elegantní ženu za svoji kolegyni. Měl raději právníky v bílých košilích a oblecích z česané vlny, a ne v módních kostýmech s krátkými sukněmi a kožiších. Schopní členové právnického stavu by měli být jemně cítit doutníky a fascikly vázanými v kůži, a ne vybraným parfémem.

„Seznámil vás okresní státní zástupce Chastain s tím, proč jsem tady?“

„Ano. Dnes ráno. Ale slyšel jsem to včera od Anguse.“

Naklonila hlavu, jako by tím říkala, že je to zajímavá informace, která stojí za to, aby si ji uložila do paměti a později o ní popřemýšlela. Nejraději by se nakopl, že jí to vyklopil.

Pravda byla, že ho oslnila. Angus Minton mluvil pravdu. Alexandra Gaitherová byla hezčí než její matka.

Když se pohnula, pruh světla procházející žaluziemi prozářil její tmavé vlasy doruda. Límec kožíšku se jí otřel o tvář, takže její pleť vypadala hebce a svěže zářila jako zralé meruňky. Stacey měla podobný plášť, ale její pleti dodával barvu vychladlého popela.

„Mohl byste mi věnovat chvilku u sebe v pracovně, pane soudce?“ zeptala se zdvořile.

Zbytečně pohlédl na náramkové hodinky. „To bohužel nepřichází v úvahu. Popravdě jsem se jen zastavil, abych si vyzvedl vzkazy. Po zbytek odpoledne mám jednání mimo kancelář.“ Paní Lipscombová sebou překvapeně trhla, a tím bezpečně prozradila, že soudce lže.

Alex na vteřinku upřela pohled na špičky svých bot. „Nerada naléhám, ale není vyhnutí. Tohle je velmi důležité a záleží mi na tom, aby se vyšetřování co nejdříve rozběhlo. Než budu moci postoupit dál, potřebuji si u vás ověřit některá fakta. Nepotrvá to dlouho.“ Koutky úst se jí zvlnily v úsměvu. „Má kancelář v Austinu vaši spolupráci jistě ocení.“

Soudce Wallace nebyl žádný hlupák, a Alex rovněž ne. Nemohla dost dobře ohrozit jeho postavení, ale mohla způsobit, že by nevypadal v očích státního zástupce okresu Travis, který měl plno styků, zrovna nejlíp.

„No dobrá, pojďte prosím dál.“ Setřásl ze sebe plášť, požádal paní Lipscombovou, aby mu nepřepojovala hovory, a následoval Alex do své pracovny. „Posaďte se.“

„Děkuji.“

Pociťoval pálení uprostřed břicha, jako by tam měl žhavé uhlíky. Cestou do soudní budovy si dvakrát lokl anacidu, ale snesl by ještě jednu dávku. Na Alex nebyly znát nejmenší známky neklidu. Posadila se naproti němu ke stolu a elegantně si svlékla krátký kožíšek.

„Přejděme k věci, slečno Gaitherová,“ pravil pánovitě. „Co byste ráda věděla?“

Otevřela kufřík na spisy a vytáhla složku papírů. Soudce v“ duchu zasténal. „Četla jsem přepis výslechu Buda Hickse a měla bych k tomu několik otázek.“

„Jaké například?“

„Co na vás tlačilo?“

„Jak prosím?“

„Buda Hickse zadrželi na základě obvinění z vraždy a drželi ho bez možnosti propuštění na kauci v okresním vězení v Purcellu. Soudní projednávání jeho způsobilosti proběhlo o tři dny později.“

„A co má být?“

„Není to poněkud krátká doba na to, aby se rozhodlo o budoucnosti člověka?“

Soudce se opřel v křesle, potaženém jemnou kůží, které mu darovala dcera, a zadoufal, že svým klidem a vyrovnaností udělá na mladou právničku dojem. „Možná jsme měli příliš plný jednací pořádek a já jsem se snažil tomu odlehčit. Nebo jsme možná měli volnější období a já jsem mohl jednat rychle. Nepamatuju se. Bylo to před pětadvaceti lety.“

Zadívala se do zápisníku, který měla na klíně. „Nechal jste pana Hickse prohlédnout jenom dvěma psychiatry.“

„Jeho zaostalost byla zřejmá, slečno Gaitherová.“

„To nezpochybňuji.“

„Byl to, abych to tak řekl bez obalu, obecní blázen. Nemám zájem, aby to vyznělo krutě, ale takový prostě byl. Lidi ho tolerovali. Viděli ho, ale hleděli skrze něho, jestli víte, co tím chci říct. Byl neškodný –“

„Neškodný?“

Soudce by si znovu nejradši ukousl jazyk. „Až do toho večera, kdy zabil vaši matku.“

„Žádná porota ho za to neodsoudila, pane soudce.“

Soudce Wallace si rozmrzele navlhčil rty. „Zajisté.“ Pokoušel se vyhnout jejímu neochvějnému pohledu, aby si mohl uspořádat myšlenky. „Měl jsem za to, že posudky dvou psychiatrů budou v tomto případě postačující.“

„Nepochybně bych s vámi souhlasila, kdyby se posudky natolik nerozcházely.“

„Nebo kdyby obětí toho zločinu nebyla vaše matka.“ Soudce se dostával do ráže.

Dopálila se. „K této poznámce nebudu přihlížet, pane soudce.“

„Copak právě o tohle nejde? Nebo snad chcete, z důvodu, který mi uniká, zpochybnit moji bezúhonnost a rozsudek, který jsem vynesl před pětadvaceti lety?“

„Pokud nemáte co skrývat, pak nemáte důvod předpokládat, že vaši skvělou pověst poškodí, když vám položím několik otázek. Ne snad?“

„Pokračujte,“ řekl koženě.

„Dva soudem určení psychiatři se neshodli ohledně duševního stavu pana Hickse v tu noc, kdy mou matku zavraždili. Právě tato nesrovnalost mě zaujala. Když jsem na to upozornila státního zástupce Harpera, souhlasil s tím, že by se případ měl znovu přešetřit.

Jeden psychiatr byl zřejmě přesvědčen, že by Hicks nebyl schopen tak násilný čin spáchat. Druhý tvrdil, že ano. Proč jste si nevyžádal třetí, rozhodující názor?“

„Nebylo to zapotřebí.“

„S tím nesouhlasím, pane soudce.“ Na okamžik se odmlčela a pohlédla na něho zpod obočí. „S lékařem, k jehož názoru jste se přiklonil, jste hrávali golf. Ten druhý psychiatr nebyl z tohohle města. To bylo poprvé a jedinkrát, kdy vypovídal u vašeho soudu jako odborník.“

Soudce Wallace rozhořčením znachověl. „Pokud pochybujete o mé poctivosti, navrhuji, abyste to sama s těmi psychiatry prekonzultovala, slečno Gaitherová.“

„Pokoušela jsem se. Bohužel už oba zemřeli.“ Chladnokrevně se střetla s jeho nenávistným pohledem. „Nicméně jsem to konzultovala s posledním lékařem, který o pana Hickse pečoval. Tvrdí, že jste potrestal nesprávného člověka, a dal mi v tom smyslu přísežné prohlášení.“

„Slečno Gaitherová!“ Nadzvedl se v křesle a udeřil dlaní do stolu. Soptil, ale zároveň se cítil obnažený a zranitelný. Tiché zaklepání na dveře mu seslalo samo nebe. „Ano?“

Vešel šerif Lambert.

„Reede!“

Alex by nepřekvapilo, kdyby se soudce rozběhl přes místnost a objal ho. I tak na něm bylo znát, jak rád ho vidí. „Jen dál!“

„Paní Lipscombová říkala, že vás nemá nikdo rušit, ale když mi řekla, kdo za vámi přišel, přesvědčil jsem ji, že bych mohl být k užitku.“

„Komu?“ odtušila Alex.

Reede volně došel k židli vedle ní a spustil se na ni. Přejel po ní nestydatýma zelenýma očima. „Komukoli, kdo bude potřebovat.“

Rozhodla se, že tu poznámku přejde jakoby nic, a zadoufala, že bude Reede ignorovat červeň, která jí stoupla do tváří. Zaměřila pozornost na soudce.

„Slečna Gaitherová se zajímala, proč jsem rozhodl, že není pan Hicks schopen podstoupit soudní řízení. Neboť ho neznala, nemůže posoudit, jak snadno splňoval kritéria, za nichž není člověk schopen chápat obvinění, která jsou proti němu vznesena, a spolupracovat při vlastní obhajobě.“

„Děkuji, pane soudce,“ řekla a krev se v ní vařila. „Ta kritéria ovšem znám. To, co neznám, je důvod, proč jste rozhodl s takovým spěchem.“

„Neviděl jsem důvod, proč to odkládat,“ odpověděl soudce, na první pohled mnohem klidnější, když měl po ruce Reeda. „Už jsem vám předtím říkal, že většina lidí ve městě Hickse pouze tolerovala. Vaše matka k němu byla laskavá, to se jí musí přiznat. Moula Bud k ní až dojemně lnul. Určitě ji to často obtěžovalo, když za ní chodil jako oddané štěně. Nemám pravdu, Reede?“

Šerif přikývl. „Celina by nikomu nedovolila, aby se mu v její přítomnosti posmíval. Nosíval jí dárky, víte, různé bobule, kamínky, takové věci. Vždycky mu děkovala, jako by jí dával korunovační klenoty.“

„Podle mého Moula Bud pokládal její vlídnost za mnohem hlubší cit,“ řekl soudce Wallace. „Toho večera ji sledoval k Mintonovým do stáje a… ehm… pokusil se jí vnutit svoji pozornost.“

„Znásilnit ji?“ zeptala se Alex bez obalu.

„Nu, ano,“ odpověděl soudce znervózněle. „A když ho odmítla, nedokázal se s tím vyrovnat a…“

„Třicetkrát ji bodl,“ dopověděla Alex.

„Nutíte mě, abych upustil od ohleduplnosti, slečno Gaitherová.“ Joe Wallace se na ni káravě zadíval.

Přehodila si nohu přes nohu. Punčochy jí přitom jemně zašustily, což upoutalo šerifovu pozornost. Přistihla ho, jak jí upřeně hledí na lem sukně, ale snažila se nevšímat si toho a dál kladla zpanikařenému soudci otázky.

„Dovolte, abych se ujistila, že tomu dobře rozumím. To je vaše tvrzení, že vražda nebyla předem připravená, ale že šlo o zločin z vášně?“

„Jak jste řekla, je to domněnka.“

„Dobrá, ale vzhledem k důkazům řekněme, že to tak bylo. Jestli k tomu Buda Hickse dohnal pocit urazenosti, chtíč, to, že byl na nejvyšší míru vyprovokován, nepopadl by vidle nebo hrábě, případně něco jiného, co bylo zrovna po ruce? Co dělal se skalpelem, pokud nepřišel do stáje s úmyslem ji zabít?“

„To není žádná záhada,“ řekl Reede. Ostře na něho pohlédla. „V ten den se ohřebila kobyla. Byl to těžký porod. Volali jsme na pomoc veterináře.“

„Jak pomáhal? Musel provést episiotomii?“ zeptala se.

„Nakonec ne. Podařilo se nám hříbě vytáhnout. Ale kufřík měl doktor Collins po ruce. Skalpel mohl vypadnout. Samozřejmě jen tak uvažujú, ale je to logický předpoklad, že ho Moula Bud uviděl a sebral.“

„To je značně neurčitý předpoklad, šerife Lamberte.“

„Tak neurčitý zas ne. Jak jsem vám už říkal, Moula Bud sbíral všechno možné.“

„Má pravdu, slečno Gaitherová,“ přispěchal soudce Wallace se svou troškou do mlýna. „Zeptejte se, koho chcete. Něco tak lesklého jako chirurgický nástroj by jeho pozornost upoutalo v tu chvíli, kdy by do stáje přišel.“

„Byl toho dne ve stáji?“ zeptala se Reeda.

„Ano. Po celý den tam někdo coural, Moula Bud mezi nimi nechyběl.“

Alex moudře usoudila, že je načase se stáhnout a zvolit jiný postup. Odměřeně soudci poděkovala a vyšla z jeho pracovny. Šerif šel za ní. Jen co vyšli z přijímací kanceláře, otočila se k němu, aby si to s ním vyříkala.

„Od nynějška bych ocenila, abyste nikoho, koho budu vyslýchat, nevodil za ručičku.“

Nasadil nevinný výraz. „To že jsem dělal?“

„Moc dobře víte, že ano. V životě jsem neslyšela tak chatrné, za vlasy přitažené vysvětlení vraždy. A každý obhájce, který by se pokusil takovýmhle způsobem obhajovat klienta, by si na mně vylámal zuby.“

„Hmmm, to je náhodička.“

„Cože?“

„Už jo.“ Znovu si ji změřil rošťáckým, zpupným pohledem. „Právě mě napadlo, že vypadáte přímo k nakousnutí.“

Krev se jí nahrnula do tváří. Přičetla to tomu, jak ji urazil. „Vy mě neberete vážně, pane Lamberte?“

Jeho drzost jako by se rozplynula. Potměšile se usmál. „Na to vemte jed, že beru,“ zašeptal divoce. „Na to vemte jed, že jo.“

KAPITOLA PÁTÁ

„Jen klid, Joe,“ Angus Minton se pohodlně rozvaloval v červeném koženém křesle. Tohle křeslo miloval, jeho žena Sarah Jo ho nemohla vystát.

Když postřehl, že ve dveřích jeho pracovny postává Junior, mávl na něho, ať jde dál. Přikryl dlaní mluvítko bezdrátového telefonu a zašeptal k synovi: „Joe Wallace ztrácí nervy.“

„Ale jdi, Joe, děláš ukvapené závěry a rozčiluješ se pro nic za nic,“ řekl do telefonu. „Dělá jenom to, co považuje za svoji práci. Nakonec jí zavraždili mámu. Když teď má diplom z právnické fakulty a nóbl místo jako žalobkyně, vytáhla na křížovou výpravu. Víš, jaké tyhle mladé ženské, co jim jde o kariéru, jsou.“

Chvíli poslouchal a potom znovu zopakoval, tentokrát ovšem už ne konejšivě: „Krucinál, Joe, uklidni se, slyšíš? Jenom si dávej pozor na jazyk a tohle všechno se přežene. Nech Celininu dceru na mně, na nás,“ řekl a zamrkal na Juniora.

„Za pár týdnů se vrátí do Austinu s ocasem pěkně staženým mezi těma pěknýma, dlouhýma nohama a řekne svýmu šéfovi, že to bylo plácnutí do vody. My dostanem to povolení, závodiště se postaví podle plánu, ty půjdeš do penze s výtečnou pověstí a příští rok touhle dobou budem sedět u skleničky a jenom se tomu smát.“

Jen co se rozloučil, odhodil přenosný telefon na druhý konec stolu. „Panejo, to je ale pesimista. Slyšet ho takhle Celinina dcera, tak mu kolem toho jeho hubeného krku hodí smyčku a pevně utáhne. Podal bys mi pivo, prosím tě?“

„Pasty na tebe čeká v hale.“

Ta novina Angusovu mizernou náladu nijak nevylepšila. „Zatraceně. No, teď nebo jindy. Dojdi pro něho.“

„Nebuď na něho moc tvrdý. Je celý rozklepaný.“

„To by měl, kvůli tomu, co provedl,“ zavrčel Angus.

Za chviličku byl Junior zpátky a za ním se šoural Pasty Hickam s hlavou kajícně sklopenou a obnošeným kovbojským kloboukem v ruce. Pasty byla přezdívka, ke které musel přijít někdy na základní škole, protože přestal chodit do školy dřív, než se dostal do devátého ročníku. Jeho pravé jméno už dávno všichni zapomněli.

Několik let jezdíval rodeo, ale nikdy neuspěl. To málo, co vyhrál, rychle utratil za pití, hazard a ženy. Práce na Mintonově ranči byl jeho první pokus o stálé, pravidelně placené zaměstnání a k všeobecnému údivu trvalo už třicet let. Angus Pastyho příležitostné flámy a úlety toleroval. Tentokrát ovšem přestřelil.

Angus ho nechal několik nekonečných minut stát a potit se a pak na něho vyštěkl: „Poslouchám!“

„Ang… Angusi,“ vykoktal starý honák. „Já vím, co chceš říct, že… že jsem… že jsem… něco pekelně zvoral, ale při-sámbůh, já nerad. Víš, jak se říká, že potmě každá kráva černá? Ať se propadnu, jestli to neplatí i pro koně. Zvlášť když člověku v břiše žbluňká pinta whisky.“ Usmál se a předvedl, že těch pár zubů, co mu zbyly, má do černá zkažených.

Anguse to nepobavilo. „Mýlíš se, Pasty. To jsem nechtěl říct. Chtěl jsem říct, že máš padáka.“

Junior vyskočil z kožené pohovky. „Táto!“ Angus po něm střelil tvrdým pohledem, který učinil přítrž každému dalšímu vměšování.

Pasty zbledl. „To nemůžeš myslet vážně, Angusi. Jsem tady třicet let!“

„Dostaneš slušné odstupné – rozhodně víc, než si zasloužíš.“

„Ale… ale –“

„Dals hřebce do padoku k deseti kobylkám. Co kdyby některou obskočil? Třeba tu z Argentiny. Máš ponětí, jakou má ta klisna cenu, Pasty? Přes půl milionu. Kdyby se zranila nebo zabřezla s tím hřebcem…“ Angus si mocně odfoukl. „Ani nechci pomyslet na ten malér, do kterého bys nás dostal. Kdyby na to jiný honák nepřišel, mohl jsem prodělat miliony a pověst tohohle ranče by šla do pekel.“

Pasty pracně polkl. „Dej mi ještě šanci, Angusi. Přísahám –“

„Tohle jsem slyšel už mockrát. Vykliď si svoje věci z ubytovny a koncem týdne se zastav v kanceláři. Řeknu účetnímu, aby ti napsal šek.“

„Angusi –“

„Sbohem a hodně štěstí, Pasty.“

Starý kovboj pohlédl úpěnlivě na Juniora, ale věděl už dopředu, že od něho se žádné pomoci nedočká. Junior upíral pohled na podlahu. Nakonec Pasty odešel z místnosti a zanechal za sebou blátivé stopy.

Když uslyšeli, že za ním zaklaply hlavní dveře, Junior se zvedl a zamířil k ledničce vestavěné do zdi. „Nevěděl jsem, že ho vyhodíš,“ podotkl podrážděně.

„Není důvod, proč bys měl.“

Donesl otci pivo a sám si také jedno otevřel. „Bylo to nutné? Nemohls ho trochu seřvat, ubrat mu práci, strhnout mu z platu? Proboha, táto, co bude takovej starej chlap dělat?“

„Na to měl myslet dřív, než dal toho hřebce na tu pastvinu. Teď toho nechrne. Udělal jsem to nerad. Byl tady dlouho.“

„Udělal chybu.“

„Něco horšího, nechal se nachytat!“ zařval Angus. „Jestli povedeš tenhle podnik, chlapče, musíš si vypěstovat hroší kůži. Tahle práce není vždycky jenom zábava, to víš. Nestačí pozvat klienty na vybranou večeři a flirtovat s jejich manželkama a dcerama.“ Angus si přihnul piva. „A teď si promluvme o tom Celinině děvčeti.“

Junior se podvolil a přijal Pastyho tvrdé potrestání, i když s ním nesouhlasil, spustil se na židli a lokl si piva z láhve. „Byla za Joem, že jo?“

„Jo, a všimni si, že přitom neztrácela čas. Joe je děsně nervózní. Bojí se, že jeho neposkvrněná soudcovská povést půjde do hajzlu.“

„Co mu Alexandra chtěla?“

„Položila mu pár otázek ohledně toho, proč tak spěchal s rozhodnutím, že je Bud neschopný podstoupit soudní řízení. Reede přišel Joeovi na pomoc, což bylo od něho chytré.“

„Reede?“

„Ten nikdy nespí, co?“ Angus si stáhl boty a přehodil je přes vycpávanou područku křesla. Se zaduněním dopadly na podlahu. Měl dnu a pobolíval ho palec. Zamyšleně si ho masíroval a nespouštěl pohled ze syna. „Co si o tom děvčeti myslíš?“

„Přikláním se k Joeovi. Představuje hrozbu. Myslí si, že jeden z nás Celinu zabil, a je odhodlaná zjistit kdo.“

„Taky z ní mám ten dojem.“

„Samozřejmě na nikoho z nás nic nemá.“

„Ovšemže ne.“

Junior vrhl na otce ostražitý pohled. „Je ostrá.“

„Jako břitva.“

„A nenacházím chybu na jejím vzhledu.“ Otec a syn se znalecky zachechtali. „Jo, je pěkná,“ řekl Angus. „To ovšem byla její máma taky.“

Juniorovi sklouzl úsměv z tváře. „Ano, to byla.“

„Pořád ti chybí, viď?“ Angus si syna pronikavě měřil. „Někdy.“

Angus si povzdechl. „Asi nejde přijít takhle o blízkého člověka, aby to na tebe trvale nepůsobilo. To bys jinak ani nebyl člověk. Ale neděláš dobře, že toužíš po ženě, která je už takových let mrtvá.“

„Těžko se dá říct, že bych toužil,“ namítl Junior. „Ode dne, kdy jsem přišel na to, jak funguje tohle,“ pleskl se přes poklopec kalhot, „si to moc klidu neužije.“

„O tom nemluvím,“ řekl Angus a svraštil čelo. „To svede s jistou pravidelností každý. Mluvím o tvém životě. 0 hlubší vazbě. Dlouho s tebou nebyla řeč, potom co Celina umřela. No dobře, to se dalo chápat.“

Posunul podnožku křesla, posadil se zpříma a napřáhl na Juniora tupý prst. „Ale ty sis to pěstoval, chlapče, od té doby jsi v sobě nikdy neměl ten pravý elán. Podívej se na Reeda, Celinina smrt ho taky sebrala, ale překonal to.“

„Jak můžeš vědět, že to překonal?“

„Vidíš ho někdy jen tak posedávat?“

„To já jsem měl tři manželky, ne Reede.“

„A na to bys měl být pyšný?“ zařval Angus, který se úplně přestal ovládat. „Reede v životě něco dokázal. Udělal kariéru –“

„Kariéru?“ Junior mu přetrhl řeč a pohrdavě si odfrkl. „Ani bych neřek, že dělat šerifa v tomhle zapadákově je zrovna velká výhra.“

„Čemu říkáš ty kariéra? Skočit si s každou ženskou v country klubu, než umřeš?“

„Já tady odvedu svůj kus práce,“ odsekl Junior hádavě. „Celé dopoledne jsem telefonoval s tím chovatelem v Kentucky. Už moc nechybí a koupí toho hřebce.“

„Jo? Co říkal?“

„Ze o tom vážně uvažuje.“

Angus se zvedl z křesla a halasně dával najevo, jak je rád. „To je báječná novina, synu. Slyšel jsem, že je to kus tvrdý-ho pacholka, tenhle chlap. Kamarádí se s Bunky Huntem. A že prej krmí svý koně kaviárem, když vyhrajou! Takovýhle voloviny se mi donesly.“ Pleskl Juniora do zad a rozčechral mu vlasy, jako by mu byly tři, a ne o čtyřicet let víc.

„Tím víc ovšem vidíme,“ Angus se znovu zamračil, „co bychom prodělali, kdyby dostihová komise stáhla tu licenci dřív, než na ní stačil uschnout inkoust. Náznak skandálu, a jsme odepsaný. Takže jak Alexandru zvládnem?“

„Zvládnem?“

S ohledem na svůj bolavý palec odkulhal Angus opatrně k ledničce. „Nemůžeme ji vypudit,“ řekl a odšrouboval uzávěr. „Jak já to vidím, budem ji muset prostě přesvěd-Čit, že jsme nevinní. Příkladní občané.“ Pokrčil rameny. „Neboť jsme přesně takoví, nemělo by to být tak těžké.“

Junior uměl rozpoznat, kdy otec usilovně přemýšlí. „Jak na to půjdeme?“

„Ne my – ty. Tím, že uděláš to, co ti jde nejlíp.“

„Chceš říct –?“

„Svedeš ji.“

„Svést ji!“ zvolal Junior. „Nepřipadalo mi, že by se dala snadno svést. Určitě nás nemůže ani cítit.“

„Potom to musíme nejdřív změnit… ty to musíš změnit. Zkrátka ji zpracuj, aby si tě oblíbila… pro začátek. Udělal bych to sám, kdybych na to byl ještě náležitě vybavený.“ Nestydatě se na syna zazubil. „Myslíš, že tak nepříjemný úkol zvládneš?“

Junior mu oplatil úsměv. „Rozhodně vítám možnost to

zkusit.“

KAPITOLA ŠESTÁ

Brána na hřbitov byla otevřená. Alex jí projela. Nikdy nebyla na matčině hrobě, ale znala číslo místa. Bylo poznamenané na kusu papíru a zařazené mezi nějaké doklady, které našla, když stěhovala babičku do léčebny.

Obloha vypadala studeně a nevlídně. Slunce viselo na západě těsně nad obzorem jako gigantický oranžový kotouč. Náhrobní kameny házely na uschlou trávu dlouhé stíny.

Podle nenápadných ukazatelů našla správnou řadu, zaparkovala a vystoupila. Pokud to mohla posoudit, byla zde jedinou návštěvnicí. Tady na okraji města jako by byl severní vítr ostřejší a skučel mnohem zlověstněji. Cestou ke hrobu si vyhrnula límec kabátu.

I když hrob hledala, nebyla připravená na to, až ho uvidí. Narazila na něj nečekaně. Nejdřív měla chuť se odvrátit, jako by narazila na něco hrozného a urážlivého.

Obdélníkový kámen byl sotva na dvě stopy vysoký. Vůbec by si ho nevšimla, nebýt jména, které na něm stálo. Pak už tam bylo jenom datum narození a datum smrti – nic víc. Žádný epitaf. Žádné obvyklé „Na věčnou památku“. Nic, jen holá fakta.

Stručnost toho sdělení zabolela Alex u srdce. Celina byla tak mladá a hezká a plná příslibů, a přesto už upadla v zapomnění.

Poklekla u hrobu. Byl trochu stranou od ostatních, osamělý, na vrcholu povlovného svahu. Tělo jejího otce převezli z Vietnamu do jeho rodné západní Virginie, což byl projev úcty armády Spojených států. Dědeček Graham, který zemřel, když byla Celina ještě děvče, byl pohřbený ve svém rodném městě. Celinin hrob byl úplně osamělý.

Náhrobní kámen byl na dotek chladný. Přejela špičkou prstu obrysy písmen matčina křestního jména, pak přitiskla dlaň na ostrou trávu před ním, jako by chtěla nahmatat tlukot srdce.

Bláhově si představovala, že by se jí snad mohlo podařit navázat s matkou nadpřirozené spojení, ale pociťovala pouze, jak ji tráva píchá do dlaně.

„Matko,“ zašeptala, zkoušela si to slovo dál. „Mámo! Mami!“ Znělo jí to cize. Ještě nikdy nikomu takhle neřekla.

„Přísahala, že jste ji poznávala po hlasu.“

Alex se poděšeně otočila. Přitiskla si ruku na srdce a vyděšeně zalapala po dechu. „Polekal jste mě. Co tady děláte?“

Junior Minton poklekl vedle ní a položil k náhrobnímu kameni kytici čerstvých květů. Chvíli na ni upíral pohled, pak otočil hlavu a zadumaně se na Alex usmál.

„Tak mě to napadlo. Volal jsem do motelu, ale nebrala jste telefon, když vám to přepojili do pokoje.“

„Jak jste věděl, kde bydlím?“

„V tomhle městě se ví všechno.“

„Nikdo nevěděl, že se chystám na hřbitov.“

„Domyslel jsem si to. Pokusil jsem se představit si, kam bych zamířil já, kdybych byl na vašem místě. Jestli vám moje společnost vadí, odejdu.“

„Ne. To je v pořádku.“ Znovu pohlédla na jméno vytesané do chladného neosobního šedého kamene. „Nikdy jsem tady nebyla. Babička Grahamová mě sem nechtěla vzít.“

„Vaše babička není zrovna vlídná, vstřícná osoba.“

„Ne, to tedy není.“

„Chyběla vám matka, když jste byla malá?“

„Moc mi chyběla. Zvlášť když jsem začala chodit do školy a uvědomila jsem si, že jsem ve třídě jediná, kdo nemá matku.“

„Spousta dětí se svými matkami nežije.“

„Ale vědí, že ji mají.“ O tomhle se jí zatěžko mluvilo i s nejbližšími přáteli a známými. Neměla nejmenší chuť se o tom vybavovat s Juniorem Mintonem, bez ohledu na to, jak chápavě se usmíval.

Natáhla ruku ke kytici, kterou přinesl, a pomnula v chladných špičkách prstů okvětní plátek růže. Květina jí připadala jako teplý samet, ale měla barvu krve. „Nosíte často mojí matce květiny na hrob, pane Mintone?“

Neodpověděl, dokud na něho znovu nepohlédla. „V ten den, kdy jste se narodila, jsem byl v nemocnici. Viděl jsem vás ještě dřív, než vás umyli.“ Měl otevřený, vlídný, odzbrojující úsměv. „Nemyslíte, že bychom si tedy měli tykat a říkat si křestními jmény?“

Proti jeho úsměvu se nedaly vztyčit zábrany. I železo by pod ním rozměklo. „Říkej mi tedy Alex,“ svolila a úsměv mu oplatila.

Přejel ji pohledem od hlavy k patě. „Alex, to se mi líbí.“

„Opravdu je to tak?“

„Cože, jestli se mi líbí tvoje jméno?“

„Ne. Že sem často chodíš s květinami.“

„Jo to. Jenom o svátcích. Angus a já sem obvykle s něčím zajdeme, na její narozeniny, o Vánocích, o Velikonocích. Reede taky. Dělíme se o náklady na udržování hrobu.“

„Máš k tomu nějaký zvláštní důvod?“

Záhadně na ni pohlédl a prostě odpověděl: „Všichni jsme Celinu milovali.“

„Jsem přesvědčená, že ji jeden z vás zabil,“ řekla tiše.

„Jsi na omylu, Alex. Já jsem ji nezabil.“

„A co tvůj otec? Myslíš, že on ano?“

Zavrtěl hlavou. „Choval se k Celině jako k dceři. A také na ni tak myslel.“

„A Reede Lambert?“

Pokrčil rameny, jako by nebylo zapotřebí vymýšlet nějaké složitosti. „Reede, no…“

„Ano?“

„Reede by ji v životě nedokázal zabít.“

Alex se úžeji zachumlala do svého kožíšku. Slunce zapadlo a v tu chvíli se udělalo chladněji. Když promluvila, šla jí od úst pára. „Dnes odpoledne jsem strávila nějakou dobu ve veřejné knihovně a přečetla jsem si, co se o tom psalo v místních novinách.“

„Stálo tam něco o mně?“

„Ale ano, je tam všechno z časů, kdy za Purcell hráli Panteři.“

Smál se a vítr mu rozevlál vlasy. Měl je mnohem světlejší než Reede, jemnější a lépe opečovávané. „To muselo být fascinující počtení.“

„To ano. Ty a Reede jste byli oba kapitáni týmu.“

„No to jo.“ Ohnul paži, jako by se chlubil svými bicepsy. „Mysleli jsme si, že jsme neporazitelní, prostě namyšlení usmrkanci.“

„V předposledním ročníku střední školy se matka stala královnou. Byl tam snímek, jak ji Reede o poločasu líbá.“

Když si Alex tu fotografii podrobně prohlížela, vzbudila v ní velice zvláštní pocity. Nikdy předtím ji neviděla. Z nějakého důvodu se babička rozhodla, že ji mezi těmi mnoha ostatními neponechá, možná proto, že polibek Reeda Lamberta byl troufalý, zkušený a majetnícky.

Nedal se nijak odradit jásajícím davem na stadionu, paží svíral Celinu v pase. Prudkost toho polibku jí zvrátila hlavu. Vypadal jako dobyvatel, zvláště v zabláceném fotbalovém dresu a s otlučenou helmou v druhé ruce.

Potom co na ten snímek několik minut upřeně zírala, začínala ten polibek sama prociťovat.

Vrátila se zpátky do přítomnosti a řekla: „Ty ses s mojí matkou a Reedem spřátelil až později, že je to tak?“

Junior utrhl stéblo trávy a začal je cupovat mezi prsty. „V deváté třídě. Do té doby jsem chodil do internátní školy v Dallasu.“

„Chtěl jsi to?“

„To chtěla matka. Nepřála si, abych si od dětí dělníků z naftových polí a honáků osvojil nevhodné způsoby, jak tomu říkala, takže mě podzim co podzim vypakovali do Dallasu.

Moje vzdělávání bylo po léta jablkem sváru mezi otcem a matkou. Nakonec, to už jsem měl jít pomalu na střední školu, si dupnul a řekl, že je načase, abych se naučil, že jsou také jiní lidé na světě než ti.vycmrdlí hajzlíci‘ – to citujú přesně – na soukromé střední. Toho podzimu mě zapsal na střední školu v Purcellu.“

„Jak to tvoje matka přijala?“

„Moc dobře ne. Byla rozhodně proti, ale moc s tím nenadělala. Tam, odkud pocházela –“

„A to je kde?“

„Kentucky. Její táta byl, když byl v rozkvětu sil, jedním z nejlepších chovatelů dobytka. Odchoval kus, který vyhrál třikrát za sebou zlatou.“

„Jak se s tvým otcem seznámili?“

„Angus odjel do Kentucky, aby tam koupil kobylu. Zpátky si přivezl kobylu a moji matku. Žije tady přes čtyřicet let, ale pořád udržuje tradice Presleyovic rodiny a jedna z nich je, že posílajívšechny svoje potomky do soukromých škol.

Táta mě nejenom zapsal do purcellské školy, ale trval i na tom, že mám vstoupit do fotbalového týmu. Trenér z toho nebyl dvakrát nadšený, ale táta ho uplatil slibem, že koupí pro celý tým nové dresy, když mě přibere, takže…“

„Angus Minton rozhoduje, co se má stát.“

„Na to můžeš vsadit,“ řekl Junior se smíchem. „Odpověď ne nikdy nebere, takže jsem začal s fotbalem. Jaktěživ jsem ho předtím nehrál a první den tréninku jsem málem vypustil duši. Ostatní kluci mě přirozeně nemohli ani cítit.“

„Kvůli tomu, že jsi byl nejbohatší kluk ve městě?“

„Je to tvrdá práce, ale někdo ji dělat musí,“ řekl s okouzlujícím úsměvem. „Tak nebo tak, když jsem se ten večer vrátil domů, řekl jsem tátovi, že z duše nenávidím střední školu v Purcellu a fotbal. Řekl jsem mu, že dám kdykoliv přednost vycmrdlým hajzlíkům před buranem, jako je Reede Lambert.“

„Co se stalo?“

„Máti brečela, až se jí udělalo zle. Táta děsně nadával. Potom mě vyhnal ven a musel jsem chytat míče, až mi ruce krvácely.“

„To je hrozné!“

„Ani ne. Ležely mu na srdci moje zájmy. Věděl, i když já jsem to tehdy nevěděl, že tady se fotbal hraje, vstává se s ním a lehá. Ale,“ začal odjinud, „melu a nejsem k zastavení. Není ti zima?“

„Ne.“

„Určitě ne?“

„Určitě.“

„Nechceš už jít?“

„Ne, chtěla bych, abys povídal dál.“

„Je to formální výslech?“

„Rozhovor,“ odpověděla tak kousavě, že se nezdržel úsměvu.

„Aspoň si strč ruce do kapes.“ Uchopil její ruce do svých a zasunul jí je do kapes kožíšku a popleskal kapsy. To důvěrné gesto jí bylo proti mysli. Byla to od něho troufalost a za daných okolností navíc značně nevhodná.

„Soudím, žes do fotbalového týmu zapadl,“ řekla. Rozhodla se, že přejde jeho důvěrnost jakoby nic.

„Ano, ale nehrál jsem, aspoň ne při zápasu, až v tom úplně posledním. To bylo na okresním přeboru.“

Sklopil hlavu a zadumaně se usmál. „Prohrávali jsme o čtyři body. Do konce zápasu zbývalo pár vteřin. Míč byl na naší straně, ale chyběly nám čtyři body a oba chytači se zranili.“

„No teda!“

„Říkal jsem ti, fotbal se tady u nás prožívá. Takže hvězdu týmu odnášeli z hřiště na nosítkách, když vtom trenér pohlédl k naší lavici a vyštěkl moje jméno. Skoro jsem se potento.“

„Co bylo dál?“

„Shodil jsem ze sebe pončo a běžel se přidat k našemu týmu. Jako jediný jsem měl na sobě čistý dres. Obránce –“

„Reede Lambert.“ To Alex věděla z novin.

„Jo. Byl mým osudem. Hlasitě zasténal, když mě uviděl přibíhat, a dokonce ještě hlasitěji, když jsem mu řekl, že mě trenér postavil jako chytače. Pohlédl mi rovnou do očí a řekl: „Až ti ten zatracenej míč hodím, koukej ho chytit.“

Junior se na okamžik odmlčel, jak ho ta vzpomínka pohltila. „Na to nezapomenu, co budu živ. Reede stanovil podmínky.“

„Podmínky?“

„Za jakých z nás budou přátelé. Bylo to buď tehdy, nebo nikdy, kdy jsem musel prokázat, že jsem hoden jeho přátelství.“

„Bylo to tak důležité?“

„Na to vsaď krk. Už jsem chodil do místní školy dost dlouho, abych věděl, že jestli se nedám dohromady s Reedem, nebudu nikdy nic znamenat.“

„Chytils to, viď?“

„Ne, nechytil. Abych byl upřímný, nemůžu říct, že chytil. Reede ten míč hodil rovnou sem,“ řekl a ukázal si na hruď, „přímo mezi číslice na mém dresu. Pětatřicet yardů. Nemusel jsem udělat víc než ten míč obemknout pažemi a přenést ho přes brankovou čáru.“

„Ale stačilo to, ne?“

Úsměv vystřídal smích. „Jo. To byl začátek našeho přátelství.“

„Tvůj otec musel být u vytržení.“

Junior zaklonil hlavu a mocně se rozesmál. „Přeskočil hrazení, potom lavici a vběhl na hřiště. Popadl mě a několik minut mě nosil po hřišti.“

„A co tvoje matka?“

„Matka? Tu by na fotbalový zápas nedostal ani párem koní. Připadá jí to barbarské.“ Uchechtl se a zatahal se za ušní lalůček. „Má dost pravdu. Mně ale bylo jedno, co si o mně kdo myslí, záleželo mi jenom na tom, co si myslí tála. Byl na mě ten večer tak pyšný.“ Modré oči mu při té vzpomínce zářily.

„S Reedem se nikdy předtím nesetkal, ale objal ho taky, tak, jak byl v dresu a chráničích. V ten večer začalo i jejich přátelství. Nedlouho potom umřel Reedovi táta a Reede se odstěhoval na ranč a bydlel u nás.“

Na chvíli se ponořil do soukromých vzpomínek. Alex mu dopřála čas, aby se mohl probírat dávnými pocity a myšlenkami, a nerušila ho. Nakonec k ní zvedl pohled.

„Páni, právě jsi vypadala jako Celina,“ řekl tiše. „Ani ne tak podle podoby, ale tvářila ses stejně. Umíš naslouchat stejně jako ona.“ Natáhl ruku a dotkl se jejích vlasů. „Hrozně ráda poslouchala, když někdo něco povídal. Nebo alespoň dokázala ve vypravěči vzbudit dojem, že je to tak. Hodiny uměla neobyčejně klidně sedět a jenom poslouchat.“ Odtáhl ruku, ale bylo na něm znát, že nerad.

„Tohle tě k ní zpočátku přitahovalo?“

„No to ne,“ řekl s mnohoznačným úsměvem. „To, co mě k ní přitahovalo na prvním místě, byla žádostivost dospívajícího kluka. Když jsem poprvé uviděl Celinu na chodbě ve škole, vzalo mi to dech. Byla tak hezká.“

„Běžel jsi za ní?“

„Hele, byl jsem ohromený, ne šílený.“

„A co teda ta slabost, co jsi pro ni měl?“

„Tehdy patřila k Reedovi,“ řekl jednoznačně. „0 tom nebylo sporu.“ Zvedl se z kleku. „Měli bychom jít. Ať říkáš, co chceš, jsi celá zmrzlá. Kromě toho to tady za tmy začíná být strašidelné.“

Alex, pořád ještě zmatená jeho posledním prohlášením, ho nechala, aby jí pomohl vstát. Otočila se, aby si smetla ze sukně suchou trávu, a znovu si všimla kytice. Zelený voskovaný papír, v němž květy byly, v ostrém větru chřes-tivě šustil. „Děkuju, že jsi přinesl ty květiny, Juniore.“

„Rádo se stalo.“

„Vážím si toho, že jsi po všech těch létech tak pozorný.“

KAPITOLA SEDMÁ

Očekávali ji. To bylo patrné od chvíle, kdy ji Junior doprovodil přes práh rozlehlého patrového domu na Mintonově ranči. Souhlasila, že půjde s Juniorem ze hřbitova k nim domů, protože se nemohla dočkat, až bude moci sledovat podezřelé v jejich domácím prostředí.

Jakmile však vkročila do obývacího pokoje, nemohla se ubránit myšlence, jestli se s ní náhodou nemanipuluje, mís-to aby pravidla určovala ona.

Její odhodlání postupovat obezřetně bylo okamžitě vystaveno zkoušce, když Angus rázně přešel přes rozlehlou místnost a stiskl jí ruku.

„Jsem rád, že vás Junior našel a přemluvil, abyste přišla,“ řekl a pomohl jí z kožíšku. Hodil ho Juniorovi. „Pověs to, ano?“ Přejel ji oceňujícím pohledem a řekl: „Nevěděl jsem, jak naše pozvání přijmete. Jsme rádi, že vás tady máme.“

„Je mi potěšením.“

„To je dobře,“ řekl a zamnul si ruce. „Co si dáte k pití?“

„Bílé víno bych prosila.“ Modré oči měl přátelské, ale připadaly jí zneklidňující. Jako by nahlížel pod povrch a odhalil citové nejistoty, které důkladně maskovala schopností a profesní zdatností.

„Bílé víno, hmm? Já to nemůžu pít. To bych si mohl dát rovnou limonádu. Ale přesně to pije i moje žena. Bude tady hned. Posaďte se tamhle, Alexandro.“

„Má ráda, když se jí říká Alex, táto,“ řekl Junior a připojil se k Angusovi u vestavěného baru, aby si namíchal whisky s vodou.

„Tak tedy Alex.“ Angus jí přinesl sklenici vína. „To jméno, řekl bych, na právničku sedí.“

Byla to pochybná poklona, pokud to poklona vůbec byla. Poděkovala jak za ten kompliment, tak za víno najednou. „Proč jste mě sem pozval?“

Na okamžik jako by ho její přímočarost vyvedla z míry, ale odpověděl laskavě: „Uteklo už příliš vody, než abychom byli nepřátelé. Chci vás líp poznat.“

„To je důvod, proč jsem přišla, pane Mintone.“

„Angus. Říkejte mi Angusi.“ Dopřál si chvilku, ve které si ji bedlivě měřil. „Proč jste se chtěla stát právničkou?“

„Abych mohla vyšetřit vraždu své matky.“

Odpověď jí splynula ze rtů s takovou samozřejmostí, že to ohromilo nejenom Mintonovy, ale Alex samotnou. Nikdy dřív slovně neformulovala, že to byl její cíl. Merle Grahamová do ní musela tohle odhodlání postupně vpravit.

S tímto veřejným přiznáním si rovněž v duchu znovu připomněla, že podle babičky nese hlavní vinu sama. Babička Grahamová prohlásila, že je vysloveně zodpovědná za smrt své matky. Pokud se jí nepodaří prokázat něco jiného, ponese ten pocit viny do konce života. Přijela do Purcellu, aby sama sebe očistila.

„Vy si opravdu neberete servítky, mladá dámo,“ podotkl Angus. „To se mi líbí. Chodit kolem horké kaše by mě jenom připravovalo o čas.“

„A mě také,“ řekla Alex a připomněla si, jak jí ubíhá vyhrazená doba.

Angus si odkašlal a zeptal se: „Manžela nemáte? Ani děti?“

„Ne.“

„Proč ne?“

„Táto,“ vložil se do toho Junior a protočil oči, neboť mu otcova beztaktnost připadala trapná.

Alex se neurazila, pobavilo ji to. „Mně to nevadí, Juniore, opravdu ne. Často se mě na to lidé ptají.“

„Odpovíte mi?“ Angus si přihnul z láhve s pivem.

„Nemám čas a ani mě to neláká.“

Angus neutrálně zamručel. „Tady u nás máme času víc m z dost, ale pramálo chuti k manželství.“ Sjel Juniora spalujícím pohledem.

„Táta naráží na moje ztroskotaná manželství,“ objasnil n Junior.

„Manželství? Kolik jich bylo?“

„Tři,“ přiznal se a trhl sebou.

„A ani z jednoho nějaké vnouče,“ zavrčel Angus jako ncnaložený medvěd. Káravě namířil na syna ukazováček. „A to ne že bys nevěděl nic o chovu.“

„Jako obvykle se chováš před návštěvou politováníhodné, Angusi.“

Všichni tři se otočili. Ve vchodu stála nějaká žena. Alex si v duchu utvořila představu, jaká bude Angusova manželka – silná, až příliš sebevědomá, přiměřeně neotesaná, aby se k němu náležitě hodila. Ze bude představovat takový ten drsný, hlučný typ, který se bude víc rozhánět bičem než dbát na vlastní vzhled.

Paní Mintonová byla naprostý opak Alexiny představy. Měla štíhlou, drobnou postavu a rysy jemné jako panenka z míšeňského porcelánu. Šedivějící světlé vlasy se jí hebce vlnily kolem obličeje tak bledého jako dvojitá šňůra perel, kterou měla kolem krku. Byla oblečená ve vlněných žerzejových šatech slézové barvy s nabíranou sukní, která se při chůzi houpala kolem jejího štíhlého těla. Vešla do místnosti a posadila se do křesla vedle Alex.

„To je Alex Gaitherová, drahá,“ řekl Angus. Pokud ho manželčino pokárání rozzlobilo, nedal to na sobě znát. „Alex, moje manželka, Sarah Jo.“

Sarah Jo pokývla a hlasem stejně neosobním a chladným, jako bylo pokývnutí, kterým to vzala na vědomí, pravila: „Slečno Gaitherová, potěšení na mé straně.“

„Děkuji.“

Bledá tvář se jí rozzářila a rovné tenké rty se zvlnily do radostného úsměvu, když jí Junior podal sklenku bílého vína, kterou jí nalil, aniž by ho o to požádala. „Děkuji, miláčku.“

Sklonil se a políbil matku na hladkou tvář, kterou mu nastavila. „Už tě přešla bolest hlavy?“

„Úplně ne, ale zdřímnutí mi pomohlo. Je to milé, že se ptáš.“ Natáhla ruku a pohladila ho po tváři. Ruku měla, jak si Alex všimla, mléčně bílou a vypadala křehce jako květina poničená bouří. Otočila se k manželovi. „Musíš tahat řeči o chovu do obývacího pokoje, místo aby sis je nechal do stáje, kam patří?“

„Ve vlastním domě si budu mluvit, o čem se mi bude chtít,“ odpověděl Angus, ale nezdálo se, že by se na ni zlobil.

Junior, zřejmě zvyklý na jejich výměnu názorů, se zasmál, obešel křeslo Sarah Jo a posadil se na opěrku Alexina křesla. „Nemluvili jsme vysloveně o chovu, matko. Táta si jenom stěžoval, že nejsem schopný udržet si manželku tak dlouho, aby přivedla na svět dědice.“

„Budeš mít děti s tou pravou, až přijde čas.“ Promluvila stejně tak k Juniorovi, jako k Angusovi. Pak se otočila k Alex s otázkou:

„Slyšela jsem dobře, že jste nikdy nebyla vdaná, slečno Gaitherová?“

„Správně, nebyla.“

„Jak zvláštní,“ Sarah Jo si usrkla vína. „Vaší matce roz-» hodně mužská společnost nikdy nescházela.“ i „Alex neříkala, že se jí nedostává mužské společnosti,“ uvedl to Junior na pravou míru. „Jenom je vybíravá.“

„Ano, dala jsem přednost kariéře před manželstvím a rodinou. Alespoň prozatím.“ Svraštila čelo, jak ji najednou něco napadlo. „Zmínila se někdy matka, čím by se chtěla stát?“

„Ne že bych to od ní někdy slyšel,“ řekl Junior, „i když asi všechna děvčata v naší třídě si prošla obdobím, kdy se chtěla stát herečkami nebo zpěvačkami.“

„Měla mě tak brzy,“ řekla Alex s náznakem lítosti. „Možná jí časné manželství znemožnilo, aby se mohla k něčemu dopracovat.“

Junior jí prstem zvedl hlavu, takže na něho musela pohlédnout. „Celina se rozhodla, jak chtěla.“

„Děkuju, že to říkáš.“

Spustil ruku. „Nikdy jsem ji neslyšel tvrdit nic jiného, než že chce být manželka a matka. Pamatuju se na den, kdy jsme přímo o tom mluvili. Taky by sis to měl vybavit, táto. Bylo to v létě a udělalo se takové vedro, že jsi řekl Reedovi, aby si vzal den volna, až vykydá. My tři jsme se rozhodli, že si uděláme piknik u toho starého rybníka, kde jsme napájeli, pamatuješ se?“

„Ne.“ Angus se zvedl ze židle, aby si vzal další pivo.

„Já ano,“ řekl Junior zasněně. „Jako by to bylo včera. Rozložili jsme si pokrývku pod mesquitovými stromy, Lupe nám s sebou zabalila domácí tamales. Když jsme je snědli, natáhli jsme se na záda, Celina mezi mě a Reeda, a dívali jsme se větvemi stromů na nebe. Poskytovalyjen chabý stín. Z toho slunce a plných žaludků jsme byli celí ospalí. Pozorovali jsme mouchy, které kolem něčeho kroužily, a říkali jsme si, že se půjdem podívat, co to tam uhynulo, ale byli jsme moc líní. Jenom jsme tam tak leželi a povídali si, víš, o tom, čím budeme, až dospějeme. Já jsem řekl, že chci být mezinárodním playboyem. Reede řekl, že jestli se mi to povede, koupí si podíl ve firmě na výrobu kondomů a zbohatne. Bylo mu jedno, čím se stane, pokud přitom nadělá peníze. Celina nechtěla nic než se vdát.“ Odmlčel se a sklopil pohled na své ruce. „Za Reeda.“

Alex sebou trhla.

„Když je řeč o Reedovi,“ podotkl Angus. „Myslím, že slyším jeho hlas.“

KAPITOLA OSMÁ

Lupe, hospodyně u Mintonových, zavedla Reeda dovnitř. Alex se otočila právě včas, aby ho uviděla procházet dveřmi. Po Juniorově překvapivém sdělení zůstala jako omámená. Od babičky Grahamové věděla, že na střední škole spolu Celina a Reede chodili. Z fotografie, na níž jí nasazuje korunku královny krásy, to bylo patrné. Alex ovšem netušila, že si ho matka chtěla vzít. Věděla, že na jejím obličeji musí být znát, jak ji to ohromilo.

Jediným pohledem přehlédl místnost. „Jaký to utěšený domácký výjev!“

„Nazdar, Reede,“ řekl Junior z opěrky, kde seděl těsně vedle Alex, což jí najednou z důvodu, který by nedokázala vysvětlit, připadalo příliš intimní a familiérní. „Co tě sem přivádí? Dáš si skleničku?“

„Pojď dál,“ mávl Angus rukou. Sarah Jo ho ignorovala, jako by byl neviditelný. To Alex mátlo, neboť u nich svého času žil jako člen rodiny.

^Položil bundu a klobouk na židli a přistoupil k baru, aby si vzal pití, které mu Angus nalil. „Přišel jsem se podívat na svoji kobylku. Jak se jí vede?“

„Dobře,“ odpověděl Angus. „To jsem rád.“

Rozhostilo se napjaté ticho, za něhož jako by všichni přemýšleli o obsahu svých sklenic. Nakonec se Angus zeptal: „Máš ještě něco na srdci, Reede?“

„Přišel, aby vás varoval ohledně toho, co mi budete říkat,“ podotkla Alex. „Stejně jako dnes odpoledne u soudce Wallace.“

„Když mi někdo položí přímou otázku, odpovídám sám, advokátko,“ řekl podrážděně. Obrátil do sebe pití a postavil sklenici. „Tak se zatím mějte. Dík za pití.“ Vydusal z místnosti a zastavil se jen na tak dlouho, než si sebral klobouk a bundu.

Kupodivu to byla Sarah Jo, kdo prolomil ticho, které nastalo, když za sebou Reede práskl hlavními dveřmi. „Vidím, že jeho způsoby se vůbec nezlepšily.“

„Znáš Reeda, matko,“ řekl Junior a neosobně pokrčil rameny. „Ještě sklenku vína?“

„Prosila bych.“

„Dejte si vy dva spolu,“ řekl Angus. „Chci s Alex mluvit mezi čtyřma očima. Vezměte si s sebou víno, jestli chcete.“

Pomohli Alex z křesla a vyprovodili ji na chodbu dřív, než si stačila uvědomit, jak se to vlastně sběhlo. Cestou po chodbě se rozhlížela kolem sebe.

Stěny byly pokryté červenou sametovou papírovou tapetou a visely na nich zarámované fotografie závodních koní. Masivní španělský lustr výhružně visel od stropu. Nábytek byl tmavý a rozměrný.

„Líbí se vám můj dům?“ zeptal se Angus, když si všiml, že za ním zůstává pozadu a všechno si prohlíží.

„Velice,“ zalhala.

„Sám jsem si ho navrhl a postavil, když byl Junior ještě v plenkách.“

Aniž by jí to musel říkat, Alex poznala, že Angus dům nejen postavil, ale také zařídil. Na ničem nebyla znát osobnost Sarah Jo. Nepochybně to strpěla, protože neměla na výběr.

Dům byl nevýslovně ohavný, ale byl to tak ohromující a neomluvitelný nevkus, že měl v sobě jistý syrový šarm stejně jako Angus.

„Než byl dům postaven, bydleli jsme se Sarah Jo v traťovém domku. Stěnami prosvítalo denní světlo. V zimě jsme tam skoro mrzli a v létě jsme mívali na posteli na prst prachu.“

Zpočátku byla Alex paní Mintonová protivná. Připadala jí roztržitá a ponořená do sebe. Nicméně dokázala soucítit s mladší Sarah Jo, kterou jako exotickou květinu vytrhli z pohodlné, oduševnělé kultury a přesadili ji do prostředí tak drsného a naprosto odlišného, že musela uschnout. Nikdy by se tomu tady nedokázala přizpůsobit a Alex bylo záhadou, proč si Angus nebo Sarah Jo mysleli, že by to šlo.

Angus vešel jako první do dřevem obložené pracovny, kde převládal dokonce ještě výraznější mužský duch než ve zbytku domu. Odevzdanýma hnědýma očima hleděly do prostoru hlavy jelenů a vapiti, zbylé místo na stěnách zabíraly fotografie koní v mintonovských barvách, stojící na místech pro vítěze závodišť po celé zemi. Některé byly současné, jiné se zdály desítky let staré. Bylo tam několik stojanů plných střelných zbraní. V rohu byla opřená tyč se státní vlajkou. Na zarámovaném kartonu stálo: „I když půjdu roklí šeré smrti, nebudu se bát ničeho zlého… neboť jsem ten největší mizera.“

Jen co vešli do místnosti, ukázal do rohu. „Pojďte sem. Chci vám něco ukázat.“

Šla za ním ke stolu, který byl zakrytý něčím, co vypadalo jako obyčejné bílé prostěradlo. Angus je stáhl.

„Panebože!“

Byl to architektonický model dostihového závodiště. Byl vypracovaný do nejmenšího detailu, od barevně vyznačených sedadel po pojízdné startovací boxy, na parkovišti byla pruhy vyznačena stání.

„Purcell Downs,“ chlubil se Angus a nadýmal se pýchou jako novopečený otec. „Uvědomuji si, že děláte jenom to, co považujete za nevyhnutelné, Alex. Dovedu to respektovat.“ Zatvářil se útočně. „Vy si ale neuvědomujete, co všechno je tady v sázce.“

Založila si ruce, jako by se chtěla bránit. „Proč mi o tom nepovíte víc?“

Nepotřeboval pobízet dvakrát. Pustil se do obšírného vysvětlování, jak chtěl, aby se postavila dostihová dráha, a vyjmenovával její možné podoby. Na ničem se nemělo šetřit. Celý komplex měl být prvotřídním zařízením, od stájí až po dámské toalety.

„Staneme se jediným takovým podnikem mezi Dallasem/Fort Worth a El Pasem v okruhu asi tak tří set mil od obou měst. Pro cestující to bude dobrá zastávka. Umím si představit, jak se z Purcellu v příštích dvaceti letech stává druhé Las Vegas, jak vytryskne z pouště jako gejzír.“

„Není to až příliš optimistické?“ zeptala se pochybovačně.

„Trochu možná. Tohle ale lidi vždycky říkali, když jsem začal stavět tenhle dům. Říkali to, když jsem postavil tréninkovou dráhu a nakreslil plány pro zastřešený bazén na plavení koní. Skeptických řečí si nevšímám. Člověk musí mít velké sny, když chce uskutečnit velké věci. Dejte na moje slova,“ řekl a na zdůraznění píchl prstem do vzduchu. „Jestli dostaneme na stavbu toho závodiště povolení, Purcell se začne rozrůstat jako o závod.“

„Všem by se to ale nelíbilo, nemám pravdu? Někteří by třeba chtěli, aby Purcell zůstal, jaký je.“

Angus umíněně zavrtěl hlavou. „Před pár lety to bylo kvetoucí město.“ »

„Ropa?“

„Správně. Bylo tady deset bank. Deset. Víc než v kterémkoli jiném takhle velkém městě. Rozpočítáno na hlavu jsme byli nejbohatším městem v okresu. Obchodníkům šly kšefty víc, než dokázali zvládnout. Všichni prosperovali.“ Odmlčel se, aby se mohl nadechnout. „Nechtěla byste něco k pití? Pivo? Kolu?“

„Ne, děkuji.“

Angus vytáhl z ledničky pivo, odloupl uzávěr a zhluboka se napil.

„Když se trh s ropou propadl, říkali jsme si, že je to dočasné.“

„Nakolik vás propad trhu zasáhl?“

„Mám značný podíl na několika vrtech a společnost na těžbu zemního plynu. Bohudíky jsem ale nikdy neinvestoval víc, než jsem si mohl dovolit prodělat. Nikdy jsem ne-likvidoval své další firmy, abych mohl vrážet peníze do nějakého vrtu.“

„Přesto vám pokles ceny ropy musel způsobit značnou finanční ztrátu. Neštvalo vás to?“

Zavrtěl hlavou. „Vydělal a prodělal jsem víckrát, než vy máte let, mladá dámo. Mně vlastně nevadí být na mizině. Je mnohem zábavnější být bohatý, ale být na mizině je větší vzrušení. Má to v sobě skrytou výzvu.

Sarah Jo,“ povzdechl si zamyšleně, „se mnou samozřejmě nesouhlasí. Má ráda jistotu peněz, na které se práší v bezpečnostní schránce. Nikdy jsem se nedotkl jejích peněz ani Juniorova dědictví. Slíbil jsem jí, že to nikdy neudělám.“

Vybavovat se o dědictví bylo Alex cizí. Dokonce to nedokázala ani pochopit. Babička Grahamová je živila ze svého platu u telekomunikační společnosti, a když odešla do penze, tak z důchodu. Ve škole dosáhla Alex dostatečně dobrých výsledků, aby získala stipendium na Texaskou univerzitu. Při studiu pracovala, aby měla na oblečení a na jídlo, takže si babička nemusela na tyhle výdaje stěžovat.

Rovněž získala finanční příspěvek na právnické fakultě, protože měla tak skvělé výsledky. Práce ve státní službě neznamenala žádný luxus. Dlouhé týdny bojovala se svým svědomím, než si jako odměnu za to, že složila závěrečné zkoušky, pořídila kožíšek. Což byla jedna z mála rozmařilostí, které si vůbec kdy dopřála.

Vrátila se do přítomnosti a zeptala se: „Máte dost kapitálu, abyste mohl tu dostihovou dráhu financovat?“

„Osobně ne.“

„Mintonovy závody ano?“

„Samotné ne. Vytvořili jsme skupinu investorů, jednotlivců a firem, které vydělají na tom, že tady to závodiště bude.“

Usadil se do červeného koženého křesla a ukázal jí na židli.

„Když obchody s ropou kvetly, každý ochutnal, jaké to je, být bohatý. Zase po tom prahnou.“

„Což obyvatelům Purcellu zrovna moc nelichotí – tlupa hrabivých šelem, které čekají, až budou moct zhltnout peníze z dostihů.“

„Hrabivých ne,“ řekl. „Každý by dostal, co mu patří, od hlavních investorů až po chlápka, který vlastní samoobslužnou benzínku na nejbližším rohu. Neznamenalo by to jenom individuální zisk. Pomyslete na školy, nemocnice, veřejná zařízení, které by město s těmi vzrůstajícími příjmy mohlo vybudovat.“

Předklonil se a sevřel ruku v pěst, jako by v ní něco držel. „To proto je to závodiště tak důležité. Purcell by to postavilo znovu na nohy.“ Modré oči mu při té představě zářily nadšením. „Co si o tom myslíte?“

„Nejsem idiot, pane Mintone… Angusi,“ opravila se. „Je mi jasné, co by to závodiště znamenalo pro místní ekonomiku.“

„Proč potom nenecháte toho směšného vyšetřování?“

„Já je za směšné nepovažuji,“ odpověděla ostře.

Pozorně si ji měřil a bezmyšlenkovitě se škrábal na tváři. „Jak vás to napadlo, že bych mohl zabít vaši matku? Byla nejlepší přítelkyní našeho Juniora. Denně chodila do tohoto domu. Po tom, co se vdala, už tolik ne, ale předtím ano. Nikdy bych se toho děvčete prstem nedotkl.“

Alex mu chtěla věřit. Přestože byl podezřelý v případu vraždy, velice ho obdivovala. Podle toho, co si přečetla a vyrozuměla z rozhovorů, začal z ničeho a vybudoval impérium.

Jeho příkrost byla až roztomilá. Měl přesvědčivou osobnost. Nemohla si ale dovolit, aby ji jeho barvitá osobitost ovlivnila. Její obdiv k Angusovi nebyl tak silný jako její potřeba dozvědět se, jak ona, nevinné nemluvně, mohla někoho pohnout, aby zavraždil její matku.

„Nemohu to vyšetřování zastavit,“ řekla. „I kdybych chtěla, Pat Chastain –“

„Poslyšte,“ skočil jí do řeči a posunul se v křesle kupředu. „Zamrkejte na něho těma svýma velkýma, dětsky modrýma očima, řekněte mu, že jste se zmýlila, a já vám zaručujú, že zítra touhle dobou si už ani nevzpomene, proč jste sem přijela.“

„To bych nemohla –“

„Dobře, nechte Pata na mně.“

„Angusi,“ zvýšila hlas, „vy asi pořád nechápete, o co mi jde.“

Pokračovala, až když měla jistotu, že jí věnuje pozornost. „Tak jako vy bezmezné věříte ve svoje závodiště, jsem já přesvědčená, že byl případ vraždy mé matky špatně vedený. Mám v úmyslu dohlédnout, aby se to dalo do pořádku.“

„Přestože je v sázce budoucnost celého města?“

„Ale jděte,“ zaprotestovala. „Stavíte to tak, jako bych utrhovala chleba od úst hladovějícím dětem.“

„Tak zlé to není, ale přesto –“

„Moje budoucnost je rovněž v sázce. Nemůžu pokračovat ve své práci, dokud nebude tento případ vyřešen k mé spokojenosti.“ ^ „Ano, ale –“

Vtom se otevřely dveře a nakoukl Junior. „Hej, už toho nechte. Právě jsem dostal ohromný nápad, Alex. Co kdybys zůstala na večeři?“

„Krucinál, Juniore,“ zahřměl Angus a bouchl pěstí do opěrky křesla. „Nepoznal bys obchodní jednání, ani kdyby tě kouslo do zadku. Mluvíme tady vážně. Už se ani neopovaž mě někdy vyrušit při soukromém rozhovoru. Víš snad, co se sluší.“

Junior viditelně polkl. „Nevěděl jsem, že rozmlouváte tak soukromě, ani že tak vážně.“

„To už bys teda ksakru měl. Proboha, mluvili jsme –“

„Angusi, prosím, nic se neděje,“ zasáhla rychle Alex.

„Vlastně jsem ráda, že nás Junior vyrušil. Až teď jsem si všimla, jak je pozdě. Musím už jít.“

Nedokázala se dívat na to, jak dospělý muž dostává vynadáno od svého otce, zvláště pak před ženou, která přišla na návštěvu. Byla v rozpacích kvůli nim oběma.

Většinu času se Angus choval jako hotové dobrotisko. Ale ne pořád. Vybuchoval, když ho něco naštvalo. Alex se slala právě svědkem, jak krátkou má zápalnou šňůru a jak málo mu stačí, aby vzplanula.

„Doprovodím tě,“ nabídl jí Junior kamenně.

Stiskla Angusovi ruku. „Díky, že jste mi ukázal ten model. Nic z toho, co jste říkal, mě neodradilo, ale některé věci jste mi objasnil. Budu je mít při vyšetřování toho případu na paměti.“

„Víte, můžete nám věřit. Nejsme zabijáci.“

Junior ji doprovodil k hlavním dveřím. Když jí podržel kožíšek, otočila se k němu čelem. „Ozvu se ti, Juniore.“

„To opravdu doufám.“ Sklonil se nad její rukou, políbil ji, pak ji otočil a políbil ji do dlaně.

Rychle ruku stáhla. „Takhle flirtuješ s každou ženou, kterou potkáš?“

„Skoro.“ Nasadil zářivý úsměv, v němž nebylo stopy po nějaké kajícnosti. „Účinkuje to na tebe?“

„Ani v nejmenším.“

Znovu se zeširoka usmál, čímž jí naznačil, že ho nepřesvědčila, a věděl, že ani on ji. Rychle se rozloučili a pak odešla.

Ve voze byla zima, i v kožichu se celá třásla. Když sjížděla po soukromé cestě k dálnici, všímala si staveb po obou stranách. Většinou to byly stáje. Z jedné slabě prosvítalo světlo. U dveří parkoval Reedův policejní vůz. Z náhlého popudu zastavila vedle něho a vystoupila.

Ložnice Sarah Jo v rodném Kentucky jako by byla do detailu přenesena do jejího texaského domova, až po hedvábné vázačky na závěsech. Když byl dům dokončen, souhlásila, ať si Angus má svůj masivní, tmavý nábytek, potažený červenou kůží, a svoje lovecké trofeje v ostatních místnostech, ale odmítla vpustit jeho odpudivý vkus do své ložnice.

Vesele souhlasil. V noci měl kolem sebe rád její titěrné, nadýchané ženské věci. Často jí říkal, že kdyby si chtěl vzít holku od koní, nemusel by se táhnout celou tu dálku do Kentucky, aby na nějakou natrefil.

„Matko? Můžu dál?“ Junior opatrně zaklepal a pak otevřel dveře ložnice.

„Drahoušku, jen prosím pojď.“ Sarah Jo se usmála, bylo na ní znát, jakou má radost, že za ní syn přišel.

Junior ji našel, jak sedí opřená o spoustu saténových polštářů, na sobě krajkový noční kabátek. Voněla po drahém pleťovém krému a četla si životopis nějakého cizího státníka, o kterém jaktěživo neslyšel. Dokonce neslyšel ani o té zemi, z níž pocházel. Kromě jeho matky o ní asi neslyšel nikdo.

Sundala si brýle na čtení, odložila knihu a popleskala saténovou přikrývku. Rychle zavrtěl hlavou, že si nesedne. Místo toho zůstal stát s rukama v kapsách v nohách postele, cinkal penězi a zápolil s nechutí k tomuto večernímu rituálu, který přežil z jeho dětských let.

Už dávno vyrostl z potřeby nebo touhy dávat matce políbení na dobrou noc, ale Sarah Jo to stále očekávala. Kdyby to neudělal, dotkl by se jejích citů. Spolu s Angusem každý svým způsobem šetřili Sarah Jo, která byla odjakživa křehká.

„Jako vždycky to tady voní,“ podotkl, protože nevěděl, co jiného by řekl. Pořád ho ještě pálilo, jak ho otec před Alex sjel. Už se nemohl dočkat, až vypadne z domu a zajde do nějakého nočního klubu, kde nebude muset myslet na svoje problémy.

„Pytlíčky s bylinkami. Mám je ve všech zásuvkách a skříních. Když jsem byla děvče, mívali jsme služebnou, která je vyráběla z rozdrcených sušených květin a bylin. Nádherně voněly,“ zabrala se do vzpomínek. „Teď si je musím objednávat. Dnes se do nich dávají umělé vůně, ale přesto mi to připadá pěkné.“

„Jaká je ta kniha?“ Pytlíčky s bylinami ho už nudily.

„Docela zajímavá.“

Vážně o tom pochyboval, ale usmál se na matku. „To je dobře. Jsem rád, že se ti líbí.“

Sarah Jo vytušila jeho melancholickou náladu. „Stalo se něco?“

„Nic.“

„Poznám, když není všechno, jak má být.“

„Nic mimořádného. Naštval jsem tátu, že jsem ho vyrušil při rozhovoru s Alex.“

Sarah Jo se nespokojeně ušklíbla. „Tvůj otec se ještě nenaučil chovat, když je u nás návštěva. Jestli on může být tak neomalený, že odvede hosta z obývacího pokoje, když pijeme koktají, potom ty můžeš být tak neomalený, že ho vyrušíš z hovoru.“ Trhaně pokývla, jako by řekla své, a celou záležitost tím uzavřela. „O čem ostatně tak mezi čtyř-ma očima mluvili?“

„O něčem ohledně smrti její matky,“ řekl bezstarostně. „Nic, s čím by bylo zapotřebí si dělat těžkou hlavu.“

„Jsi si tím jist? Všichni mi dnes večer připadali tak napjatí.“

„Pokud existuje nějaký důvod k znepokojení, táta se o to postará, tak jako vždycky. Ty si nemusíš s ničím dělat starosti.“

Neměl v úmyslu říkat matce o Alexině vyšetřování. Muži kolem Sarah Jo věděli, že nesnáší, aby byla vystavena čemukoli rozčilujícímu nebo nepříjemnému, a chránili ji před tím.

Angus s ní nikdy nemluvil o obchodech, zvláště když šly špatně. Byla zklamaná, když si jejich koně na dostizích nevedli dobře, a oslavovala, když ano, ale kromě toho ji ani ranč ani další firmy, které tvořily Minton Enterprises, moc nezajímaly.

Ve skutečnosti Sarah Jo nic nijak zvlášť nezajímalo, snad kromě Juniora. Byla jako krásná panenka, uzavřená ve sterilním pokoji, která nebyla nikdy vystavená světlu ani jinému zničujícímu působení – zvláště pak ne samotnému životu.

Junior matku miloval, ale rozpoznával, že ji nikdo zvlášť v oblibě nemá. Naproti tomu kdekdo měl rád Anguse. Několik málo manželek jeho přátel se chovalo, ať už z loajality nebo z povinnosti, k Sarah Jo přátelsky. Nebýt jich, neměla by v Purcellu vůbec žádné známé.

Nikdy se nesnažila nějaké přátelství pěstovat. Většinu místních považovala za vulgární neotesance a nesnažila se zamaskovat, jaké nízké mínění o nich má. Zdála se naprosto spokojená, že může pobývat v tomto pokoji obklopená hebkými, půvabnými, jednoduchými věcmi, které se jí líbily a byly jí nejbližší.

Junior věděl, že je předmětem posměchu a pomluv. Říkalo se o ní, že pije. Nepila, jenom ty dvě sklenky bílého před večeří.

Někomu, kdo nerozuměl její delikátní přecitlivělosti, připadala podivná. Ostatní si mysleli, že je zkrátka „cákla“.

Nesporně byla povětšinou roztržitá, jako kdyby v duchu znovu prožívala privilegované dětství, které jako poklad uchovávala v paměti. Nikdy se zcela nevzpamatovala z předčasné smrti svého bratra, a když poznala Anguse, stále ještě pro něho truchlila.

Juniorovi leželo v hlavě, jestli se za otce provdala, aby unikla nemilým vzpomínkám. Nedokázal najít žádný jiný důvod pro manželství tak naprosto odlišných lidí.

Junior se už nemohl dočkat, až vyrazí za zábavou, ale prodlužoval návštěvu u matky, protože byl zvědavý, jaký má názor na jejich dnešní návštěvnici. „Co si o ní myslíš?“

„O kom? O Celinině dceři?“ zeptala se Sarah Jo nepřítomně. Maličko svraštila čelo. „Fyzicky je velice přitažlivá, přestože mi nepřipadá u ženy taková barva vlasů lichotivá.“

Zamyšleně přejížděla prsty po jemné krajce živůtku nočního kabátku. „Je to skutečně hluboký člověk. Je mnohem vážnější, než byla její matka. Bůhví, že Celina byla hlou-poučká husička. Co já se pamatuji, ustavičně se smála.“ Odmlčela se a naklonila hlavu ke straně, jako by naslouchala vzdálenému smíchu. „Nepamatuji se, že bych někdy tu dívku viděla, aby se nesmála.“

„Mnohokrát byla vážná, to jenom tys ji tak dobře neznala.“

„Chudáčku. Vím, že tě to zasáhlo, když zemřela. Vím, jaké to je, ztratit někoho, koho máš rád. Je to velké trápení.“

Její hlas, tak jemný, se najednou změnil, a stejně tak její vzezření. Už to nebyla skromná fialinka, rysy jí ztvrdly rozhodností. „Juniore, nesmíš Angusovi dovolit, aby tě ponižoval, zvláště před cizími lidmi ne.“

Lhostejně pokrčil rameny. Tady se dostali na známou půdu. „Nic tím nemyslí. Už to má tak v povaze.“

„Potom je na tobě, abys ho z toho vyvedl. Copak nevidíš, drahý, že přesně to po tobě chce? Chce, aby ses mu postavil. Angus rozumí jenom jednomu tónu hlasu –drsnému.

Neumí se jemně a ohleduplně vyjadřovat, jako my. Musíš s ním hovořit způsobem, kterému rozumí, stejně jako Reede. S Reedem by se Angus neodvážil mluvit tak pohrdavě jako s tebou, protože Reeda respektuje. A respektuje ho proto, že se mu Reede nepodrobuje.“

„Táta si myslí, že Reede nemůže nic zvrtat. Až dodnes zaměstnanci Minton Enterprises litují, že Reede odešel. Táta by měl mnohem radši Reeda než mě, aby všecko zařizoval. Nikdy neudělám nic k jeho spokojenosti.“

„To tedy není pravda!“ namítla Sarah Jo a projevila takovou energii, jako za dlouhé týdny ne. „Angus je na tebe velice pyšný. Jenom neví, jak to dát najevo. Je to tak tvrdý člověk. Hodně se nadřel, aby toho všeho dosáhl. Chce po tobě, abys byl také tvrdý.“

Junior se zazubil a sevřel ruce v pěst. „Tak dobrá, matko, od zítřka ze začnu rvát.“

Zahihňala se. Jeho pohotovost a smysl pro humor ji vždycky těšily. „Ne doslova, jak doufám, ale Angus by rád, kdybys měl takového ducha.“

Smích, to byla ta pravá chvíle, aby odešel. Junior se té příležitosti chopil, popřál matce dobrou noc, slíbil, že bude řídit opatrně, a odešel. Na schodech potkal Anguse, který držel boty v ruce a kulhal. „Kdy s tím palcem zajdeš za doktorem?“

„Na co je nějaký doktor dobrý? Jenom z člověka tahá peníze. Měl bych si ten zatracenej palec ustřelit a hotovo.“

Junior se usmál. „No dobře, ale ne abys zakrvácel koberec. Máti by dostala záchvat.“

Angus se zasmál, poslední stopy zlosti vymizely. Jako by k té nepříjemnosti v pracovně vůbec nedošlo. Vzal Juniora kolem ramen a rychle jej stiskl. „Věděl jsem, že se na tebe můžu spolehnout, že to děvče odtud vyprovodíš. Klaplo to přesně, jak jsem doufal. Zahnali jsme ji do obrany a nasadili jí do hlavy brouka pochybnosti. Pokud je chytrá, a já věřím, že je, celou záležitost odtroubí, než to nadělá příliš škody.“

„Co když ne?“

„Když ne, tak ten most taky přejdeme,“ řekl Angus temně. Pak se usmál a láskyplně popleskal Juniora po tváři. „Dobrou noc, chlapče.“

Junior pozoroval otce, jak kulhá přes podestu. Už se cítil o moc líp a cestou po schodech dolů si tiše pohvizdoval. Tentokrát s ním bude Angus spokojený. Úkol, který mu zadal, mu sedl jako ulitý.

Měl přímo pověstnou zkušenost, pokud šlo o ženy. Úskalí, která Alex představovala, jenom dodají tomu lovu říz.

Je to nápadně přitažlivá žena. Vyjel by po ní, i kdyby mu to Angus neřekl.

Nicméně to bude chtít čas a pořádně si to promyslet, aby to provedl správně. Dopřeje si pár dní a vymyslí bezpečnou strategii. Mezitím jsou tady k dobývání méně náročná území. Cestou k hlavním dveřím zasalutoval svému liezkému odrazu v zrcadle v hale.

KAPITOLA DEVÁTÁ

Stejně jako dům byly i stáje postaveny z kamene. Vnitřek se podobal každé jiné stáji, kterou kdy viděla, až na to, že tady bylo úzkostlivě čisto. Dvě řady stání oddělovala široká středová ulička. Bylo to tam cítit po seně, kůži a koních, a vůbec ne nepříjemně.

Spoře svítící noční světla rozmístěná mezi stáními jí usnadňovala cestu tam, kam měla namířeno – k jasnějšímu světlu, které svítilo ve stání tak uprostřed řady. Tiše k němu kráčela a přitom minula otevřenou místnost na postroje a dveře s nápisem OŠETŘOVNA. Širokými vraty zahlédla kulatý výběh s otočným vodičem uprostřed, takže se tam dalo cvičit několik koní najednou.

Uslyšela Reeda dřív, než ho uviděla, tiše hovořil k obyvateli kóje. I to tiché mumlání ji přitahovalo, nahlédla do stání. Seděl v podřepu na patách vysokých bot a velkýma rukama masíroval zvířeti zadní nohu. Hlavu měl skloněnou ke straně, jako by se plně soustředbval na svůj úkol. Prs-, ty přitiskl na zřejmě citlivé místo. Kůň pofrkával a snažil se couvnout.

„No tak, no tak.“

„Co je s ním?“

Při zvuku jejího hlasu se neotočil ani na sobě nedal znát nejmenší překvapení. Zřejmě po celou dobu věděl, že tam stojí, a jen se tvářil netečně. Jemně postavil zraněnou nohu na zem, zvedl se a pohladil zvíře po zadku. „Je to ona.“ Vrhl na Alex dvojsmyslný úsměv. „Nebo nejste dost stará, abyste rozpoznala rozdíl?“

„Z tohohle místa ne.“

„Jmenuje se Fancy Pants.“

„Roztomilé.“

„Sedí to na ni. Myslí si, že je chytřejší než já, chytřejší než kdo jiný. Popravdě řečeno je až příliš chytrá, aby jí to šlo k duhu. Zabíhá příliš daleko a příliš rychle a výsledek je, že se poraní.“ Nabral hrst zrní a podal je koni na dlani.

„Je mi to jasné. Má to být zastřená narážka na mě.“ Připustil to tím, že pokrčil rameny. „Měla bych to brát jako výhrůžku?“

„Klidně berte, co a jak chcete.“

Znovu si pohrával se slovy, dával jim dvojsmyslný podtext. Tentokrát mu na návnadu neskočila. „Co je to za koně?“

„Březí. Tohle je stáj jenom pro březí kobyly.“

„Všechny se chovají tady?“

„Odděleně od ostatních, jo.“ Kobylka se mu otírala o hruď. Usmál se a poškrábal ji za ušima. „Kobyly s hříbaty působivé stájích binec.“

„Proč?“

Pokrčil rameny, jako by tím říkal, že pro to není jasné vysvětlení. „Asi je to jako novorozenecké oddělení v nemocnici. Novorozenci každého tak trochu otravují.“

Přejel rukou po hladkém břichu kobylky. „Zažívá to poprvé a je nervózní, že bude matkou. Byla neklidná, když ji tuhle prováděli, a poranila si nárt.“

„Kdy bude mít hříbě?“

„Na jaře… Má ještě čas… Dejte sem ruku.“

„Cože?“

„Ruku.“ Vycítil její zdrženlivost a netrpělivě ji vtáhl do stání k sobě, až stála u kobylky stejně blízko jako on. „Sáhněte si.“

Uchopil její dlaň a přitiskl jí ji na lesklou hladkou srst zvířete. Srst byla krátká a drsná a Alex na dotek vnímala, jak jsou svaly pod ní nabité energií a silou.

Kobylka si odfrkla a váhavě udělala krok, ale Reede ji uklidnil. Ve stání bylo těsno a vedro. Malý prostor prosycoval plodivý pach nově se vyvíjejícího života. „Pěkně hřeje,“ vyhrkla Alex zadýchaně.

„To jo.“

Přistoupil k Alex blíž a posunul její ruku spolu se svou až na naběhlé břicho kobylky. Když Alex ucítila pohyb, překvapeně tiše vykřikla: „Hříbě!“

Reede stál tak blízko, že jí jeho dech čuchal vlasy a ucítila vůni jeho kolínské smíšenou s pachem stáje.

Pocítila v dlani rychlé kopnutí a z čiré radosti se zasmála. Přitom sebou trhla a narazila do Reeda. „Je pěkně čilé.“

„Porodí mi vítěze.“

„Patří vám?“

„Ano.“

„A co otec?“

„Pořádně jsem za jeho služby zaplatil, ale stál za to. Pěkný hřebec z Floridy to byl. Fancy Pants ho okamžitě přijala. Myslím, že litovala, když bylo po všem. Možná, kdyby byl pořád nedaleko, nemusel bych si s ní dělat starosti, že začne vyvádět.“

Alex pociťovala na hrudi takový tlak, že sotva dýchala. Chtělo se jí položit si tvář klisně na bok a dál naslouchat Reedovu hlasu, který ji ukolébával. Bohudíky přišel její rozum ke slovu dřív, než by provedla něco takhle pošetilého.

Vyprostila ruku zpod jeho dlaně a otočila se. Stála u něho tak blízko, že se jejich oblečení o sebe otřelo, a musela zaklonit hlavu tak, až si ji opřela o koňský bok, aby mu mohla pohlédnout do obličeje.

„Mají všichni majitelé přístup do stájí?“

Reede poodstoupil, a tak mohla projít k brance.

„Protože jsem pro Mintonovy svého času pracoval, předpokládají, že mně můžou důvěřovat.“

„Co je to za druh koně?“ vrátila se ke své původní otázce.

„Polokrevník.“

„Půl čeho?“

„Půl čeho?“ Zaklonil hlavu a zachechtal se. Fancy Pants uskočila. „Páni, to se povedlo. Půl čeho?“ Uvolnil řetěz, který klisnu poutal ke kovovému kruhu ve zdi, pak se přidal k Alex, která stála před stáním, a pečlivě za sebou zavřel branku. „Vy toho asi o koních moc nevíte.“

„Zřejmě ne,“ odpověděla upjatě.

Její rozpaky ho zřejmě bavily jen chvilku. Svraštil čelo a zeptal se: „To byl váš nápad, přijet sem?“

„Junior mě pozval.“

„Jo, to dává smysl.“

„Proč by to mělo dávat smysl?“

„Vždycky se pustí po stopě nejnovějšího děvčete, co je k máni.“

Alex se rozpálila. „Nejsem k máni pro Juniora ani pro nikoho jiného. A zrovna tak nejsem děvče.“

Podrobil ji pomalému, posměšnému, důkladnému pohledu. „Ne, asi nejste. Jste příliš advokátka, a moc málo žena. Copak se nikdy neuvolníte?“

„Když pracuji na případu, tak ne.“

„A to jste u skleničky dělala?“ zeptal se opovržlivě. „Pracovala na případu?“

„Správně.“

„V kanceláři státního zástupce okresu Travis mají opravdu podivné vyšetřovací metody.“ Otočil se k ní zády a nadutě vykročil na druhý konec stáje.

„Počkejte! Ráda bych vám položila pár otázek.“

„Pošlete mi obsílku,“ odsekl přes rameno.

„Reede!“ Impulzivně se za ním rozběhla a popadla ho za rukáv kožené bundy. Zastavil se, sjel pohledem na její prsty, zaťaté do věkem změklé kůže, pak se pomalu otočil a upřel na ni pronikavé zelené oči.

Pustila jeho rukáv a o krok ustoupila. Nebyla poděšená, spíš ji šokovalo, jak se zachovala. Neměla v úmyslu takhle na něho zavolat a rozhodně se ho nechtěla dotknout, zvláště ne po tom, co se odehrálo ve stání.

Nervózně si olízla rty a řekla: „Chtěla bych s vámi mluvit. Prosím. Nic se nebude zapisovat. Jenom abych uspokojila vlastní zvědavost.“

„Tuhle metodu znám, advokátko. Sám jsem ji používal. Člověk se naoko skamarádí s podezřelým, v naději, že se přestane hlídat a řekne něco, co se pokouší zatajit.“

„Tak to není. Jenom si chci promluvit.“

„O čem?“

„0 Mintonových.“

„Co je s nimi?“

Stál doširoka rozkročený, pánev mírně vystrčenou a s rukama zasunutýma v zadních kapsách džin, čímž se mu bunda rozhalila. Byl to mužský postoj, z kterého šel strach. Zároveň ji to vzrušilo i otrávilo. Obě reakce se snažila potlačit.

„Řekl byste, že Sarah Jo a Angus mají šťastné manželství?“

Zamrkal a odkašlal si. „Cože?“

„Nekoukejte na mě tak. Ptám se na váš názor, nečekám, že to budete analyzovat.“

„Jaký je v tom kruci rozdíl?“

„Sarah Jo není ten typ ženy, od které bych čekala, že si vezme Anguse.“

„Protivy se přitahují.“

„To jsou jen řeči. Mají k sobě… blízko?“

„Blízko?“

„Blízko, jestli si intimně rozumějí.“

„Nikdy jsem o tom nepřemýšlel.“

„Ovšemže přemýšlel. Bydlel jste tam.“

„Moje myšlenky se očividně neubírají stejnými smilnými cestami jako ty vaše.“ O krok k ní přistoupil a ztišil hlas. „To bychom ale mohli změnit.“

Odmítla nechat se vyprovokovat, o což mu šlo, jak věděla, víc než o nějaké svádění. „Spí spolu?“

„Asi jo. Mně po tom nic není, co dělají nebo nedělají v posteli. A co víc, je mi to jedno. Mě zajímá jenom to, co se děje v mé vlastní posteli. Proč se mě nezeptáte na tohle?“

„Protože mě to nezajímá.“

Znovu se na ni pomalu, zkušeně zazubil. „Já myslím, že zajímá.“

„Nemám ráda, když se mnou někdo jedná povýšeně, pane Lamberte, jenom proto, že jsem právník – žena.“

„Tak toho nechte.“

„Čeho? Nemám být žena?“

„Právník.“

V duchu počítala do deseti. „Má Angus jiné ženy?“

V zelených očích mu viděla, jak začíná být čím dál popuzenější. Jeho trpělivost už měla namále. „Připadá vám Sarah Jo jako vášnivá žena?“

„Ne,“ odpověděla Alex.

„Soudíte, že má Angus zdravý sexuální apetit?“

„Pokud odpovídá jeho dalším rysům, tak bych řekla, že ano.“

„Tak tady máte odpověď.“

„Ovlivnil jejich vztah Juniora?“

„Jak to mám hergot vědět? Zeptejte se ho!“

„Nedozvím se od něho nic, co by stálo za řeč.“

„Což by byl milý způsob, jak vám říct, že strkáte nos do věcí, po kterých vám nic není. Já nejsem tak milý jako on. Vypadněte, dámo.“

„Tohle se mě týká.“

Vytáhl ruce ze zadních kapes a založil si je. „Už se nemůžu dočkat, až mi to zdůvodníte.“

Nenechala se jeho ironií odradit. „Vztah mezi jeho rodiči by mohl objasnit, proč má Junior za sebou tři nevydařená manželství.“

„To je další věc, do které vám nic není.“

„Je mi do toho.“

„A to jako proč?“

„Protože Junior miloval moji matku.“

Slova se nesla uličkou ztichlé stáje. Reede otočil hlavu tak prudce, jako by dostal nečekaný úder do hlavy. „A to vám řekl kdo?“

„On sám.“ Pozorně si ho měřila. „Říkal, že jste ji milovali oba,“ dodala tiše.

Dlouhou chvíli na ni jen upřeně hleděl, potom pokrčil rameny. „Tak nebo tak. A co z toho?“

„To proto Juniorova manželství nevydržela? Že se stále ještě trápí nešťastnou láskou?“

„Nemám ponětí.“

„Zkuste hádat.“

„Okay.“ Arogantně naklonil hlavu. „Podle mě nemá Celina s Juniorovými manželstvími vůbec nic společného. Zkrátka si to neumí se ženskou rozdat, aby se uvolnil, a neměl z toho potom pocit viny. Tudíž aby si uklidnil svědomí, tak si vždycky po pár letech pořídí manželku.“

Měl v úmyslu ji tímhle prohlášením urazit a také se mu to podařilo. Vynasnažila se, aby na ní nebylo znát, jak hluboce se jí to dotklo. „Proč byste myslel, že se kvůli tomu cítí provinile?“

„Má to v krvi. Za sebou má generace jižanského kava-lírství. To vede ke špatnému svědomí, pokud jde o ženy.“

„A co vy?“

Koutek úst se mu zvedl v mnohoznačném pousmání. „Já nelituji nikdy ničeho, co dělám.“

„Ani vraždy?“

Úsměv mu sklouzl z tváře a oči mu potemněly. „Koukejte hergot vypadnout!“

„Byl jste někdy ženatý?“

„Ne.“

„Proč ne?“

„Po tom je vám houby. Ještě něco, advokátko?“

„Ano. Vyprávějte mi o svém otci.“

Reede spustil paže podél těla. Probodl ji tvrdým, studeným pohledem.

Alex řekla: „Vím, že váš otec zemřel, ještě když jste chodil do školy. Junior se o tom dnes zmínil. Když zemřel, přišel jste sem a bydlel jste tady.“

„Vaše zvědavost je přímo morbidní, slečno Gaitherová.“

„Nejsem zvědavá. Hledám fakta důležitá pro moje vyšetřování.“

„No jasně. Nezbytná fakta, jako třeba o Angusově sexuálním životě.“

Káravě si ho přeměřila. „Jedná se mi o motivy, šerife Lamberte. Jako představitel zákona se s tím snad ztotožňujete? Slyšel jste, doufám, o motivu a příležitosti?“ Oči měl ještě mrazivější. „Potřebuji si ujasnit, v jakém jste byl v ten večer, kdy matka zemřela, rozpoložení.“

„To jsou kecy. Co to má společného s mým tátou?“

„Možná nic, ale to mi řekněte vy. Jestli je to nepodstatné, proč jste kvůli tomu tak nedůtklivý?“

„Vyprávěl vám Junior, jak můj táta umřel?“

Zavrtěla hlavou.

Reede se hořce zasmál. „Nejde mi na rozum, proč ne. Odporné detaily, na to si tady lidi potrpěj. Léta mají o čem mluvit.“

Sklonil se tak, že si hleděli přímo do očí. „Zadusil se vlastními zvratky, byl příliš opilý, než aby se sám zachránil. Správně, tvařte se šokované. Bylo to děsné, zvlášť když mě ředitel na střední škole vyvolal ze třídy, aby mi to sdělil.“

„Reede!“ Pokusila se zarazit ten příval sarkastických slov tím, že zvedla ruku. Odrazil ji.

„Když jste tak chtivá otevírat všechny skříně, aby z nich padali kostlivci, tak poslouchejte. Ale koukejte se obrnit, milunko, teď si teprv užijete.

Táta byl místní ochlasta, všem pro srandu, budižkniče-mu k politování, ubohá karikatura lidské bytosti. Dokonce jsem ani nebrečel, když jsem se dozvěděl, že umřel. Byl to bezcenný ničema, který pro mě nikdy nehnul prstem, jedině jsem se musel stydět, že je to můj táta. A neměl mě o nic radši než já jeho. Fakan, jinak mi neřekl, zpravidla vždycky předtím, než mě praštil do hlavy. Byl jsem pro něho finanční závazek.

Ale já jsem jako blázen dál udržoval zdání, že jsme rodina, přál jsem si, abychom byli rodina. Pořád jsem žebro-nil, aby se přišel podívat, jak hraju baseball. Jednou večer se na zápase ukázal. Ztropil takovou scénu, zakopl o lavici, a když padal, strhl vlajku, a mně se chtělo umřít hanbou. Řekl jsem mu, ať už se tam nikdy neukazuje. Nenáviděl jsem ho. Nenáviděl,“ zopakoval chraptivě.

„Nemohl jsem si domů pozvat přátele, protože to tam bylo jako v chlívě. Jedli jsme z plechovek od konzerv. Netušil jsem, že existuje něco jako talíře na stole a čisté ručníky v koupelně, dokud mě nepozvali k jiným dětem domů. Když jsem šel do školy, upravil jsem se, jak jen to šlo.“

Mrzelo ji, že podráždila tuhle zhnisanou ránu, ale byla ráda, že mluví bez zábran. Jeho dětství vysvětlovalo o tomto muži mnohé. Popisoval ovšem vyděděnce, a to se lišilo od toho, co o něm věděla.

„Slyšela jsem, že jste byl vůdce, že se ostatní za vámi táhli. Vy jste určoval pravidla, rozhodoval, co bude.“

„Prodral jsem se do tohoto postavení násilím,“ odpověděl. „Na základce si ze mě ostatní děti dělaly srandu, všechny, až na Celinu. Pak jsem vyrostl a zesílil a naučil se rvát. A rozdával jsem i rány pod pás. Smích je přesel. Bylo mnohem bezpečnější být mým přítelem, než nepřítelem.“

Pohrdavě zkřivil rty. „A tohle vám vyrazí dech, slečno advokátko. Kradl jsem. Ukradl jsem všechno, co se dalo sníst nebo co se nám mohlo hodit. Víte, táta si nedokázal udržet práci déle než dva dny, aby se neopil. Sebral to, co si vydělal, koupil si láhev dvě a zpil se do bezvědomí. Nakonec se už ani nepokoušel pracovat. Živil jsem nás z toho, co se mi podařilo vydělat po škole příležitostnou prací a tím, co jsem dokázal ukrást.“

K tomu neměla co říct. Věděl, že to tak bude. To proto jí to řekl. Chtěl, aby se cítila mizerně a malodušně. Sotva mohl vědět, že jejich dětství si byla dost podobná, až na to, že měla vždycky co jíst. Merle Grahamová se starala o její tělesné potřeby, ale ty citové zanedbávala. Alex vyrostla s pocitem méněcennosti a s tím, že ji nikdo nemá rád. Chápavě řekla: „Moc mě to mrzí, Reede.“

„Nestojím o to, abyste mě litovala,“ odsekl. „Aby mě kdokoliv litoval. Takový život ze mě udělal tvrdého a nepříjemného člověka, a tak se mi to líbí. Brzy jsem se naučil se za sebe brát, protože bylo víc než jisté, že to za mě nikdo neudělá. Nejsem závislý na nikom jiném než na sobě. Na nic nespoléhám, zvláště na lidi ne. A jsem odhodlaný nikdy neklesnout tak hluboko jako táta.“

„Příliš si to berete, Reede. Jste přecitlivělý.“

„Chci, aby lidi zapomněli, že Everett Lambert vůbec žil. Nepřeju si, aby mě s ním někdo spojoval. Nikdy.“

Zaťal zuby, popadl ji za klopy kožíšku a přitáhl si ji až k rozhněvanému obličeji. „Žiju s tou nešťastnou skutečností, že jsem jeho syn, po třiačtyřicet let. A teď, když už na to lidi skoro zapomněli, se objevíte vy a začnete klást všetečné otázky, šťouráte do starých záležitostí, každému připomínáte, že jsem se vyhrabal ze stoky, než jsem se dostal, kde jsem.“

Tvrdě ji od sebe odstrčil. Zarazila se o branku stání. „Jsem si jistá, že vám vašeho otce nikdo nepředhazuje.“

„Že jste si jistá? Ale takhle už to na malém městě chodí, moje milá. Sama to dost brzy pocítíte na vlastní kůži, protože vás začnou srovnávat s Celinou.“

„To mi nebude vadit. Uvítám to srovnání.“

„Jste si tím tak jistá?“

„Ano.“

„Potom opatrně. Když se vydáváte na neznámou půdu, měla byste vědět, co vás tam čeká.“

„Vadilo by vám, kdybyste se vyjádřil jasněji?“

„Nabízejí se dvě možnosti. Buď se ukáže, že se jí nemůžete rovnat, nebo zjistíte, že být jako ona není až zas tak úžasné.“

„Jak je to podle vás?“

Přejel ji pohledem. „Člověk se na vás podívá a připomene mu to, že je sám. S ní to bylo stejné. A stejně jako ona toho využíváte.“

„Co to znamená?“

„Nebyla svatá.“

„To jsem ani nečekala.“

„Že by?“ řekl medově. „Já myslím, že jo. Myslím, že jste si vyfantazírovala příkladnou matku a očekáváte, že vám tu představu Celina vyplní.“

„To je směšné.“ Její horlivé tvrzení vyznělo nedospěle a umíněně. Mnohem vyrovnaněji dodala: „Je pravda, že babička Grahamova si myslela, že nad Celinu na světě není. Vychovala mě v přesvědčení, že byla ztělesněním mladé dámy. Ale už jsem sama žena, a natolik dospělá, abych si uvědomovala, že matka byla jenom člověk a měla svoje chyby jako každý.“

Chvíli jí pátravé hleděl do obličeje. „Mějte na paměti, že jsem vás varoval,“ řekl tiše. „Měla byste se vrátit do motelu, sbalit si svoje značkové oblečení a všecky papíry a zamířit do Austinu. Nechte minulost minulostí. Nikdo tady v Purcellu si nechce připomínat, jakou utrpěla pověst města ránu – zvláště když visí ve vzduchu ta dostihová licence. Mnohem raději by nechali Celinu ležet mrtvou v téhle stáji než –“

„V téhle stáji?“ zalapala po dechu. „Matku zabili tady?“ Bylo jí jasné, že se nechtěl takhle podřeknout. V duchu zaklel, a pak odměřeně odpověděl: „Správně.“

„Kde? V kterém stání?“

„Na tom ne –“

„Ukažte mi to, hergot! Už mám plné zuby těch vašich nedořečených a vyhýbavých odpovědí. Ukažte mi, kde jste v to ráno našel její tělo, šerife.“ Poslední slovo pečlivě vyslovila, aby mu připomněla, že odpřisáhl, že bude chránit a sloužit.

Bez dalšího slova se otočil a kráčel k vratům, jimiž do stáje přišla. U druhého stání v řadě se zastavil. „Tady.“

Alex zůstala na místě jako přibitá, pak udělala pár pomalých kroků a zůstala stát vedle Reeda. Otočila se ke stání. Uvnitř nebylo žádné seno, na zemi byla natažená gumová plachta, nic víc tam nebylo. Branka byla odmontovaná, neboť tam nebyl žádný kůň. Vypadalo to tam nevinně a téměř sterilně.

„Od toho dne, co se to stalo, nebyl v tomhle stání umístěný žádný kůň.“ Opovržlivě dodal: „Angus umí být sentimentální.“

Pokoušela se představit si, jak tam leží zakrvácené tělo, ale nepodařilo se jí to. Tázavě na Reeda pohlédla.

Pokožka na lícních kostech jako by se mu ještě víc napjala a vrásky kolem úst se prohloubily o poznání znatelněji, než tomu bylo před chvílí, když se vztekal. Postávání na místě zločinu nenesl tak lehce, jak předstíral.

„Vyprávějte mi o tom. Prosím vás.“

Zaváhal, potom řekl: „Ležela napříč. Hlavu měla v támhletom rohu, nohy tady.“ Dotkl se toho místa špičkou boty. „Byla celá od krve. Měla ji ve vlasech, na šatech, všude.“ Slýchala otrlé detektivy z oddělení vražd líčit krvavé scény s větším citovým zaujetím. Reede mluvil nevýrazným, monotónním hlasem, ale rysy obličeje měl bolestně stažené.

„Oči měla otevřené.“

„Kolik bylo hodin?“ zeptala se chraptivě.

„Když jsem ji našel?“ Přikývla. „Ráno. Kolem půl sedmé.“

„Co jste tady v tuhle dobu dělal?“

„Obvykle jsem začínal kydat hnůj před sedmou. V to ráno jsem si dělal starosti kvůli jedné kobyle.“

„Aha, kvůli té, co měla předchozí den hříbě. Takže jste se na ni a na hříbě přišel podívat?“

„Ano.“

Zvedla k němu pohled a v očích se jí zaleskly slzy. „Kde jste byl ten večer předtím?“

„Venku.“

„Celou noc?“

„Ano. Po večeři jsem odešel.“

„Byl jste sám?“

Popudilo ho to, sevřel rty. „Jestli chcete znát další odpovědi, advokátko, dotáhněte ten případ před soud.“

„To mám v plánu.“

Když se kolem něho protahovala cestou k vratům, popadl ji za paži a přitáhl ji k sobě. Vyzařovala z něho tvrdost a mužská nadřazenost.

„Slečno Gaitherová,“ zavrčel podrážděně a netrpělivě.

„Jste chytrá. Nechte to plavat. Jestli to neuděláte, někdo nejspíš přijde k úrazu.“

„Kdo?“

„Vy.“

„Jak?“

Z místa se nepohnul, jenom se k ní naklonil. „Existuje bezpočet možností.“

Byla to téměř nezastřená výhrůžka. Fyzicky by zabít ženu schopen byl, ale co pocitově?

O ženách všeobecně měl nízké mínění, ale podle Juniora Celinu Grahamovou miloval. Bývaly doby, kdy se chtěla za Reeda vdát. Možná všichni, včetně Reeda, považovali za jisté, že se vezmou, dokud si Celina nevzala Ala Gaithera a nepřišla do jiného stavu.

Nechtěla uvěřit, že by za jakýchkoliv okolností dokázal Reede Celinu zabít, a už vůbec nechtěla uvěřit, že by ji zabil kvůli ní.

Byl šovinistický, zpupný a útočný jako chřestýš. Ale že by byl vrah? Nevypadal na zabijáka. Nebo to vězelo v tom, že měla vždycky slabost pro tmavě plavé vlasy a zelené oči, těsné, vybledlé džíny a kožené bundy s kožešinovými límci? Pro muže, kteří si mohli dovolit nosit kovbojské boty, aniž by vypadali směšně, pro muže, kteří kráčeli, mluvili, voněli a působili vysloveně mužně?

Reede Lambert všechno tohle vrchovatě splňoval.

Víc ji znepokojovalo, jak působí na její smysly, než jeho varovná slova. Vyprostila si paži a couvala ke dveřím.

„Nemám nejmenší úmysl zanechat tohoto vyšetřování, dokud se nedozvím, kdo a proč zabil moji matku. Celý život čekám, abych to zjistila. Nenechám se teď odradit.“

KAPITOLA DESÁTÁ

Jen co vyšla ze stáje, vychrlil Reede vodopád kleteb. Pasty Hickam je zaslechl ze svého úkrytu v nedalekém stání.

Neměl v úmyslu potají vyslechnout jejich rozhovor. Když předtím přišel do stáje, jenom hledal místo stranou, kde je tma a teplo, kde by měl trochu soukromí a mohl si hýčkat poraněnou pýchu, pěstovat odpor k svému bývalému zaměstnavateli a nasávat z lahve laciné žitné, jako by to bylo mateřské mléko.

Teď ho však nuda přešla a v mysli začal spřádat ohavný plán. Střízlivý Pasty byl pouze podivín, opilý byl podlý ničema. Měl co dělat, aby se natěšené nechechtal, když poslouchal, jak to to děvče z Austinu šerifovi servíruje. A naopak. Panejo, tak dcera Celiny Gaitherový je tady, aby vyšetřila zabití svojí mámy.

Díky ní a shovívavému Bohu, v něhož nevěřil, mu spadla do klína skvělá příležitost, aby se pomstil Angusovi a tomu jeho nanicovatému synovi.

Dřel tady jako mezek za mizerný plat, a když na tom byl Angus bídně, nedostával ani ten, ale ustál to. Stál vedle toho pacholka v dobách dobrých i zlých, a co si vysloužil? Vyrazil ho a vykopl z ubytovny, která mu byla domovem po téměř třicet let.

No, štěstí se nakonec na Pastyho Hickama usmálo. Jestli správně vyloží karty, mohl by nakonec přijít k nějakým penězům pro svoje „důchodové konto“. Ruby Fayová, jeho stálá milenka, mu neustále předhazuje, že nemá nikdy prachy, aby jí mohl něco dopřát. S oblibou říkala: „Co to je za legraci, mít s tebou poměr, když z toho nic nemám, kromě vzrušení, že podvádím manžela?“

Peněžitá kompenzace bude ovšem pouhá poleva na dortu. Pomsta už bude sama o sobě sladká dost. Bylo načase, aby někdo nakopl Anguse tam, kde to bolí.

Netrpělivostí div nevyletěl z kůže, když Reede konečně přestal prohlížet svoji klisnu a odešel ze stáje. Pasty chvíli počkal, aby měl jistotu, že je opravdu sám, a pak se teprve vykradl z prázdného stání, kde ležel stočený na seně. Vykročil spoře osvětlenou uličkou k telefonu na zdi. Proklel koně, který zařehtal a vylekal ho. Navzdory vší ničemnosti odvahou nikdy neoplýval.

Nejdříve zavolal Informace a pak rychle namačkal číslo, aby je dřív nezapomněl. Možná se nestihla vrátit, pomyslel si rozčileně, když požádal recepčního, aby ho spojil do jejího pokoje. Ale vzala to na páté zazvonění, byla trochu zadýchaná, jako by právě přišla, zatímco telefon vyzváněl.

„Slečna Gaitherová?“

„Ano, kdo volá?“

„To nepotřebujete vědět. Já znám vás a to stačí.“

„Kdo je u telefonu?“ naléhala se statečností, kterou podle Pastyho předstírala.

„O vraždě vaší mámy vím všechno.“

Pasty se pro sebe potěšené uchechtl, když se na druhém konci rozhostilo ticho. Lip by její pozornost neupoutal, ani kdyby k ní přistoupil a kousl ji.

„Poslouchám.“

„Teď nemůžu mluvit.“

„Proč ne?“

„Poněvadž nemůžu, a hotovo.“

Bylo riskantní probírat to s ní po telefonu. Někdo na ranči by mohl zvednout přípojku a uslyšet ho. Což by mu nemuselo prospět!

„Zavolám vám.“

„Ale –“

„Zavolám.“

Zavěsil a vychutnával si její rozčilení. Připomněl si, jak si její máma vykračovala, jako by jí patřil svět. Mnoho letních dní ji chtivě pozoroval, když dováděla v bazénu s Juniorem a Reedem. Ohmatávali ji po celém těle a říkali tomu blbnout. Ona ale byla moc nóbl, o Pastyho ani okem nezavadila. Nevadilo mu, že se nechala zabít. Nezasáhl by a nezarazil by to, ani kdyby mohl.

Pamatoval se na tu noc a všechno, co se stalo, jako by to bylo včera. Bylo to tajemství, o kterém se po celá ta léta slovem nezmínil. Teď s tím půjde ven. Bude to k popukání, až o tom bude té advokátce vyprávět.

?

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

„Čekáte, abyste mi dal parkovací lístek?“ zeptala se Alex, když vystoupila z vozu a zamkla jej. Dnes ráno měla veselejší náladu díky nečekanému telefonátu předchozího večera. Možná byl volající očitým svědkem, o kterého se modlila. Ale mohl volat i nějaký blázen, připomněla si realisticky.

Pokud to bude spolehlivý svědek, bude to tragédie, jestli uvede Reeda Lamberta jako Celinina vraha. Vypadal neobyčejně přitažlivě, jak se tak opíral o parkovací automat. Protože byl automat nakloněný ke straně, vypadalo to vlastně, že se opírá o Reeda.

„Měl jsem si to rozmyslet, protože jste taková vykutálená holčina, ale já jsem milý chlápek…“ Přetáhl přes automat plátěný pytel. Modrými písmeny na něm stálo MĚSTO PURCELL – SLUŽEBNÍ VŮZ. „Vemte si to s sebou, až budete odjíždět, a odteď to používejte. Ušetří vám to nějaké drobné.“

Otočil se a vyrazil po chodníku k soudní budově. Alex s ním srovnala krok. „Děkuju.“

„Rádo se stalo.“ Vyšli po schodech a vstoupili. „Pojďte do mé kanceláře,“ vyzval ji. „Chci vám něco ukázat.“

Zvědavě ho následovala. Předchozího večera se nerozešli zrovna v nejlepším, ale přesto se dnes ráno přímo překonával a snažil se být vlídný. To jeho povaze neodpovídá, řekla si a nedokázala potlačit podezření, co má asi za lubem. Když sešli do suterénu, členové mužstva všeho nechali a civěli na ně. Všechno znehybnelo jako na fotografii.

Reede přejel místnost pomalým, významným pohledem. Okamžitě si každý začal hledět svého. Nepromluvil jediné slovo, ale bylo zřejmé, že má u svých podřízených velkou autoritu. Buď se ho báli, nebo ho respektovali. Alex měla podezření, že to bude spíš to první.

Reede ji obešel, rozrazil dveře nalevo od schodiště a poodstoupil, aby mohla vejít. Vešla do malé čtvercové ponuré kanceláře bez oken. Bylo tam zima jako v ledárně. Stál tam stůl tak otlučený a zprohýbaný, že vypadal, jako by ho vyrobili z věcí vyhozených do šrotu. Deska stolu byla po-kaňkaná od inkoustu a sem tam v ní byla díra. Na ní trůnil popelník přetékající nedopalky a obyčejný telefon, za stolem byla otáčecí židle, která nevzbuzovala valnou důvěru.

„Můžete si to tady zabrat, jestli chcete,” řekl Reede. „Určitě jste zvyklá na elegantnější kancelář.”

„Ne. Spravedlivě řečeno, moje kancelář v Austinu není o moc větší než tahle. Komu bych měla poděkovat?”

„Městu Purcell.”

„Ale někoho to napadlo. Vás, Reede?” „A co jestli jo?”

„Potom,” řekla a snažila se ignorovat jeho uštěpačnost, „vám moc děkuju.” „Rádo se stalo.”

Pokusila se zmírnit nechuť, kterou k sobě pociťovali, usmála se a prohodila žertem: „Když teď budeme v jedné budově, můžu na vás dávat větší pozor.”

„Nápodobně, advokátko. Já můžu dávat větší pozor na vás.” Vyšel a zaklapl za sebou dveře.

Odhodila propisovačku a energicky si promasírovala prochladlé paže. Elektrický teplomet, který si koupila v železářství, měla puštěný naplno, ale moc to nepomáhalo. Malá čtvercová kancelář byla prochladlá a jako by to bylo jediné plesnivinou páchnoucí vlhké místo v jinak suchém klimatu.

Už předtím si nakoupila kancelářské potřeby: papír, tužky, propisovačky, svorky. Kancelář měla do pohodlnosti daleko, ale aspoň byla použitelná. Rovněž byla umístěná mnohem víc ke středu města než její pokoj v motelu Westerner.

Zkontrolovala si, že teplomet opravdu pracuje na maximum, a sklonila se znovu nad poznámkami. Zabralo jí celé odpoledne, než je roztřídila a uspořádala podle jednotlivých osob, které s případem souvisely.

Začala s Angusem. Znovu si přečetla výstřižky. Bohužel nebyly o nic konkrétnější ani podloženější fakty, než když je četla poprvé.

Neměla v ruce nic než dohady a klepy. Těch pár faktů znala, když odjížděla z Austinu. Doposud znamenala tato cesta vyhozené peníze daňových poplatníků a z času, který jí vymezil Greg, uplynul už skoro týden.

Rozhodla se, že prozatím nechá stranou otázku, jestli k tomu měl příležitost. Musela zjistit motivy. Doposud nezjistila nic, než že Celinu zbožňovali tři muži. Zbožňování je sotva motiv k vraždě.

Neměla v ruce nic – žádné důkazy, dokonce ani přijatelného podezřelého. Měla jistotu, že Buddy Hicks její matku nezabil. Přesto se ani trochu nepřiblížila ke zjištění, kdo to tedy byl.

Potom, co strávila nějaký čas o samotě postupně s Angusem, Juniorem a Reedem, nabyla přesvědčení, že dostat z nich výpověď se bude rovnat skoro zázraku. Kajícnost a zkroušenost, to nebylo nic, co by měli v povaze. Ani by proti sobě navzájem nesvědčili. Jejich loajalita byla pevně ukutá, i když bylo patrné, že jejich přátelství už není to, co bývalo, což samo o sobě už znamenalo stopu. Rozbila Celinina smrt jejich partu, a přesto je nadále k sobě poutala?

Pořád doufala, že člověk, který před dvěma dny volal, je skutečně očitý svědek. Celé dny čekala na další hovor, který nepřicházel, což přesvědčivě naznačovalo, že šlo o zlomyslný žert.

Jedinými lidmi, kteří se v onu noc pohybovali kolem stáje, byli zřejmě Moula Bud, vrah a Celina. Moula Bud je po smrti. Vrah nepromluvil. A Celina –

Najednou Alex něco napadlo. Její matka mluvit nemohla – alespoň doslova ne – ale i tak by mohla něco cenného sdělit.

Z toho nápadu se jí udělalo až zle od žaludku. Opřela si čelo o dlaně a zavřela oči. Bude mít dost sil zajít tak daleko?

Snažila se připadnout na jiné možnosti, ale žádnou neobjevila. Potřebovala důkazy a dokázala určit jen jedno místo, kde by je měla hledat. Než si to stačila rozmyslet, vypnula teplomet a odešla z kanceláře. Nespolehlivý výtah vynechala a vyběhla po schodech s nadějí, že zastihne soudce Joea Wallace dřív, než odejde domů.

Dychtivě pohlédla na hodinky. Bylo téměř pět. Nechtěla to odkládat na další den. Když už se jednou rozmyslela, chtěla jednat podle svého rozhodnutí dřív, než bude mít čas a příležitost z toho vycouvat.

Chodby v prvním patře zely prázdnotou. Soudci už odešli. Řízení byla odročena na zítřek. Její kroky se hlasitě rozléhaly, když šla k soudcově pracovně hned vedle prázdné soudní síně. Jeho sekretářku, která neměla moc radost, že ji vidí, našla ještě v přední kanceláři.

„Potřebuji okamžitě mluvit se soudcem.“ Potom, co rychle vyběhla dvě patra, byla Alex zadýchaná a v hlasu jí znělo zoufalství.

„Je už na odchodu,“ dostalo se jí odpovědi, v níž nebyla stopa po nějaké omluvě. „Mohu vám sjednat schůzku –“

„Je to životně důležité, jinak bych ho v tuto dobu už neobtěžovala.“

Zatracující pohled paní Lipscombové ji nezastrašil, ani tlumený povzdech, který vydala, když se zvedla od stolu a vykročila ke spojovacím dveřím, s ní nepohnul. Diskrétně zaklepala, pak vstoupila a zavřela za sebou dveře. Alex netrpělivě přecházela po kanceláři, dokud se sekretářka nevrátila.

„Souhlasil, že vás přijme. Krátce.“

„Děkuji.“ Alex kolem ní rychle prošla do soudcovy pracovny.

„Copak je to tentokrát, slečno Gaitherová?“ vyštěkl na ni soudce Wallace, jen co překročila práh. Bral si kabát. „Máte, jak vidno, nepříjemný zvyk přicházet bez předchozí dohody. Jak vidíte, jsem na odchodu. Moje dcera Stacey nerada čeká s večeří a bylo by ode mě neomalené předpokládat, že počká.“

„Omlouvám se vám oběma, pane soudce. Jak jsem řekla už vaší sekretářce, je nezbytné, abych si s vámi promluvila ještě dnes odpoledne.“

„No prosím,“ řekl nevrle.

„Nemohli bychom se posadit?“

„Můžu mluvit ve stoje. Co chcete?“

„Chci, abyste vydal soudní příkaz k exhumaci těla mé matky.“

V tu chvíli soudce usedl. Nebo spíš se sesul na židli, před níž stál. Zíral na Alex s nepokrytým úděsem. „Jak prosím?“ zasípěl.

„Zajisté jste mě slyšel, pane soudce, i když svoji žádost zopakuji, pokud to bude nutné.“

Mávl rukou. „Ne, proboha, to ne. Slyšet to jednou mi stačilo.“ Sevřel si rukama kolena a nepřestával na ni upřeně hledět. Očividně si myslel, že jí přeskočilo. „Proč chcete udělat něco tak hrozného?“

„Nechci. Nežádala bych o soudní příkaz, kdybych si nemyslela, že je exhumace naprosto nutná.“

Trochu se vzpamatoval a neochotně jí ukázal na židli. „Můžete se klidně posadit. Vysvětlete mi, jaké k tomu máte důvody.“

„Byl spáchán zločin, ale nemohu nalézt žádné inkriminující důkazy.“

„Říkal jsem vám, že nic nenajdete,“ vykřikl. „Neposlouchala jste. Vtrhla jste sem, házela nepodloženými obviněními, odhodlaná se pomstít.“

„To není pravda,“ popřela to klidně.

„Takhle tomu rozumím já. Co k tomu říká Pat Chastain?“

„Státní zástupce není k zastižení. Zřejmě si vzal pár dní dovolené a vyrazil na lov.“

Soudce si odkašlal. „To mi připadá jako moc dobrý nápad.“

Alex to přišlo od Chastaina jako zbabělost a pěkně se namíchla, když ji o tom nafrněná paní Chastainová informovala. „Umožníte mi hledat důkazy, pane soudce?“

„Žádné nejsou,“ namítl důrazně.

„Ostatky mé matky by mohly nějaké poskytnout.“

„Pitvali ji, potom co byla zabita. Proboha, je to pětadvacet let.“

„Se vší úctou k tehdejšímu koronerovi, ale třeba nehledal důkazy, když byla příčina smrti tak zjevná. Znám v Dallasu jednoho vynikajícího forenzního specialistu. Často ho využíváme. Pokud tam bude něco k nalezení, on to najde.“

„Mohu vám zaručit, že nenajde.“

„Za pokus to stojí, ne?“

Skousl si koutek úst. „Budu o vaší žádosti uvažovat.“

Rozpoznala, že chce odmítnout. „Ocenila bych, kdybyste mi mohl odpovědět ještě dnes.“

„Lituji, slečno Gaitherová, nemohu pro vás udělat víc, než že si to přes noc rozmyslím a ráno vás budu informovat. Mezitím budu doufat, že si to rozmyslíte a žádost stáhnete.“

„To neudělám.“

Zvedl se. „Jsem unavený, hladový a značně znepokojený, že jste mě dostala do téhle prekérní situace.“ Namířil na ni obviňující ukazováček. „Nemám rád zpackanou práci.“

„Já také ne. Přála bych si, aby to nebylo nutné.“

„Není to nutné.“

„Jsem přesvědčená, že je,“ namítla tvrdohlavě.

„Jednou budete litovat, že jste mě o to vůbec požádala. Už jste mě dost zdržela. Stacey si bude dělat starosti. Dobrou noc.“

Rázně vyšel z místnosti. Pár vteřin nato se ve dveřích objevila paní Lipscombová a dotčeně mrkala. „Imogene mi říkala, že děláte nepříjemnosti.“

Alex se kolem ní protáhla a vrátila se do své prozatímní pracovny jen na tak dlouho, než si posbírala svoje věci. Jízda k motelu Westerner jí trvala déle než obvykle, protože se dostala do dopravní špičky. Aby se doprava ještě víc zkomplikovala, začal padat déšť se sněhem.

Věděla, že se jí nebude chtít znovu ven, a tak si koupila krabici s pečeným kuřetem. Když se dostala k tomu, aby si prostřela na kulatém stole u okna ve svém pokoji, bylo jídlo studené a chutnalo jako lepenka. Slíbila si, že si nakoupí ovoce a zdravé potraviny, aby to nějak vyvážilo, že jí, co se zrovna namane, a možná i květiny si sem dá, aby si trochu rozveselila ten skličující pokoj.

Uvažovala o tom, že sundá ze zdi odpudivého toreadora. Rozevlátá červená muleta a slintající býk byla věru pastva pro oči.

Nechtělo se jí znovu se probírat poznámkami, a tak si pustila televizi. Při komedii, která běžela na HBO, nemusela přemýšlet. Když film skončil, cítila se líp a řekla si, že se osprchuje.

Právě se utřela a zabalila si mokré vlasy do ručníku, když se ozvalo klepání na dveře. Oblékla si dlouhý bílý froté župan, zavázala ho u pasu a vyhlédla kukátkem.

Otevřela dveře natolik, nakolik to bezpečnostní řetízek dovoloval. „Co to děláte, takhle se sem přihrnout jako vel-k4 voda?“

„Otevřete dveře,“ přikázal jí šerif Lambert. „Kvůli čemu?“

„Potrebujú s vámi mluvit.“

„O čem?“

„To vám řeknu, až budu uvnitř.“ Alex se nepohnula. „Tak otevřete ty dveře, nebo co?“

„Můžu s vámi mluvit takhle.“

„Koukejte ty zatracené dveře otevřít,“ zařval. „Mrzne mi tady zadek.“

Sundala bezpečnostní řetízek, otevřela a poodstoupila. Reede zadupal a smetl si ledové jehličky z kožešinového límce.

Přejel ji pohledem od hlavy k patě. „Čekáte někoho?“

Založila si ruce, chtěla mu tím dát najevo, jak ji namíchl. „Pokud je tohle společenská návštěva –“

„Není.“ Skousl prst kožené rukavice a stáhl si ji, potom druhou. Pleskl plstěným kovbojským kloboukem o stehno, aby setřásl tající sníh, a pak si prohrábl vlasy.

Vhodil rukavice do klobouku, položil jej na stůl a spustil se na židli. Přehlédl zbytky její večeře, načež si ukousl ze stehna, kterého se ani nedotkla. „Nechutná vám pečené kuře?“

Uvolněně se rozvaloval na židli a vypadal, jako že se tam usadil na noc. Alex zůstala stát. V županu si připadala podivně obnažená, přestože ji zakrýval od brady až po kotníky. To, že měla kolem hlavy omotaný motelový ručník, jí na sebejistotě zrovna nepřidávalo. Snažila se tvářit, jako že je jí jeho přítomnost lhostejná a že jí nevadí, že není dostatečně oblečená. „Pečené kuře nemám ráda, ale bylo po ruce. Nechtělo se mi jít na jídlo někam ven.“

„Chytré rozhodnutí, za večera, jako je dnes. Silnice začínají být zrádné.“

„Tohle jste mi mohl říct po telefonu.“

Přešel to, jako by nic neřekla, naklonil se ke straně, co jen to šlo, a upřel pohled na obrazovku, kde se vášnivě objímal nahý pár. Kamera zblízka zabrala mužovy rty na ženině ňadru.

„To se nedivím, že máte vztek, že jsem vás vyrušil.“

Dlaní přimáčkla tlačítko na televizi a obrazovka potemněla. „Nedívala jsem se.“

Když se k němu znovu otočila, zubil se. „To otvíráte dveře každému muži, který na ně zaklepe?“

„Neotevřela jsem vám, to až když jste se na mě sprostě obořil.“

„To nemusí chlap udělat víc, než být sprostý?“

„Jste nejvýš postavený představitel policie v tomhle okrese. Pokud bych nemohla důvěřovat vám, komu potom tedy?“ Myslela si přitom, že by víc důvěřovala obchodníkovi s ojetými vozy v zeleném polyesterovém obleku než Reedovi Lambertovi. „A bylo nutné se na tuhle návštěvu tak ozbrojit?“

Sledoval její pohled k pouzdru se zbraní, které měl na opasku. Natáhl si nohy ve vysokých botách před sebe a překřížil je v kotníku. Složil prsty do stříšky a přes ně na ni pohlédl. „Nikdy nevím, kdy ji budu muset použít.“

„Nosíte ji vždycky nabitou? Vždy připraven?“

S odpovědí nespěchal, sjel pohledem na její ňadra. „Vždy připraven.“

Už to nebyl hovor o jeho zbrani v pouzdře. Ale kromě toho, co bylo řečeno, jí byl vysloveně nepříjemný tón celé jejich rozmluvy. Přešlápla z jedné bosé nohy na druhou a olízla si rty. Až v tu chvíli si uvědomila, že se už odlíčila. Nějak se tím cítila ještě zranitelnější. Ten pocit umocňoval jeho nehybný, zamyšlený pohled.

„Proč jste sem dnes večer přišel? Co tak důležitého nemohlo počkat do rána?“

„Naléhavá potřeba.“

„Naléhavá potřeba?“ opakovala zastřeně.

Jediným vláčným pohybem se zvedl ze židle a přikročil těsně k ní. Vsunul mozolnatou ruku do výstřihu jejího županu a obemkl jí dlaní hrdlo. „Jo, naléhavá potřeba,“ za-% šeptal. „Potřeba vás uškrtit.“

Znechuceně zamručela, odstrčila mu ruku a poodstoupila. Bez dalšího ji pustil. „Soudce Wallace mi dnes večer volal a říkal mi o tom soudním příkazu, který po něm požadujete.“

Srdce, které se jí předtím divoce rozbušilo, se uklidnilo, ale teď se znovu rozčilila. Tlumeně zaklela. „Copak v tomhle městě neexistuje žádné soukromí?“

„Ne, nijak zvlášť.“

„Asi bych si nemohla ani kýchnout, aby mi někdo hned nenabídl kapesník.“

„Jste středem zájmu, to je jasné. Co jste čekala, když si tady vykračujete a žádáte, aby se vykopalo tělo.“

„Říkáte to, jako by to byl nějaký rozmar.“

„A není snad?“

„Myslíte si, že bych zvedala matku z hrobu, kdybych si nemyslela, že je to klíčový krok k vyřešení její vraždy?“ odsekla vášnivě. „Probůh, to si myslíte, že pro mě bylo lehké jen to vyslovit? A proč soudce považoval za nutné se s vámi poradit? Ze všech lidí právě s vámi?“

„Proč ne se mnou? Jsem podezřelý?“

„Ano!“ rozkřikla se. „Probírat s vámi tenhle případ je vysoce neetické.“

„Jsem šerif, zapomněla jste?“

„Na to ani na chvíli nezapomínám. To pořád není omluva, aby soudce Wallace jednal za mými zády. Proč je tak nervózní kvůli tomu, že by se mělo exhumovat tělo? Má strach, že forenzní vyšetřování odhalí něco, co pomáhal utajit?“

„Vaše žádost ho staví před problém.“

„To se vsadím, že jo! Koho se to snaží chránit tím, že nechá rakev zapečetěnou?“

„Vás.“

„Mě?“

„Celinino tělo nemůže být exhumováno. Bylo spáleno.“

KAPITOLA DVANÁCTÁ

Reede by nedokázal přijít na to, proč se rozhodl zaskočit na skleničku do nejvykřičenější putyky při dálnici, když měl doma utěšenou láhev dobré whisky. Možná proto, že jeho nálada odpovídala nevlídnému ovzduší té hospody. Cítil se mizerně.

Dal znamení barmanovi, aby mu nalil další. Bar U Poslední šance patřil k těm podnikům, kde sklenice dolévali, zákazníci s každou objednávkou nedostávali čisté.

„Děkuju,“ řekl Reede a sledoval, jak mu whisky stéká do sklenice.

„Sledujete nás tady v převlečení, nebo co?“ zažertoval barman.

Reede se ani nepohnul, jenom zvedl oči. „Dávám si panáka. Máte něco proti?“

Přitroublý úsměv sklouzl barmanovi z obličeje. „Jasně, šerife, jasně.“ Barman se přesunul na druhý konec pultu, kde začal klábosit se dvěma lépe naladěnými štamgasty.

Reede si všiml, že jeden box na druhé straně místnosti je obsazený samými ženami. Kolem kulečníku uprostřed přecházeli tři chlápci, které znal jako předáky na naftových vrtech. A pěkně divoké. Byla to hlučná parta, která se mezitím, než se pustila do další nebezpečné práce, vždycky jak náleží rozšoupla. Momentálně se chovali poměrně mírumilovně.

V dalším boxu se k sobě tiskli Pasty Hickam a Ruby Faye Turnérova. Ráno Reede zaslechl v bistru B & B Café, jak toho starého honáka Angus vyrazil. Pasty udělal pořádný kopanec, ale Reede považoval trest za příliš přísný. Pastyho zřejmě jeho nejnovější známost utěšovala. Když Reede přišel, nadzvedl klobouk, aby je pozdravil. Dávali ovšem najevo, že si přejí, aby si jich nikdo nevšímal, stejně jako si přál on, aby si nikdo nevšímal jeho.

U Poslední šance ubíhal poklidný večer, což šerifovi vyhovovalo jak z pracovních, tak z osobních důvodů.

První skleničku do sebe obrátil a skoro nevnímal, jak chutná. Tuhle jen tak usrkával, protože potřeboval, aby mu vydržela déle. Odkládal tím odchod domů. Zůstat o samotě Reeda moc nelákalo. Ani utloukat čas U Poslední šance, ale bylo to pořád lepší než první možnost. Alespoň dnes večer.

Whisky ho začala pomalu pálit v břiše. Blikající vánoční světýlka, která byla nad barem natažená, jak byl rok dlouhý, se zdála veselejší a hezčí. Nezdálo se to tam tak ohavné, když se člověk rozhlížel přes opar z whisky.

Protože už začínal být stříknutý, rozhodl se, že tohle bude dnes jeho poslední sklenička. Což byl další důvod, aby si ji vychutnal. Nikdy se nezpil do němoty. Nikdy. Musel dost často uklízet po svém tátovi, který pozvracel kde co, než aby si myslel, že zlískat se je nějaká zábava. Vzpomínal si, že když byl ještě kluk, myslíval si, že se z něho stane možná kriminálník, nebo mnich, nebo astronaut, případně kopáč, ošetřovatel v zoo, lovec vysoké, ale nikdy se z něho nestane opilec. Jednoho už v rodině měli a to stačí až až.

„Nazdárek, Reede.“

Zadýchaný ženský hlas ho vytrhl z přemýšlení o nazlátlém obsahu jeho sklenice. Zvedl hlavu a okamžitě uviděl buclaté poprsí.

Měla na sobě přiléhavé černé tričko s lesklým červeným nápisem Nejsem dnešní.

Džíny měla tak těsné, že jí dělalo potíže vyšplhat se na barovou stoličku. Podařilo se jí to, ale prsy se jí přitom rozhoupaly a opřela se Reedovi o stehno. Úsměv jí zářil jako prsten posázený zirkony, ale nebyl zdaleka tak pravý. Jmenuje se Gloria, vzpomněl si Reede právě včas.

„Ahoj, Glorie.“

„Pozveš mě na pivo?“

„Jasně.“ Zavolal na barmana a objednal jí. Významně pohlédl přes rameno, a tak upoutal její pozornost ke skupince kamarádek, s nimiž seděla v boxu na druhém konci zšeřelé hospody.

„Těch si nevšímej,“ řekla a koketně ho popleskala po předloktí, kterým se opíral o barový pult. „Po desáté jedem každá na vlastní pěst.“

„Dámská jízda?“

„Hmmm.“ Naklonila si láhev s dlouhým hrdlem ke rtům a napila se. „Měly jsme namířeno do Abilene podívat se na ten nový film s Richardem Gerem, ale udělalo se tak hnusně, že jsme se rozhodly zůstat ve městě. Co budeš dělat dneska ty? Sloužíš?“

„Sloužil jsem. Šichta už mi skončila.“ Neměl chuť nechat se zatáhnout do rozhovoru, a tak se vrátil ke svému pití. Gloria se nehodlala dát tak snadno odbýt. Přisunula se k němu tak blízko, jak jen to barová stolička dovolovala, a vzala ho kolem ramen. „Chudáčku, Reede. Musíš být hrozně osamělý, když věčně jezdíš sem a tam tak sám.“

„Když jezdím sem a tam, tak to pracujú.“

„Já vím, ale i tak…“ Její dech mu ovanul ucho. Páchl po pivu. „Žádný div, že se tak mračíš.“ Ostrým nehtem mu ‚přejela přes hlubokou vrásku mezi očima. S trhnutím zaklonil hlavu, aby se dostal z dosahu jejího doteku. Rychle stáhla ruku a tiše, dotčeně vyjekla.

„Hele, omlouvám se,“ zamumlal. „Mám náladu stejně mizernou, jako je to počasí. Byl to dlouhý den. Asi jsem jenom utahanej.“

Místo aby ji to odradilo, ještě ji to povzbudilo. „Možná bych tě dokázala rozveselit, Reede,“ řekla a bojácně se usmála. „Ať už tak, nebo tak, určitě bych to ráda zkusila.“ Znovu se k němu přisunula, takže měl paži vtisknutou mezi její měkké poprsí. „Už na základce jsem pro tebe měla velkou slabost. Netvař se, jako bys to nevěděl,“ pokárala ho a našpulila přitom ústa.

„Ne, nevěděl jsem to.“

„No, měla jsem. Ale tehdy jsi byl zadaný. Jakže se ta holka jmenovala? Ta, co ji zabil ve stáji ten šílenec?“

„Celina.“

„Jo. Byl jsi do ní fakt udělaný, že jo? Když jsem postoupila na střední školu, ty jsi chodil na Texaskou techniku. Pak jsem se vdala a měla jsem děti.“ Nepostřehla, že ho její klábosení nezajímá. „Manžel je dávno v tahu, jak jinak, a děcka jsou dost velká, aby se o sebe postarala sama. Asi nebyla moc příležitost, aby ses dověděl, že na tebe trpím, viď?“

„Asi ne.“

Povážlivě se na stoličce naklonila. „Možná je načase, abys to poznal, Reede.“

Vrhl rychlý pohled na její prsy, které se mu vyzývavě otíraly o paži. Pod tričkem se jí zřetelně začaly rýsovat bradavky. Tahle otevřená pobídka nějak nebyla tak lákavá jako Alexiny nevinné bosé nohy, vykukující zpod bílého froté županu. Vědomí, že pod tričkem nemá Gloria nic, ho nevzrušovalo tolik jako představa, co asi má Alex na sobě pod bílým županem, pokud vůbec něco.

Gloria ho nevzrušovala, ani maličko ne. Začal přemýšlet, proč.

Byla docela hezká. Černé vlasy se jí vlnily kolem obličeje a podtrhovaly tmavé oči, nyní měkce zářící pobídkou a příslibem. Rty měla pootevřené a vlhké, ale pochyboval, že by se mu podařilo je políbit, aniž by se mu ústa nesmek-la. Měla na nich vrstvu třešňově rudé rtěnky. Mimoděk je srovnal se rty bez mejkapu, přesto růžovými a vlhkými, vybízejícími k polibku a bez nějakého úsilí sexy.

„Musím běžet,“ řekl náhle. Vyhákl podpatky z trnože stoličky, sklouzl z ní a shledával v kapse dostatek bankovek, aby to zaplatilo jeho drinky a její pivo.

„Já ale myslela –“

„Radši se vrať ke svým kamarádkám, nebo přijdeš o zábavu.“

Ti tři mládenci od kulečníku zkoušeli štěstí u jejích přítelkyň, které se netajily tím, že jsou na lovu a chtějí si něco užít. To, že se ty dvě skupinky dají dohromady, bylo stejně nevyhnutelné, jako že ráno mrzne, až praští. Odklady byly vypočítané tak, aby začalo pracovat očekávání. Sexuální narážky teď ovšem nabraly na tempu.

„Rád jsem tě viděl, Glorie.“ Stáhl si klobouk do čela a odešel, ale ještě předtím postřehl, jak ublíženě se tváří.

Na Alexině obličeji uviděl stejně nevěřícný, poraženecký výraz, když jí řekl, že tělo její matky spálili. Jen co ta slova vypustil z úst, opřela se o stěnu a přitáhla si klopy županu k hrdlu, jako by se tak chránila před nějakým zlem. „Spálili?“

„Přesně tak.“ Viděl, jak v obličeji náhle zbělela a oči jí zmatněly.

„To jsem nevěděla. Babička se nikdy nezmínila. Vůbec mě nenapadlo…“

Hlas se jí vytratil. Mlčel a nehýbal se, domyslel si, že potřebuje čas, aby se s tím vyrovnala.

V duchu proklel Joea Wallace, že mu tohle hodil na krk. Ten zatracený zbabělec mu zavolal, úplně bez sebe, a ptal se, co by jí měl říct. Když Reede navrhl, že by se Alex měla říct pravda, soudce si to vyložil tak, že je Reede ochotný vzít to na sebe, a s velkou ochotou se té povinnosti zbavil.

Alexina otupělost netrvala dlouho. Rychle se vzpamatovala, jako by ji to, co ji napadalo, přivedlo rázem k vědomí. „Věděl to soudce Wallace?“

Reede s předstíranou lhostejností pokrčil rameny. „Podívejte, zkrátka mi zavolal a řekl, že to, co chcete udělat, je nemožné, dokonce i kdyby dal soudní příkaz k exhumaci, což by učinil jen nerad.“

„Když věděl, že měla matka kremaci, proč mi to odpoledne neřekl sám?“

„Odhadoval bych, že se chtěl vyhnout jakékoliv scéně.“

„Ano,“ odpověděla roztržitě, „nemá rád nepříjemnosti.

To mi říkal.“ Bezvýrazné na něho pohlédla. „Poslal vás, abyste za něho udělal špinavou práci. Vás nechávají nepříjemnosti v klidu.“

Reede k tomu nic nepodotkl, natáhl si rukavice a nasadil klobouk. „Byl to pro vás otřes. Budete v pořádku?“

„Jsem v pořádku.“

„Nevypadáte tak.“

Modré oči měla zalité slzami a ústa se jí trochu chvěla. Sevřela ruce a přitiskla si je k pasu, jako by se násilím držela pohromadě. V tu chvíli ji chtěl obejmout a přitisknout k sobě, mokré vlasy, promáčený ručník, župan, bosé nohy a všechno ostatní.

Aniž by domyslel, co dělá, stáhl si rukavice, odhodil je, přistoupil k ní a silou jí odtáhl paže od těla a přitiskl jí je k bokům. Kladla odpor, jako by chtěla schovat krvácející ránu.

Než stačila znovu vztyčit tuto překážku, objal ji a přitiskl k sobě. Byla vláčná a teplá a voňavá a ve svém zármutku křehká. Ochable se o něho opírala. Paže jí bezvládně visely podél těla. „Ach Bože, uchraň mě toho, prosím,“ zašeptala a pocítil, jak se jí zachvěla ňadra. Přitiskla se mu tváří na hruď a přes košili pocítil její slzy.

Naklonil k ní hlavu. Ručník se jí uvolnil a sklouzl na podlahu. Její vlasy mu vlhce a voňavě přihnaly ke tváři.

Teď se utvrzoval, že ji nepolíbil, ale věděl, že jí rty přejel po vlasech a pak přes spánek a zůstaly tam.

V tom okamžiku ho přepadl prudký chtíč, tak nezvladatelný, že nevycházel z údivu, že mu nepodlehl.

Místo toho odešel a připadal si jako mizera, že jí musel něco takového povědět a pak se vytratil jako čmoud. Nepadalo v úvahu, že by s ní zůstal. Jeho touha držet ji v náručí neměla žádný vznešený důvod, a ani se nepokusil si něco takového namluvit. Prahl po ukojení. Chtěl spoutat ten zranitelný, statečný úsměv na jejích rtech vášnivými, prudkými polibky.

Když teď ujížděl v policejním voze po dálnici, nadával palubní desce a mířil na opačnou stranu od svého domova. Na předním skle mu namrzal déšť dřív, než jej stačily stěrače setřít. Jel moc rychle na to, jaká byla plískanice –dláždění bylo jako kluziště –, ale nezpomalil.

Na tohle už je příliš starý. Co to ksakru provádí, že se nechává unášet sexuálními představami? Vědomě to nedělal od doby, kdy se s Juniorem přiváděli do ráže nad fotografiemi v časopisech. Přesto, pokud se pamatoval, nebývaly ty představy tak živé.

Úplně zapomněl, kdo Alex je, a viděl se, jak rozhrnuje ten bílý župan a pod ním objevuje hladkou, slonovinovou pleť a tuhé, růžové bradavky a svírá v hrsti hebké kaštanové vlasy. Stehna by měla sametová a mezi nimi by byla vlhká.

Zaklel a na chvilku pevně zavřel oči. Nebyla to jen nějaká žena, která je shodou náhod o osmnáct let mladší než on. Je to Celinina dcera a on je dost starý, aby mohl být její otec, kristepane. Není jejím otcem, ale mohl být. Velice snadno mohl být. Při tom pomyšlení se mu udělalo všelijak od žaludku, ale nijak to nezmírnilo vzrušení, které mu napínalo kalhoty.

Zajel s vozem na opuštěné parkoviště, vypnul motor a vyběhl schody ke dveřím. Zkusil je, a když zjistil, že je zamčeno, zabušil na ně pěstmi v rukavicích.

Nakonec otevřela žena s poprsím nadouvajícím se jako holub. Měla na sobě dlouhý bílý župánek, který vypadal, jako že si ho oblékla nevěsta, nebýt toho, že měla v koutku úst přilepenou černou cigaretu. V náručí držela meruňkově zbarveného kocoura. Lenivě mu hladila huňatý kožíšek. Žena a kocour se na Reeda nevrle zadívali.

„Co tady hergot děláš?“ zeptala se.

„Proč sem většina chlapů chodí, Noro Gailová?“ Neoma-leně se kolem ní protáhl a vstoupil. Kdyby to byl někdo jiný, okamžitě by koupil kulku mezi oči z pistole, kterou měla zastrčenou za podväzkový pás, jenž vždycky nosila.

„Zřejmě sis nevšiml. Obchody šly dneska večír tak mizerně, že jsme zavřeli brzy.“

„Od kdy to tobě a mně vadí?“

„Od chvíle, kdy toho začínáš zneužívat. Jako teďka.“

„Dneska večer nemám chuť poslouchat žádný řeči.“ Už byl nahoře na schodech a mířil k jejímu soukromému pokoji. „Nechci se vybavovat. Jen si chci zasouložit, jasný?“

Majitelka nevěstince si opřela pěst o mohutný, pěkně tvarovaný bok a z hlasu jí ukapávala ironie, když na něho zavolala: „Dopřeješ mi aspoň čas, abych nejdřív odložila kocoura?“

Alex nemohla usnout, takže byla vzhůru, když zařinčel telefon. Přesto ji to vyděsilo, protože bylo tak pozdě. Místo aby si rozsvítila lampičku na nočním stolku, šátrala ve tmě po sluchátku a přitiskla si ho k uchu. „Haló,“ ozvala se chraptivě, hlas jí zdrsněl od toho, jak předtím plakala. „Haló?“ ozvala se znovu.

„Zdravím, slečno Gaitherová.“

Srdce se jí rozčileně rozbušilo, ale odměřeně řekla: „To jste zase vy? Doufám, že jste ochotný mluvit, protože jste mě probudil z hlubokého spánku.“ Od Grega se naučila, že jsou nerozhodní svědkové mnohem ochotnější mluvit, když člověk naoko nepřikládá důležitost tomu, co by, dejme tomu, mohli vykládat.

„Nevytahujte se na mě, dámo. Vim něco, co byste se ráda dověděla. Něco zlýho.“

„Jako třeba?“

„Jako třeba, kdo to vaší mámě udělal.“ Soustředila se na pravidelné dýchání. „Myslím, že se jenom tak chvástáte.“

„To teda ne.“

„Tak mi to řekněte. Kdo je to?“

„Myslíte si, že jsem blbec, dámo? Myslíte si, že vám Lambert nenapíchnul telefon?“

„Chodíte moc do kina.“ Zahleděla se ovšem podezíravě na sluchátko, které držela v ruce.

„Víte, kde je hospoda U Poslední šance?“

„Najdu to.“

„Zítra večer.“ Uvedl, v kterou hodinu. „Jak vás poznám?“

„Já poznám vás.“

Než stačila ještě něco říct, zavěsil. Chvíli seděla na kraji postele a hleděla do tmy. Vzpomněla si na Reedovo varování, že by mohla přijít k úrazu. Její bujná představivost jí předvedla všechno, co by mohlo osamělou ženu potkat. Ve chvíli, kdy znovu ulehla, měla dlaně zpocené a spánek byl ještě nedostižnější než předtím.

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

„Člověk nikdy neodhadne, co má za hrbem.“

Šerif okresu Purcell si zvedl hrnek s kouřící kávou ke rtům, foukl do něho a usrkl. Spálil si jazyk. Bylo mu to jedno. Potřeboval do sebe dostat kofein.

„O kom je řeč?“ zeptal se svého zástupce, který postával ve dveřích jeho kanceláře a připitoměle se šklíbil. Reeda to vrcholně otrávilo. Nepotrpěl si na slovíčkaření, a zvlášť dnes ráno na něco takového neměl náladu.

Zástupce ukázal hlavou na druhou stranu budovy. „O naší hostující advokátce s dětsky modrýma očima, pěknýma kozičkama a dlouhýma nohama.“ Mlaskavě vyslal před sebe vzdušný polibek.

Reede pomalu spustil nohy z rohu stolu. Oči mu mrazivě zajiskřily.

„To mluvíš o slečně Gaitherové?“

Zástupce neměl nijak zvlášť vybavenou mozkovnu, ale poznal, kdy přestřelil. „Ehm, jo. Chci říct, ano, pane.“

„Poslouchám,“ vybídl ho Reede temně.

„Majitel pohřebního ústavu, pan Davis, zrovna volal, pane, a dělal kvůli ní povyk. Je teď tam u něho a probírá se jeho záznamy.“

„Cože?“

„Ano, pane, tohle říkal, šerife Lamberte. Je pěkně dožraný, protože –“

„Zavolej mu a řekni mu, že jsem na cestě.“ Reede už sahal po bundě. Kdyby zástupce rychle neustoupil, byl by ho porazil, jak se hrnul ze dveří.

Nevšímal si nevlídného počasí, kvůli kterému zůstaly školy a většina firem zavřené. Dokázali se vypořádat se sněhem, ale na dva prsty silná vrstva ledu, která se na všem udělala, to bylo jiné. Kancelář šerifa nemá ovšem bohužel nikdy zavřeno.

Pan Davis mu vyšel naproti ke dveřím a nervózně si prolamoval ruce. „Pracujú v branži přes třicet let, ale něco takového, šerife Lamberte, se mi nikdy – nikdy – nepřihodilo. Zmizely mi rakve. Okradli mě. Dokonce se mi –“

„Kde je?“ vyštěkl Reede a přetrhl mu jeho tirádu.

Majitel pohřebního ústavu ukázal prstem. Reede přidusal k zavřeným dveřím a rozrazil je. Alex, usazená za stolem, vyčkávavě vzhlédla.

„Co to ksakru provádíte?“

„Dobré ráno, šerife.“

„Odpovězte mi.“

Vešel dovnitř a práskl za sebou dveřmi. „Kvůli vám, dámo, mám teď na krku hysterického pohřebáka. Ostatně, jak jste se sem dostala?“

„Přijela jsem vozem.“

„Nemůžete řídit v takovém počasí.“

„Stalo se.“

„Co tohle znamená?“ Zuřivě máchl rukou na složky, které měla rozložené na stole.

„To jsou záznamy pana Davise z roku, kdy moji matku zabili. Dovolil mi, abych si je prolistovala.“ 4 „Vynutila jste si to.“

„Nic takového jsem neudělala.“

„Tak jste ho zastrašila. Požádal vás, abyste mu ukázala povolení k prohlídce?“

„Ne.“

„Máte je?“

„Ne, ale můžu si je obstarat!“

„Nikoli bez pádného zdůvodnění.“

„Chci mít jednoznačný důkaz, že v tom hrobě na hřbitově není pohřbeno tělo Celiny Gaitherové.“

„Proč jste neudělala něco rozumného, jako třeba že byste popadla lopatu a pustila se do kopání?“

To ji umlčelo. Chvilku jí trvalo, než se vzpamatovala. Nakonec podotkla. „Jste dnes poránu rozmrzelý. Měl jste ošklivou noc?“

„Jo. Sehnal jsem si ženskou, ale za moc to nestálo.“

Sklopila pohled na zaneřáděný stůl. „To mě mrzí.“

„Co vás mrzí? Že jsem si sehnal ženskou?“

Oplatila mu upřený pohled. „Ne. Že to za moc nestálo.“

Zaklesli se do sebe pohledem. Obličej měl zbrázděný jako horské úbočí, ale byl to ten nejpřitažlivější obličej, jaký kdy viděla.

Kdykoli byli spolu pohromadě, bezděčně si ho uvědomovala, uvědomovala si jeho tělo i to, jak ji přitahuje. Věděla, že z profesionálního hlediska je taková přitažlivost neetická a ztřeštěná, a z osobního kompromitující. Nejdříve patřil k její matce.

Přesto měla neodbytnou chuť se ho dotýkat, případně aby se dotýkal on jí. Včera večer si přála, aby ji držel v náručí dál, když plakala. Naštěstí měl víc rozumu a odešel.

Za kým šel? vrtalo jí hlavou. Kde a kdy se to neuspokojivé milování odehrálo? Došlo k tomu předtím, nebo potom, co za ní přišel do motelového pokoje? Proč to nestálo za nic?

Uplynula dlouhá chvíle, než znovu sklonila hlavu a začala se probírat složkami.

Nebyl z těch, kteří se nechají ignorovat. Natáhl ruku přes stůl, vzal ji za bradu a prudce jí nadzvedl obličej. „Říkal jsem vám, že Celina měla kremaci.“

Vyskočila. „Po tom, co jste se soudcem Wallacem dali hlavy dohromady a probrali to. To mi připadá až moc příhodné.“

„Vy si ráda leccos představujete.“

„Proč se Junior nezmínil o tom, že měla Celina kremaci, když mě potkal na hřbitově? Začínám si myslet, že tam opravdu pohřbená je. To proto se probírám těmihle složkami.“

„Proč bych měl v té věci lhát?“

„Abyste mi zabránil nechat tělo exhumovať.“

„Zetám se znovu. Proč? Jaký rozdíl by to pro mě znamenalo?“

„Uvěznění na doživotí,“ řekla upjatě, „kdyby vás forenzní zpráva označila za jejího vraha.“

„Ach…“ Nedokázal honem připadnout na dostatečně silnou nadávku, a tak praštil pěstí do dlaně druhé ruky a zaryl ji do tvrdého svalstva. „Tohle vás učí na právnické fakultě? Chytat se stébla, když všechno ostatní selže?“

„Přesně tak.“

Pevně se opřel dlaněmi o stůl a naklonil se přes něj. „Vy nejste právnička, vy honíte čarodějnice.“

To ji zasáhlo, protože sama měla takový pocit. Tohle pátrání v sobě mělo jakési ostražité zoufalství, po kterém zůstávala ošklivá pachuť. Odsedia si a položila ruce na otevřenou složku.

Odvrátila hlavu a zadívala se ven na zimní krajinu. Holé větve sykomor na trávníku obaloval led. Déšť se sněhem tiše šustil na okenních sklech. Obloha a všechno ostatní bylo mrtvě, bezútešné šedé. Kontury byly rozostřené. Svět byl jednobarevný – postrádal světlo a stín. Některé věci ovšem zůstávaly černé a bílé. Na prvním místě mezi nimi to byl zákon.

„To by mohla být pravda, kdyby nedošlo ke zločinu, Reede,“ řekla a otočila se zpátky. „Ale došlo k němu. Někdo do té stáje šel a mou matku ubodal.“

„Skalpelem. Správně,“ řekl pohrdavě. „Dovedete si představit Anguse, Juniora nebo mě, jak se rozháníme chirurgickým nástrojem? Proč bychom ji nezabili holýma rukama? Neuškrtili ji?“

„Na to jste totiž všichni moc chytří. Jeden z vás to navlékl tak, aby to vypadalo, že to udělal nepříčetný člověk.“ Přitiskla si ruku s roztaženými prsty na hruď a otevřeně se zeptala: „Kdybyste byl na mém místě, nechtěl byste vědět, kdo to byl a proč to udělal? Miloval jste Celinu. Jestli jste ji nezabil –“

„Nezabil jsem ji.“

„Nechcete potom vědět, kdo to byl? Nebo se bojíte, že se z jejího vraha vyklube někdo, koho máte rád?“

„Ne, nechci to vědět,“ odtušil procítěně. „A dokud nebudete mít povolení k prohlídce –“

„Slečno Gaitherová!“ Do místnosti vešel Davis a vyrušil je. „Tohle hledáte? Našel jsem to v registračce ve skladišti.“ Podal jí složku a pak prchl před Reedovým zlověstným pohledem.

Přečetla si jméno naklepané nahoře na složce. Vrhla pohled na Reeda, pak složku dychtivě otevřela. Rychle pročetla několik prvních formulářů, pak se nahrbila na židli a zastřeně oznámila: „Tady stojí, že bylo její tělo spáleno.“ Srdce měla jako z olova. Zaklapla složku a položila si řečnickou otázku: „Proč se o tom babička nikdy nezmínila?“

„Nejspíš to nepovažovala za významné.“

„Schovávala všechno. Celininy šaty, její věci. Proč by si bývala nevyzvedla její popel?“

Najednou se předklonila, opřela se lokty o stůl a oběma rukama si podepřela bradu. Žaludek se jí bouřil. V očích ji pálily nové slzy. „Bože můj, je to morbidní, ale musím to vědět. Musím.“

Několikrát se zhluboka nadechla, znovu otevřela složku a začala listovat různými formuláři. Jeden si přečetla a prudce se nadechla.

„Co je to?“

Vytáhla ze složky list papíru a podala ho Reedovi. „Tohle je stvrzenka na všechny náklady spojené s matčiným pohřbem, včetně kremace.“

„A co z toho?“

„Podívejte se na podpis.“

„Angus Minton,“ přečetl zamyšleně.

„Nevěděl jste to?“ Zavrtěl hlavou. „Zdá se, že Angus všecko zaplatil a chtěl to udržet v tajnosti.“ Alex se přerývaně nadechla a tázavě se na Reeda zahleděla. „Nejde mi z hlavy, proč.“

Na opačném konci města vešla Stacey Wallaceová do místnosti, která sloužila doma otci jako pracovna. Seděl skloněný u psacího stolu a listoval v nějaké právnické knize. „Pane soudce,“ pokárala ho láskyplně, „když si vezmete den volna, měl byste si volno opravdu udělat.“

„Oficiálně volno nemám,“ postěžoval si a znechuceně se podíval oknem do zimního dne. „Potřeboval jsem něco dohnat. Dnešek je na to jako dělaný, protože se nemůžu dostat do soudní budovy.“

„Moc jsi pracoval a dělal sis příliš velké starosti.“

„Neříkáš mi nic, co by mi už neřekl můj žaludeční vřed.“

Stacey vycítila, že je velice rozčilený. „Co se stalo?“

„To Gaitherovic děvče.“

„Celinina dcera? Pořád tě obtěžuje?“

„Včera za mnou přišla do kanceláře a chtěla soudní příkaz k exhumaci těla.“

„Dobrý Bože!“ nevěřícně zašeptala Stacey. Zvedla si bledou ruku k hrdlu. „Ta ženská je přímo posedlá.“

„Posedlá nebo ne, musel jsem její žádost odmítnout.“

„Tos udělal dobře.“

Zavrtěl hlavou. „Neměl jsem na vybranou. Tělo bylo spáleno.“

Stacey si to nechávala projít hlavou. „Teď si na to tak nějak vzpomínám. Jak to vzala?“

„Nevím. Řekl jí to Reede.“

„Reede?“

„Včera večer jsem mu zavolal. Nabídl se, že to udělá. Odhadoval bych, že to nepřijala moc dobře.“

„Vědí o tom Angus a Junior?“

„Teď už asi ano. Reede jim to určitě řekl.“

„Asi ano,“ zašeptala. Na chvíli se odmlčela. Pak se zvedla a zeptala se: „Nemám ti něco přinést?“

„Děkuju, tak brzy po snídani ne.“

„Trochu horkého čaje?“

„Teď ne.“

„Kakao? Proč mi nedovolíš –?“

„Stacey, řekl jsem ne, děkuju.“ Promluvil mnohem ne-li pělivěji, než chtěl.

„Omlouvám se, že jsem tě obtěžovala,“ řekla sklesle. „Jestli mě budeš potřebovat, jsem nahoře.“

Soudce nepřítomně přikývl a znovu se ponořil do svazku vázaného v kůži. Stacey tiše zavřela dveře pracovny. Ruka jí ochable klouzala po zábradlí, když stoupala po schodech do patra. Necítila se dobře. Břicho měla nafouklé a rozbolavělé. Ráno dostala menstruaci.

Zdálo se absurdní trpět po čtyřicítce menstruačními křečemi jako nějaká dospívající dívka, ale Stacey si říkala, že by měla tyhle každoměsíční nepříjemnosti vítat. Byly jedinou připomínkou, že je žena. Žádné děti za ní nechodily, aby jim dala peníze na obědy nebo pomohla s domácím úkolem. Žádný manžel nechtěl vědět, co uvařila k večeři a jestli mu vyzvedla šaty z čistírny nebo jestli může počítat s tím, že se v noci pomilují.

Denně si stěžovala, že nemá život plný těchhle nádherných zmatků. Se stejnou pravidelností, s jakou se někteří lidé modlí, vypočítávala Bohu blažené stránky života, které jí odepřel. Toužila po tom, aby domem pobíhala spousta dětí. Toužila po manželovi, který by po ní v noci vztáhl ruce, polaskal jí ňadra a uspokojil její vyhladovělé, neklidné tělo.

Jako mnich, který se uchyluje k sebemrskačství, přistoupila ke komodě, otevřela třetí zásuvku a vytáhla fotoalbum v bílé ražené kožené vazbě.

Obřadně je otevřela. Jednu po druhé brala něžně do rukou ty vzácné památky – zažloutlé výstřižky z novin, s její fotografií, dále tam byl malý čtvercový papírový kapesníček, kde byla v rohu stříbrně natištěná dvě jména, drolící se růže.

Listovala umělohmotnými kapsami v albu a prohlížela si fotografie, které v nich byly zasunuté. Lidé, kteří pro ty snímky pózovali před oltářem, se za léta změnili jen nepatrně.

Téměř po hodině masochistického vzpomínání zaklapla Stacey album a vrátila je do posvátné zásuvky. Vyzula si boty, aby si neušpinila pokrývku na posteli, natáhla se a přitiskla si na hruď polštář. Tiskla si jej k tělu, jako by to byl milenec.

Z očí se jí vyřinuly horké, slané slzy. Naléhavě opakovala šeptem jedno jméno. Klouby ruky si masírovala břicho, aby povolila ta bolest prázdnoty, kterou pociťovala ve svém lůně, jež přijímalo jeho tělo, nikdy však jeho lásku.

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

„Co vy tady, vy dva?“ zvolal Junior a klouzal udiveným pohledem z Alex na Reeda. Pak se do něho opřel závan větru, a tak ustoupil ze dveří a pobídl je dovnitř. „Pojďte dál. Pojďte dál. Říkal jsem si, kdo to jde v takovém počasí na návštěvu. Měl by sis nechat prohlédnout hlavu, Reede, že sem Alex táhneš takovou dálku.“ Měl na sobě letité džíny prodřené na kolenou, bavlněný svetr a tlusté bílé ponožky. Zdálo se, že vstával před chvilkou. V jedné ruce držel hrnek s kouřící kávou, v druhé nějaký nenáročný paper-back. Vlasy měl přitažlivě rozčepýřené. Na bradě mu vyrazilo strniště.

Vzpamatoval se z překvapení, že je našel za dveřmi, a usmál se na Alex. Pomyslela si, že vypadá úžasně a že by s ní většina žen souhlasila. Vypadal lenivě, jako bohatý sexy muž s rozcuchanými vlasy, příjemný a v pohodě. Jako by vybízel k tomu, zalézt si do postele, a jeho pomalý úsměv napovídal, že se právě v posteli povaloval, když ho vyrušili.

„Já ji sem nepřitáhl,“ namítl Reede dotčeně. „Spíš naopak.“

„Chtěla jsem jet sama,“ odsekla Alex.

„Nemohl jsem připustit, abyste se stala číslem ve statistice nehodovosti v mém okrsku,“ zařval. Otočil se k Juniorovi, který zmateně sledoval jejich vášnivou výměnu názorů, a řekl: „Abych to zkrátil, odvezl jsem ji jsem, protože byla rozhodnutá se k vám vydat, a já se bál, že se zabije –co hůř, že zabije někoho jiného – na těch hrozných silnicích. Takže jsme tady.“

„Jsem moc rád, že jste tady,“ řekl Junior. „Už jsem se smířil s tím, že tady sám přetluču nudný den. V obýváku je zapáleno v krbu a je tam všechno připraveno na punč. Pojďte za mnou.“ Vykročil, ale hned se otočil a dodal: „Hele, Reede, víš, jak matka nesnáší pošlapané podlahy. Měl by ses zout.“

„Jdi s tím do háje. Je Lupe v kuchyni? Zkusím z ní sladkými řečmi vymámit snídani.“ Nebral ohledy na podlahy Sarah Jo a dusal dozadu do domu, jako by tam pořád ještě bydlel.

Alex pozorovala, jak mizí ve dveřích. „Říkal sladkými řečmi?‘ zeptala se jízlivě.

„A to má dnes slunečnou náladu,“ podotkl Junior nedbale. „Měla bys ho vidět, když se opravdu namíchne. Přenech Reeda Lupe. Ona ví, jak má rád vajíčka. Až se nají, bude s ním rozumnější řeč.“

Alex ho nechala, aby jí pomohl z kožíšku. „Doufám, že moc neobtěžujeme?“

„Vůbec ne. Myslel jsem to vážně, že jsem rád, že jste přišli.“ Vzal ji kolem ramen. „Pojďme –“

„Vlastně,“ skočila mu do řeči a setřásla jeho paži, „to není společenská návštěva.“

„Takže jsi tady pracovně?“

„Ano, a je to velice důležité. Je Angus doma?“

„Je u sebe v pracovně.“ Pořád ještě se usmíval, ale trochu nucené.

„Má práci?“

„Neřekl bych. Pojď, doprovodím tě.“

„Nerada tě zdržujú od čtení.“

Pochybovačně pohlédl na divokou obálku. „Na tom nesejde. Začíná to být nuda.“

„O čem to je?“

„O slavném chlapovi, který putuje hollywoodskými ložnicemi, dámskými i pánskými.“

„Opravdu?“ předstírala zájem. „Mohla bych si to půjčit, až to dočteš?“

„Uděláš mi ostudu!“ zvolal. „Bude to vypadat, že kazím morálku mládeže.“

„Nejsi o tolik starší než já.“

„Ve srovnání s Reedem a se mnou jsi děcko,“ řekl a otevřel dveře do pracovny. „Tati, máme návštěvu.“

Angus vzhlédl od novin. V několika vteřinách se mu na obličeji vystřídalo překvapení, podrážděnost a úsměv.

„Dobrý den, Angusi! Nerada vás v takovýhle ospalý den vyrušuji.“

„To je v pořádku. Moc se toho neděje. Když je půda zamrzlá, nemůžeme trénovat koně venku.“ Zvedl se z červeného koženého křesla a přešel přes místnost, aby ji přivítal. „Jste světlým bodem… v ponurém dni. Nemám pravdu, co, Juniore?“

„Moje řeč.“

„Ale jak už jsem řekla Juniorovi,“ spěchala s vysvětlením, „nepřišla jsem na společenskou návštěvu.“

„Tak? Posaďte se, posaďte se.“ Máchl rukou ke kožené pohovce zdobené střapci.

„Tak já půjdu.“

„Ne, Juniore, ráda bych, abys zůstal,“ řekla, než se stačil vytratit. „Týká se to nás všech.“

„Tak dobrá, spusť.“ Junior se rozkročmo usadil na tvrdé vycpané područce pohovky, jako by to bylo sedlo.

„Včera jsem znovu mluvila se soudcem Wallacem.“ Připadalo jí, že oba muži strnuli, ale pominulo to tak rychle, že to možná byla jenom její představa.

„Z nějakého zvláštního důvodu?“ zeptal se Angus.

„Chtěla jsem nechat exhumovať matčino tělo.“

Tentokrát zareagovali jednoznačně. „Kristepane, děvče, proč byste u všech všudy měla něco takového chtít?“ otřásl se Angus.

„Alex!“ Junior sáhl po její ruce, položil si ji na stehno a masíroval ji. „Není… není to poněkud přehnané? Je to… příšerné.“

„Celý ten případ je příšerný,“ připomněla mu a odtáhla ruku z jeho stehna. „Ostatně určitě víte, že to, oč jsem žádala, je nemožné. Tělo mé matky bylo spáleno.“

„To je pravda,“ řekl Angus.

„Proč?“ Oči jí v zšeřelém pokoji sytě modře zářily. Odrážel se v nich oheň hořící v krbu a dodával jim obviňující výraz. Angus si poposedl na židli a nahrbil ramena jakoby na svoji obranu. „Vypadalo to jako nejlepší řešení.“

„Nějak nevidím, jak by mohlo.“

„Vaše babička měla v úmyslu odejít s vámi z města, jakmile bude po všem. Nijak se tím netajila. Tak jsem se rozhodl, že nechám Celinino tělo spálit. Myslel jsem, že by si Merle třeba chtěla vzít… ehm… ostatky s sebou.“

„Fy jste rozhodl? Jakým právem, Angusi? Kdo vás tím pověřil? Proč zůstalo na vás, abyste rozhodl, co se stane s Celininým tělem?“

Nelibostí stáhl obočí. „Myslíte si, že jsem nechal její tělo spálit, abych zničil důkazy. Nemám pravdu?“

„Nevím!“ zvolala a zvedla se z pohovky.

Přistoupila k oknu a zadívala se ven na prázdné padoky. Z různých stájí, kde koně hřebelcovali, krmili a cvičili, prosvítalo vraty světlo. Důkladně si prostudovala Minton Enterprises. Angus tady investoval miliony. Drží se teď zpátky, protože má hodně co ztratit, kdyby ho žalovala a vyhrála, nebo proto, že je vinen? Případně z obou důvodů?

Nakonec se znovu otočila k oběma mužům. „Musíte připustit, že při pohledu zpátky to vypadá podivně, že jste udělal něco takového.“

„Chtěl jsem jenom z Merle Grahamové sejmout tuto povinnost. Domníval jsem se, že bych měl, protože její dceru zabili na mém pozemku. Merle byla zničená zármutkem a musela se starat o vás. Pokud se dnes jeví to, co jsem udělal, podezřelé, tak to je moc zlé, mladá dámo. Kdybych se měl rozhodovat v té věci dnes, rozhodl bych se stejně.“

„Babička Grahamová si jistě vážila toho, co jste udělal. Bylo to od vás nesobecké.“

Angus se na ni vychytrale zadíval a podotkl: „To je ovšem vaše zbožné přání, abyste mohla věřit, že to ode mě bylo naprosto nesobecké.“

Pohlédla mu zpříma do očí. „Ano, to je.“

„Vážím si vaší upřímnosti.“

Na chvíli nebylo v místnosti slyšet nic než přátelské praskání hořícího dřeva. To podivné ticho prolomila Alex. „Nejde mi do hlavy, proč si babička Grahamová nevzala urnu.“

„Taky mi to nešlo do hlavy, když jsem jí to nabízel. Myslím, že asi proto, že se nedokázala vypořádat se skutečností, že je Celina mrtvá. Urna s popelem byla hmatatelným důkazem něčeho, co nedokázala přijmout.“

Vysvětlil to přijatelně, s ohledem na to, jak byla babička posedlá Celininým životem. Kromě toho, dokud se Merle neprobere z komatu a Alex se jí nezeptá, nezbyde než přijmout to, co tvrdí Angus, jako pravdu.

Nepřítomně si přes ponožku masíroval palec. „Nesnesl jsem pomyšlení, že bude její popel uložený v kolumbáriu. Nenávidím kolumbária a hrobky. Příšerná zařízení. Člověku z toho běhá mráz po zádech. Stačí jen na ně pomyslet. Jednou jsem byl v New Orleansu. Všecky ty hroby z betonu, vyčnívající ze země..; brrr.“

S hlubokou nechutí zavrtěl hlavou. „Nebojím se smrti, ale až odejdu, chci se stát znovu součástí živého. Prach k prachu. To je přirozený cyklus.

A tak mi připadalo vhodné koupit místo na hřbitově a pohřbít Celinin popel do země, na níž vyrůstala. Asi si říkáte, že jsem bláznivý dědek, Alex, ale tehdy jsem to tak cítil a cítím to tak i dnes. Nikomu jsem to nevykládal, protože mě to přivádělo do rozpaků. Víte, bylo to tak sentimentální.“

„Proč jste nenechali popel někde rozptýlit?“

Tahal se za ušní lalůček a rozmýšlel o té otázce. „Přemýšlel jsem o tom, ale řekl jsem si, že byste se mohla jednoho krásného dne ukázat a chtít vidět, kde vaše máma leží.“

Alex cítila, jak ji opouští bojovnost. Sklopila hlavu a zahleděla se na špičky svých bot z jemné kůže, dosud promočených po cestě sněhovou plískanicí. „Musíte si myslet, že jsem zvrhlá, když chci otevřít její hrob. Reede si to myslí.“

Angus odmítavě máchl rukou. „Reede si až moc rychle dělá úsudek o lidech. Někdy se mýlí.“

Roztřeseně se nadechla. „Tentokrát ano. Věřte mi, nebylo pro mě lehké na to byť jen pomyslet, natožpak o to požádat. Jenom jsem myslela, že důkladné forenzní zkoumání by mohlo vnést trochu světla…“

Hlas se jí vytratil. Scházela jí vůle a přesvědčení, aby to dořekla. Včera byla přesvědčená, že exhumace by mohla poskytnout konkrétní důkazy, které potřebovala. Dopadlo to tak, že se pravdě nepřiblížila a výsledkem jejího usilování bylo traumatizující rozčilení, které postihlo jak ji, tak všechny zúčastněné.

Angusovo vysvětlení znělo tak přijatelně a nevinně. Zaplacení všech nákladů na pohřeb, to, že všechno zařídil, byl křesťanský skutek, který sňal z babičky tuhle smutnou povinnost i finanční břemeno.

Upřímně tomu chtěla věřit. Jako Celinině dceři jí to dělalo dobře na duši. Nicméně jako žalobkyně zůstávala zklamaná a s prázdnýma rukama, a měla ještě větší podezření, že se tady něco zametlo pod koberec.

„Jste už připravená vrátit se do města, nebo co bude?“

Reede se ve dveřích opíral ramenem o zárubeň a s drzou domýšlivostí si přehazoval párátko z jednoho koutku úst do druhého. Možná se nasnídal, ale z tónu jeho hlasu poznala, že jeho mizerná nálada zůstala beze změny.

„Ano, jsem připravená. Pokud budete tak laskav a odvezete mě.“

„Fajn. Čím dřív se vrátím k práci, tím líp. Někdo musí dávat pozor na blázny, co jezděj v takovýhle slotě.“

„Když už jsi tady, co takhle strávit den u krbu?“ navrhl Junior Alex. „Mohli bychom si upražit kukuřici. To mívala Celina moc ráda. Možná bychom mohli přemluvit Lupe, aby nám udělala mandle v karamelu. Později, až nebude takový provoz, bych tě mohl odvézt.“

„Zní to báječně, Juniore, děkuju, ale mám práci.“

Přemlouval ji, uplatnil všechen svůj šarm, ale zůstala neoblomná. Mintonové je doprovodili ke dveřím. Sarah Jo nezahlédla. Pokud vůbec věděla, že mají v domě hosty, nenamáhala se ukázat.

Angus vzal cestou přes halu Alex v podpaží. Tiše prohodil: „Vím, že to pro vás není lehké, děvče.“

„Ano, to není.“

„Něco nového s vaší babičkou?“

„Volám do léčebny každý den, ale zatím žádná změna.“

„Ozvěte se, pokud byste něco potřebovala, ano?“

Zadívala se na něho s nelíčenými rozpaky. „Proč jste ke mně tak milý, Angusi?“

„Kvůli vaší mámě, protože se mi líbíte a proto, že nemáme co skrývat.“

Když se na ni usmál, uvědomila si, že je snadné si představit, po kom má Junior své kouzlo. On a Reede byli zabraní do rozhovoru. Alex zaslechla, jak Reede říká: „Včera jsem U Poslední šance narazil na jednu tvoji starou přítelkyni.“

Při zmínce o hospodě, kde měla mít později schůzku, nastražila uši.

„Jo?“ odpověděl Junior. „Na kterou?“

„Glorii… zapomněl jsem, jak se jmenuje. Kudrnaté černé vlasy, tmavé oči, velká prsa.“

„Gloria Tolbertová. Jak vypadala?“

„Nadrženě.“

Junior se chlapsky uchechtl. „To je celá Gloria. Chce to pořádnýho chlapa, aby ji uspokojil.“

„Ty bys to měl vědět,“ zažertoval Reede.

„No tak, co se stalo včera večer? Zanechals šťastnej úsměv na hezké tváři Glorie Tolbertový?“

„Víš, že o svém milostném životě nikdy nemluvím.“

„To je jedna z tvých vlastností, která mě pekelně štve.“

Alex se otočila právě včas, aby viděla, jak Junior z legrace praštil Reeda do břicha. Pěst se mu odrazila, jako by bouchl do bubnu.

„Na nic lepšího se nezmůžeš, kamaráde?“ provokoval ho Reede. „Přiznej to, Mintone, prohráváš.“

„To tedy sotva.“ Junior se rozehnal Reedovi na hlavu a ten jen tak tak uhnul. Reede se pokusil zaháknout Juniorovi botu pod koleno. Vrazili do stolku v hale a málem shodili keramickou vázu.

„Tak, kluci, nechte toho, než něco rozbijete,“ řekl Angus shovívavě. Mluvil s nimi, jako by ještě chodili do základní školy.

Alex a Reede si oblékli kabáty a Reede otevřel dveře. Dovnitř zavanul ledový vítr. „Určitě bys nechtěla zůstat tady v útulném teple?“ zeptal se jí Junior.

„Nejde to, lituju,“ odpověděla.

„Tak teda zatím na shledanou.“ Stiskl jí ruku v dlaních a políbil ji na tvář.

Otec se synem sledovali, jak Reede pomáhá Alex přejít po zledovatělé kamenné cestě k místu, kde parkoval. Pomohl jí nastoupit, pak přešel k místu pro řidiče a nasedl.

„Brr, to je zima,“ řekl Junior a zavřel dveře. „Nedal by sis horký punč, tati?“

„Ještě ne,“ řekl Angus zamračeně. „Na tvrdý alkohol je ještě moc brzo.“

„Od kdy bereš v úvahu, kolik je, když se chceš napít?“

„Pojď sem. Chci s tebou mluvit.“ Kulhal, jak ho bolel palec, a vedl syna zpátky do pracovny. „Přiložil bys do krbu, prosím tě?“

Když plameny olizovaly čerstvá polena, otočil se Junior k otci. „O čem se mnou chceš mluvit? Doufám, že ne o nějakých obchodech. Beru si den volna,“ řekl a zívl přitom a protáhl se jako kočka.

„O Alex Gaitherové.“

Junior spustil paže a svraštil čelo. „Byla pěkně dopálená kvůli tomu pohřbu, když sem přišla, viď? Ale tys ji přivedl k rozumu.“

„Jenom jsem jí řekl pravdu.“

„Vyznělo to od tebe tak přesvědčivě jako dobrá lež.“

„Mohl bys pro jednou zanechat těch legrácek?“ osopil se na něho Angus.

Junior se zatvářil zmateně. „Připadalo mi, že mluvím vážně.“

„Poslouchej, co ti řeknu,“ pravil Angus přísně a namířil na něho prst. „Jenom zatracený blázen by mávnul rukou nad jejím odhodláním přijít téhle věci na kloub. I když je to hezká žena, myslí to doopravdy. Vypadá křehce, ale není taková. Je odolná jako kožená bota, když jde o tenhle případ vraždy.“

„To si uvedomujú,“ řekl Junior trucovitě.

„Zeptej se Joea Wallace, jestli tomu nevěříš.“

„Věřím tomu. Jenom je mi zatěžko brát ji vážně, když je taková pěkná.“

„Že by? Ani tady nevidím, že bys vynaložil nějaké úsilí.“

„Pozval jsem ji na skleničku a přišla.“

„A co jsi podnikl od té doby?“

„Co chceš, abych dělal? Namlouval si ji jako nějaký usmrkanec? Nosil jí kytky a čokoládové bonbony?“

„Jo, u všech všudy.“

„Na to by nikdy neskočila,“ řekl pohrdavě Junior, „ani kdybych to dokázal dělat s vážnou tváří.“

„Něco ti řeknu, chlapče. Žiješ si dobře. Rok co rok máš nového jaguára, nosíš velké rolexky posázené diamanty, jezdíš lyžovat, rybařit na moře, kdykoliv se ti zachce, zajdeš na dostihy, hodně hraješ.

Ale jestli tahle holčina prosadí svou, zničí nás. Jo,“ dodal, neboť si správně vyložil zamračený výraz na synově obličeji, „možná budeš muset jít a poprvé v životě si najít práci.“

Angus ovládl zlost a pokračoval mnohem smířlivějším tónem. „Nemá naději objevit nějaké důkazy. Myslím, že to ví. Hází šipky naslepo a doufá, že někoho z nás zasáhne do zadku. Dříve či později si snad unaví paži.“

Junior si skousl ret a pak ponuře podotkl: „Chce zřejmě dosáhnout soudního řízení, stejně jako my chceme to závodiště. To by pro ni byla velká výhra. Nastartovalo by to její kariéru.“

„Do háje s tím,“ zavrčel Angus. „Víš, jaký mám na to názor. Ty nesmysly kolem dělání kariéry nemám rád. Ženské nepatří do soudní síně.“

„Kde bys je držel? V ložnicích?“

„Na tom není nic špatnýho.“

Junior se krátce zasmál. „Ode mě žádné námitky neuslyšíš, ale tuším, že miliony pracujících žen by se ozvaly.“

„Alex by nemusela pracovat dlouho. Nepřekvapilo by mě, kdyby její kariéra závisela na výsledku tohohle vyšetřování.“

„Co tím chceš říct?“

„O Gregu Harperovi vím svoje. Je ctižádostivý, už se vidí v křesle generálního prokurátora. Má rád, když jeho lidé případy vyhrávají. Jestli ho odhadujú dobře, tak teď dává Alex v tomhle volnou ruku, protože cítí krev, naši krev. Jestliže se do téhle vraždy namočíme, vynese mu to popularitu v novinách a ohromně si zgustne, protože se s guvernérem nemůžou ani cítit. Guvernér bude mít špínu na rukou a stejně tak dostihová komise.

Jinak řečeno, jestli se Alex nepodaří vyčenichat v naší skříni nějaké kostlivce, Harper bude muset přilézt ke křížku. Než by to udělal, radši Alex vyrazí. A my budeme čekat s otevřenou náručí, abychom ji chytili, až bude padat,“ řekl a píchl prstem do vzduchu, aby tomu dodal na důrazu.

„Vidím, že sis to všecko promyslel,“ podotkl Junior suše.

Angus zamručel: „To se klidně vsaď, že jo. Jeden z nás se musí soustředit na něco víc, než jak jí pěkně sedí svetr.“

„Myslel jsem, že přesně tohle po mně chceš.“

„Musíš dělat něco víc, než na ni zdálky civět a dělat si chutě. Milostný poměr by bylo pro ni to nejlepší.“

„Jak víš, že nějaký nemá?“

„Jelikož na rozdíl od tebe nenechávám věci náhodě. Dal jsem si tu práci, abych si to zjistil. Nechal jsem si ji proklepnout.“

„Ty jsi ale mazanej lišák,“ zašeptal Junior s neochotným obdivem.

„Hmm. Musíš vědět, synku, jaké karty má ten druhý v ruce, jinak ti to nebude k ničemu, když tobě padne dobrá.“

Junior s pohledem upřeným do ohně, který vesele plápolal, chvíli přemýšlel o všem, co mu právě Angus řekl. Potom se přivřenýma očima zadíval na otce a zeptal se: „A kam by ten milostný poměr měl vést? K manželství?“

Angus pleskl Juniora přes koleno a uchechtl se. „A to by bylo tak zlý?“

„Souhlasil bys s tím?“

„Proč ne?“

Juniorovi do smíchu nebylo. Přistoupil ke krbu, aby byl dál od otcova doteku a intrikánského úsměvu. Roztržitě prohrábl hořící polena.

„To mě překvapuje,“ řekl tiše. „A Celina ti pro mě jako vhodná manželka nepřipadala. Vzpomínám si, jak jsi vyváděl, když jsem ti řekl, že si ji chci vzít.“

„Tehdy ti bylo osmnáct, chlapče!“ rozkřikl se Angus. „Celina byla vdova s malým dítětem.“

„Ano. S Alex. A podívej, jak se vybarvila. Mohla být moje nevlastní dcera.“

Angus svraštil obočí, až se mu nad kořenem nosu spojilo. To bylo vždycky spolehlivým znamením, v jakém je rozpoložení. Čím ostřejší úhel obočí tvořilo, tím byl vzteklejší. „Byly tady další závažné věci.“

Junior se prudce otočil. „A to třeba jaké?“

„Bylo to před pětadvaceti lety, v jiné době, šlo o jiného člověka. Alex není jako její matka. Pobrala víc krásy a o moc víc rozumu. Kdybys byl jen z poloviny takový chlap, jako bys měl být – kdybys pro jednou uvažoval hlavou, místo poklopcem –, viděl bys, jak by to bylo cenné, kdyby stála při tobě.“

Junior hněvem zrudl. „To všechno je mi jasné. Jenom jsem se chtěl ujistit dřív, než se jí začnu dvořit, že s tím tentokrát budeš souhlasit. Věř si tomu nebo ne, Celinu jsem miloval. A když si začnu namlouvat Alex, mohl bych se do ní taky zamilovat. Skutečně zamilovat. Ne kvůli tobě, ne kvůli firmě, ale kvůli sobě.“

Vyrazil ke dveřím, ale Angus ho ostře zavolal. Ze zvyku se Junior zastavil a otočil. „Vadí ti, že ti tohle říkám, viď, chlapče?“

„Ano,“ zahulákal. „Jsem dospělý chlap, žádný fakan. Nepotrebujú, abys mě vodil za ručičku. Vím, jak zvládnout Alex nebo kteroukoliv jinou ženu, na kterou ukážeš.“

„Ze by?“ opáčil Angus, jako když másla ukrajuje.

„Jo, vím.“

„Tak proč tě potom dneska Alex opustila a odjela s Reedem?“

Sarah Jo tu hádku vyslechla nahoře. Když Junior zmizel v obývacím pokoji a zaslechla cinkot skla, tiše zavřela dveře svého pokoje a opřela se o ně. Hruď se jí zvedla, jak si ztěžka, zoufale povzdechla.

A už je to tady zas.

Jako by před touhle noční můrou nebylo úniku. Junior bude mít zase zlomené srdce, tentokrát to bude mít na svědomí Celinina dcera, protože vstoupí mezi Juniora, jeho otce a jeho nejlepšího přítele. Historie se opakuje. Dům je vzhůru nohama, a to všechno kvůli té dívce.

Sarah Jo věděla, že to nebude schopná vydržet. Ne, nebude, tím si byla naprosto jistá. Poprvé se jí nepodařilo před tím trápením Juniora uchránit. Ani tentokrát se jí to nepodaří.

A to ji ničilo.

KAPITOLA PATNÁCTÁ

Vystavila se riziku, aby ji U Poslední šance obtěžovali, znásilnili nebo zavraždili, případně kombinaci těchto možností. Nemluvě o tom, co riskovala na zrádných silnicích cestou tam a zpátky. Naštěstí vyvázla bez úhony, až na to, že se naštvala.

Vešla do motelového pokoje a mrskla kožíšek a kabelku na židli, namíchnutá, že zřejmě skočila na lep. To by byl pro Grega Harpera velký den, kdyby zjistil, že byla tak důvěřivá.

Odpoledne mu volala. To, co dosud zjistila, na něho neudělalo dojem, a znovu přišel s tím, aby se vrátila do Austinu a smířila se s minulostí. Musela mu připomenout, že jí vymezil jistý čas.

Jeho nelibost, že nedosáhla žádného pokroku, byla důvodem, proč tolik spoléhala na dnešní tajné setkání. Greg by se na to díval jinak, kdyby mohla předvést očitého svědka vraždy.

Už v okamžiku, kdy zastavila na parkovišti před barem, měla poznat, že to není moc slibné. Z osamělé hvězdy Texasu, která blikala nad vchodem, chyběly tři žárovky. Dokonce se jí ani nechtělo dovnitř.

Všechny hlavy v místnosti se po ní otočily. Muži byli neotesaní a drsní a přitahovala je jako kojoty čerstvé maso. Ženy vypadaly dokonce ještě otrleji a mračily se na ni s otevřeným nepřátelstvím případných soupeřek. Byla v pokušení otočit se a utéct, ale připomněla si, co ji tam přivádí, a směle přistoupila k barovému pultu.

„Prosila bych bílé víno.“

Tomu se každý, kdo byl v doslechu, uchechtl. Vzala si sklenici, přešla k boxu a vklouzla na lavici, odkud měla nejlepší výhled po celé místnosti. Zarazené srkala víno a klouzala pohledem z jednoho obličeje na druhý ve snaze odhadnout, který by tak mohl patřit k tomu hlasu v telefonu.

Potom si ke svému zděšení uvědomila, že si někteří muži vyložili její pátravé pohledy jako pobídku. Od té chvíle upírala pohled jen do vinné sklenky a přála si, aby si její informátor pospíšil, připojil se k ní a ukončil to napětí. Na druhou stranu měla ze setkání s tím člověkem strach. Pokud je tady mezi přítomnými, nebude to někdo, koho by ráda poznala.

Kulečníkové koule do sebe narážely. Dostalo se jí v hojné míře zpěvu George Straita a Waylon Jenningsové. Nadýchala se spousty tabákového dýmu, i když sama nekouřila. A pořád ještě seděla sama.

Nakonec nějaký muž, který když přišla, seděl u barového pultu, sklouzl ze stoličky a pustil se víceméně k jejímu boxu. Dával si na čas, zastavil se u hrací skříně a vybral si hudbu a pak postál u kulečníku, kde se navážel do jednoho hráče kvůli špatnému šťouchu.

Vypadalo to, že jen tak bezcílně přechází, ale neustále vrhal pohledy jejím směrem. Stáhl se jí žaludek. Instinktivně poznala, že nakonec skončí u jejího boxu.

A také ano. Opřel se bokem o vycpané opěradlo lavice na druhé straně stolu, nahnul si k ústům pivní láhev s dlouhým hrdlem a usmál se. „Čekáte na někoho?“

Jeho hlas jí připadal jiný, ale nakonec podvakrát, když jí volal, tak šeptal. „Dobře víte, že ano,“ odpověděla s mrazivým podtónem. „Proč vám to trvalo tak dlouho?“

„Sbíral jsem odvahu,“ řekl a znovu si lokl piva. „Když už jsem teda tady, pudete tancovat?“

„Tancovat?“

„Jo, tancovat, však víte, ráz dva tři.“ Hrdlem pivní láhve si ohrnul krempu kovbojského klobouku a jezdil po ní pohledem.

Odmítavě ho zmrazila. „Myslela jsem, že si chcete promluvit.“

Na chvilku ho to vyvedlo z míry, pak se pomalu, prohnaně zazubil. „Mužem si povykládat, jak vám bude libo, zlato.“ Postavil láhev na stůl a natáhl k ní ruku. „Parkujú hned venku.“

Byl to jenom nějaký kovboj, který se přišel povyrazit! Nevěděla, jestli se má smát, nebo ječet. Rychle si posbírala věci a vyrazila ke dveřím. „Hej, počkejte. Kam jdete?“

Odešla a nechala jeho i všechny ostatní U Poslední šance, ať si to přeberou, jak chtějí. Když teď rázovala po prošlapaném koberci ve svém motelovém pokoji, vyčítala si, že takhle naletěla. To by jí sedělo na Reeda nebo některého z Mintonů, že by strčil nějakému kovbojovi bez práce pár dolarů, aby jí zavolal, a svedl ji tak záměrně ze stopy.

Ještě pořád soptila, když se o pár minut později ozval telefon. Vytrhla sluchátko z vidlice. „Haló?“

„Myslíte si, že jsem blázen?“ zasípěl známý hlas.

„Kde jste byl?“ rozkřikla se. „Čekala jsem v té hnusné hospodě skoro hodinu!“

„To vás nechal šerif tak dlouho čekat?“

„O čem to mluvíte? Reede tam nebyl.“

„Hele, dámo, vim, co jsem viděl. Přijel jsem tam, právě když jste vcházela dovnitř. Reede Lambert vás sledoval. Jo, projel kolem, ale o kus dál to otočil. Ani jsem nezastavil. To by nebylo dobrý, kdyby nás Lambert viděl, jak spolu mluvíme.“

„Reede mě sledoval?“

„Na to vemte jed. Nepočítal jsem, že mi nejakej polda, zvlášť ne Lambert, bude dejchat na krk, když jsem vám volal. Je s Mintonovejma jedna ruka. Měl jsem dost rozumu, abych celou tu zatracenou schůzku odpískal.“

„Ne, ne,“ vyhrkla Alex, „já nevěděla, že tam někde Reede je. Setkáme se někde jinde. Příště se ubezpečím, že mě nesleduje.“

„Takže…“

„Na druhou stranu, jestli to, co mi máte říct, není až zas tak důležité…“

„Já viděl, kdo to udělal, dámo.“

„Kde se tedy můžeme setkat? A kdy?“

Jmenoval jiný bar, který jí připadal ještě vykřičenější než Poslední šance. „Tentokrát nechoďte dovnitř. Budu sedět v červený dodávce zaparkovaný na severní straně budovy.“

„Budu tam, pane – nemůžete mi aspoň říct, jak se jmenujete?“

„Ne.“

Zavěsil. Zaklela. Seskočila z postele, přistoupila k oknu a rozmáchle rozhrnula závěsy, jako když se toreador rozhání muletou.

S pošetilým pocitem uviděla, že jediný vůz poblíž jejího pokoje je její vlastní. Známý černobílý hlídkový vůz nebyl nikde k vidění. Zatáhla závěsy, vrátila se k telefonu a naštvaně namačkala další číslo. Byla na Reeda tak namíchnutá, že odradil očitého svědka, až se třásla.

„Kancelář šerifa.“

„Chci mluvit s šerifem Lambertem.“

„Už odešel. Je to naléhavé?“

„Nevíte, kde je?“

„Počítám, že doma.“

„Jaký má telefon, prosím vás?“

„Soukromé telefony nesdělujeme.“

„U telefonu Alex Gaitherová. Musím dnes večer mluvit se šerifem Lambertem. Je to velice důležité. Pokud to bude nezbytné, mohu se obrátit na Mintonovy, ale nerada bych je obtěžovala.“

Významná jména dělají zázraky. Bez dalších průtahů telefonní číslo dostala. Hodlala šerifovi okamžitě zatrhnout, aby na ni potají dohlížel.

Odhodlanost ji opustila, když se v jeho telefonu ozval hluboký ženský hlas.

„Chce tě k telefonu nějaká žena.“ Nora Gailová natáhla k Reedovi ruku se sluchátkem. Tázavě nadzvedla dokonale tužkou vykroužená obočí. Právě přikládal do krbu na opačné straně pokoje. Otřel si ruce o džíny, a když si od ní bral sluchátko, tvářil se, že ten tázavý pohled nevidí.

„Ano? U telefonu Lambert.“

„Tady Alex.“

Otočil se ke své návštěvnici zády. „Co chcete?“

„Chci vědět, proč jste mě dnes večer sledoval.“

„Jak to víte?“

„Já… viděla jsem vás.“

„Ne, neviděla. Co jste ksakru v té putyce dělala?“

„Zašla jsem na skleničku.“

„A vybrala jste si Poslední šanci?“ zeptal se pohrdavě. „Do typické holky, která tam vysedává, máte věru daleko. Do toho podniku chodí honáci a těžaři, co hledají zábavu s nespokojenýma paničkama. Takže jste tam šla, buď abyste si někoho splašila, nebo na tajnou schůzku. Tak jak?“

„Byla jsem tam pracovně.“

„Tudíž jste se tam měla s někým setkat. S kým? Udělala byste dobře, kdybyste mi to řekla, Alex, protože ať to byl kdokoliv, když mě uviděl, dostal strach.“

„Přiznáváte, že jste mě sledoval?“ Tvrdohlavě mlčel. „To je jedna z mnoha věcí, o které si hned ráno promluvíme.“

„Lituju. Zítra mám volno.“

„Je to důležité.“

„Podle vašeho názoru.“

„Kde vás najdu?“

„Řekl jsem ne, advokátko.“

„Nemáte na vybranou.“

„To bych se podíval, že ne. Zítra mám volno.“

„No já ne.“

Zaklel a odevzdaně si povzdechl, a to tak, aby obojí slyšela. „Jestli půda rozmrzne, budu na tréninkovém závodišti u Min tonových.“

„Vyhledám vás tam.“

Bez dalšího slova spustil sluchátko zpátky do vidlice. Dostal ji do pasti a věděl to. Slyšel, jak se přerývaně nadechla, když se jí zeptal, jak ví, že ji sledoval. Ať měla v plánu setkat se s kýmkoliv, vyplašil ho. Kdo to byl? Junior? Znepokojilo ho, jak velice je mu ta představa proti mysli.

„Kdo to byl?“ zeptala se Nora Gailová a upravila si na ramenou hustý bílý norkový kožich. Svetr pošitý korálky měla hluboce vystřižený. A skýtal utěšenou podívanou. Mezi prsy jí seděl opál velký jako stříbrný dolar. Zlatý řetízek, který jí ležel na té úžasné hrudi, byl přes centimetr široký a posázený drobnými brilianty.

Z osmnáctikarátového zlatého pouzdra vyndala černou cigaretu. Reede vzal zapalovač, který k pouzdru patřil, a přidržel jí jej u konce cigarety. Obemkla mu prsty ruku. Prsteny na její baculaté, pěstěné ruce se zaleskly. „Děkuji, zlato.“

„To nestojí za řeč.“ Odhodil zapalovač zpátky na kuchyňský stůl a vrátil se na židli naproti ní.

„To bylo Celinino děvče, viď?“

„A co jestli jo?“

„Ach.“ Našpulila rudé rty a vyfoukla dým ke stropu. „Mušej jí hořet uši.“ Sklonila ruku a cigaretou ukázala na dopis, který ležel na stole. „Co si o tom myslíš?“

Uchopil dopis a znovu si ho přečetl, i když mu byl obsah naprosto jasný už při prvním čtení. Vyzýval Alexandru Gaitherovou, aby zanechala vyšetřování. V dopise se jí naléhavě doporučovalo, aby se zdržela všeho úsilí vznést jakékoli obvinění proti Angusu Mintonovi, Junioru Mintonovi a Reedovi Lambertovi.

Za charakter každého jmenovaného muže se zaručovali níže podepsaní, což byla skupina znepokojených občanů – mezi nimi i jeho návštěvnice. Byli znepokojeni nejen kvůli svým význačným spoluobčanům, kteří se dostali do nezáviděníhodné situace, ale rovněž kvůli sobě a svým obchodním zájmům, pokud v důsledku nepodloženého vyšetřování slečny Gaitherové neobdrží město povolení k výstavbě dostihového závodiště.

Stručně řečeno ji v dopise vybízeli, aby se okamžitě stáhla a umožnila jim profitovat ze zvýšených zisků, které by jejich komunitě přinesla dostihová dráha.

Když si dopis podruhé přečetl, složil jej a nacpal do ne-zalepené obálky. Byla adresovaná Alex, bytem v motelu Westerner.

K obsahu nic nepodotkl. Místo toho se zeptal: „K tomu jsi dala popud ty?“

„Přišla jsem s tím nápadem za pár lidmi.“

„Vypadá to na tebe.“

„Jsem opatrná obchodnice. To dobře víš. Ostatním to připadalo jako dobrý nápad a od toho se začlo. Poslední verzi jsme schválili všichni. Navrhla jsem, abys nám to schválil i ty, než jí to pošlem.“

„A to jako proč?“

„Strávils s ní víc času, než kdo jiný z tohohle města. Mysleli jsme si, že bys mohl odhadnout, jak se zachová.“

Dlouhou chvíli studoval její poklidný obličej. Byla mazaná jako liška. Byla hodně bohatá a nebohatla hloupostí nebo neopatrností. Měl ji rád, vždycky ji měl rád. Pravidelně s ní spával k jejich oboustranné spokojenosti. Ale nedůvěřoval jí.

Sdělit někomu, jako byla ona, příliš informací by bylo nejen neetické, ale vyloženě pitomé. Byl dostatečně protřelý, aby věděl svoje, a chtělo by to o hodně víc než štědrou vyhlídku na její pěkné poprsí, aby mu to rozvázalo jazyk.

„Odhadneš stejně dobře jako já, jak zareaguje,“ pravil bezvýrazné. „Pravděpodobně nijak.“

„Což znamená?“

„Což znamená, že pochybujú, že si sbalí saky paky a zamíří do Austinu v tu minutu, kdy si tohle přečte.“

„Je odvážná?“ Pokrčil rameny. „Paličatá?“

Ironicky se usmál. „Jo, dalo by se to tak říct. Je zpropadeně paličatá.“

„Jsem na tu dívku zvědavá.“

„Proč?“

„Protože se zamračíš pokaždé, když padne její jméno.“ Znovu vyfoukla štiplavý dým ke stropu a přitom si ho pátravé měřila. „Zrovna teď se mračíš, zlato.“

„Ze zvyku.“

„Vypadá jako její matka?“

„Moc ne,“ odpověděl úsečně. „Podoba tady je, ale to je všechno.“

Pomalu, poťouchle, úskočné se usmála. „Nejde ti z hlavy, viď?“

„Jo, nejde mi z hlavy, sakra,“ zařval. „Snaží se mě poslat do vězení. Tobě by to starosti nedělalo?“

„Jenom kdybych se něčím provinila.“

Zaťal zuby. „No dobře, přečetl jsem si tvůj dopis a řekl jsem ti, co si o tom myslím. Co kdybys vynesla svůj zadek z mého domu?“

Jeho hněv s ní ani nehnul. Beze spěchu zamáčkla nedopalek v cínovém popelníku, zvedla se a přitáhla si kolem těla kožich. Posbírala si cigarety, zapalovač a obálku určenou pro Alex a uložila si je do kabelky. „Ze zkušenosti vím, pane Reede Lamberte, že si na můj zadek potrpíte.“

Vztek ho přešel. Rozmrzele se zasmál a přes šaty jí stiskl zadek a zavrčel: „Máš pravdu. Potrpím.“

„Do smrti dobrý?“

„Jasně.“

Jak tak proti sobě stáli, přejela mu dlaní přes břicho a položila mu ji přes kalhoty na penis. Měl ho pevný, ale nevzrušený. „Je studená noc, Reede,“ řekla smyslně. „Nechtěl bys, abych zůstala?“

Zavrtěl hlavou. „Už před dlouhou dobou jsme se dohodli, že abychom zůstali přáteli, budu já chodit k tobě, když dostanu chuť.“

Svraštila čelo. „Proč jsme se tak dohodli?“

„Protože já jsem šerif a ty vedeš nevěstinec.“

Hrdelně, smyslně se zasmála. „Velká pravda. A ten nejlepší a nejvýnosnější ve státě. Ostatně vidím, že jsem se tuhle večer o tebe dobře postarala.“ Přes džíny ho masírovala, ale žádný výsledek se nedostavil. „Jo, dík.“

S úsměvem spustila ruku a vykročila ke dveřím. Přes rameno se zeptala: „Co že to tuhle tak hořelo? Nepamatuju se, že bych tě viděla tak rozparáděného od doby, co ses dozvěděl o jistém mladém vojákovi z El Pasa jménem Gaither.“

Oči mu ztmavly a měl je teď výhružně zelené. „Nic nehořelo. Byl jsem nadržený.“

Zkušeně se usmála a popleskala ho po zarostlé neoholené tváři. „Budeš muset lhát líp, zlato, abych ti uvěřila. Znám tě příliš dlouho a příliš dobře.“ Vyšla ze dveří a ze tmy se k němu donesl její hlas: „Nechovej se ke mně jako cizí, slyšíš, zlato?“

KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

Déšť se sněhem už nepadal, ale pořád bylo citelně zima. Plástve tenkého ledu chrustaly Alex pod botami, když opatrně kráčela od svého zaparkovaného vozu ke cvičné dráze. Zářivé slunce, jaké nebylo v posledních dnech k vidění, ji oslepovalo. Obloha se jasně modrala. Letadla, která vypadala jako špendlíkové hlavičky, za sebou zanechávala nadýchané čáry, jež se někdy křížily a podobaly se mílím bílých ohrad na Mintonově ranči, které rozdělovaly pozemky na oddělené výběhy a padoky.

Kus země oddělující štěrkovou cestu od cvičné dráhy byl samý výmol. Kola náklaďáků do ní za léta vyryla hluboké brázdy. V místech, kde už led pod slunečními paprsky povolil, byla rozblácená.

Alex se přiměřeně oblékla do starých bot a džin. I když měla na rukou kožené rukavice, zvedla si pěsti k ústům, aby si je ještě trochu zadýchala. Vytáhla z kapsy brýle proti slunci a nasadila si je. Přes zabarvená skla pozorovala Reeda. Stál u ohrady a měřil koním čas podle toho, jak dobíhali ke kůlům umístěným podél dráhy v přibližně osmdesátimetrových rozestupech. Chvíli se držela zpátky, aby se na něho mohla nepozorovaně dívat. Místo kožené letecké bundy měl na sobě dlouhou světlou parku ke kolenům. Jednou nohou se opíral o nejnižší břevno ohrady, což byl postoj, kterým přitahoval pozornost k svému úzkému zadku a dlouhým stehnům.

Bota, kterou viděla, byla odřená a značně obnošená. Džíny měl čisté, ale okraje se třepily, látka byla vyšisovaná do-běla. Napadlo ji, že poklopce všech jeho džin jsou podobně opotřebované, a šokovalo ji, když si uvědomila, že to zaznamenala.

Zápěstí měl volně položená na vrchním břevnu a ruce mu visely přes okraj. Měl kožené rukavice, stejné, v jakých přišel ten večer, kdy ji k sobě přitáhl a držel v náručí, zatímco plakala. Bylo to zvláštní a příjemně znepokojivé, připomenout si, jak ji jeho ruce hladily po zádech a od nahoty ji nedělilo víc než froté župan. V dlani ruky, která si přitiskla její hlavu na hruď, mu teď ležely stopky.

Měl kovbojský klobouk, v kterém ho uviděla poprvé. Stáhl si ho nízko do čela. Tmavě plavé vlasy mu sahaly až k límci parky. Když otočil hlavu, všimla si, jak čistý, ostře řezaný a pravidelný má profil. Žádné nerozhodné křivky, žádné měkké kontury. Jak dýchal, vinula se mu pára ze rtů, kterými ji líbal do mokrých vlasů, potom, co jí řekl, jak to bylo s Celininým tělem.

„Nechte je volně běžet,“ křikl na jezdce. Hlas měl stejně mužný jako všechno ostatní. Ať vykřikoval rozkazy nebo jen poklidně hovořil, vždycky na to její tělo reagovalo.

Koně se přehnali kolem – celkem čtyři – a od kopyt jim odletovaly kusy drnů, neboť ráno dráhu upravil a změkčil speciální stroj. Z rozšířených nozder koně vypouštěli kotouče páry.

Jezdci zpomalili do chůze a dostali příkaz, aby zavedli koně do stájí. Na jednu jezdkyni Reede zavolal: „Ginger, jak si vede?“

„Držela jsem ho. Má plno energie.“

„Nech ho, ať je po jeho. Chce běhat. Jednou ho jen tak proveď a pak ho znovu projed.“

„Dobře.“

Drobná jezdkyně, kterou Alex zpočátku považovala za chlapce, si nadzvedla štítek čapky bičíkem a pak pobídla nádherného koně zpátky na dráhu.

„Jak se jmenuje?“

Prudce otočil hlavu. Probodl Alex očima, které před sluncem chránila jen krempa klobouku a to, jak je přirozeně mhouřil, po čemž se mu dělaly u vnějších koutků očí působivé drobné vrásky.

„Double Time.“

Postavila se vedle něho k ohradě a opřela se předloktími o horní břevno. „Patří vám?“

„Ano.“

„Vyhrává?“

„Zajišťuje mi kapesné.“

Sledovala jezdkyni nahrbenou v sedle. „Zřejmě přesně ví, co dělá,“ podotkla. „To je pořádný kus koně pro takovou drobnou osobu.“

„Ginger patří mezi nejlepší tréninkové jezdce Mintonových.“ Obrátil pozornost ke koni s jezdkyni, kteří se tryskem hnali po dráze. „Výborně! Jsi chlapík,“ zašeptal. „Jako profesionál.“ Zavýskl, když se Double Time přehnal kolem nich, rozostřená masa dobře pracujících svalů, hbitosti a nesmírné síly.

„Dobrá práce,“ pochválil Reede jezdkyni, když vedla koně kolem.

„Zlepšil se?“

„O několik vteřin.“

Koni věnoval mnohem víc povzbudivých slov. Láskyplně jej hladil a promlouval k němu jazykem, kterému zvíře zřejmě rozumělo. Kůň se rozpustile vzpínal, tancoval a vyhazoval a švihal ohonem. Věděl, že na něho za odměnu čeká ve stáji nějaká pochoutka, za to, že se tak znamenitě předvedl svému pánovi.

„Je mezi vámi opravdové pouto,“ podotkla Alex.

„Byl jsem u toho, když hřebec nakryl jeho matku. Byl jsem u toho, když se narodil. Mysleli si, že se přidusil, a chtěli ho utratit.“

„Jakže?“

„Že se přidusil při porodu.“ Zavrtěl hlavou a pozoroval koně, jak vchází do stáje. „Já si to nemyslel. A měl jsem pravdu. Jeho rodokmen ukazuje, že má všechny předpoklady k tomu, aby byl dobrý. Nikdy nezklame. Vždycky běží ze všech sil, dokonce i když ho předstihnou.“

„Máte dobrý důvod být na něho pyšný.“

„Asi jo.“

Předstíranou lhostejností ji neošálil. „Vždycky projíždějí koně takovýmhle tempem?“

„Ne, dneska jezdí naplno, aby viděli, jak spolu budou na dráze soutěžit. Čtyři dny v týdnu s nimi projedou dráhu jednou dvakrát tryskem. Po dva dny po takovém ježdění jako dneska s nimi chodí krokem.“

Otočil se a zamířil k osedlanému koni uvázanému u kůlu ohrady. „Kam jedete?“

„Domů.“ Nasedl s uvolněným půvabem zkušeného jezdce.

„Potrebujú s várna mluvit,“ zvolala konsternované.

Sklonil se a natáhl k ní ruku. „Naskočte si.“ Ze zelených očí stíněných krempou sálala výzva.

Posunula si brýle proti slunci na nose a přiblížila se ke koni se sebedůvěrou, kterou ve skutečnosti nepociťovala.

Chytit se Reedovy ruky nebylo zrovna jednoduché. Vytáhl ji nahoru bez velké námahy, ale na ní zůstalo, aby se usadila mezi jeho zadek a sešikmené sedlo.

Už to bylo dost zneklidňující, když ale koleny pobídl koně, hodilo ji to proti jeho širokým zádům. Z čirého nezbytí ho obemkla pažemi kolem pasu. Dávala si pozor, aby držela ruce vysoko nad jeho opaskem. Udržet myšlenky na uzdě nebylo tak snadné. Neustále se jí zatoulávaly k tomu jeho zpropadenému poklopci.

„Je vám dost teplo?“ zeptal se přes rameno.

„Ano,“ zalhala.

Předtím si myslela, že ten dlouhý bílý hábit nabraný na zádech je jen pro parádu. V žádném westernu s Clintem Eastwoodem takový neviděla. Teď si ovšem uvědomila, že je střižený tak, aby měl jezdec stehna v teple.

„S kým jste to včera večer v tom baru měla schůzku?“

„To je moje věc, Reede. Proč jste mě sledoval?“

„To je moje věc.“

Jedna jedna. Prozatím to nechala být. Chtěla se ho vyptat na spoustu věcí, bylo však těžké se soustředit, když při každém rychlejším kroku, který kůň udělal, narážela rozkrokem na jeho boky. Vyhrkla první otázku, která ji napadla: „Jak to, že jste byli s mojí matkou takoví blízcí přátelé?“

„Vyrostli jsme spolu,“ řekl bez valného zaujetí. „Začalo to na dětské prolézačce na školním hřišti, a jak jsme vyrůstali, tak se naše přátelství rozvíjelo.“

„Vždycky jste se spolu cítili dobře?“

„Vždycky. Neměli jsme před sebou žádná tajemství. Dokonce jsme si párkrát hráli na doktora.“

„Já ti ukážu to svoje a ty mi taky ukaž to svoje?“‚

Zazubil se. „Taky jste si musela hrát na doktora.“

Na tu návnadu mu neskočila, protože věděla, že se snaží stočit hovor jinam.

„Asi jste z toho nakonec oba vyrostli.“

„Na doktora jsme si už nehráli, to ne, ale jinak jsme hovořili o všem. Mezi mnou a Celinou neexistovala žádná tabu.“

„Takhle se dívka obyčejně přátelí s jinou dívkou.“

„Obyčejně ano, ale Celina neměla mnoho přítelkyň. Většina děvčat na ni žárlila.“

„Proč?“ Alex odpověď už znala. Věděla to dřív, než pokrčil rameny, a otřel se jí tak lopatkou o prso. Sotva ze sebe vypravila slovo. Musela se přinutit k otázce: „To kvůli vám, že? Kvůli vašemu přátelství?“

„Možná. A taky proto, že to byla daleko široko nejhezčí dívka. Většina děvčat ji považovala za soupeřku, ne za kamarádku. Držte se,“ upozornil ji a zavedl koně do vyschlého potoka.

Setrvačnost ji hodila dopředu, blíž k němu. Instinktivně ho pevněji sevřela kolem pasu. Vyhekl. „Co se děje?“ zeptala se. „Nic.“

„Jako by… vám něco bylo.“

„Kdybyste byla muž sedící na koni, sjížděla z prudkého srázu a hodilo vás to na hrušku sedla, takže by vám to přimáčklo přirození, taky by vám nebylo nejlíp po těle.“

„Ach.“

„Kristepane,“ zamumlal zdušené.

Dokud nevyjeli znovu na rovinu, panovalo mezi nimi trapné ticho, do něhož zazníval jen klapot koňských kopyt, jak si kůň opatrně hledal cestu na kamenité půdě. Aby skryla rozpaky a neopíral se do ní tolik studený vítr, přitiskla se mu obličejem k flanelem lemovanému límci parky. Nakonec prohodila: „Matka tedy za vámi chodila se všemi svými problémy?“

„Ano. Když nepřišla, věděl jsem, že se něco děje, a zašel jsem za ní. Jednoho dne chyběla ve škole. Dělal jsem si starosti a o přestávce na oběd jsem zašel k nim domů. Vaše babička odešla do práce, takže tam Celina byla sama. Plakala. Dostal jsem strach a odmítl jsem odejít, dokud mi neřekla, co se stalo.“

„O co šlo?“

„Dostala poprvé menstruaci.“

„Ach.“

„Vyrozuměl jsem, že v ní paní Grahamová vypěstovala pocit, že se za to musí stydět. Navykládala jí všechny ty nesmysly o prvotním hříchu.“ V hlase mu zazněl nesouhlasný tón. „Chovala se k vám stejně?“

Zavrtěla hlavou, ale dál se tiskla k jeho límci. Krk měl teplý a dýchala z něho jeho typická vůně. „Tak přísná na mě nebyla. Možná byla už poučenější, když jsem přišla do puberty já.“ Dokud Reede nepřitáhl koni uzdu a neseskočil, neuvědomila si, že dojeli k malému roubenému domu. „A co matka?“

„Uklidnil jsem ji a vysvětlil jí, že je to normální, že se nemá proč stydět, že se vlastně stala ženou.“ Uvázal koně ke kůlu.

„Zabralo to?“

„Asi ano. Přestala plakat a –“

„A co dál?“ pobídla ho, protože poznala, že nejdůležitěj-ší část vynechal.

„Dál už nic. Přehoďte nohu dopředu.“ Natáhl ruce, aby jí pomohl sesednout. Spolehlivýma, silnýma rukama ji uchopil v pase a snesl ji na zem. „Něco bylo, Reede.“

Popadla ho za rukávy parky. Rty měl sevřené do tenké, umíněné čárky. Měl je rozpraskané a vysloveně mužné. Vzpomněla si na ten snímek z novin, kde dával její matce pusu, když se stala královnou ročníku. Jako předtím se jí sevřel žaludek.

„Políbil jste ji, že jo?“

Rozpačitě pokrčil rameny. „Líbal jsem ji už dřív.“

„Tohle ale byl první opravdový polibek, nemám pravdu?“

Nechal ji tam stát, přešel úzkou přední verandu a prudce otevřel dveře. „Můžete jít dovnitř nebo zůstat venku,“ řekl přes rameno. „Je to na vás.“

Zmizel ve dveřích a nechal je dokořán. Přepadla ji malomyslnost, ale zvědavě se pustila za ním. Hlavní dveře vedly rovnou do obývacího pokoje. Vchodovým obloukem nalevo viděla jídelní kout a kuchyni. Chodba na druhé straně vedla zřejmě k ložnici, kde ho slyšela štrachat. Bezmyšlenkovitě zavřela dveře, sundala si brýle proti slunci a rukavice a začala se rozhlížet.

Bylo znát, že v domě žije osamělý muž. Nábytek byl rozmístěný účelně, na nějakou dekorativnost se nehledělo. Klobouk si položil na stůl a parku a rukavice hodil na židli. Jinak nikde nic neleželo, jen police na knihy byly přecpané, jako by úklid znamenal, že se všecko vměstnalo do polic. V rozích na stropě byly pavučiny, na které dopadaly sluneční paprsky prosvítající žaluziemi.

Když se znovu objevil s leteckými brýlemi proti slunci, přistihl ji, jak na jednu tu pavučinu kouká. „Lupe sem vždycky jednou za čtrnáct dní pošle některou svoji neteř. To bude teď někdy.“ Což bylo vysvětlení, ale sotva výmluva nebo omluva. „Chcete trochu kafe?“

„Prosila bych.“

Zašel do kuchyně. Jakmile se jí znovu rozproudila krev v promrzlých nohou, začala se dál procházet po pokoji. Její pozornost upoutal vysoký sportovní pohár v jedné vestavěné polici. „Nejlepší hráč“ stálo na něm tiskacími písmeny a pod ním Reedovo jméno a datum.

„Je to takhle správně?“ Stál za ní. Když se otočila, podal jí hrnek s kávou. Nezapomněl přilít mléko.

„Výborně, děkuji.“ Naklonila se k poháru a zeptala se: „Z posledního ročníku střední školy, že je to tak?“

„Hmmm.“

„To je velká pocta.“

„Asi jo.“

Už věděla, že takhle odpovídá vždycky, když nechce v rozhovoru pokračovat. Ve všech ostatních ohledech jí byl hotovou záhadou. „Vy si nemyslíte, že to byla pocta?“

Spustil se na obyčejnou židli a natáhl si nohy před sebe. „Tehdy jsem to bral tak, že jsem se mohl opřít o dobrý tým, a pořád to tak beru. Ostatní nominovaní hráči byli stejně dobří jako já.“

„Junior?“

„Byl mezi nimi, jo.“ Okamžitě zaujal obranný postoj. „Vy jste ale tu trofej získal, a Junior ne.“ Zlobně se na ni zadíval. „A to jako má nějaký význam?“

„Nevím? Má?“

Pohrdavě se zasmál. „Přestaňte na mě zkoušet právnické manýry a vyklopte, co máte na srdci.“

„No dobře.“ Opřela se o čalouněnou područku pohovky a bedlivě ho odhadovala. Pak se zeptala: „Vadilo Juniorovi, že jste se stal nejlepším hráčem?“

„Zeptejte se jeho.“

„Možná to udělám. Taky se zeptám Anguse, jestli mu to vadilo.“

„Na banketu, kde se udílely ceny, nemohl být Angus pyšnější.“

„Jedině kdyby jeho syna jmenovali nejlepším hráčem místo vás.“

Reede se zatvářil kamenně. „Říkáte spoustu pitomostí, uvědomujete si to?“

„Angus na vás byl určitě pyšný, byl kvůli vám rád, ale nechtějte po mně, abych věřila, že by nebyl radši, kdyby tu trofej získal Junior.“

„Věřte si, čemu sakra chcete. Pro mě to neznamená žádný rozdíl.“ Na tři polknutí vyprázdnil svůj hrnek kávy, postavil jej na nízký stolek před sebou a pak se zvedl. „Připravená?“

Také odložila hrnek s kávou, ale neměla se k odchodu. „Proč jste kvůli tomu tak naježený?“

„Nejsem naježený, jenom mě to nudí.“ Sklonil se k ní tak, že měli obličeje blízko u sebe. „Ten pohár je pětadvacet let starý. Je to zašlý krám, který se k ničemu nehodí, jenom chytá prach.“

„Proč potom jste si ho celá ta léta nechal?“

Prohrábl si vlasy. „Podívejte, dnes už to nic neznamená.“

„Ale tehdy to znamenalo.“

„Moc velkou váhu to nemělo. Nestačilo to, abych získal atletické stipendium, s kterým jsem počítal, abych mohl na vysokou.“

„Co jste udělal?“

„Sel jsem tam stejně.“

„Jak jste to udělal?“

„Půjčil jsem si.“

„Oďstátu?“

„Ne, soukromě,“ odpověděl vyhýbavě.

„Kdo vám půjčil peníze – Angus?“

„A co má být? Zaplatil jsem mu do posledního centu.“

„Odpracoval jste si to?“

„Splatil jsem to, než jsem odešel z Minton Enterprises.“

„Proč jste odešel?“

„Protože jsem mu všecko splatil a chtěl jsem dělat něco jiného.“

„To bylo, když jste skončil vysokou?“ Zavrtěl hlavou. „Pak jsem byl u letectva.“

„Vy jste byl u letectva?“

„Nejdřív čtyři léta výcviku během vysoké, potom aktivní služba po absolvování školy. Šest let patřil můj zadek strýčku Samovi. Dvě z těch let jsem shazoval bomby ve Vietnamu.“

Nevěděla, že byl ve válce, ale mělo ji to napadnout. Když vietnamská válka vrcholila, byl přesně zralý na odvod. „Junior taky sloužil?“

„Junior, a ve válce? Dovedete si to představit?“ zeptal se a drsně se zasmál. „Ne, nešel do války. Angus zatahal za pár nitek a přeřadili ho do zálohy.“

„Proč nepřeřadili taky vás?“

„Nechtěl jsem, aby to Angus zařídil. Chtěl jsem jít k letectvu.“

„Abyste se naučil lítat?“

„Lítat jsem už uměl. Měl jsem pilotní licenci dřív než řidičák.“

Chvíli si ho zamyšleně prohlížela. Bylo to příliš mnoho informací najednou, aby si je utřídila. „Vy jste dnes ráno samé překvapení. Nevěděla jsem, že umíte řídit letadlo.“

„Není důvod, abyste to věděla, advokátko.“

„Proč tady nejsou žádné vaše snímky v uniformě?“ zeptala se a ukázala okolo sebe.

„Nenáviděl jsem to, co jsem tam dělal. Jen žádné vzpomínky na válku, děkuju, nechci.“ Odstoupil od ní, posbíral si klobouk, rukavice a parku, pak přistoupil k hlavním dveřím a nevlídně je otevřel.

Nehnula se z místa. „S Juniorem jste si museli chybět, když jste sloužil šest let u letectva.“

„Co má zas tohle znamenat? To si myslíte, že jsme tep-louši?“

„Ne,“ odsekla a trpělivost ji valem opouštěla. „Jen jsem tím chtěla říct, že jste dobří přátelé, kteří do té doby spolu trávili spoustu času.“

Přirazil dveře a odhodil parku s kloboukem a rukavicemi na židli. „Tehdy už jsme byli zvyklí, že nejsme spolu.“

„Strávili jste přece pohromadě čtyři roky na vysoké,“ zdůraznila.

„Ne, nestrávili. Chodili jsme na Texaskou techniku ve stejnou dobu, ale protože byl ženatý –“

„Ženatý?“

„Další překvapení?“ zeptal se posměšně. „To jste nevěděla? Junior se oženil pár týdnů po tom, co jsme vyšli ze střední školy.“

Ne, tohle nevěděla. Neuvědomila si, že Junior uzavřel první sňatek hned poté, co absolvoval na střední, a tudíž tak krátce po Celinině vraždě. To načasování jí připadalo zvláštní.

„Takže dlouhou dobu jste se s Juniorem moc nevídali.“

„Správně,“ potvrdil úsečné.

„Měla s tím něco společného smrt mé matky?“

„Možná. Nemluvili jsme o tom – nemohli jsme.“

„Proč?“

„Bylo to zatraceně těžké. Proč byste myslela?“

„Proč bylo těžké stýkat se s Juniorem a mluvit o Celinině smrti?“

„Protože jsme vždycky byli trojka. A najednou jeden z nás chyběl. Měli jsme pocit, že to není správné, abychom byli spolu.“

Zvažovala, jestli by bylo moudré, aby na něho dál tlačila, ale pak se rozhodla, že do toho skočí po hlavě. „Byli jste trojka, to ano, ale pokud někdy někdo přebýval, pak to byl Junior, ne Celina. Mám pravdu? Vy dva jste byli nerozlučná dvojice, než se z vás stala nerozlučná trojice.“

„Nepleťte se kruci do mého života,“ procedil mezi zuby. „Nevíte o něm vůbec nic. O mně nic nevíte.“

„Není zapotřebí, abyste se vztekal, Reede.“

„Že ne? Proč bych se neměl vztekat? Chcete vyhrabat minulost, všecko od toho, kdy jsem se opravdově líbal, až po tu zatracenou fotbalovou trofej, která má asi takovou cenu jako hromada koňského hnoje, a já se nemám vztekat.“

„Většina lidí ráda vzpomíná.“

„Já ne. Já chci nechat minulost minulostí.“

„Protože je to bolestné?“

„Tak nějak.“

„Je to bolestné vzpomínat, kdy jste poprvé opravdově políbil moji matku?“

Rázně přistoupil k pohovce a opřel se o ni rukama tak, že seděla těsně mezi jeho nataženými pažemi. „Ten polibek vám vrtá hlavou, co, advokátko?“

Drsný hlas měl najednou hedvábný.

Dostal ji. Nedokázala ze sebe vypravit slovo.

„No když jsi teda tak zvědavá na to, jak líbám, měla bys to vyzkoušet z první ruky.“

Vsunul jí ruce pod kabát a za zády je spojil. Trhnutím ji postavil na nohy. Zarazila se o jeho hruď a neslyšně vydechla. Sklonil se a přitiskl jí ústa na rty.

Zpočátku ji to tak ohromilo, že se nedokázala pohnout. Když jí došlo, co se děje, opřela se mu oběma pěstmi pevně o hruď. Zkoušela odvrátit hlavu, ale sevřel jí jednou rukou bradu a nepouštěl. Zkušeně jí rozevřel rty a zajel jí jazykem do úst. Dal si na tom polibku záležet, prozkoumával její ústa, špičkou jazyka ji dráždil. Vnímala drsnost jeho rtů i ten vzrušující kontrast jeho a jejích úst.

Možná tiše překvapeně a toužebně zasténala. Možná se k němu přitiskla celým tělem. Možná se mu hluboko v hrdle ozvalo zdušené žádostivé zamručení. Docela dobře se jí to ale všechno mohlo jen zdát.

Ale to chvějivé vzrušení, které pocítila v klíně, si určitě nepředstavovala, ani tu náhlou citlivost v prsou, ani horko, které ji polilo jako rozpouštějící se máslo. Provždy si už bude pamatovat tu výjimečnou, nádhernou chuť jeho úst i vůni větru a slunce, která mu ulpívala na vlasech a oblečení.

Zvedl hlavu a zadíval se jí do omámených očí. I on měl v očích úžas. Ale v úsměvu, který mu zvlnil koutek úst, byla ironie. „To aby ses necítila podvedená,“ zašeptal.

Pokryl jí vlhké rty lehkými, drobnými polibky, pak jí přes ně zlehka, dráždivé přejel jazykem. Zlehka se dotkl špičkou jazyka koutku jejích úst a tím polaskáním jako by se jí v břiše rozvinula stuha vzrušení.

Potom jí znovu přitiskl rozevřené rty na ústa a dobyvačné jí do nich zajel jazykem. Zareagovala bezděčně. Nespěchal, aby se odpoutal od jejích úst, a přitom jí přejel rukama po zádech až k prsům. Zlehka jí přes ně přejel klouby prstů, takže divoce zatoužila, aby jí je pohladil dlaněmi.

Místo toho jí zajel rukama na zadek, uchopil jej a přitiskl ji k sobě, pohyby jazyka doprovázel podobnými pohyby boky a vzbuzoval v ní touhu po naplnění, která nahlodávala její odpor.

Než se stačila poddat té nádherné slabosti, která ji zaplavovala, pustil ji. S obličejem stále ještě těsně u jejího zašeptal: „Jsi zvědavá, co obvykle udělám dál?“

Ustoupila, zahanbená tím, jak blízko měla k tomu, aby úplně kapitulovala. Hřbetem dlaně si setřela ze rtů jeho polibek. Jenom se samolibě zašklíbil. „Ne, myslím, že ne.“

Přetáhl si přes hlavu parku, nasadil si brýle proti slunci a klobouk a stáhl si ho do očí. „Od nynějška, advokátko, navrhujú, aby sis nechala křížový výslech do soudní síně. Je to mnohem bezpečnější.“

Bar U Derricka byl dokonce ještě otřesnější než Poslední šance. Alex přijela od jihu, takže když objela roh budovy a uviděla otřískanou, zrezivělou červenou dodávku, jak tam parkuje, úlevou si oddechla. Už se rozhodla, že pokud tam toho očitého svědka hned nenajde, nebude se tam zdržovat a čekat na něho.

Když odjížděla od motelu Westerner, ujistila se, že ji nikdo nesleduje. Připadala si směšně, že hraje tuhle hru na kočku a myš, ale byla odhodlaná zajít jakkoliv daleko, aby si mohla promluvit s člověkem, který prohlašuje, že je očitým svědkem vraždy její matky. Pokud se z tohohle setkání nevyklube nic jiného než otrapa, který po telefonu hledá nějaké vzrušení, dodá to jedině korunu už beztak pekelnému dni.

Cesta na koňském hřbetě s Reedem zpátky ke cvičné dráze, kde zanechala vůz, byla nekonečně dlouhá. „Přeju pěkný den,“ zavolal na ni posměšně, když sklouzla ze sedla.

„Jdi do háje,“ odsekla zuřivě. Jak otáčel koně, uslyšela, že se pochechtává.

„Mizera jeden zpupná,“ zašeptala teď pro sebe, po tom, co vystoupila z vozu a vykročila k dodávce. Viděla řidiče sedícího za volantem, a i když byla ráda, že se ukázal, nešlo jí z hlavy, jak jí bude, jestli uvede Reeda jako člověka, který zabil její matku. Ta možnost ji trápila.

Obešla kapotu dodávky, boty jí hlasitě chrustaly na štěrku. U Derricka nevyhodili žádné peníze na venkovní osvětlení, takže byla na téhle straně budovy tma. Žádné další vozy opodál neparkovaly.

Prožila úzkostnou chvilku, když sahala po klice dveří. Vší mocí zvládla nepříjemný pocit, vklouzla dovnitř a zavřela dveře vozu.

Její očitý svědek byl malý, ošklivý chlapík, měl vysedlé lícní kosti jako indián a pod nimi dolíčky po neštovicích.

Byl zanedbaný a páchl, jako kdyby se pravidelně nemyl. Byl vychrtlý, vrásčitý a prošedivělý.

Rovněž byl mrtvý.

KAPITOLA SEDMNÁCTÁ

Když zaregistrovala, proč tam jen tak sedí a civí na ni prázdným, nezaostřeným a poněkud překvapeným pohledem, pokusila se vykřiknout, ale nevydala ani hlásku. V ústech jí vyprahlo. Sáhla za sebe a snažila se otevřít dveře. Odolávaly.

Divoce zacloumala klikou, pak se do nich opřela ramenem. Rozletěly se tak náhle, že málem vypadla. Ve zmateném spěchu, aby už byla co nejdál od té zkrvavené mrtvoly, se jí špička boty zachytila mezi kameny na cestě. Zakopla a upadla, tvrdě dopadla na klouby rukou a odřela si kolena.

Vykřikla bolestí a strachem a pokusila se vstát. Ten pád ji hodil po hlavě do tmy a najednou ji oslepila přední světla nějakého vozu a klakson ji zmrazil na místě.

Instinktivně zvedla ruku, aby si zakryla oči. Proti osle-pujícímu světlu uviděla obrys nějakého muže, jak se k ní blíží. Než stačila utéct, nebo i jen pípnout, řekl: „Motáš se , tady, jen co je pravda.“

„Reede!“ zvolala se směsicí úlevy a strachu.

„Co tady ksakru děláš?“

Nevyznělo to ani trochu soucitně. To ji namíchlo. „Mohla bych ti položit stejnou otázku. Ten člověk,“ řekla a ukázala roztřeseným prstem na dodávku, „je mrtvý.“

„Jo, já vím.“

„Ty to víš?“

„Jmenuje se, tedy jmenoval se Pasty Hickam. Je to honák, který pracovával pro Anguse.“ Nakoukl předním sklem zaneřáděným od rozpláclého hmyzu a zavrtěl hlavou. „Pa-nejo, to je svinstvo.“

„Víc k tomu neřekneš?“

Otočil se k ní. „Kdeže, mohl bych ještě dodat, že jediný důvod, proč tě nezabásnu pro podezření z vraždy, je, že ten, co volal, že Pasty sedí ve své dodávce s podříznutým krkem, se nezmínil, že by s ním byla nějaká holka.“

„Někdo tě upozornil?“

„Správně. Nevěděla bys, kdo?“

„Asi ten, kdo věděl, že se tady s ním mám setkat,“ zařvala. Pak ji něco napadlo, takže se zklidnila, zmlkla a znehybnela. „Jak to, že ses sem dostal tak rychle, Reede?“

„Myslíš si, že jsem tady na něho čekal a vrazil mu nůž do krku?“ zeptal se a nevěřícně se zasmál.

„Možné to je.“

Aniž by jí přestal upírat pohled do očí, přivolal jednoho svého zástupce. Alex si to neuvědomila, dokud vedle něho nestál. Najednou začala vnímat několik věcí najednou – ječení blížící se sirény, hosty, kteří vybíhali ze dveří baru, aby viděli, co ten poprask znamená.

„Doprovoď ji nazpátek do motelu,“ nařídil Reede úsečně svému zástupci. „Dohlédni, aby se dostala do svého pokoje.“

„Ano, pane.“

„Do rozbřesku na ni dávej pozor. Ujisti se, že nikam neodejde.“

Probodla Reeda vražedným pohledem, oplatil jí stejnou. Pak teprve se nechala od jeho zástupce doprovodit ke svému vozu.

„Šerife?“ Zástupce nejprve váhavě zaklepal na dveře a pak se odvážil je otevřít. Všichni v kanceláři v to ráno věděli, že má Reede hnusnou náladu a že jen zčásti to má na svědomí smrt Pastyho Hickama z předešlé noci. Všichni chodili jako na jehlách.

„Co je?“

„Mám pro vás něco k podpisu.“

„Dej to sem.“ Nadzvedl se z otáčecí židle a natáhl ruku po hromádce úředních dokumentů a dopisů. Naškrábal svůj podpis na příslušné místo.

„Jak se dnes vede Ruby Fayeové?“

Pastyho milenku našli v jejím karavanu, když ji tam šerif přijel vyslechnout, zmlácenou k nepoznání. Než ztratila vědomí, řekla, že jí to udělal její vypečený manžel.

„Lyle na ní odvedl skoro tak dobrou práci jako na Pas-tym. Bude muset zůstat v nemocnici nejmíň týden. Děcka jsou u její mámy.“ Reede se zatvářil dokonce ještě zlověstněji. Neměl žádné slitování s muži, kteří fyzicky napadali ženy, ať už je provokovaly jakkoliv. Příliš často se stával terčem výbuchů zuřivosti svého táty, než aby dokázal strávit domácí násilí.

Podal dokumenty zpátky svému spolupracovníkovi. „Nějaké zprávy z Ústřední databáze?“

„Ne, pane. Dám vám hned vědět. A říkal jste, abych vám připomněl, že máte odpoledne svědčit u soudce Wallace.“

„Kruci, byl bych zapomněl. Fajn, díky.“ Zástupce vděčně zmizel, ale Reede ho pustil z mysli ještě dřív, než za ním zaklaply dveře.

Dnes dopoledne nedokázal udržet myšlenku déle než pár vteřin. Představa Alex zanechávala jen málo prostoru pro něco jiného.

Šťavnatě zaklel, zvedl se ze židle a přistoupil k oknu. Venku se udělal další slunečný den. Připomnělo mu to vče-, rejsek, kdy ji vytáhl k sobě na koně a sluneční jas dodal jejím vlasům sytou mahagonovou barvu. Ty vlasy mu musely udělat, když si začal pouštět hubu na špacír ohledně té pitomé sportovní trofeje.

Proč si ten pohár po celou tu dobu ponechával, proboha? Pokaždé, když se na něj podíval, začaly se v něm svářet nejrůznější pocity, stejně jako v ten večer, kdy jej dostal. Měl radost, ale nebylo to ono, protože se nejlepším hráčem nestal Junior. Sice to bylo bláznovství, ale chtěl se omluvit Angusovi a Juniorovi, že tu cenu vyhrál. Zasloužil si tu trofej, protože byl lepší atlet, ale vyhrát nad Juniorem všechno kazilo.

Alex si tohle všechno domyslela sama. Je chytrá, to tedy je. Ale není tak tvrdá, jak předstírá. Včera byla k smrti vyděšená, a plným právem. Na Pastyho nikdy nebyl pěkný pohled, ale mrtvý, se zakrvácenou bundou, byl ještě odpornější.

Možná jí prospělo, že ho takhle viděla. Možná se nebude tak hrnout do odkrývání tajemství, po kterých jí nic není. Možná ji Pastyho krutá smrt odradí od vyšetřování té Celininy. Možná odjede z Purcellu a nikdy se nevrátí.

Ta vyhlídka ho měla rozveselit. Nerozveselila. Jedině se na ni ještě víc naštval a na sebe taky.

Ten včerejší polibek byla od něho pitomost. Nechal se od ní vyhecovat. Ztratil rozvahu. Neovládal se. Omluvil si to tak, že ho vyprovokovala, a to pomohlo jeho svědomí natolik, aby se s tím jakž takž vyrovnal. Zároveň ho to ovšem značně vyděsilo. Alex ho dokázala připravit o rozum. Před ní se to povedlo jen jedinému člověku – Celině.

Nešlo mu do hlavy, jak jen ho ta mazaná čarodějka dokázala přimět, že se o tom polibku vůbec zmínil. Léta si na něj nevzpomněl, a najednou mu ožil v mysli.

Pamatoval se, že byl tehdy horký zářijový den, když šel zkontrolovat Celinu potom, co se neobjevila ve škole. Stará okenní klimatizace se bez valného úspěchu snažila ochladit ten dusný domek. Vzduch byl horký a vlhký, místo aby byl horký a suchý.

Celina byla jako vyměněná. Pustila ho dovnitř, ale chovala se zaraženě, jako by ji první krok na cestě k ženství připravil o dívčí čipernost. Oči měla naběhlé od pláče. Vyděsil se, že se stalo něco strašného.

Když se dověděl, že dostala menstruaci, tak se mu ulevilo, že se mu chtělo smát. Ale nesmál se. To, jak se tvářila, vylučovalo jakoukoliv lehkovážnost. Vzal ji do náruče a něžně ji držel, hladil ji po vlasech a ujišťoval ji, že je to něco nádherného, nic, za co by se měla stydět. Hledala útěchu, a tak ho vzala kolem pasu a otírala si mu tvář o klíč-ní kost.

Dlouhou chvíli se jen tak drželi, jako předtím mnohokrát, když jim připadalo, že jsou jen sami dva proti zbytku světa. Měl však pocit, že je potřeba téhle chvíli dodat na slavnostnosti, oficiálně vyznačit její odchod z dětství.

Nejdříve ji políbil na tvář. Po pláči ji měla vlhkou a slanou. Poséval jí tvář drobnými polibky, najednou se prudce nadechla a zadržela dech, a pak jí pevně přitiskl rty na ústa. Byl to vroucí, ale zdrženlivý polibek.

Předtím už děvčata líbal a používal přitom jazyk. Sestry Gailovy už byly ve francouzském líbání zběhlé a byly celé dychtivé, aby se s ním o svoji zkušenost podělily. Alespoň jednou týdně se se všemi třemi setkával na opuštěném místě, po řadě je líbal, ohmatával jim prsy, strkal ruku do elastických nohaviček jejich spodních kalhotek a dotýkal se ochlupení mezi jejich nohama. Hádaly se, která mu jako první rozepne kalhoty a polaská ho.

Ty upocené, odpudivé mezihry činily jeho život s otcem snesitelný. Rovněž to bylo jediné tajemství, které před Celinou měl. Určitě by ji přivádělo do rozpaků, kdyby věděla, co provádí se sestrami Gailovými. Také by ji to mohlo dost naštvat. Tak nebo tak bylo lepší, že o tom nevěděla.

Když ale pocítil na svých rtech Celininy rty a zaslechl to tiché zajíknutí, dostal chuť políbit ji tak, jak se správně líbá – tím vzrušujícím, zakázaným způsobem. Nedokázal tomu pokušení odolat, jeho tělo získalo vrch nad rozumem.

Sotva se dotkl jejích rtů špičkou jazyka, pocítil, že je rozevírá. S rozbušeným srdcem a rozbouřenou krví ji k sobě přitáhl blíž a zajel jí jazykem do úst. Když se neodtáhla, pokračoval. Pevně ho sevřela v pase. Její malá, špičatá ňadra ho na hrudi pálila jako značkovací železa.

Bože, myslel, že snad umře slastí. Bylo to úžasné. Ta zkušenost otřásla jeho dospívající duší v samotných základech. Tělo se mu chvělo nezvladatelnou energií. Chtěl takhle líbat Celinu Grahamovou navždy. Když mu ale penis zbytněl tak, že se jí tiskl na břicho, odstrčil ji a začal blábolit omluvy.

Celina na něho chvíli bez dechu a s očima doširoka rozevřenýma upřeně hleděla, pak se mu vrhla do náruče, objala ho kolem krku a řekla, že je ráda, že ji takhle políbil. Miluje ho. On miluje ji. Jednoho dne se vezmou a nikdy nic mezi ně nevstoupí.

Teď se Reede vrátil ke svému psacímu stolu, unaveně si promnul oči a žuchl sebou na rozvrzanou židli. Vztekal se na Alex, že přivolala vzpomínky, které léta pracně potlačoval. Měl v úmyslu ji tím včerejším polibkem potrestat a pokořit.

Nepočítal ovšem s tím, že bude tak příjemné držet ji v náručí. Nečekal, že bude mít ústa tak sladká. Ta sladkost jako by mu stále ještě ulpívala na jazyku. Jak mohl tušit, že bude mít tak plné a hebké prsy?

Rozhodně nepočítal s tím, že bude tak trapně a neustále vzrušený kvůli Celinině dceři. Dokonce víc než ho kdy dokázaly vzrušit sestry Gailovy – víc než kdy předtím, tečka. Ještě teď byl vzrušený.

Což byl jeden důvod, proč na ni měl po tom zbrklém objetí nepříčetný vztek, a na sebe byl rozzuřený téměř stejně. Alex Gaitherová, žena, kterou včera líbal jako šílenec, ho obvinila z ničeho menšího než ze dvou vražd, nejdřív Celininy a potom Pastyho. I kdyby se jí nepodařilo ta tvrzení podpořit, pořád by to mohlo zničit veškeré jeho plány do budoucnosti.

Už je tak blízko k uskutečnění svých snů. Už má jen krok k tomu, aby získal to, pro co celý život tvrdě pracuje. Všechno by mohla vrcholně pokazit. Ani by na něho nemusela ukázat prstem. Pokud by obvinila kohokoliv z nich tří, sebrala by mu jeho budoucnost dřív, než by ji stačil plně popadnout. Za to by ji mohl klidně uškrtit.

Když však pomyslel na to, že by se jí znovu dotkl, nebylo to proto, aby ji škrtil.

„Řekli mi, že jsi tady.“

„Řekli ti taky, že mám být za pár minut u soudu a že mám mezitím co dělat a nemůžu se s nikým vybavovat?“

Vešla do Reedovy kanceláře a zavřela za sebou dveře. „Řekli.“

„Kdes sebrala to přesvědčení, že pro tebe to neplatí?“

„Myslela jsem, že mě budeš chtít vyslechnout ohledně toho muže, co ho zabili.“

„Ty vlastně nejsi podezřelá. Byla jsi jenom na špatném místě ve špatnou chvíli, což je něco, co je tvým protivným zvykem.“

„Takže si nemyslíš, že mám s tou vraždou něco společného?“

„Nemyslím, ale zřejmě máš.“ Položil si nohy na roh stolu a založil si ruce za hlavou. „Tak to vyklop,“ řekl.

„Myslím, že už to víš. Pasty Hickam byl svědkem Celininy vraždy.“

„Jak to víš?“

„Řekl mi to po telefonu.“

„Byl to legendární lhář. Zeptej se, koho chceš.“

„Já jsem mu věřila. Mluvil nervózně a měl hrozně nahnáno. Dali jsme si schůzku U Poslední šance, ale když tě zahlédl, jak mě sleduješ, odradilo ho to.“

„Takže to ze mě dělá Celinina vraha?“

„Nebo někoho, kdo toho vraha kryje.“

„Když dovolíš, tak ti řeknu, co je na tvojí teorii špatně.“ ^Spustil nohy na podlahu. „Angus Pastyho tuhle vyrazil. Ten se chtěl pomstít. Tolik byste si měla umět dát dohromady, advokátko. Vymyslel si nějakou nesmyslnou historku, které jsi chtěla uvěřit, protože doposud tvoje pátrání nepřineslo byť jen nepatrný konkrétní důkaz.

Myslíš si, že mezi těmi dvěma vraždami je spojitost, nemám pravdu? Tak to se pleteš,“ řekl. „Přemýšlej o tom. Zabití z včerejšího večera neodpovídá Celinině vraždě. Lékař se mýlí. Chlap, který vyřezal Pastymu nový úsměv, kápnul na to, že mu Pasty leze za manželkou, zatímco on sám dře v továrně na potaš nedaleko Carlsbadu. Dostali jsme o něm zprávu.“

Znělo to tak hodnověrně, až se Alex pod Reedovým přímým upřeným pohledem přikrčila. „Copak by nebylo možné, že by ten honák byl očitým svědkem matčiny vraždy? Až doteď nic neřekl ze strachu z odplaty nebo prostě proto, že to nikdo nikdy pořádně nevyšetril. To, že věděl, co věděl, ho stálo život dřív, než stačil vraha identifikovat. Raději budu věřit tomuhle.“

„Jak je libo. Ale připravuj tím o čas sebe, ne mě.“ Už už se chtěl zvednout ze židle, ale zarazila ho. „To ještě není všechno.“ Rezignovaně zůstal sedět.

Vytáhla z kapsy obálku a podala mu ji. „Tohle mi přišlo ráno poštou. Je to adresované mně do motelu.“

Přeletěl dopis zběžným pohledem a vrátil jí jej. Užasle na něho zůstala koukat. „Zřejmě to s vámi nijak nehnulo, šerife Lamberte.“

„Už jsem ho četl.“

„Cože? Kdy?“

„Předevčírem, jestli se dobře pamatuju.“

„A tys je nechal, aby mi to poslali?“

„Proč ne? Není sprostý. Podle mě by ani vrchní inspektor pošt na něm neshledal nic, co by neodpovídalo předpisům. Známka má odpovídající hodnotu. Pokud můžu říct, ten dopis není nezákonný.“

Měla sto chutí napřáhnout se přes stůl, jednu mu lísknout a smáznout mu ten škodolibý úsměv z tváře. Nutkání bylo tak silné, že musela sevřít ruku v pěst, aby se opanovala.

„Četls mezi řádky? Lidé, kteří tohle podepsali, všech –“ odmlčela se, aby mohla spočítat podpisy, „všech čtrnáct, vyhrožují, že mě vyženou z města.“

„To zajisté ne, slečno Gaitherová.“ Zatvářil se, jako že ho to šokovalo. „To máš jen scestné představy, protože jsi našla Pastyho. Ten dopis jenom podtrhuje to, co ti po celou dobu říkám. Angus a Junior Mintonovi pro tohle město hodně znamenají. A stejně tak to dostihové závodiště.

Když lidi praštíš přes šrajtofli, zpozorní mnohem rychleji, než když je praštíš do břicha. Ohrozilas některé značné investice. Čekalas, že budou lidi sedět na zadku a koukat se, jak jdou jejich sny do háje, jenom proto, že se chceš pomstít?“

„Nejde mi o pomstu. Vedu právoplatné a značně opožděné vyšetřování vážného justičního pochybení.“

„Tohohle mě ušetři.“

„Státní zástupce okresu Travis moje vyšetřování osobně schválil.“

Klouzal po ní urážlivým pohledem a pak protáhle podotkl: „Výměnou za co?“

„Tak to se povedlo. Vskutku profesionální přístup, šerife. Když už nemáš s čím vyrukovat, začneš trousit ohavné poznámky ohledně mého charakteru.“

Hněvivými, trhavými pohyby nacpala dopis zpátky do obálky, vložila si jej do kabelky a pevně, rázně ji zaklapla.

„Svoje důvody ti nemusím vysvětlovat,“ prohlásila. „Nenechám toho, dokud nedospěju ohledně vraždy své matky k nějakým uspokojivým závěrům.“

„Na tvém místě bych se neobával, že mě někdo přepadne,“ řekl s náznakem znuděnosti. „Jak jsem už říkal. Pastyho zabití s tebou nemá nic společného. Lidé, kteří ten dopis podepsali, jsou pilíře společnosti – bankéři, obchodníci, různí odborníci. Což jsou sotva typy, které by tě přepadly v temné uličce.

Ačkoliv,“ navázal, „bych ti doporučoval, abys přestala vyhledávat maléry, jako se to dělo v posledních dvou večerech. Pokud potřebuješ vzrušení, mohl bych ti doporučit pár chlápků.“

Pomalu, pohrdavě vydechla. „Nesnášíš všechny zaměstnané ženy, nebo vysloveně jenom mě?“

„Vysloveně tebe.“

Záměrně ji svojí hrubostí urazil. Byla v pokušení podotknout, že z jeho polibku včera žádný odpor znát nebyl, ale neudělala to. Nechtěla ten polibek připomínat. Doufala, že na něj sama zapomene, když bude předstírat, že se to vůbec nestalo, ale nešlo to. Drasticky a nezvratně to změnilo její pocity.

Ne, nedokázala na něj zapomenout. Přinejlepším mohla doufat, že se naučí, jak se s tou vzpomínkou a s neodolatelnou touhou, kterou vyprovokoval, vyrovnat.

Jeho slova ji citelně zasáhla. Slyšela se, jak se ptá: „Proč mě nemůžeš vystát?“

„Protože jsi všetečná. Nesnáším lidi, kteří strkají nos do cizích věcí.“

„To je moje věc.“

„Jak by mohla? Čůrala jsi do plenek, když Celinu zabili,“ zařval.

„Jsem ráda, žes na to přivedl řeč. Jelikož jsem byla v té době dva měsíce stará, co dělala matka v ten večer tam venku na ranči?“

Tou otázkou ho zaskočila, ale rychle to zamaskoval. „Nepamatuju se. Hele, mám být –“

„Pochybuji, že někdy něco zapomínáš, Reede Lamberte, ať si předstíráš, že jo. Co tam dělala? Řekni mi to, prosím tě.“

Zvedl se. Alex si také stoupla. „Junior ji pozval na večeři, nic víc.“

„Šlo o nějakou zvláštní příležitost?“

„Zeptej se jeho.“

„Ptám se tebe. Co to bylo za příležitost? A netvrď mi, že si nevzpomínáš.“

„Možná mu jí bylo líto.“

„Líto? A proč?“

„Že je uvázaná u dítěte a nemůže si nikam vyrazit. Její společenský život vzal zasvé. Bylo jí sotva osmnáct, proboha.“ Obešel ji a vykročil ke dveřím.

Nebyla ochotná nechat to takhle být. Naservíroval jí až příliš pohotovou odpověď. Popadla ho za paži a přinutila ho, aby se k ní otočil. „Byls na té večeři taky?“

„Jo, byl.“ Vytrhl se jí.

„Celý večer?“

„Odešel jsem před moučníkem.“

„Proč?“

„Nemám rád třešňový koláč.“

Zasténala z pocitu marnosti, že se nemůže hnout z místa. „Odpověz mi, Reede. Proč jsi odešel?“

„Měl jsem rande.“

„S kým? Žije ta žena ještě pořád tady ve městě?“

„Co je v tom kruci za rozdíl?“

„Ona je tvoje alibi. Ráda bych si s ní promluvila.“

„Zapomeň na to. Nikdy ji do tohohle nezatáhnu.“

„Možná budeš muset, nebo se odvolat na Pátý dodatek.“

„Copak se nikdy nevzdáváš?“ procedil se zaťatými zuby. „Nikdy. Vrátil ses té noci na ranč?“

„Ne.“

„Vůbec ne?“

„Ne.“

„Ani se vyspat?“

„Říkal jsem ti, měl jsem rande.“ Naklonil se k ní tak blízko, až ucítila na rtech jeho dech. „A byla pěkně nažhavená.“

Krátce pokývl hlavou, aby to zdůraznil, a pak se otočil k odchodu. „Cekají mě u soudu. Až půjdeš, zavři dveře,

KAPITOLA OSMNÁCTÁ

„Slečna Gaitherová?“

„Ano?“

Neměla náladu na nějaké návštěvy. Po posledním střetnutí s Reedem se cítila jako vyždímaná. A po včerejší noci měla nervy nadranc. Ani Reedovo pohotové vysvětlení Hickamovy vraždy ani vlastní zdravý rozum ji nepřesvědčil, že jí nehrozí nebezpečí.

Když jí tedy někdo zaklepal na dveře motelového pokoje, opatrně k nim přistoupila a vyhlédla kukátkem. Za nimi stál cizí, avšak očividně neškodný pár. Otevřela dveře a vyčkávavě se na příchozí zahleděla.

Muž najednou napřáhl ruku. Alex polekaně uskočila. „Reverend Fergus Plummet.“ Stiskla mu ruku a připadala si pošetile, že se tak vyděsila. „Polekal jsem vás? Hrozně moc se omlouvám. To jsem nechtěl.“

Reverend vystupoval tak uctivě a hovořil tak chápavě, že sotva představoval hrozbu. Byl křehce stavěný a menší než průměrní muži, avšak držel se vzpřímeně, skoro jako voják. Černý oblek se mu místy leskl, jak byl obnošený, a vůbec se pro toto roční období nehodil. Neměl na sobě kabát, ale na vlnitých, tmavých vlasech, které měl delší, než diktovala současná móda, mu neseděla žádná pokrývka hlavy. Tady, kde téměř každý muž nosil od dvanácti buď kovbojský klobouk, nebo kšiltovku, bylo zvláštní vidět někoho prostovlasého.

„To je moje žena, Wanda.“

„Dobrý den, paní Plummetová, reverende.“

Paní Plummetová byla mohutná žena s velkým poprsím, které se snažila opticky zmenšit světle hnědou vestou. Vlasy měla stažené do uzlu a pokorně klopila hlavu. Její manžel o ní hovořil asi se stejným osobním zaujetím, jako by mluvil o kandelábru.

„Jak víte, jak se jmenuji?“ zeptala se Alex. Ten pár v ní vzbudil zvědavost.

„To ví každý,“ pravil a prchavě se pousmál. „Po městě se o vás mluví.“

Pastor měl pod paží zastrčenou bibli. Alex nedokázala připadnout na to, co dělá pastor u jejích dveří – že by získával nové ovečky?

„Asi si říkáte, proč jsem tady,“ navázal. Správně si vyložil její zmatený výraz.

„Otevřeně řečeno, ano. Nešli byste dál?“

Vešli do místnosti. Paní Plummetová byla zřejmě v rozpacích a nevěděla, kam by si měla sednout, dokud jí manžel neukázal na roh postele. Sám si zabral jedinou židli. Alex se také posadila na kraj postele, ale dost daleko od paní Plummetové, aby se obě cítily pohodlně.

Pastor se začal rozhlížet. Očividně nespěchal, aby vyjevil, proč přišel. Nakonec se Alex s mírnou netrpělivostí zeptala: „Mohu vám v něčem pomoci, reverende Plummete?“

Zavřel oči, pozvedl ruku a pronesl požehnání: „Hojným požehnáním nebes nechť je obdařena tato milovaná dcera Boží,“ zahlaholil hlubokým, zpěvavým hlasem. S hlasitou zaujatostí se začal modlit. Alex měla chuť nezřízeně se rozesmát. Merle Grahamová dohlédla na to, aby byla vychována v tradiční protestantské víře, a pravidelně chodily do kostela. I když neměla k náboženství nikdy bigotní postoj jako její babička, měla Alexina křesťanská víra pevné základy.

„Kdybyste dovolil, reverende Plummete,“ přerušila ho, když jeho modlitba nebrala konce, „mám za sebou velice dlouhý den. Mohli bychom se, prosím, věnovat důvodu vaší návštěvy?“

Zatvářil se značně otráveně, že mu přetrhla řeč, ale s jakýmsi náznakem záhadnosti pronesl: „Mohu vám být nápomocen při vašem vyšetřování Mintonových.“

Zůstala, jako když do ní uhodí hrom. Vůbec nepředpokládala, že by byl tento člověk v nějaké spojitosti s jejím vyšetřováním. Nicméně si připomněla, že musí postupovat opatrně. Vždyť je nakonec mimořádně podezíravá. Jaká zasutá, temná tajemství by mohl tenhle podivínský mužík znát o Celině, Reedovi Lambertovi nebo Mintonových? Kněží jsou zasvěceni do důvěrných záležitostí, avšak zkušenost ji naučila, že jim jejich profesionální etika zpravidla zabraňuje, aby prozradili cokoliv ze zpovědi. Přísně zachovávají zpovědní tajemství a sdělují je pouze v situacích, kdy je v ohrožení život.

Nezdálo se pravděpodobné, že by Angus nebo Junior odhalili svoji duši nějakému myšovitému mužíkovi, jako je Plummet. Čistě podle vzhledu by měl na Všemohoucího jen nepatrný vliv. Představa, jak se z nějakého hříchu zpovídá Reede Lambert, byla absurdní.

Odpověděla s profesionálním odstupem, na nějž by mohl být Greg Harper hrdý: „Skutečně? A jak byste mohl? Znal jste moji matku?“

„Bohužel ne. Ale mohu i tak urychlit vaše vyšetřování. Věřte, že my – moje kongregace a já – jsme na vaší straně. A my se přikláníme k Bohu.“

„Dě-děkuji,“ vykoktala v rozpacích a zadoufala, že odpověděla náležitě.

Zřejmě ano. Vyneslo jí to tiché amen od paní Plummetové, která se po celou dobu tiše modlila.

„Reverende Plummete,“ řekla Alex nejisté. „Nevím, jestli je vám to jasné. Jsem zde z pověření kanceláře státního zástupce, abych –“

„Lidé slouží Pánu jako jeho svaté nástroje.“

„– abych vyšetřila vraždu své matky, k níž došlo zde v Purcellu před pětadvaceti lety.“

„Pán buď veleben… nenásledujž zlého… ale dobrého!“ Potřásl pěstmi nad hlavou.

Alex to úplně vyvedlo z míry. Nervózně se zasmála. „Ano, tedy, v to také doufám. Ale nějak mi není jasné, jak moje vyšetřování souvisí s vámi a vaším duchovním úřadem. Máte nějaké důvěrné informace ohledně toho zločinu?“

„Pravé povědomosti, slečno Gaitherová,“ zakvílel Plummet. „Pravé povědomosti jsem nabyl, abychom mohli urychlit Boží dílo a potrestat zlotřilce.“

„Zlotřilce?“

„Hříšníky,“ rozkřikl se horlivě. „Ty, kteří kazí toto město a všechny ty nevinné děti Boží, které zde žijí. Chtějí postavit dílo Satanovo, naplnit žíly našich dětí narkotiky a jejich ústa ohavným alkoholem, jejich vnímavé mysli bezbožností.“

Koutkem oka pohlédla na paní Plummetovou, která seděla s hlavou sklopenou a rukama v klíně, kolena a kotníky měla přitisknuté k sobě, jako by je měla přilepené.

„Máte na mysli Purcell Downs?“ zeptala se zkusmo. Přesně jak se obávala, už jen ta slova otevřela stavidla bojovného horlení. Z úst se mu začal linout příval proroctví. Vyslechla kázání o zlech, která plodí sázky na dostihy, a o všech ohavnostech, jež je provázejí. Když ji ale začal Plummet velebit jako vyvolenou, která byla vyslána do Purcellu, aby vymýtila syny Satanovy, vycítila, že je načase, aby tomu jeho zanícenému řečnění udělala přítrž.

„Reverende Plummete, prosím.“ Několikrát se pokusila ho přerušit, až nakonec zmlkl a prázdně na ni pohlédl. Rozčileně si olízla rty, nechtěla ho urazit, ale šlo jí o to, vyjádřit se jednoznačně.

„S tím, jestli Minton Enterpises dostane licenci k provozování závodiště a sázkové kanceláře, nemám nic společného. Vůbec nic. Ve skutečnosti už dostali povolení od dostihové komise. Všechno ostatní jsou pouhé formality.“

„Ale Mintonovi jsou vyšetřovaní kvůli vraždě.“

Opatrně zvolila slova a vyhnula se jakékoli přímé zmínce o Mintonových. „Pokud bude výsledkem mého vyšetřování dostatek důkazů nebo se najde pravděpodobný motiv, případ se dostane před velkou porotu. Na ní bude, aby vznesla formální obžalobu. V souladu s naší ústavou jsou dotyční po celou dobu považováni za nevinné, dokud jim není vina dokázána.“

Zvedla ruku, aby ho zarazila dřív, než jí skočí do řeči. „Nechte mě, prosím, domluvit. Až uzavřu svoje vyšetřování, tak za všechno, co se stane v souvislosti s tím navrhovaným závodištěm, bude odpovídat dostihová komise. Nebudu mít nic společného s jejich konečným rozhodnutím v této věci ani s jakoukoli další žádostí o povolení sázkové kanceláře.

Vlastně je to shoda náhod, že v obou těchto záležitostech Mintonovi figurují. Otevřela jsem případ vraždy své matky proto, že jako veřejná žalobkyně nejsem spokojená s výsledkem, k jakému se dospělo, a usoudila jsem, že je zapotřebí dalšího šetření. Nejsem nijak osobně zaujatá ani vůči tomuto městu, ani vůči nikomu, kdo tady žije.“

Plummet se celý kroutil, jak toužil něco říct, a tak mu to umožnila. „Nechcete se snad dívat na to, jak se v Purcellu rozmáhá hazard? Copak nejste proti tomuto nástroji ďáblovu, který utrhuje sousto od dětských úst, ničí manželství a vrhá slabé na cesty do pekel a zatracení?“

„Není vám nic po tom, jak se stavím k sázení na koně –nebo k čemukoli jinému, když už na to přijde – reverende Plummete.“ Zvedla se. Byla utahaná a tenhle člověk neměl všech pět pohromadě. Věnovala mu víc času, než si zasloužil. „Musím vás a paní Plummetovou nyní požádat, abyste odešli.“

Nebyl to vzdělaný a výmluvný duchovní, který studuje a dospívá k osvíceným závěrům. Existovaly opodstatněné argumenty pro i proti, ale jestli se bude v okresu Purcell sázet na koně, nebo ne, s tím neměla Alex opravdu nic společného.

„My se nevzdáváme,“ pravil Plummet, když za ní kráčel ke dveřím. „Jsme ochotni podstoupit jakoukoli oběť, aby byla Boží vůle naplněna.“

„Boží vůle? Pokud je to Boží vůle, aby Mintonovi licenci nedostali, potom tomu nezabrání ani nepomůže nic, co uděláte. Nemám pravdu?“

Nedal se chytit do pasti logického uvažování. „Bůh nás používá k provedení svého díla. Používá vás, i když to možná třeba ještě nevíte.“ Oči mu fanaticky žhnuly. Alex z toho naskočila husí kůže. „Jste odpovědí na naše modlitby. Ano, slečno Gaitherová, odpovědí na naše modlitby. Zastavte se u nás. Bůh si vás vyvolil a my jsme vaši pokorní a oddaní služebníci.“

„Já… ehm, budu to mít na paměti. Sbohem.“

Reverend Plummet to měl v hlavě popletené. Běhal jí z něho mráz po zádech. Nemohla se dočkat, až za ním zavře dveře. Jen co se jí to podařilo, zazvonil telefon.

KAPITOLA DEVATENÁCTÁ

„Co bys řekla večeři s tancem?“ zeptal se Junior beze všech dalších řečí.

„To zní jako pohádka.“

„Není to pohádka. Stačí, když řekneš ano.“

„Zveš mě na večeři s tancem?“

„Každý měsíc se koná v purcellském klubu Horše and Gun takovýhle večírek. Řekni, že se mnou půjdeš, moc prosím, jinak to bude smrtelná nuda.“

Alex se zasmála. „Pochybujú, Juniore, že se vůbec někdy nudíš. Zvláště když jsou v dohledu ženy. Nechává se většina z nich zlákat tvým kouzlem?“

„Téměř bez výjimky. Jestli se mnou dnes večer půjdeš, nezbyde ani ta výjimka.“

„Dnes večer?“

„Samosebou, dnes večer. Zapomněl jsem se o tom zmínit? Omlouvám se, že jsem ti nedal vědět dřív.“

„To myslíš vážně?“

„Žertoval bych o něčem tak důležitém, jako je měsíční merenda v klubu Horše and Gun?“

„Ovšemže ne. Promiň, že jsem…“

„Vše odpuštěno, jestli půjdeš.“

„Opravdu nemůžu. Jsem vyčerpaná. Včera večer –“

„Jo, slyšel jsem o tom. Páni, to musela být hrůza, takhle najít Pastyho Hickama. Chtěl bych ti nějak pomoct, abys na to nemyslela.“

„Oceňujú, že se takhle staráš, ale nemůžu jít.“

„Odpověď ne neberu.“

Zatímco se vybavovali, pracně se svlékla a teď tam postávala ve spodním prádle a v punčochách. Telefon si přidržovala u ucha ramenem a snažila se obléknout si župan.

Pokojská vždycky potom, co v pokoji uklidila, vypnula topení. Každý večer se musela Alex obávat, že se vrátí do hotové ledárny.

Pohlédla k výklenku, kde měla pověšené oblečení. „Opravdu nemůžu, Juniore.“

„Jak to?“

„Všechny společenské šaty mám v Austinu. Nemám co na sebe.“

„Dáma tvého ražení se jistě nenechá takovým klišé ovládat.“

„Náhodou je to pravda, že nemám co na sebe.“

„Na tenhle večírek si můžeš vzít něco neformálního. Vezmi si tu koženou sukni, cos měla tuhle. Je senzační.“

Nakonec se jí podařilo vsoukat se do županu, aniž by jí upadl telefon. Posadila se na kraj postele a zachumlala se do froté látky. „I tak musím odmítnout.“

„Proč? Vím, že to není zdvořilé, takhle tě zaskočit, ale nevykroutíš se z toho, pokud mi neřekneš nějaký přesvědčivý důvod.“

„Prostě mi to nepřipadá jako dobrý nápad, abychom se my dva společensky stýkali.“

„Protože doufáš, že se brzy stanu obyvatelem státního vězení v Huntsville?“ 4 „Ne!“

„Tak potom proč?“

„Já tě do vězení poslat nechci, ale jsi hlavní podezřelý v případu vraždy.“

„Alex, už jsi měla dost času udělat si na mě názor. Opravdu si dovedeš představit, že bych se dokázal dopustit takového zločinu?“

Vytanulo jí, jak se Reede smál představě, že by Junior šel do války. Je líný, bez ctižádosti, sukničkář. Záchvaty násilí jeho povaze neodpovídají. „Ne, nedovedu,“ odpověděla tiše. „Ale pořád jsi podezřelý. To nám neprospěje, když se spolu budeme bratříčkovat.“

„To je mi slovo,“ zabručel. „Má takový špinavý, incestní podtón. A aby měla dušička pokoj, tak ti řeknu, že veškeré bratříčkování provádím v soukromí. Tedy až na pár případů, kdy jsem byl mladší. S Reedem jsme –“

„Nechci to vědět,“ zasténala, „buď tak hodný.“

„Dobrá, ušetřím tě senzačních podrobností za jedné podmínky.“

„Jaké?“

„Řekni, že dnes večer půjdeš. Vyzvednu tě v sedm.“

„Nemůžu.“

„No tak, Alex,“ zakvílel teatrálně, „podívej se na to jinak. Během večera si dám skleničku dvě, možná víc. Mohl bych se začít rozpomínat, přepadne mě plačtivá nálada, plesknu něco indiskrétního. Až to nastane, budeš u toho a uslyšíš to. Vůbec neříkám, jaká ohromující přiznání bych mohl v podnapilosti udělat. Považuj tenhle večer za jeden dlouhý výslech. Je přece součástí tvé práce zlomit obranu podezřelých?

Bude to vyhýbání se povinnosti, když nevyužiješ každé příležitosti, jak vyšťourat pravdu. Jak si budeš moct sobecky užívat luxusu motelu Westerner, zatímco si bude podezřelý v klubu Horše and Gun pouštět u skleničky pusu na špacír? Styď se. Dlužíš to daňovým poplatníkům, kteří ti zacvaknou účet za tohle vyšetřování. Udělej to pro svoji zemi, Alex.“

Znovu procítěně zasténala. „Když svolím, že půjdu, slíbíš, že od tebe neuslyším už žádný další proslov?“

„V sedm.“

Nepřeslechla v jeho hlasu vítězoslavný tón.

Jen co vstoupila do klubu, byla ráda, že šla. Hudba a smích. Útržky hovorů, a žádný se netočil kolem vraždy Celiny Gaitherové. Už to samo o sobě byla osvěžující změna. Těšila se na několik uvolněných hodin a měla pocit, že si to volno zaslouží.

Nicméně si rozumově zdůvodnila, že sem šla. Ani na minutu neuvěřila, že by se Junior v podnapilosti začal veřejně předvádět. Žádnou ohromující zpověď pravděpodobně neuslyší.

I tak by z toho večera mohlo něco užitečného vzejít. Exkluzivita klubu Horše and Gun napovídala, že se členy může stát pouze purcellská smetánka. Reede jí řekl, že lidé, kteří podepsali dopis, jenž dostala, jsou místní obchodníci a podnikatelé. Dalo se čekat, že se s některými z nich dnes večer setká a odhadne hloubku jejich nepřátelství.

A co je ještě důležitější, bude mít příležitost vmísit se mezi místní, mezi lidi, kteří dobře znají Mintonovy a Reeda a mohli by vrhnout světlo na jejich charakter.

Junior ji přijel vyzvednout svým červeným jaguárem. Žádné přikázané rychlosti si nevšímal. Měl náladu oslavovat a to bylo nakažlivé. Ať už se chovala profesionálně, nebo ne, bylo to příjemné, stát vedle nejhezčího muže v místnosti, který jí zlehka, avšak majetnícky položil ruku na kříž.

„K baru tudy,“ řekl jí do ucha, aby ho bylo přes hudbu slyšet. Proplétali se davem.

Klub nebyl nijak okázalý. Nepodobal se těm módním, neonovými světly rozzářeným nočním klubům, které ve městech vyrůstaly jak houby po dešti a skýtaly zábavu úspěšným a bohatým, kteří se do nich sjížděli v luxusních vozech a šatech od nejlepších návrhářů.

Purcellský klub Horše and Gun byl skrz naskrz texaský. Barmana sem mohli klidně poslat z Ústředního filmového rejstříku. Měl zakroucený knír, černého motýlka a vestu a rukávy mu přidržovaly červené saténové pásky. Nad bohatě vyřezávaným barovým pultem z devatenáctého století visely rohy skotu dlouhorohého, které od jedné naleštěné špičky ke druhé měřily šest stop.

Stěny zdobily obrázky závodních koní, býků, kteří vyhráli ceny a měli varlata veliká jako boxovací pytle, a krajinky, kde se hojně vyskytovala juka nebo státní květina Texasu vlčí bob. Téměř žádné krajince nechyběl neodmyslitelný větrný mlýn, který se osaměle vypínal proti nebi, na němž zapadající slunce prozařovalo cáry mračen. Alex byla natolik Texasanka, aby jí to připadalo pěkné a roztomilé, ale i natolik vzdělaná, aby jí neunikala neotesanost těchhle obrázků.

„Bílé víno,“ objednala si u barmana, který po ní nepokrytě jezdil očima.

„Ty jeden šťastnej pacholku,“ řekl tlumeně Juniorovi, když jim servíroval pití. A chlípně se zazubil.

Junior mu zasalutoval skotskou s ledem. „To jsem snad vždycky.“ Opřel se loktem o barový pult a otočil se k Alex, která se usadila na stoličku. „Na můj vkus je hudba až moc country, ale jestli chceš tancovat, jsem k službám.“

Zavrtěla hlavou. „Ne, díky. Raději se budu dívat.“

O pár písniček později se k ní Junior těsně naklonil a zašeptal: „Většina z nich se učila tancovat na pastvinách. Pořád ještě poskakují, jako by se vyhýbali kravincům.“

Víno na ni začalo účinkovat. Oči se jí rozzářily a tváře zčervenaly. Ten šum okolo byl příjemný. Odhodila si vlasy přes rameno a zasmála se.

„Pojď,“ řekl, vzal ji za loket a pomohl jí ze stoličky. „Matka s otcem sedí u svého stolu.“

Kráčela s ním po obvodu parketu k několika stolům prostřeným k večeři. U jednoho seděli Sarah Jo a Angus. Potahoval z doutníku. Sarah Jo si lenivě odháněla z obličeje obtížný dým.

Alex se předtím nezdálo, že by si měla obléknout červe-nohnědou koženou sukni a svetr ve stejné barvě lemovaný kůží, ale cítila se v tom mnohem líp, než kdyby měla na sobě vínové saténové šaty jako Sarah Jo a vypadala nepatřičně v místnosti, kde lidé dupali do rytmu ryčné písničky, na příslušných místech halekali a pili pivo rovnou z průsvitných hnědožlutých lahví.

„Ahoj, Alex,“ řekl Angus, ale doutník přitom nevyndal z úst.

„Dobrý večer. Junior byl tak milý, že mě pozval,“ řekla a posadila se na židli, kterou jí Junior přistrčil.

„Musel jsem ji dost přemlouvat,“ řekl Junior rodičům a posadil se na židli vedle ní. „Není s ní snadné pořízení.“

„To její matka si nedala říkat dvakrát.“

Po té studené, zlomyslné poznámce Sarah Jo se rozhostilo mlčení. Posloužila k tomu, že neutralizovala sílu Alexina bílého vína. Omámenost z ní vyprchala jako bublinky z den staré sodovky. Pokývla na Sarah Jo a řekla: „Dobrý večer, paní Mintonová. Moc vám to dnes večer sluší.“

I když byla nevhodně oblečená, opravdu vypadala pěkně. Ne však plná života, pomyslela si Alex. Sarah Jo by nikdy nemohla vypadat živě a energicky. Její krása byla nadzemská, jako by se pouze dočasně dotkla tohoto světa. Neurčitě a tajnůstkářsky se na Alex usmála, zamumlala děkuji a usrkla si vína.

„Slyšel jsem, že zrovna vy jste objevila Pastyho tělo.“

„Táto, teď se bavíme,“ zasáhl Junior. „Alex se nebude chtít vybavovat o něčem tak ohavném.“

„To je v pořádku, Juniore. Sama bych na to dříve či později zavedla řeč.“

„Neřekl bych, že to byla náhoda, že jste se s ním setkala u té hospody a nasedla k němu do vozu,“ podotkl Angus a přehodil si doutník z jednoho koutku úst do druhého.

„Ne, nebyla.“ Převyprávěla jim telefonický rozhovor s^Pastym.

„Ten kovboj byl lhář, smilník, a co horšího než všechny jeho nectnosti dohromady, podváděl v pokeru,“ prohlásil Angus s jistým důrazem. „V posledních letech začínal být nespolehlivý a nezodpovědný. To proto jsem ho musel propustit. Počítám, že máte víc rozumu, než abyste sázela na to, co vám napovídal.“

Uprostřed řečnění dal Angus znamení číšníkovi, aby přinesl další rundu pití. „Jistě, Pasty mohl vidět, kdo do té stáje s Celinou šel, ale ten, koho viděl, byl Moula Bud.“

Když Angus vypověděl svoje a neposkytl Alex příležitost, aby tomu oponovala, začal vychvalovat nějakého žokeje z Ruidosa, který chce pro ně jezdit. Jelikož byli Mintonovi jejími hostiteli,, nechala taktně námět Pasty Hickam pro tu chvíli být.

Jen co dopili, Angus s Juniorem se nabídli, že přinesou něco k snědku od švédského stolu. Alex by si sama šla ráda stoupnout do fronty. Připadalo jí zatěžko nezávazně se vybavovat se Sarah Jo, ale jen muži odešli, statečně se o to pokusila.

„Jste už dlouho členy klubu?“

„Angus byl jedním ze zakládajících členů,“ odpověděla roztržitě. Nespouštěla pohled z tančících párů.

„Angus má přehled o všem, co se ve městě děje,“ podotkla Alex.

„Rád o všem ví.“

„A účastní se toho.“

„Ano. Rád věci dává do pohybu a ničí si přitom zdraví.“ Delikátně si povzdechla. „Víte, Angus potřebuje, aby ho lidi měli rádi. Věčně politikaří, jako by záleželo na tom, co si o něm ostatní myslí.“

Alex se opřela lokty o stůl a podepřela si bradu rukama. „Podle vás na tom nezáleží?“

Její uchvácenost tanečníky skončila. Poprvé za celý večer na Alex zpříma pohlédla. „Nepřikládejte velkou váhu tomu, jak se k vám Junior chová.“

„Jakže?“

„Flirtuje s každou na potkání.“

Alex pomalu spustila ruce do klína. Všechno v ní vřelo, ale podařilo se jí promluvit tiše a vyrovnaně: „Nelíbí se mi to, co naznačujete, paní Mintonová.“

Sarah Jo lhostejně pokrčila rameny. „Oba moji muži jsou okouzlující a vědí to. Většina žen si neuvědomuje, že za jejich pozorností nic není.“

„Jsem si jistá, že u Anguse to platí, ale u Juniora nevím. Ohledně flirtování by s vámi jeho tři bývalé manželky možná nesouhlasily.“

„Ani jedna se pro něho nehodila.“

„A co moje matka? Ta by se pro něho hodila?“

Sarah Jo znovu upřela prázdny pohled na Alex. „Rozhodně ne. Víte, hodně se jí podobáte.“

„Opravdu?“

„Ráda vyvoláváte neshody. Vaše matka nebyla nikdy ochotná nechat některé věci být. Jediný rozdíl mezi vámi dvěma je, že vy umíte ještě líp dělat nepříjemnosti a vyvolávat zlou vůli. Jste otevřená až na hranici beztaktnosti, což je povahový rys, který vždy připisuji špatnému vychování.“ Pozvedla oči k tomu, kdo zůstal stát za Alex.

„Dobrý večer, Sarah Jo.“

„Soudce Wallace.“ Sarah Jo se rozzářila sladkým úsměvem. Nikdo by nevěřil, jak byla ještě před chvílí jedovatá. „Ahoj, Stacey.“

Alex, v obličeji rozpálená rozhořčením, že ji Sarah Jo takhle nespravedlivě osočila, se otočila. Soudce Joe Wallace na ni nesouhlasně shlížel, jako by její přítomnost byla porušením klubových pravidel.

„Slečno Gaitherová!“

„Dobrý den, pane soudce.“ Žena, která stála vedle něho, na ni hleděla se stejným odsudkem, Alex ovšem nedokázala odhadnout, jaký k tomu má důvod. Junior tady zřejmě bude jediný přátelský člověk.

Soudce šťouchl ženu do paže a přešli k jinému stolu. „To je jeho manželka?“ zeptala se Alex a sledovala je pohledem.

„Proboha ne,“ řekla Sarah Jo. „Jeho dcera. Chudák Stacey. Úplně nemožně se obléká.“

Stacey stále hleděla na Alex s takovou zlobou, že ji to fascinovalo. Neodvrátila pohled, až když jí Juniorovo koleno zavadilo o nohu, jak si sedal zpátky na svoje místo. Položil na stůl dva talíře s jídlem.

„Doufám, že máš ráda žebírka a fazole.“ Sledoval, kam se Alex dívá. „Ahoj, Stacey.“ Zamrkal na ni a přátelsky jí zamával.

Ženina nafrčená ústa se uvolnila v nesmělém úsměvu. Zrudla a pozvedla si ruku k hrdlu jako znervóznělá dívka a stydlivě zvolala: „Ahoj, Juniore!“

„Tak jak?“

Protože byla pořád ještě zvědavá na soudce a na jeho chameleonskou dceru, na Juniorovu otázku se k němu otočila. „Promiň?“

„Máš ráda žebírka a fazole?“

„Sleduj mě,“ zasmála se sebejistě a rozprostřela si na klín ubrousek.

Pustila se do jídla, vůbec ne jako dáma, ale zdravá chuť k jídlu jí vynesla poklonu od Anguse. „Sarah Jo jí jako vrabec. Nechutnají ti ta žebírka, drahá?“ zeptal se a zadíval se do jejího talíře, kterého se sotva dotkla.

„Jsou trochu vysušená.“

„Chceš, abych ti objednal něco jiného?“

„Ne, děkuji.“

Když dojedli, vytáhl Angus z kapsy nový doutník a zapálil si ho. Zamával zápalkou, aby zhasla, a prohodil. „Proč si vy dva nejdete zatancovat?“

„Souhlasíš?“ zeptal se Junior. „Šla bys?“

„Jistě.“ Alex odsunula židli a zvedla se. „Ale tenhle tanec opravdu není moje silná stránka, takže žádné složité figury, prosím.“

Junior si ji přitáhl do náruče a bez ohledu na její přání předvedl řadu složitých otáček a kroků. „Moc pěkné,“ řekl a usmál se na ni, když začali tančit mnohem klidnější twostep. Paží, kterou měl položenou kolem jejího pasu, si ji přitáhl blíž. „Moc, moc pěkné.“

Nechala ho, aby ji k sobě tiskl, protože bylo tak příjemné nechat se svírat dvěma silnými pažemi. Její společník byl hezký a okouzlující a věděl, jak na to, aby si v jeho společnosti připadala žena krásná. Byla obětí jeho kouzla, ale přitom věděla, že je to její záchranná síť.

Nikdy by se nemohla skutečně zamilovat do muže, který dovede být tak pohotově okouzlující jako Junior, ale trocha pozornosti od někoho takového byla čas od času zábavná. Zvláště když pokaždé, kdy se setkala s Reedem, utrpělo její sebevědomí šrám.

„Je Reede taky členem klubu?“ zeptala se jen tak mimochodem.

„To si děláš legraci?“

„Nepozvali ho, aby vstoupil?“

„Ale jo, hned když ho poprvé zvolili šerifem. To jenom, že se cítí líp mezi lidmi jiného druhu. Zvysoka kašle – promiň mi ten výraz – na společenské postavení.“ Pohladil ji po zádech. „Připadáš mi mnohem uvolněnější, než když jsem tě přijel vyzvednout. Bavíš se?“

„Ano, ale dostals mě sem pod falešnou záminkou,“ předhodila mu. „Nejsi ani zdaleka podnapilý a výřečný.“

Nezatvářil se zrovna kajícně. „Zeptej se mě, na co chceš.“

„Tak dobře. Kdo je ten člověk tamhle, ten s těmi bílými vlasy?“ Řekl jí, jak se ten muž jmenuje. Instinkt ji nezklamal. Jeho jméno stálo na konci dopisu, který jí přišel. „Představ nás, až si kapela udělá přestávku.“

„Je ženatý.“

Zpražila ho pohledem. „Nemám o něho žádný romantický zájem.“

„Dobrá, dobrá.“

Udělal, oč ho požádala. Bankéř, kterého si vybrala z davu, se zdál celý nesvůj, když je Junior představil. Stiskla si s ním ruku a řekla: „Dostala jsem váš dopis, pane Long-streete.“

Její přímost ho zaskočila, ale obdivuhodně rychle se vzpamatoval. „Vidím, že si to berete k srdci.“ Vrhl znalecký pohled na Juniora.

„Nenechte se ukolébat tím, že jsem tady dnes večer s Juniorem. Dovedu posoudit, co on, jeho otec a pan Lambert znamenají pro Purcell a jeho ekonomiku, ale to neznamená, že zanechám vyšetřování. Chtělo by to víc než dopis, aby mě to zastrašilo.“

Když ji o pár minut později vedl Junior zpátky na parket, procedil koutkem úst: „Mohlas mě upozornit. Byl viditelně podrážděný.“

„V jakém smyslu?“

„Že jsi ozbrojená a nebezpečná. Longstreet je velké zvíře. Ten by se neměl tlačit do kouta. O jakém dopisu to vlastně byla řeč?“

Vysvětlila mu to a sdělila mu všechna jména, na která si dokázala vzpomenout. „Doufala jsem, že se s některými z nich tady dnes večer setkám.“

Temně se zamračil a nevlídně si ji změřil. Nakonec ale pokrčil rameny a nasadil svůdný úsměv. „A to jsem si myslel, že jsem tě přivedl na jiné myšlenky.“ Odevzdaně si povzdechl a dodal: „Takže bych ti mohl docela dobře vypomoct. Chtěla by ses seznámit s ostatními protivníky?“

Junior se ze všech sil snažil, aby to vypadalo nenucené, když ji prováděl davem a představoval ji těm, kteří se podepsali pod onen mírně výhrůžný dopis.

O půl hodiny později se odtrhli od dvojice, které patřil řetězec obchodů se smíšeným zbožím po celém západním Texasu. V Purcellu hodně investovali a chovali se vysloveně zarputile. V tu chvíli se ovšem už všeobecně vědělo, kdo Juniorova společnice je, a tak na ni čekali.

„Tak to by byli všichni,“ řekl Junior.

„Bohudíky,“ zašeptala Alex. „Pořád ještě mi ze zad trčí dýky?“

„Nenecháš se snad udolat ostrým jazykem té staré krůty? Hele, je to vyschlá šusparáda, která nenávidí každou ženu, jež nemá stejně hustý knír jako ona.“

Alex se bezděčně usmála. „Řekla jenom: Koukejte odjet z města… jinak…“

Stiskl jí paži. „Pojď, ještě si zatancujem. To ti odvede myšlenky jinam.“

„Potrebujú napravit škody,“ řekla a vyvinula se mu. „Omluv mě.“

„Prosím. Pro malé holčičky je to támhle tudy.“ Ukázal do úzké chodby.

Když vešla na toalety, nikdo tam nebyl. Jakmile ale vyšla z kabinky, stála před toaletním stolkem soudcova dce –

ra a hleděla na svůj odraz v zrcadle. Otočila se čelem k Alex. Alex se usmála: „Ahoj!“

„Ahoj!“

Přistoupila k umyvadlu a opláchla si ruce. „Formálně nás nepředstavili. Jsem Alex Gaitherová.“ Vytáhla z dávkovače dvě drsné papírové utěrky.

„Ano, já vím.“

Alex odhodila použité utěrky do odpadkového koše. „Vy jste dcera soudce Wallace.“ Pokusila se prolomit chladnou atmosféru, která byla každou vteřinou mrazivější. S ženy sklouzly všechny slupky ostýchavé, nejisté dívky, kterými se obalila, když na ni Junior promluvil. Obličej měla kamenný a nesmiřitelně nenávistný. „Jmenujete se Stacey, viďte?“

„Ano, Stacey, ale ne Wallaceová. Mintonová.“

„Mintonová?“

„Správně. Jsem Juniorova manželka. Jeho první manželka.“

KAPITOLA DVACÁTÁ

„Vidím, že je to pro vás novinka,“ zasmála se nevesele Stacey, když se jí zdálo, že se Alex tváří zaraženě.

„Ano,“ odpověděla Alex hluše. „Nikdo se o tom zatím nezmínil.“

Staceyino vždycky dokonalé sebeovládání vzalo zasvé. Přitiskla si ruku na hubenou hruď a rozkřikla se: „Máte vůbec představu, jak škodíte?“

„Komu?“

„Mně,“ zařvala a zabušila si na hruď. Vzápětí ruku spustila a vtáhla rty, jako by ji její výbuch zahanboval. Na chviličku zavřela oči. Když je znovu otevřela, čišelo z nich nepřátelství, ale očividně se už zase ovládala. „Pětadvacet let jsem musela žít s tím, co si tady myslí kdekdo. Ze se se mnou Junior Minton oženil proto, aby se vzpamatoval z vaší matky.“

Bylo to natolik zřejmé, že k tomu Alex nic nepodotkla, jenom provinile sklopila oči. „Vidím, že si to myslíte taky.“

„Omlouvám se, paní… Stacey. Můžu vám říkat Stacey, prosím?“

„Samozřejmě,“ odpověděla odměřeně.

„Omlouvám se, že vás moje vyšetřování rozrušilo.“

„Jak by ne? Vytahujete minulost. A tím vytahujete moje špinavé prádlo, aby se každý ve městě mohl podívat. Zase se to opakuje.“

„Neměla jsem ponětí, že jste byla Juniorova první žena, dokonce jsem ani nevěděla, že jeho žena byla z Purcellu.“

„Byl by to nějaký rozdíl?“

„Pravděpodobně ne,“ odpověděla Alex se sklíčenou otevřeností. „Nevidím, jak by vaše manželství s Juniorem mohlo s případem souviset. Je tady jen okrajová spojitost, a tomu nemůžu zabránit.“

„A co můj otec?“ začala Stacey z jiného konce.

„Co je s ním?“

„Tohle vaše zbytečné vyšetřování ho přivede do nepříjemné situace. Vlastně už se stalo.“

„Jak to?“

„Faktem zůstává, že zpochybňujete jeho původní rozsudek.“

„Je mi líto. Ani tomu se nemůžu vyhnout.“

„Nemůžete – nebo nechcete?“ Stacey držela ruce těsně připažené a třásla se odporem. „Hnusí se mi lidé, kteří kvůli svému osobnímu prospěchu pošlapávají pověst jiných lidí.“

„A tohle podle vás dělám?“ zeptala se Alex. Urazilo ji to. „Myslíte si, že jsem si tohle vyšetřování vymyslela, abych si na něm udělala kariéru?“

„Copak to tak není?“

„Ne, není,“ odpověděla Alex a neústupně zavrtěla hlavou. „Mou matku v té stáji zavraždili. Nevěřím, že člověk, kterého z toho zločinu obvinili, byl schopen jej spáchat. Chci vědět, co se skutečně stalo. A já se to dozvím. A dosáhnu toho, aby ten, kdo to spáchal, zaplatil za to, že ze mě udělal sirotka.“

v „Byla jsem ochotná o vašich pohnutkách ještě pochybovat, ale teď vidím, že vám jde jenom o pomstu.“

„Chci spravedlnost.“

„Bez ohledu na to, jak draho to přijde jiným lidem?“

„Už jsem se omluvila za všechny svízele, které vám to působí.“

Stacey si pohrdavě odfrkla. „Chcete veřejně ukřižovat mého otce. Nezapírejte,“ osopila se na Alex, když chtěla něco podotknout. „Ať to budete popírat, jak chcete, zesměšní ho to. A úplně nakonec ho obviníte, že se dopustil v rozsudku vážné chyby.“

Zalhala by, kdyby tohle popřela. „Ano, jsem přesvědčená, že v případu Buddyho Hickse rozhodl špatně.“

„Táta má za sebou čtyřicet let na soudcovské lavici, a bez jediného přehmatu, což svědčí o jeho schopnostech a moudrosti.“

„Pokud je moje vyšetřování zbytečné, jak jste je nazvala, jeho pověst to nijak neovlivní. Nemám pravdu, paní Mintonová? Velebného soudce by dost dobře nemohl potopit nepatrný veřejný žalobce, který nemá v ruce nic než nevraživost a chuť se pomstít. Abych své tvrzení měla o co opřít, k tomu bych nutně potřebovala důkazy.“

„Žádné nemáte.“

„Jsem přesvědčená, že než skončím, nějaké mít budu. Pokud nakonec utrpí pověst vašeho otce…“ Zhluboka se nadechla a malátně si zvedla ruku k čelu. Bylo na ní znát, že to myslí upřímně, a to, co řekla, jí šlo od srdce. „Stacey, nechci zničit kariéru vašeho otce nebo pošpinit jeho úřad. Nechci se nikoho dotknout ani způsobit zármutek či nepříjemnosti někomu nevinnému. Jde mi jenom o to, aby bylo spravedlnosti učiněno zadost.“

„Spravedlnosti,“ ušklíbla se Stacey, oči záštiplně přivřené. „Nemáte právo říct ani slovo. Jste stejná jako vaše matka – hezká, ale mělká. Zaměřená jen na jedno a sobecká. Bezohledná k tomu, co pociťují jiní. Neschopná dohlédnout za vlastní povrchní přání.“

„Chápu to tak, že jste mou matku zrovna v lásce neměla,“ podotkla Alex, hlas podbarvený ironií.

Stacey to vzala vážně. „Nenáviděla jsem ji.“

„Proč? Protože byl do ní zamilovaný Junior?“

Alex si řekla, že jestli může rány pod pás rozdávat Stacey, může ona taky. Zabralo to. Stacey zavrávorala a zašmátrala za sebe po toaletním stolku, aby se o něco opřela. Alex k ní automaticky natáhla pomocnou ruku, ale soudcova dcera před ní uhnula.

„Vím, Stacey, že se s vámi Junior oženil jen pár týdnů po tom, co matku zabili. Musíte si uvědomit, jak mi to připadá podivné.“

„Mohlo to vypadat ukvapeně, ale chodili jsme spolu léta.“

To Alex překvapilo. „Opravdu?“

„Ano. A skoro po celou dobu jsme byli milenci.“

Stacey mrštila tou informací po Alex jako šipkou, ostře a vítězoslavně. Posloužilo to ovšem jenom k tomu, že ji Alex jen o to víc litovala. Už si udělala přesnou představu o dívce bez půvabu, beznadějně zamilované do příjemného a hezkého sportovce, do hrdiny, o dívce, která je ochotná obětovat cokoliv, i svoji pýchu, aby se jí dostalo alespoň drobtů jeho pozornosti. Udělala by cokoliv, aby si ho udržela. „Je mi to jasné.“

„To pochybujú. Nevidíte pravdu, stejně jako Junior.“

„Co je pravda, Stacey?“

„Že se k němu Celina nehodila. Jako všichni ostatní ho neustále srovnávala s Reedem. Junior byl vždycky ten druhý. Mně bylo jedno, jaký je ve srovnání s někým jiným. Já jsem ho milovala takového, jaký byl. Junior tomu nechtěl věřit, ale kromě vašeho otce a vás by Celina milovala vždycky jenom Reeda.“

„Když ho tolik milovala, proč se vdala za mého otce?“ Ta záhada nešla Alex z hlavy kolik dní.

„V předposledním ročníku, na jaře, se Celina a Reede pohádali. Jen co začaly prázdniny, odjela na návštěvu k příbuzným do El Pasa.“

v „Tam se seznámila s otcem.“ Tolik Alex od babičky věděla. „Prodělával výcvik ve Fort Bliss. Krátce potom, co se vzali, ho odveleli do Vietnamu.“

Stacey se jízlivě ušklíbla. „A když umřel, chtěla to dát zase dohromady s Reedem, ale ten neměl zájem. A tehdy rozdmýchala naděje v Juniorovi. Věděla, že ji vždycky chtěl, ale nikdy kvůli Reedovi nenaléhal. Bylo to hanebné, jak si s Juniorem zahrávala, jak ho zapletla do svého těhotenství. Možná si pohrávala s představou, že by se za něho vdala. K tomu by ale nikdy nedošlo, dokud by Reede Lambert žil.

Vaše matka držela Juniora na vlásku naděje. Udělala mu ze života peklo. Kdyby zůstala naživu, ničila by mu život dál.“ Bývalá paní Mintonová se přerývaně nadechla a plochá hruď se jí zachvěla. „Když Celina umřela, byla jsem ráda.“

Alex se v očích objevila jiskra podezření. „Kde jste byla v tu noc?“

„Doma, vybalovala jsem. Právě jsem se vrátila z týdenních prázdnin v Galvestonu.“

Lhala by v něčem, co se dá tak snadno ověřit? „Za Juniora jste se vdala okamžitě.“

„Ano. Potřeboval mě. Věděla jsem, že jsem jenom prostředek proti jeho zármutku, stejně jako jsem vždycky věděla, že když se se mnou miloval, byla to Celina, koho skutečně chtěl. Mně ale bylo jedno, že mě využíval. Chtěla jsem to tak. Vařila jsem mu, starala jsem se mu o oblečení, byla jsem mu k dispozici v posteli i jinde.“

Když se zabrala do osobních vzpomínek, obličej se jí změnil. „Když začal chodit za jinými, zpočátku jsem to přehlížela. Byla jsem přirozeně zničená, ale dovedla jsem pochopit, jak snadno k tomu došlo. Kdykoli jsme si někam vyšli, ženské se kolem něho jenom točily. Který muž by dokázal takovému pokušení odolat? Jakmile ztratil zájem, tak ten poměr brzy končil.“ Sepjala ruce, upřela na ně pohled a tiše navázala: „Pak přišla další. A zase jiná. Bývala bych tolerovala všechny jeho milenky, jen kdyby zůstal se mnou.

Ale požádal mě o rozvod. Nejdřív jsem odmítla. Neustále naléhal s tím, že mu hrozně vadí, že mně svými zálety ubližuje. Když už mi nic jiného nezbývalo, přistoupila jsem na rozvod. Zlomilo mi to srdce, ale dala jsem mu to, co chtěl, a přitom jsem věděla… věděla,“ zopakovala důrazně, „že žádná jiná se k němu nebude hodit tak jako já. Myslela jsem, že umřu bolestí, jak jsem ho milovala.“

Vytrhla se ze vzpomínek a zamračila se na Alex. „A pořád musím postávat opodál a dívat se, jak putuje od ženské k ženské a hledá to, co mu můžu a chci poskytnout já. Dnes večer jsem se musela koukat, jak s vámi tancuje a flirtuje. S vámi! Dobré nebe!“ vzlykla, zvrátila hlavu, přitiskla si pěst na čelo a pevně zavřela oči. „Chcete ho zničit, a on přesto nevidí za váš hezký obličej a tělo.“

Spustila ruku a upřela na Alex zlý pohled. „Jste jako jed, slečno Gaitherová. Mám z vás dnes večer stejný pocit, jako jsem měla před pětadvaceti lety.“ Přistoupila k Alex blíž a sklonila k ní úzký, hranatý obličej. „Kéž byste se vůbec nenarodila,“ zasyčela.

Po Staceyině odchodu se Alex marně pokoušela vzpamatovat. Obličej měla jako křídu a celá se chvěla, když vyšla z dámských toalet.

„Už jsem tam chtěl pro tebe zajít.“ Junior na ni čekal na chodbě. Zpočátku nepostřehl, jak je vyvedená z míry. Jen co si to uvědomil, začal si dělat starosti. „Alex? Co se děje?“

„Ráda bych už odešla.“

„Není ti dobře? Co to…“

„Pojďme, prosím. Promluvíme si cestou.“

Bez dalšího dohadování ji vzal za loket a nasměroval ji k šatně, kde požádal šatnářku, aby jim přinesla kabáty. „Počkej tady.“ Sledovala ho, jak znovu vchází do sálu, obchází parket a míří ke stolu, kde večeřeli. Krátce promluvil s rodiči a vrátil se právě včas, aby od šatnářky převzal kabáty.

Rychle ji vyvedl ven a posadil do červeného jaguáru. Počkal, až nechali klub daleko za sebou a topení začalo pro-hřívat vnitřek luxusně vybaveného vozu, a pak teprve ji oslovil: „Tak ven s tím, co se stalo?“

„Proč jsi mi neřekl, žes byl kdysi ženatý se Stacey Wallaceovou?“

Zahleděl se na ni tak dlouze, že až při řízení riskoval, pak odvrátil hlavu a upřel oči na vozovku před sebou. „Neptala ses.“

„To jsou jen řeči.“

Opřela si tvář o chladné sklo okénka, cítila se jako zmlácená a jako by znovu musela vstoupit do ringu, kde ji čeká další výprask. Právě když si začala myslet, že si už ujasnila veškeré vztahy, vyskytlo se něco dalšího.

„Záleží na tom?“ zeptal se Junior.

„Nevím.“ Natočila se k němu horní polovinou těla a opřela si hlavu o okénko. „To mi pověz ty. Záleží na tom?“

„Ne. Manželství netrvalo ani rok. Rozešli jsme se jako přátelé.“

„Ty možná, ona tě ovšem stále miluje.“

Trhl sebou. „Což byl jeden z našich problémů. Stacey miluje posedle a majetnícky. Omezovala mě. Nemohl jsem dýchat…“

„Juniore, chodils jí za jinými,“ přetrhla mu netrpělivě řeč. „Ušetř mě banálního vysvětlování. Mě to opravdu nezajímá.“

„Proč jsi teda o tom začínala?“

„Protože si na mě počkala na toaletách a obvinila mě, že svým vyšetřováním ničím jejímu otci život.“

„Alex, proboha, Joe Wallace je zkrátka fňukna. Chce si tím vynutit její soucit. Jsou to oba neurotici a vzájemně se v tom podporují. Pusť to z hlavy.“

V tuhle chvíli jí Junior Minton nebyl zrovna sympatický. V jejích očích klesl a mohl za to jeho přezíravý postoj k lásce ženy – i když to byla láska jeho bývalé. Dnes večer ho pozorovala, jak přechází od ženy k ženě, přesně tak, jak to potom popsala Stacey. Mladé nebo staré, přitažlivé nebo obyčejné, vdané nebo nezadané, všechny byly podle všeho lovná zvěř. Ke každé se choval okouzlujícím způsobem, jako velikonoční zajíc v nákupním středisku, jenž prochází davem a rozdává sladkosti chtivým dětem, které si neuvědomují, že by jim bylo líp bez nich.

Asi považoval jejich vstřícnost za něco samozřejmého. Jí taková ješitnost nikdy nepřipadala ani chvályhodná, ani pěkná. Junior považoval za samozřejmé, že každá, na kterou promluví, z toho bude celá pryč. Flirtoval zcela mimoděk, bylo to u něho něco tak přirozeného jako dýchání. Nikdy by ho nenapadlo, že by si někdo mohl jeho úmysly vyložit špatně a trpět tím.

Možná kdyby nedošlo k tomu rozhovoru se Stacey, sama by se shovívavě usmívala, stejně jako ostatní ženy, a přijímala by jeho sladké řečičky jako součást jeho osobnosti. Místo toho jí však šel teď na nervy a chtěla, aby věděl, že se nedá tak snadno odbýt. „Stacey nešlo jenom o soudce. Tvrdila, že privolávam vzpomínky na to, když za tebe byla vdaná, a že se tady veřejně pere její špinavé prádlo. Mám dojem, že být tvojí bývalou ženou není pro ni žádná legrace.“

„To ale není můj problém.“

„Možná by měl být.“

Její ostrá odpověď ho překvapila.

„Jako by ses na mě zlobila. Proč?“

„Nevím.“ Krátký výbuch zlosti jí udělal dobře. Teď se cítila vyčerpaná. „Promiň. Možná proto, že se vždycky přikláním k tomu, kdo prohrává.“

Natáhl ruku a položil jí ji na koleno. „Tahle obdivuhodná vlastnost mi neunikla.“

Vzala ho za ruku a položila mu ji zpátky na kožené sedadlo mezi nimi.

„Ohohó, ještě jsi mě nevzala na milost.“

Odolala jeho úsměvu. „Proč ses se Stacey oženil?“

„Opravdu se o tom chceš bavit?“ Zajel s vozem na betonovou příjezdovou cestu motelu Westerner a zastavil.

„Ano.“

Zamračeně vypnul motor, natočil se k ní a položil si paži na opěradlo. „Nemilovals ji.“

„Ani náhodou.“

„Ale spal jsi s ní.“ Tázavě nadzvedl obočí. „Stacey mi říkala, že jste byli milenci dlouho předtím, než jste se vzali.“

„Zádní milenci, Alex. Občas jsem si s ní vyšel.“

„Jak často?“

„Chceš to slyšet na rovinu?“

„Spusť.“

„Zavolal jsem Stacey, kdykoliv to na mě přišlo a Gailo-vic holky měly něco jiného nebo zrovna dostaly menzes nebo –“

„Kdo že?“

„Sestry Gailovy. To je jiná historie.“ Přímo viděl, jak se jí v hlavě začínají líhnout další otázky, a ledabyle je odmávl. „Mám čas celou noc.“ Opřela se pohodlněji o dveře vozu. „Unikne ti někdy něco?“

„Velice málo. Co ty sestry Gailovy?“

„Byly tři – vlastně trojčata. Všechny měly jméno Gail.“

„To dá rozum.“

„To nebylo jejich příjmení. Jmenovaly se Wanda Gail, Nora Gail a Peggy Gail.“

„To si děláš legraci?“

„Na mou duši. Reede je už zasvětil, abych tak řekl, než jsem se na scéně objevil já. Reede mě představil.“ Uchechtl se, jako by se mu vybavila zvláště odpudivá epizoda z jeho mládí. „Zkrátka a dobře sestry Gailovy se válely s kdekým. Líbilo se jim to. Každý kluk na purcellské střední se s nima musel alespoň jednou povyrazit.“

„No dobře, udělala jsem si představu. Když ovšem nebyly k dispozici, zavolals Stacey Wallaceovou, protože ta byla taky k máni.“

Nevzrušeně na ni pohlédl. „Nikdy jsem žádnou k ničemu nenutil. Byla svolná, Alex.“

„Jenom s tebou.“

Připustil to pokrčením rameny.

„A tys toho využíval.“

„Jmenuj mi nějakého chlapa, který by toho nevyužil.“

„To máš pravdu,“ odtušila suše. „Odvažujú se tvrdit, že jsi jediný, s kterým kdy Stacey byla.“

Měl tolik slušnosti, že se trochu zastyděl. „Jo, taky bych řekl.“

„Dnes večer mi jí bylo líto, Juniore. Nemůže mě vystát, ale já jsem si nemohla pomoct, musela jsem ji litovat.“

„Nikdy jsem nechápal, proč se na mě tak upnula, ale chodila za mnou jako stín ode dne, kdy jsem se zapsal na střední školu. Byla to chytrá holka, víš. Učitelé ji měli vždycky v oblibě, protože byla svědomitá a nikdy nezlobila.“

Uchechtl se. „Nikdy by neuvěřili, co byla ochotná provádět na zadním sedadle mého chevroletu.“

Alex roztržitě hleděla do prázdna a poslouchala ho jen na půl ucha. „Stacey Celinou opovrhovala.“

„Žárlila na ni.“

„Hlavně proto, že věděla, že kdykoliv ses s ní miloval, toužil jsi vlastně po mé matce.“

„Ježišmarjá,“ zavrčel a úsměv mu sklouzl z tváře.

„Takhle to říkala. Je to pravda?“

„Celina patřila vždycky k Reedovi. Takhle to chodilo. To byl životní fakt.“

„Ale přesto jsi ji chtěl, i když patřila k tvému nejlepšímu kamarádovi?“

Po dlouhé odmlce připustil: „Lhal bych, kdybych tvrdil opak.“

Alex velice tiše navázala: „Stacey mi řekla ještě něco. Byla to bezděčná poznámka, žádné odhalení. Zmínila se o tom, jako by se to všeobecně vědělo – jako by říkala něco, co už bych měla vědět.“

„Co to bylo?“

„Že sis chtěl moji matku vzít.“ Zaostřila na něho pohled a chraptivě se zeptala: „Je to tak?“

Na okamžik odvrátil hlavu, a pak řekl: í (Ano.“ 4 „Předtím, nebo potom, co se vdala a měla mě?“

„Předtím i potom.“ Uviděl, že ji to zmátlo, a dodal. „Podle mě se chlap nedokázal na Celinu podívat, aby ji nechtěl mít jenom pro sebe. Byla krásná a zábavná a dokázala v člověku vzbudit pocit, že jí na něm záleží. Měla v sobě…“ Hledal případné slovo. „Něco…“ sevřel pěst, jako by v ní to slovo uvěznil, „kvůli čemu člověk chtěl, aby mu patřila.“

„Patřila ti někdy?“

„Fyzicky?“

„Spal jsi někdy s mou matkou?“

Zatvářil se naprosto upřímně a velice smutně. „Ne, Alex. Nikdy.“

„Zkusils to někdy? Přistoupila by na to?“

„Nemyslím. Nikdy jsem se o to nepokusil. Alespoň jsem moc nenaléhal.“

„Proč ne? Když jsi ji tolik chtěl?“

„Protože by nás Reede zabil.“

Ohromeně na něho zůstala koukat. „To myslíš vážně?“

Pokrčil rameny a znovu nasadil ten svůj odzbrojující úsměv. „To se jen tak říká.“

Nijak zvlášť ji nezviklal. Vyslovil to dost přesvědčivě.

Posunul se na sedadle vozu až těsně k ní. Zajel jí prsty do vlasů, položil jí palec na krk a zlehka jej pohladil.

„To není zrovna veselé téma k hovoru. Mluvme o něčem jiném,“ zašeptal a dotkl se rty jejích úst. „Co kdybychom na chvíli zanechali minulosti a přemýšleli o budoucnosti?“ Očima jí klouzal po obličeji a špičkami prstů se dotýkal jeho kontur. „Chtěl bych s tebou spát, Alex.“

Na okamžik ji to tak ohromilo, že ze sebe nedokázala vypravit slovo. „To snad nemyslíš vážně?“

„Chceš se vsadit?“

Pak ji políbil pořádně. Alespoň se o to pokusil. Naklonil hlavu, přitiskl jí rty na ústa, zkusil postoupit dál a políbit ji naléhavěji. Když nereagovala, odtáhl se a zmateně se na ni zadíval.

„Nechceš?“

„Ne.“

„Proč ne?“

„To ti nemusím říkat, dobře to víš. Bylo by to šílenství. Nebylo by to správné.“

„Už jsem se dopustil šílenějších věcí.“ Spustil ruku níž a přejel prsty předek jejího měkkého svetru. „A nesprávných taky.“

„Já ne.“

„Šlo by nám to spolu dobře, Alex.“

„Nikdy to nezjistíme.“

Přejel jí palcem přes spodní ret a sledoval ten pohyb očima. „Nikdy neříkej nikdy.“ Sklonil hlavu a znovu ji políbil

– láskyplně, nikoli vášnivě –. Pak se přesunul na místo řidiče a vystoupil.

U dveří ji rychle políbil na dobrou noc, ale tvářil se shovívavě a pobaveně. Bylo jí jasné, že si o ní myslí, že jenom dělá drahoty a že je pouhou otázkou času, kdy ji udolá.

Jeho návrh ji tak zmátl, že jí trvalo několik minut, než si všimla, že bliká červené světlo na telefonu. Zavolala do recepce motelu, převzala si vzkaz a zavolala udané číslo. Ještě předtím, než se ve sluchátku ozval lékař, věděla, co jí řekne. Přesto ji to hluboce zasáhlo.

„Slečno Gaitherová, je mi velice líto. Paní Grahamová navečer zesnula, aniž by nabyla vědomí.“

KAPITOLA DVACÁTÁ PRVNÍ

Alex zaklepala a čekala, dokud Reede nezavolal „Dále“, a pak vešla do jeho kanceláře. „Dobré ráno. Děkuju, že sis na mě tak brzy udělal čas.“

Posadila se na židli před jeho psacím stolem. Bez ptaní jí nalil hrnek kávy, tak, jak to měla ráda, a postavil jej před ni. Poděkovala mu pokývnutím.

„Mrzí mě to s tou tvojí babičkou, Alex,“ řekl, když se znovu posadil do rozvrzané otáčecí židle.

„Díky.“

Byla pryč týden, aby zařídila, co bylo třeba ohledně babiččina pohřbu. Na pobožnosti v kapli se kromě Alex sešlo několik babiččiných někdejších spolupracovníků a pár pacientů z pečovatelského domu. Po pohřbu ji čekala nepříjemná práce s vyklizením babiččina pokoje v pečovatelském domě. Zaměstnanci byli laskaví, ale potřebovali okamžitě uvolnit pokoj pro další zájemce.

Byl to po všech stránkách náročný týden. Jak tam tak seděla a upřeně hleděla na skromnou rakev a přitom v pozadí tiše hrála varhanní hudba, zaplavil ji pocit prohry. Nepodařilo se jí splnit slib, který dala sama sobě i své babičce. Neukázala včas na Celinina vraha.

A co bylo ještě horší, nepodařilo se jí získat babiččino odpuštění a lásku. To byla její poslední příležitost, jiné se jí už nedostane.

Vážně uvažovala o tom, že to zabalí, že řekne Gregovi, že měl pravdu a že od začátku měla dát na jeho radu. Vychutnal by si její pokoru a okamžitě by jí přidělil další případ.

To by byla ta snazší cesta. Nikdy víc by už nemusela překročit hranice Purcellu ani se vyrovnávat s nepřátelstvím, které ji stíhalo jako střely od každého, s kým se setkala. Ani by znovu nemusela pohlédnout do obličeje tomu muži, který v ní probudil myriády protichůdných pocitů.

Z právního hlediska měla v rukou dosud tak chatrný případ, že by u soudu neobstál. Ale z osobních důvodů to nemohla vzdát. Zaujali ji muži, kteří milovali její matku. Musela se dovědět, který z nich ji zabil a jestli ona sama je, či není odpovědná za matčinu vraždu. Buď musí svoje zavinění popřít, nebo se naučit s ním žít, ale nemohla to nechat provždy nevyřešené.

Takže se vrátila do Purcellu. Hleděla do zelených očí, které ji po celý týden pronásledovaly, a byly stejně neúprosné a znepokojivé, jak si je pamatovala.

„Nebyl jsem si jist, jestli se vrátíš,“ řekl bez obalu.

„To jsi mohl. Říkala jsem ti, že se nikdy nevzdávám.“

„Jo, pamatuju se,“ řekl chmurně. „Jak sis tuhle zatancovala?“ zeptal se zčistajasna.

„Jak ses to dověděl?“ zeptala se dotčeně.

„Řeč se mluví.“

„Řekl ti to Junior?“

„Ne.“

„Nenapínej mě,“ řekla Alex. „Jak ses dozvěděl, že jsem byla v klubu Horše and Gun?“

v „Jeden z mých zástupců naměřil Juniorovi v tu noc na dálnici přes osmdesát. Kolem jedenácté, říkal. Viděl tě s ním ve voze.“ Už se na ni nedíval, ale zaujatě studoval špičky svých bot. „Určitě jsi hrozně moc spěchala zpátky do motelu.“

„Už jsem chtěla odejít, nic víc. Nebylo mi dobře.“

„Pečené maso ti nesedlo? Nebo to ti lidé? Z některých z nich se mi samotnému dělá zle od žaludku.“

„Ani jídlo, ani lidé. Spíš… hmm, jedna osoba… Stacey Wallaceová… Mintonová.“ Bedlivě sledovala, jak zareaguje. Jeho obličej zůstal netečný. „Proč mi nikdo neřekl, že byla Stacey vdaná za Juniora?“

„Neptala ses.“

Nějakým zázrakem se jí podařilo nevybuchnout. „Copak nikoho nenapadlo, že by jejich překotný sňatek mohl mít nějaký význam?“

„Nemělo to význam.“

„Vyhrazuji si právo, abych o tom rozhodla sama.“

„Posluž si. Tobě to připadá podstatné?“

„To ano. Načasování Juniorova prvního sňatku se mně vždycky zdálo zvláštní. A dokonce ještě podivnější je, že se z nevěsty vyklubala soudcova dcera.“

„Na tom není vůbec nic zvláštního.“

„Pak je to velká shoda náhod.“

„Ani to ne. Stacey Wallaceová byla do Juniora zamilovaná, nebo ho chtěla, od prvního dne, kdy ho uviděla. To věděl každý, včetně Juniora. Rozhodně se se svojí oddaností netajila. Když Celina zemřela, uviděla Stacey svoji příležitost a skočila po ní.“

„Stacey mi nepřipadala jako bezzásadový člověk.“

„Buď už dospělá, Alex! Všichni jsme takoví, když něco hrozně moc chceme. Milovala ho,“ zdůraznil netrpělivě. „Kvůli Celinině smrti byl na dně. Podle mě Stacey usoudila, že by její láska mohla jeho bolest utišit, že to bude stačit.“

„Nestačilo to.“

„Zřejmě ne. Nedokázala Juniora přimět, aby ji taky miloval. A rozhodně nedokázala zabránit tomu, aby jí nechodil za jinýma.“ Skousl si koutek úst. „Kdo tohle o Juniorovi vyzvonil?“

„Sama Stacey. Počkala si na mě na toaletě a obvinila mě, že jí obracím život naruby, když tenhle případ znovu otevírám.“

„Odvážná holka,“ řekl a souhlasně pokývl. „Vždycky jsem ji měl rád.“

„Tak? Taky jsi s ní spal? Nebo tě stačily uspokojit sestry Gailovy?“

„Tak sestry Gailovy.“ Krátce se uchechtl. „Stacey s tebou o proslulém purcellském trojlístku nemluvila, to vím určitě.“

„Junior doplnil, co jsem nevěděla.“

„To teda musel být večer!“

„Hodně se toho odhalilo.“

„Tak?“ protáhl. „A cos odhalila ty?“

Tu dvojsmyslnou poznámku pominula j akoby nic. „Reede, proč ten spěch? Junior nebyl do Stacey zamilovaný. Čistě pro úplnost řekněme, že sám sebe přemluvil, aby si ji vzal. Ale proč se brali zrovna tehdy?“

„Možná chtěla být červnová nevěsta.“

„Nedělej si ze mě legraci!“ Vystřelila ze židle a přešla k oknu.

Dlouze, tiše hvízdl. „Páni, ty máš ale mizernou náladu.“

„Právě jsem pochovala svoji jedinou příbuznou, zapomněls?“

V duchu zaklel a prohrábl si vlasy. „Na chvíli jsem fakt zapomněl. Hele, Alex, moc se omlouvám. Pamatuju se, jak mi bylo, když jsem pohřbil tátu.“

Otočila se k němu, ale upíral pohled do neurčitá. „Angus a Junior byli jediní z celého zatraceného města, kdo přišel na pohřeb. Ani nebyla bohoslužba v kostele nebo v pohřebním ústavu, jenom u hrobu. Angus se vrátil do práce a Junior do školy, aby nepropásl test z biologie. Já jsem šel domů.

Krátce po obědě se objevila Celina. Ulila se ze školy, aby mohla přijít a být se mnou. Věděla, že mi bude bídně, i když jsem toho mizeru nenáviděl, když ještě žil. Lehli jsme si spolu na moji postel a zůstali tak do setmění. Věděla, že kdyby nepřišla domů, měla by její matka strach. Plakala za mě, protože já jsem nemohl.“

Odmlčel se a v místnosti se rozhostilo tíživé ticho. Alex pořád ještě stála u okna. Nedokázala se pohnout pod dojmem toho, co jí vyprávěl. Srdce ji bolelo pro toho osamělého mladého muže, kterým býval.

„Tehdy ses poprvé s Celinou miloval?“

Zpříma na ni pohlédl, zvedl se ze židle a přistoupil k ní. „Když jsi načala téma milostný život, jaký je ten tvůj?“

Napětí povolilo a její sebeovládání také. „Co kdybys přestal chodit kolem horké kaše a zeptal se rovnou?“

„Tak jo,“ zašklebil se drze. „Už se ti Junior dostal do kalhotek?“

„Ty holomku!“

„Dostal?“

„Ne!“

„Vsadím se, že to zkoušel. Vždycky to zkouší.“ Jeho hluboký smích ji zneklidnil. „Zásah!“ Pozvedl ruku a hřbety prstů ji pohladil po tváři. „Snad se nečervenáte, advokátko.“

Plácla ho přes ruku. „Jdi ke všem čertům.“

Měla na sebe vztek, že se před ním červená jako školačka. Nebylo mu nic po tom, s kým co má. Ze všeho nejvíc jí ovšem vadilo, že mu to zřejmě bylo jedno. Kdyby musela popsat jiskru v jeho očích, řekla by, že je to pobavenost, možná pohrdání, ale určitě ne žárlivost.

Aby mu to oplatila, zeptala se nečekaně: „Kvůli čemu jste se s Celinou pohádali?“

„Celina a já? Kdy?“

„Na jaře, když jste byli v předposledním ročníku. Proč jela na léto do El Pasa a začala chodit s mým otcem?“

„Možná potřebovala změnu prostředí.“

„Věděls, jak moc ji tvůj nejlepší kamarád miluje?“

Úsměv mu sklouzl z tváře. „To ti říkal Junior?“

„Věděla jsem to už předtím. Věděls v té době, že ji miluje?“

Pokrčil rameny. „Skoro všichni kluci ve škole –“

„Nemluvím o poblouznění oblíbenou dívkou, Reede.“

Popadla ho za rukáv, jen aby mu dala najevo, jak je to pro

ni důležité. „Věděl jsi, co k ní Junior cítí?“

„A co jestli jo?“

„Řekl, že bys ho zabil, kdyby si s ní něco začal. Říkal, že bys je zabil oba, kdyby tě zradili.“

„To se jen tak říká.“

„To tvrdil Junior taky, ale já si to nemyslím,“ odtušila hluše. „Ve hře bylo hodně vášní. Ke každému z nich jsi měl vztah a ty vztahy se prolínaly a byly složité.“

„Jaké vztahy?“

„Ty a moje matka jste se milovali, ale oba jste měli rádi taky Juniora. Copak to nebyl milostný trojúhelník v pravém slova smyslu?“

„O čem to ksakru meleš? Myslíš, že Junior a já jsme párek buzerantů?“

Nečekaně ji popadl za ruku a přitiskl si ji na poklopec. „Cítíš to, milunko? Takhle je to se mnou po většinu času, ale nikdy mi nestál kvůli nějakému teploušovi.“

Ohromená a otřesená mu vytrhla ruku a bezděčně si ji otřela o stehno, jako by ji měla ocejchovanou. „Jsi pěkný neotesanec,“ vyhrkla rozčilená na nejvyšší míru. „Myslím, že se s Juniorem máte rádi jako pokrevní bratři, ale také mezi sebou soutěžíte.“

„Já s Juniorem nesoutěžím.“

„Vědomě možná ne, ale ostatní vás mezi sebou poměřují. A hádej, kdo z toho vždycky vyšel líp? Ty. A to tě trápilo. Pořád tě to trápí.“

„To ses vytasila s dalšími psychologickými nesmysly?“

„Ne, to je jenom můj názor. Stacey se o tom v ten večer zmínila, a sama od sebe. Říkala, že lidé vás dva vždycky v srovnávali, a že Junior z toho vždycky vyšel jako druhý.“

„Nemůžu za to, co si lidi myslí.“

„Vaše soutěživost byla nejurputnější, pokud šlo o Celinu, nemám pravdu?“

„Proč se mě ptáš, když už všechno víš?“

„Tady jsi byl taky o krok dál. Junior chtěl být Celininým milencem, ale ty už jsi jím byl.“

Rozhostilo se dlouhé ticho. Reede si ji měřil se soustředěním lovce, který má konečně zvěř v hledáčku pušky. Sluneční světlo pronikající okenicemi se mu zalesklo v očích, na vlasech a na nebezpečně svraštělém obočí.

Velice tiše zamručel: „Dobrá trefa, Alex, nepriznávam ale nic.“

Otočil se k odchodu, ale popadla ho za paži. „Copak jsi nebyl její milenec? Co je v tom za rozdíl, když to teď přiznáš?“

„Protože já nikomu nevykládám, co s kterou mám.“ Pohled mu sklouzl na její hrdlo, kde tepala žilka. „A měla bys být moc ráda, že to nedělám.“

Projela jí touha, stejně hřejivá a jásavá jako ranní slunce. Zatoužila po tom, pocítit na svých ústech znovu jeho nesmlouvavé rty, jeho dobyvačný jazyk. Celá zvláčněla a bylo jí do pláče, že to, po čem tolik touží, nemůže mít.

Stáli těsně u okna, vpíjeli se do sebe pohledem a ani jeden z nich si neuvědomoval, že je přes ulici někdo pozoruje. Slunce na ně zářilo jako reflektor.

Znovu se vrátila do znepokojivé minulosti. „Junior mi říkal, že vy dva s Celinou jste byli něco víc než jen kamarádi od dětských let.“ Tady zalhala, ale počítala s tím, že to zabere. „Pověděl mi o vašem vztahu všechno, takže vlastně nesejde na tom, jestli to připustíš, nebo ne. Kdy jsi ty a ona… poprvé… však víš?“

„Šoustali?“

To sprosté slovo, pronesené tichým, předoucím hlasem, ji rozpálilo. Nikdy jí to slovo neznělo tak eroticky. Polkla a téměř neznatelně přikývla.

Najednou jí zahákl ruku kolem krku, přitáhl ji k sobě, takže měli obličeje těsně u sebe. Upřeně se jí zahleděl do očí.

„Junior ti neřekl ani ň, advokátko,“ zašeptal. „Nezkoušej na mě žádné mazané triky ze soudní síně. Mám před tebou osmnáct let náskok a nenarodil jsem se jako pitomec. O chytračení, které mám v malíčku, jsi v životě ani neslyšela. A určitě nejsem takový hlupák, abych na ty tvoje fígle naletěl.“

Sevřel pevněji její vlasy, které držel v hrsti. Dech měl horký a ovíval její tvář čím dál rychleji. „Opovaž se znovu vstoupit mezi mě a Juniora, to ani nezkoušej, slyšíš? Oba nás odmítni, nebo s náma oběma spi, ale nemíchej se do ničeho, čemu nerozumíš.“

Přivřel oči a objevil se v nich zvláštní výraz. „Tvoje máma měla ošklivý zvyk, že to hrála na všechny strany. Někdo už toho měl plné zuby a zabil ji dřív, než se stačila poučit. Prospělo by ti, kdyby sis z toho vzala lekci, než tě potká něco podobného.“

Dopoledne, to bylo hotové fiasko, pokud šlo o objevování nových důkazů. Nic jí neodvedlo myšlenky od znepokojivého rozhovoru s Reedem. Kdyby na dveře kanceláře ne-zaklepal jeho zástupce a nevyrušil je, tak nevěděla, jestli by se na Reeda nevrhla a nevyškrábala mu oči, nebo jestli by nepodlehla silnějšímu nutkání a nepřitiskla se k němu a nepolíbila ho.

V poledne zanechala marného úsilí na něco se soustředit a přešla přes ulici, aby se naobědvala v bistru B & B Café. Navykla si to, stejně jako většina lidí, kteří pracovali ve středu města. Když vešla, hovor už neutichal. Dokonce se jí občas dostalo přivítání od Peteho, pokud se zrovna nemusel moc otáčet v kuchyni.

Protahovala jídlo, jak jen to šlo, posouvala žlutě žíhaný keramický popelník po stole sem a tam a listovala v Peteho tištěné brožuře popisující, jak správně připravit chřestýše, jen aby se už nemusela zvednout.

Zabíjela čas, nechtělo se jí do toho ošumělého kamrlíku v suterénu soudní budovy, sedět tam a koukat do prázdna, přemílat rozčilující myšlenky a rozebírat hypotézy, které jí s každou uplynulou hodinou připadaly čím dál absurdnější. Jedno jí ale nedávalo pokoj. Existovala nějaká spojitost mezi Celininou smrtí a Juniorovým překotným sňatkem se Stacey Wallaceovou?

Zabraná do myšlenek vyšla z bistra, sklonila hlavu proti chladnému větru a zamířila ke křižovatce. Světlo na semaforu, jednom z mála ve středu města, se změnilo právě ve chvíli, kdy došla na roh. Už chtěla sestoupit z popraskaného, křivého betonového obrubníku, když vtom ji někdo zezadu popadl za paži.

„Reverend Plummet!“ vyjekla překvapeně. Předtím jí sled všelijakých událostí vymazal Plummeta i jeho zakřiknutou manželku z mysli.

„Slečno Gaitherová!“ pravil odsuzujícím tónem. „Ráno jsem vás viděl se šerifem.“ Mohl nadto vyjmenovat jakýkoli počet smrtelných hříchů, aby to zdůvodnilo obviňující pohled, který mu žhnul v hluboce posazených očích. „Zklamala jste mě.“

„Nějak nevidím –“

„Kromě toho,“ přetrhl jí řeč a rozhlaholil se jako pouliční kazatel, „jste zklamala Všemohoucího.“ Oči se mu zakulatily, načež je přivřel do štěrbin. „Varuji vás, Bůh nebude zesměšňování tolerovat.“

Nervózně si olízla rty a rozhlédla se v naději, že uvidí nějakou únikovou cestu, přestože ji nenapadalo, jak by se to dalo udělat. „Nechtěla jsem urazit ani vás, ani Boha,“ vypravila ze sebe a připadala si hloupě, že vůbec něco takového říká.

„Ještě jste nezamkla za mříže zlotřilce a neřestníky.“

„Nenašla jsem pro to žádný důvod. Dosud jsem vyšetřování neuzavřela. A aby bylo mezi námi jasno, reverende Plummete, nepřijela jsem sem, abych někoho zamykala za mříže.“

„Jste příliš shovívavá k bezbožníkům.“

„Jestli tím chcete říct, že k vyšetřování přistupuji nestranně, pak ano, jsem.“

„Ráno jsem vás viděl, jak se bratříčkujete s tím synem Ďáblovým.“

Jeho oči šílence byly poutavé a přitom odpudivé. Přistihla se, jak do nich upřeně hledí. „Tím myslíte Reeda?“

Zasyčel, jako by už to samotné jméno vyvolalo zlého ducha, kterého je třeba vymítnout.

„Nenechte se ošálit jeho zlými prostředky.“

„Ujišťuji vás, že se tak nestane.“

O krok k ní přistoupil. „Ďábel zná slabá místa žen. Využívá jejich poddajných, zranitelných těl jako kanálů pro své zlé síly. Jsou poskvrněné a musejí být očištěny pravidelným pouštěním žilou.“

Není jenom praštěný, je vyslovený šílenec, pomyslela si s hrůzou.

Pleskl dlaní do bible, až Alex nadskočila. Pozvedl ukazovák a zaburácel: „Střež se všeho pokušení, dcero! Přikazuji, aby všeliké neslušné nutkání opustilo tvoje srdce a mysl a tělo. Teď,“ zahulákal.

Ochabl, jako by z něho vymítání vysálo veškerou energii. Stála tam ochromená úžasem. Po chvilce se vzpamatovala a rozhlédla se, zadoufala, že nikdo nebyl svědkem tohohle šílenství, do kterého se nechtěně zapletla.

„Nevím o žádném neslušném nutkání. Musím běžet. Už jsem se opozdila.“ Sešla z chodníku, přestože na semaforu svítila červená.

„Bůh na vás spoléhá. Je netrpělivý. Jestli zradíte jeho důvěru –“

„Ano, tedy, budu se snažit víc. Sbohem.“

Vrhl se z chodníku a popadl ji za ramena. „Bůh ti žehnej, dcero. Bůh žehnej tobě i tvému svatému poslání.“ Chňapl ji za ruku a vtiskl jí do dlaně lacině vytištěnou brožuru.

„Děkuji.“

Vyprostila se z jeho sevření a přeběhla přes ulici, jen vaby mezi ní a kazatelem byly co nejdřív dva pruhy vozovky. Hnala se do schodů a vřítila se do soudní budovy.

Jak se ohlížela přes rameno, jestli se za ní Plummet nepustil, vrazila rovnou do Reeda.

Přistála mu přímo na hrudi. „Co to sakra s tebou je? Kdes byla?“

Chtěla se o něho opřít, pocítit jeho ochranitelskou sílu, dokud jí srdce nepřestane bít jako splašené, ale nepovolila si ten luxus. „Nikde, chci říct, šla jsem ven. Na oběd. Do bistra naproti. Trochu jsem se prošla.“

Pozorně se na ni zadíval, neunikly mu její větrem rozcuchané vlasy a ruměné tváře. „Co je tohle?“ pokývl na brožuru, kterou svírala v ruce, až jí kotníky zbělely.

„Nic.“ Pokusila se nacpat si brožuru do kapsy.

Vytrhl jí to z ruky a přeletěl pohledem obálku, namátkou ji otevřel a přečetl si titulek oznamující Den posledního soudu. „Ty k nim patříš?“

„Ovšemže ne. Dal mi to pouliční kazatel. Opravdu bys měl odstranit různé otrapy z ulic,“ řekla nafrčeně. „Dost otravují.“

Obešla ho a pokračovala dál do suterénu.

KAPITOLA DVACÁTÁ DRUHÁ

Nora Gailová se posadila a sáhla po průsvitném oblečení, které nosila v soukromí pokoje. „Děkuju,“ řekl Reede.

Přes mléčně bílé rameno po něm mrskla káravým pohledem. Čtveračivě odpověděla: „Jak romantické.“ Vsunula paže do plisovaných rukávů županu, zvedla se z postele a vykročila ke dveřím. „Musím se podívat, jestli všecko klape, ale vrátím se a pak si promluvíme.“ Přihladila si vyčesaný drdol a vyšla z pokoje.

Sledoval ji, jak odchází. Tělo měla ještě pevné, ale během pár let ztloustne. Mohutné prsy jí ochabnou. Velké bradavky budou vypadat groteskně, když je nebude zpevňovat žádné svalstvo. Hladké, mírně vypouklé břicho jí zhoubovatí. Na stehnech a na zadku se jí udělají dolíčky.

I když byli přátelé, v tuhle chvíli ji nemohl vystát. A ještě víc nenáviděl sebe. Nenáviděl tu fyzickou potřebu, která ho vháněla do téhle parodie intimity se ženou.

Pářili se pravděpodobně mnohem bezmyšlenkovitěji a bezcitněji než některé druhy zvířat. Uvolnění mělo být očistné a katarzující. Měl to být báječný prožitek. Nebyl. Jen málokdy tomu tak bylo, a rozhodně ne poslední dobou.

„Kruci,“ zabručel. Pravděpodobně s ní bude dál spát, i když už budou oba staří. Bylo to pohodlné a nekomplikované. Oba věděli, co je ten druhý schopen poskytnout, a nežádali víc. Co se Reeda týkalo, jeho vášeň vycházela z potřeby, ne touhy, a už vůbec ne z lásky.

Dosáhl vyvrcholení. Ona taky. Často mu říkala, že je jedním z mála mužů, s nimiž to zažívá. Nijak zvlášť mu to ne-zalichotilo, protože to docela dobře mohla být, a nejspíš také byla lež.

Znechucený přehodil nohy přes kraj postele. Na nočním stolku ležel balíček cigaret, pozornost podniku. Pečlivě ubalené, za které se muselo zaplatit. Jednu si zapálil, což činíval velmi zřídka, a vtáhl dým hluboko do plic. Postkoi-tální cigarety mu chyběly víc než ty, které si zapaloval jindy, možná proto, že tabák trestal a znečišťoval jeho tělo, které ho neustále zrazovalo zdravým sexuálním puzením.

Z láhve na nočním stolku si nalil skleničku – ta bude připsána na jeho účet, dokonce i když si to rozdával se samotnou madam – a na jedno polknutí ji do sebe obrátil. Jícen se mu stáhl na protest. Do očí mu vhrkly slzy. Po whisky se mu v břiše a ve slabinách začalo rozlévat pomalé, malátné teplo. Začal se cítit trošičku líp.

Natáhl se na postel, zadíval se do stropu a přál si usnout, ale vítal tuhle vytouženou chvíli uvolnění, kdy nemusel mluvit, hýbat se ani myslet.

Oči se mu zavřely. Za víčky mu vyskočila tvář zalitá sluncem, vroubená rozpuštěnými kaštanovými vlasy. Penis, který měl mít vyčerpáním ochablý, se mu probudil s mnohem větší slastí, než pociťoval před chvílí.

Nezahnal ten obraz z mysli ták, jak to obvykle dělával. Tentokrát u něj prodléval a dál jej rozvíjel. Bylo to vítané a příjemné snění. Pozoroval její modré oči, jak zamrkala překvapená vlastní smyslností, díval se, jak si nervózně olízla spodní ret.

Cítil ji ve své náruči, jak jim srdce bijí do rytmu a jak si kolem prstů omotává její vlasy.

Znovu prozkoumával její ústa a cítil, jak její jazyk ostýchavě koketuje s jeho jazykem.

Neuvědomil si, že tiše zasténal ani že sebou jeho penis reflexivně zaškubal. Na špičce penisu se mu zaperlila kapička. Touha na něho dolehla přímo dusivě. „Reede!“

Dveře se rozletěly a dovnitř se vhrnula madam. Už nevypadala ani elegantně, ani nad věcí. „Reede,“ vyhrkla znovu zadýchaně.

„Co je?“ znovu spustil nohy na podlahu a jediným úsporným pohybem se postavil. Nenapadlo ho, aby byl v rozpacích z toho, že je tak očividně vzrušený. Dělo se něco hodně zlého.

Co ji znal, nikdy ji neviděl vyvedenou z míry, ale teď měla oči vyplašeně vykulené. Natáhl si spodky, ještě než začala mluvit.

„Právě volali.“

„Kdo?“

„Z tvojí kanceláře. Naléhavá situace.“

„Kde?“ Už měl na sobě džíny a nezapnutou košili a cpal se do bot. „Na ranči.“

Ztuhl a prudce k ní otočil hlavu. „Na Mintonově ranči?“ Přikývla. „Co se tam stalo?“

„Ten policista neříkal. Přisámbůh, neříkal,“ dodala spěšně, když viděla, že o tom chce Reede pochybovat.

„Je to osobní, nebo pracovní?“

„Nevím, Reede. Měla jsem dojem, že to bude tak všechno dohromady. Jenom říkal, že se tam máš hned dostavit. Můžu nějak pomoct?“

„Zavolej tam a řekni, že jsem na cestě.“ Popadl bundu a klobouk, odstrčil ji z cesty a vyběhl na chodbu. „Dík.“ % „Dej mi vědět, co se stalo,“ zavolala za ním, naklonila se přes zábradlí a dívala se, jak se žene po schodech dolů.

„Až to půjde.“ Pár vteřin poté za sebou práskl dveřmi, přeskočil zábradlí verandy, a jen co přistál na zemi, rozběhl se.

Hluboce spala, to proto si nespojila bušení na dveře se skutečností. Podvědomě si myslela, že ten hluk je prodloužením jejího snu. Konečně ji probudil hlas.

„Vstaň a otevři ty dveře.“

Omámené se posadila a hmatala po vypínači lampy na nočním stolku, který jako by před ní uhýbal. Lampa se rozsvítila a Alex v tom náhlém světle zamrkala.

„Vylez, Alex, krucinál!“

Při každém úderu jeho pěsti se dveře otřásly.

„Reede?“ ozvala se chraptivě.

„Jestli do deseti vteřin nevstaneš…“

Pohlédla na digitální hodiny na nočním stolku. Byly skoro dvě po půlnoci. Šerif je buď opilý, nebo se zbláznil. Tak nebo tak, neotevře mu, když má takovouhle náladu. „Co chceš?“

Neuvědomila si, jak se změnilo bušení na dveře, až když se dřevo začalo tříštit. Vykopl dveře a vnikl dovnitř.

„Co to proboha vyvádíš?“ zařvala, prudce se posadila a přitáhla si pokrývku k tělu.

„Přišel jsem pro tebe.“

Popadl ji i s pokrývkou, vytáhl ji z postele, postavil ji na zem, pak jí vytrhl pokrývku z rukou. Stála tam před ním a třásla se jenom ve spodních kalhotkách a tričku, v čemž obvykle spávala. Těžko se dalo poznat, který z nich je rozzuřenější a víc vyvedený z míry.

Hlas jí začal sloužit jako první. „Doufám, že máte zatraceně dobrý důvod k tomu, že jste mi vykopl dveře, šerife.“

„To mám.“ Přistoupil ke komodě, prudce vytáhl zásuvku a začal se jí přehrabovat v prádle.

„Ráda bych si ho vyposlechla.“

„Však jo.“ Začal plenit další zásuvku. Přikročila k němu, bokem zásuvku přirazila a málem mu v ní přivřela prsty. „Co hledáš?“

„Něco na oblečení. Pokud nechceš jít ven takhle.“

Ukázal na hluboce vykrojené kalhotky, které měla na sobě. Místo, kde se jí průsvitná krajka mezi stehny zužovala, upoutalo na několik napjatých vteřin jeho pozornost, pak od ní odtrhl pohled a zadíval se k výklenku, kde měla pověšené šaty. „Kde máš džíny?“ zeptal se zastřeně.

„Nikam nejdu. Víš, kolik je hodin?“

Strhl džíny z ramínka. Rozkývalo se na tyči a pak spadlo na podlahu. „Jo.“ Nijak zvlášť ohleduplně jí džíny hodil. „Obleč si to. A tohle taky.“ Hodil jí k nohám pohodlné boty a s rukama v bok se proti ní postavil a tvářil se zle. „Tak jak? Chceš, abych to udělal za tebe?“

Nedovedla si představit, čím ho vyprovokovala. Bylo ovšem jasné, že je kvůli něčemu pekelně naštvaný Jestli si chce hrát na jeskynního muže, tak ať. Bude hrát s sebou, ale vlídnost ať od ní nečeká.

Otočila se k němu zády, nasoukala se do džin a přetáhla si je přes boky. Z rozhrabané zásuvky vytáhla ponožky, roztřepala je a natáhla si je. Nazula si boty. Pak se k němu otočila a probodla ho temným pohledem.

„Tak, jsem oblečená. Řekneš mi už konečně, co tohle všechno znamená?“

„Po cestě.“

Strhl z ramínka svetr, zmačkal jej až k límci, přistoupil k ní a přetáhl jí ho přes hlavu. Zasunul jí paže do rukávů a lem jí přetáhl přes boky. Úzký límec roláku jí uvěznil vlasy. Uvolnil jí je.

Místo aby odtáhl ruce, sevřel jí pevně prsty hlavu a drsně jí ji zvrátil dozadu dopředu. Třásl se vzteky.

„Měl bych ti zlomit vaz.“

Neudělal to. Políbil ji – tvrdě.

Jeho ústa drtila její rty a tiskla jí je bolestivě na zuby. Pronikl jazykem do jejích úst bez nejmenší stopy něžnosti. Byl to zlostný polibek, důsledek hněvivé vášně.

Najednou bylo po všem. Kožíšek měla přehozený přes židli. Hodil jí ho. „Tumáš.“

Byla příliš otřesená, než aby přemýšlela nebo se dohadovala. Navlékla si ho. Postrčil ji přes práh. „A co dveře?“ zeptala se nejapné.

„Pošlu někoho, aby to spravil.“

„Teď v noci?“

„Zapomeň na ty zatracené dveře,“ zaburácel. Vsunul jí dlaň pod zadek a vysadil ji do kabiny policejního džípu, který tam parkoval se zapnutým motorem. Na světelné liště na střeše blikala trikolóra, na znamení toho, že situace je naléhavá.

„Jak dlouho budu muset čekat, než mi to vysvětlíš?“ zeptala se, když se policejní džíp vyřítil na dálnici. Bezpečnostní pás jí moc nepomohl. Silou ji to vrhlo na něho, až se musela zachytit jeho stehna, aby nespadla na podlahu. „Proboha, Reede, řekni mi, co se stalo?“

„Někdo zapálil Mintonův ranč.“

KAPITOLA DVACÁTÁ TŘETÍ

„Zapálil?“ opakovala téměř neslyšně.

„Přestaň se tvářit jako neviňátko, buď tak laskavá.“

„Nevím, o čem to mluvíš.“

Zabušil pěstí do volantu. „Jak jsi vůbec dokázala spát?“

Užasle na něho zůstala koukat. „To jako naznačuješ, že s tím mám něco společného?“

Soustředil se znovu na jízdu. V nazelenalém světle, které se linulo z přístrojové desky, měl obličej napjatý a strnulý. V policejní vysílačce to skřípavě praskalo. Hlášení byla rušivě hlasitá. Na dálnici nebyl žádný provoz, nebylo tedy zapotřebí zapnout sirénu, ale světla na střeše se dál otáčela, takže si Alex připadala jako uvězněná v nějakém podivném kaleidoskopu.

„Myslím, že s tím máš hodně společného, ty a tvůj blízký přítel a spřízněnec.“ Její údiv ho zřejmě jen ještě víc navztekal. „Reverend Fergus Plummet,“ zařval. „Ten kazatel je tvůj dobrý kamarád, nemám pravdu?“

„Plummet?“

„Plummet?“ poškleboval se jí. „Kdy jste vy dva tohle vymysleli? V ten večer, kdy tě přišel navštívit do motelu, nebo tuhle na chodníku před bistrem?“

Rychle, mělce se několikrát nadechla. „Jak to víš?“

„Vím to, jasný? Kdo za kým přišel, ty za ním, nebo on za tebou?“

„Přišel za mnou s manželkou do motelu. Nikdy předtím jsem o něm neslyšela. Je to šílenec.“

„Což ti ovšem nezabránilo, abys ho nevyužila pro svoji

věc.“

„Nic takového jsem neudělala.“

V duchu zaklel, přitáhl si mikrofon a upozornil policistu na Min tónově ranči, že tam za pár minut bude.

„Reede, tady deset-čtyři. Až sem dorazíš, máš jít do stáje číslo dvě.“

„To jako proč?“

„Nevím, někdo říkal, abych ti to vyřídil.“

„Deset-čtyři, jsem už u brány.“

Sjeli z dálnice na soukromou cestu. Alex se udělalo nevolno, když uviděla, jak z jedné stáje stoupá sloup dýmu. Plameny už nebylo vidět, ale na střechu stáje a přilehlé budovy stále ještě proudila voda z hasičských stříkaček. Hasiči v dlouhých gumových pláštích a botách se horečnatě snažili oheň zvládnout.

„Dostali se sem dřív, než stačil oheň nadělat víc škody,“ oznámil jí drsně Reede.

Hasičské vozy parkovaly poblíž doutnající stáje a před domem. V přízemí snad nezůstalo jedno okno celé. Všechny vnější zdi měly na sobě stopy zkázy.

„Byly jich tři vozy. Zřejmě to tady několikrát objeli a házeli kameny do oken, ale to až těsně potom, co odvedli hlavní špinavou práci. Pěkně to tady zřídili.“ Rty se mu zvlnily do jedovatého úsměšku. „Naházeli hnůj do napájecích žlabů. Pěkné přátele sis to tady udělala, advokátko.“

Vypadalo to tam hrozně. Nedokázala se ani pořádně nadechnout. „Byl někdo zraněný?“

„Jeden z jezdců.“ Alex se k němu otočila, aby jí to vysvětlil blíž. „Zaslechl hluk, vyběhl z ubytovny, zakopl a zlomil si ruku.“

Stáj číslo dvě byla budova, na níž předtím hořela střecha. Reede zastavil před stájí, nechal Alex sedět ve voze a sám spěchal dovnitř. Měla pocit, že její ruce a nohy váží snad cent. Vystoupila z vozu a vešla za Reedem širokými vraty do stáje. Musela se přitom prodírat mezi hasiči, kteří se tam sbíhali.

„Co se děje?“ zaslechla Reeda, který klusal uličkou mezi stáními.

Nějaký kůň, zřejmě ve velkých bolestech, naříkal. Jaktěživa neslyšela něco tak příšerného. Reede se rozběhl ještě rychleji.

Před jedním stáním vážně postávali Mintonovi v pyžamech. Sarah Jo nezvladatelně plakala. Angus ji bez valného účinku horlivě hladil po zádech. Junior ji držel za ruku a druhou rukou se pokoušel zakrýt zívnutí. Reede je odstrčil stranou, ale u vchodu do stání zůstal stát jako přibitý.

„Ježíšikriste!“ Vychrlil vodopád nadávek a pak zmučeně zařval tak, že se Alex stáhla do přítmí.

Do jejího zorného pole vešel nějaký břichatý muž v brýlích. Bylo na něm znát, že se právě vyhrabal z postele. Manšestrové sako měl oblečené přes pyžamo. Položil ruku Reedovi na paži a vážně zavrtěl plešatějící hlavou. „Nemůžu pro něho nic udělat, Reede. Musíme ho utratit.“

Reede se na něho prázdně, beze slova zahleděl. Hruď mu mocně pracovala a vypadalo to, že se snad pozvrací.

Sarah Jo se rozbrečela ještě usedavěji. Skryla si obličej do dlaní.

„Matko, doprovodím tě do domu, když dovolíš.“ Junior ji vzal kolem pasu a otočil ji k odchodu. Angusovi klesla paže k boku. Matka se synem pomalu kráčeli uličkou mezi stáními.

Došli až téměř k Alex, než si jí všimli. Jen co ji Sarah Jo uviděla, pronikavě vřískla a ukázala na ni prstem: „To ty! Tys nám tohle provedla!“

Alex se přikrčila. „Já –“

„To je tvoje vina, ty všetečná, nenávistná mrcho!“

„Matko,“ řekl Junior, nevyznělo to káravě, ale soucitně. Sarah Jo se o něho, vyčerpaná tím výbuchem, opřela. Pátravé se na Alex zadíval, ale nebyl to pohled obviňující, spíš zmatený. Beze slova kráčel dál se Sarah Jo, která mu utrápeně skláněla hlavu na prsa.

„Co se stalo, Ely?“ zeptal se Reede, který zřejmě nevnímal, co se zrovna odehrálo.

„Musel ho zasáhnout padající trám. Dopadl tvrdě na zem a zlomil si lopatku,“ řekl tiše muž jménem Ely. Patrně to byl veterinář.

„Dej mu něco proti bolestem, proboha.“

„Už jsem mu dal. Silnou dávku, ale tohle umrtvit nedokáže.“ Shlížel na trpící zvíře. „Taky má rozdrcenou stehenní kost. Co se týká vnitřních zranění, tak to můžu jenom hádat. I kdybych ho dokázal dát nějak dohromady, pravděpodobně se už nikdy úplně neuzdraví a jako plemeníka ho můžeš odepsat.“

Chvíli tam tiše postávali a poslouchali, jak zvíře naříká. Nakonec Angus řekl: „Děkuju, Ely. Víme, žes udělal všechno, co šlo.“

„Moc mě to mrzí, Angusi, Reede,“ řekl veterinář a bylo znát, že mu to jde od srdce. „Vy všichni jděte pryč. Rychle zajedu do ordinace pro léky a píchnu mu injekci.“

„Ne,“ vydralo se Reedovi chraptivě ze rtů. „Udělám to sám.“

„To bys neměl, Reede. Injekce je –“

„Nemůžu ho nechat tak dlouho čekat.“

„Jsem zpátky ani ne za deset minut.“

„Řekl jsem, že to udělám sám,“ zařval na něj Reede netrpělivě.

Vložil se do toho Angus a tvrdě položil veterináři, který to myslel dobře, ruku na rameno, aby zamezil dalšímu dohadování. „Běž domů, Ely, omlouvám se, že jsem tě sem takhle vytáhl.“

„Strašně mě to mrzí. Starám se o Double Time už od hříběte.“

Alex vyletěla ruka k ústům. Double Time byl Reedův milovaný závodní kůň. Veterinář odešel jinými vraty. Alex ani nepostřehl.

Venku na sebe pokřikovali hasiči. Ostatní koně ustrašeně frkali a neklidně podupávali ve svých stáních. Jako by ty zvuky byly nesmírně vzdálené od napjatého ticha v tomto jediném stání.

„Reede, budeš v pořádku, chlapče?“

„Ano, běž za Sarah Jo. Já se o tohle postarám sám.“

Na Angusovi bylo znát, že se chce dohadovat, ale nakonec se otočil k odchodu. Když míjel Alex, tvrdě, významně na ni pohlédl, ale neřekl nic a vydusal ven.

Bylo jí do pláče, když pozorovala Reeda, jak klečí v seně. Hladil zraněnému koni nozdry. „Byl jsi dobrý – ten nejlepší,“ zašeptal. „Dal jsi tomu všechno, co v tobě bylo, a ještě víc.“ Kůň zaržál a vyznělo to jako prosba.

Reede se zvolna vztyčil a sáhl po revolveru, který měl v pouzdře. Vytáhl jej, zkontroloval komoru a zamířil na závodního koně.

„Ne!“ Alex vyběhla z přítmí a popadla ho za paži. „Ne, Reede, nedělej to. Ať to udělá někdo jiný.“

Viděla otrlé kriminálníky poté, co byli odsouzeni k smrti, jak se osopili na žalobce, soudce, porotu a sprostě přísahali, že se pomstí, třeba i z hrobu.

Nikdy však neviděla nikoho, kdo by se tvářil tak jako Reede, když na ni pohlédl.

Oči měl zastřené slzami a nenávistí. Bleskurychle ji popadl kolem pasu a přitáhl ji k sobě, až se mu opírala o hruď. Začala se s ním prát. Zaklel a sevřel ji v pase ještě víc.

Levačkou ji uchopil za pravou ruku a násilím jí ovinul vzpouzející se prsty kolem revolveru tak, aby jej v podstatě držela, zamířil koni mezi oči a stiskl spoušť.

„Ne!“ Zaječela přesně v okamžiku, kdy jí revolver v ruce spustil. Ten smrtící zvuk jako by se odrazil od kamenných zdí stáje a ozvěna nebrala konce. Koně ržáli a zděšeně dupali. Venku někdo vykřikl a několik hasičů se prodralo vraty, aby viděli, co ten výstřel znamenal.

Reede od sebe Alex odstrčil. Hlasem, který mu selhával hněvem, ji osočil: „Mělas to udělat hned, když jsi ho poprvně viděla, a ušetřit mu tohle utrpení.“

„Oheň jsme úplně uhasili, pan Mintone,“ ohlásil předák hasičů. „Překontrolovali jsme veškerá vedení, izolace, všechno ve střeše. Škody jsou jen povrchní.“ Mlaskl. „Velká škoda toho plnokrevníka Reeda Lamberta.“

„Za všecko děkuju. Vždycky jsem tvrdil, že náš hasičský sbor je v celém západním Texasu nejlepší.“

Angusovi se zas trochu vrátil elán, ale rysy v obličeji měl únavou strnulé. Tvářil se, jako že nic, jako by byl odhodlaný nepřipustit, aby ho tohle srazilo na kolena. Alex mohla jen obdivovat jeho vitalitu a optimismus.

Seděl u kuchyňského stolu s Juniorem a vypadal, že snad hrál do noci poker, a ne, že je vzhůru kvůli zmrzačenému a utracenému koni a poničené usedlosti.

„Tak my teda pojedem.“ Hasič sebral přilbu a vykročil k zadním dveřím. „Někdo to sem zítra přijde prohlédnout. Je to rozhodně žhářství.“

„Budeme spolupracovat, jak jen to půjde. Jsem rád, že jste přijeli tak rychle a zvládli oheň tak, že se nerozšířil.“

„Tak zatím.“ V zadních dveřích se hasič minul s Reedem, který právě vcházel. Alex, jež stála zaraženě u zdi, si nevšímal a nalil si hrnek kávy z konvice, kterou připravila Lupe.

„Žlaby jsou zas čisté. Koně se neotráví vlastními výkaly,“ řekl neúčastně. „Všechna okna jsme zabednili, takže v noci nezmrznete. Ale dá to ještě hodně práce, než se všechno uklidí.“

„No jo,“ povzdechl si Angus a zvedl se, „s tím mužem začít až za světla, takže si půjdu lehnout. Děkuju, Reede, udělals víc, než bys jako šerif musel.“

Reede rychle, krátce přikývl. „Jak je Sarah Jo?“

„Junior ji přiměl, aby si vzala prášek na uklidnění.“

„Teď spí.“ Junior se také zvedl od stolu. „Chtěla bys, abych tě odvezl zpátky do města, Alex? Co tady, takhle pozdě v noci.“

„Chtěl jsem, aby viděla práci svých rukou,“ prohlásil Reede.

„S tím nemám nic společného!“ rozkřikla se.

„Přímo možná ne,“ řekl Angus přísně, „ale to vaše zatracené vyšetřování uvedlo věci do chodu. Už léta s tím chvástavým kazatelem, co pořád vyhrožuje hrůzami pekelnými a zatracením, bojujeme. Hledal jenom příležitost, aby mohl provést něco takového jako dneska. Poskytla jste mu přímo skvělou záminku.“

„Mrzí mě, jestli se na to díváte takhle, Angusi.“

V ovzduší viselo napětí. Nikdo se ani nepohnul. Dokonce i hospodyně přestala umývat šálky od kávy. Nakonec k Alex přistoupil Junior a uchopil ji za paži. „Pojď,“ vybídl ji. „Je pozdě.“

„Já ji odvezu,“ řekl Reede stroze.

„Mně to nevadí.“

„I tak ji odvezu já.“

„Budete se jenom hádat kvůli tomu, co se tady stalo.“

„Co je ti kruci do toho, co jí řeknu?“

„Tak teda dobře, odvez ji domů ty,“ řekl Junior dotčeně. „Přivezls ji sem ty, ne?“ S tím se otočil a odešel.

„Dobrou, Reede, Alex.“ Angus s vážnou tváří vyšel za synem z kuchyně.

Reede vylil zbytek kávy do výlevky. „Pojď,“ nařídil jí.

Vzala si kožíšek, vyšla s ním ven a sklíčeně nastoupila do vozu. Chtěla něco říct, aby prolomila to strašlivé ticho, ale nedokázala se přimět, aby vyslovila jediné slovo. Reede zřejmě neměl chuť se vybavovat. Neoblomně upíral pohled na středový pruh na dálnici.

Nakonec to na ni bylo už moc a vyhrkla: „S tím, co se dnes v noci stalo, nemám nic společného.“

Pouze otočil hlavu a pohlédl na ni. Bylo na něm jasně znát, že jí nevěří.

„Junior mi, myslím, věří,“ vykřikla na svoji obranu.

„Co ten může vědět, krucinál? Omámilas ho. Stačilo mu jednou kouknout do těch tvých nevinně modrých očí a šel ke dnu jako kámen. Přímo se rozplývá, že jsi Celinina dcera. Vzpomíná, jak z tebe byl kdysi celý pryč, a chce si to zopakovat – až na to, že úplně jiným způsobem. Teď by ti chtěl dát do ruky na hraní něco jiného než chrastítko.“

„Jsi nechutný.“

„To ti muselo udělat moc dobře, že jsme se kvůli tobě málem poprali.“

Zaskřípala zuby. „O mně a o Juniorovi si mysli, co chceš, ale nepřipustím, aby sis myslel, že jsem odpovědná za škody, které dnes v noci na ranči vznikly.“

„Jsi za to odpovědná. Ty jsi Plummeta ponoukla.“

„Záměrně ne. Plummet si vzal do hlavy, že jsem odpovědí na jeho modlitby – že mě Bůh poslal, abych očistila Purcell od hříšníků, od Mintonových, od každého, kdo je ve spojení s dostihovým závodištěm nebo prosazuje sázky na koně.“

„Je bláznivější, než jsem si myslel.“

Třela si paže, jako by jí při vzpomínce na Plummeta naskakovala husí kůže. „A to nevíš ani polovinu. Tvrdí, že Bůh se hněvá, protože jsem vás všechny nedala pod zámek. Obvinil mě, že se bratříčkuju s ďáblem. Tím myslel tebe.“ 0 sexuálních narážkách, s nimiž se Plummet vytasil, pomlčela.

Zaparkoval před jejím motelovým pokojem. Dveře byly stále ještě roztříštěné a zely dokořán. „Ríkals, že se o to postaráš.“

„Dej si do rána pod kliku židli. Budeš v pohodě.“

Nevypnul motor vozu, nechal ho běžet na volnoběh. V policejní vysílačce to monotónně praskalo, ale žádná hlášení se neozývala. To praskání jí šlo na nervy.

„Mrzí mě, co se stalo s Double Time, Reede. Vím, jak jsi ho měl rád.“

Kožená bunda zavrzala o polstrování sedadla, když lhostejně pokrčil rameny. „Byl pojištěný.“

Tiše, hněvivě zaúpěla. Nepřipustí, aby se mu omluvila. Neustoupí, aby mohla procítit smutek nebo lítost, protože si sám takové pocity nepovolí. Byla svědkem, jak trpěl pár vteřin předtím, než vstřelil koni kulku do mozku. Slyšela utrpení v jeho hlasu, když jí vyprávěl o smutném otcově pohřbu. A právě to jí Reede nedokázal odpustit. Několikrát se přestal hlídat a projevil se před nijako cítící lidská bytost.

Zaťala ruce v pěst, přitiskla je k sobě zápěstím a natáhla je k němu. Temně, tázavě se na ni mračil. „Tohle má jako znamenat co?“

„Nasaď mi pouta,“ řekla. „Povolej mě k odpovědnosti. Zavři mě. Obviň mě z toho zločinu. Tvrdils, že za to můžu.“

„Taky že můžeš,“ procedil mezi zuby. Znovu se ho začínal zmocňovat vztek. „Angus měl pravdu. Kdybys sem nepřijela a nezačla čenichat, k ničemu z toho by nedošlo.“

„Odmítám brát na sebe vinu za to, co se stalo dnes v noci, Reede. Byl to čin nevyrovnaného člověka a jeho pobloudilých stoupenců. Pokud by se katalyzátorem nestalo moje vyšetřování, spustilo by to něco jiného. Za tvého koně jsem se ti omluvila. Co po mně ještě chceš?“

Ostře na ni pohlédl. Stáhla ruce tak rychle, jako by je předtím přistrčila až příliš blízko k tlapám nějakého strašlivého zvířete a ve zlomku vteřiny si to uvědomila.

V ústech ještě cítila chuť jeho polibku – whisky a tabák. Jako by se to odehrávalo znovu, vnímala jeho jazyk, jeho prsty ve vlasech, pevný tlak jeho stehen na její stehna.

„Raději běž dovnitř.“ Hlas měl tichý a chraplavý.

Přeřadil z neutrálu na zpátečku. » Zařídila se podle jeho rady a vystoupila.

KAPITOLA DVACÁTÁ ČTVRTÁ

Hmatala po vyzvánějícím telefonu, na páté zazvonění ho zvedla a zmámeně se ohlásila: „Haló?“

„Slečna Gaitherová? Nevzbudila jsem vás, že ne? Jestli ano, tak se moc omlouvám.“

Alex si odhrnula vlasy z očí, olízla si suché rty, zamrkala naběhlýma očima, aby se jí před nimi vyjasnilo, a pracně se posadila. „Ne, jenom jsem… ehm… jenom jsem… něco dělala.“ Hodiny na nočním stolku ukazovaly desátou. Neměla tušení, že spí tak dlouho, ale na druhou stranu si šla lehnout téměř za svítání. „Omlouvám se. Nějak nevím…“

„Sarah Jo Mintonová.“

Nedokázala potlačit výkřik překvapení. Dokázala by vyjmenovat přinejmenším sto lidí, kteří by jí mohli volat spíš než Sarah Jo Mintonová. „Jste… je všechno v pořádku?“

„Cítím se dobře, ale hrozně se stydím kvůli všem těm strašlivým věcem, které jsem vám včera v noci řekla.“

Alex ohromilo, že to Sarah Jo připustila, a k tomu tak zkroušeně. „Pochopitelně jste byla rozčilená.“

„Vyhovovalo by vám dát si se mnou odpoledne čaj?“

Možná nakonec pořád ještě spí a tohle všechno se jí jenom zdá. Dnes lidé říkají „Pojďme na oběd“ nebo „Co takhle pivo?“ nebo „Dáme si skleničku“. Od nikoho ještě neslyšela „Vyhovovalo bývám dát si čaj?“

„To… to by bylo moc milé.“

„Dobrá. Ve tři.“

„Kde?“

„No přece u nás na ranči. Budu se těšit, že se zase uvidíme, slečno Gaitherová. Na shledanou.“

Několik vteřin Alex zírala na sluchátko a pak je pomalu položila do vidlice. Co pro všechno na světě pohnulo Sarah Jo, že ji pozvala na čaj?

Alex se nejspíš ještě nikdy neocitla v místnosti, která by byla tak zakramařená jako ordinace doktora Elyho Collinse. Místnost odrážela jeho povahu, byla čistá a skromná, ale panoval v ní zmatek.

„Moc děkuju, že jste mě přijal, doktore Collinsi.“

„To je v pořádku. Na dnes odpoledne nic nemám. Jen dál. Posaďte se.“ Odstranil hromadu odborných časopisů z obyčejné dřevěné židle, aby se měla kam posadit. Sám si sedl za psací stůl, na němž se vršily hromady papírů. „Až zas tak mě nepřekvapilo, že jste se mi ozvala,“ řekl otevřeně.

„Jak to?“

„Volal Pat Chastain a říkal, že mi nejspíš přijdete položit pár otázek.“

„Myslela jsem, že je mimo město.“

„Taky byl, před čtrnácti dny, hned po tom, co jste sem přijela.“

„Aha.“

Alex se rozhodla, že využije hodiny, které zbývaly do setkaní se Sarah Jo, tím, že vyslechne veterináře. Když mu zavolala, ihned souhlasil, že může přijít.

„Víte o vraždě Celiny Gaitherové?“ spustila a záměrně nezdůraznila, jak osobní zájem na celé věci má.

„No jistě. Byla to milá holka. Všichni z toho byli špatní.“

„Děkuju. To byl váš otec, viďte, kdo byl v ten den při hřebeni na Mintonově ranči?“

„Ano. Když umřel, převzal jsem jeho praxi.“

„Potřebovala bych nějaké podrobnější informace. Pracujete jenom pro Mintonovy?“

„Ne, mám svoji praxi. Nicméně musím poctivě přiznat, že mně Mintonovi dávají tolik práce, že bych mohl pracovat výlučně jenom pro ně. Jsem tam skoro každý den.“

„S vaším otcem to bylo stejné?“

„Ano, ale pokud naznačujete, že bych na Mintonovy nic nepráskl, abych si neodstřihl poukázku na jídlo, tak to jste na omylu.“

„Nic takového jsem nechtěla naznačit.“

„V téhle zemi se chovají koně a dobytek. Musím odmítat víc práce, než můžu přijmout. Jsem poctivý člověk. Stejně jako táta.“

Alex se mu znovu omluvila, přestože jí šlehlo myslí, že se zrovna nepohrne, aby vyklopil informaci, která by mohla jeho dobře platící zákazníky inkriminovat.

„Mluvil s vámi váš otec o Celinině vraždě?“

„Plakal jako děcko, když se doslechl, že ji zabili jedním z jeho nástrojů.“

„Doktor Collins identifikoval nade vší pochybnost vražednou zbraň jako svůj skalpel?“

„O tom se nikdy nepochybovalo. Máma mu tu sadu stříbrných nástrojů věnovala k pětadvacátému výročí sňatku. Měl na nich vyryté svoje iniciály. Ten skalpel patřil jemu, to je jisté. Nedokázal se smířit s tím, že byl tak neopatrný a ztratil ho.“

Alex si poposedla až na kraj židle. „To by mi k němu moc nesedělo, že by byl na ten skalpel neopatrný, když to byl dárek od manželky, co říkáte?“

Poškrábal se na tváři. „Táta si těch nástrojů moc vážil –měl je v pouzdře vykládaném sametem. Nikdy jsem nepřišel na kloub tomu, jak mu ten skalpel mohl vypadnout z kufříku, jedině, že se ten den všecko točilo kolem té kobyly. Asi se to stalo nějak v tom zmatku.“

„Vy jste tam byl?“

„Myslel jsem, že už to víte. Přišel jsem se podívat a abych byl po ruce, kdyby mě táta potřeboval. Reede tam byl samozřejmě taky. Pomáhal předtím i u jiných porodů.“

„Reede tam byl?“

„Celý den.“

„Nechal ho nějak váš otec samotného s tím svým černým kufříkem?“

Ely Collins si skousl vnitřek tváře. Viděla, že se mu do odpovědi dvakrát nechce. „To táta mohl a vůbec by mu to nepřišlo divné,“ řekl nakonec. „Ale nemyslete si, že Reeda obviňujú.“

„Ne, ovšemže ne. Kdo ještě byl v ten den ve stáji?“

„No… počkejme…“ Zatahal se za spodní ret a začal se rozpomínat. „Asi tak nějak dřív nebo později všichni –Angus, Junior, Reede, všichni, co ve stájích pracovali, a jezdci.“

„Pasty Hickam.“

„Jistě. Kdekdo na ranči chtěl s tou kobylou pomoct. Dokonce i Stacey Wallaceová se zastavila. Jestli se dobře pamatuju, tak se zrovna vrátila z výletu k moři.“

Alex celá strnula. Dalo jí práci, aby na sobě nedala nic znát. „Zdržela se dlouho?“

„Kdo? Stacey? Ne. Říkala, že si musí jít domů vybalit.“

„A co Moula Bud? Byl tam někde?“

„Ten se potuloval všude možně. Nepamatuju se, že bych ho zahlédl, to ale neznamená, že tam nebyl.“

„Jestliže jste ho neviděl, nepřekvapilo vás, když se objevil se skalpelem, na němž byla Celinina krev?“

„Nijak zvlášť. Táta si nevšiml, že ten skalpel nemá, až když ho našli u Buda. Uvěřili jsme tomu, co se říkalo – že vypadl tátovi z kufříku, Moula Bud ho zahlédl, sebral a zabil jím vaši matku.“

„Bylo by ovšem možné, že někdo – uprostřed všeho toho zmatku a starostí s kobylou a hříbětem – jej z kufříku vašeho otce sebral?“

„Možné by to bylo, to jistě.“

Připustil to váhavě, protože to do věci zaplétalo lidi, pro něž pracoval. Alex si vzpomněla, jak mu předchozího večera ležel na srdci Reedův závodní kůň. Ely Collins byl přítel všech tří podezřelých. Alex ho přinutila rozdělit loajalitu mezi vlastní poctivost a lidi, díky nimž si mohl dovolit ručně šité boty. Bylo to nepříjemné, ale nevyhnutelné.

Zvedla se k odchodu a napřáhla k veterináři ruku. Stiskl jí dlaň a už se rozloučila, když vtom si ještě na něco vzpomněla. „Ještě něco, doktore Collinsi. Nevadilo by vám, kdybych se na ten skalpel podívala?“

To ho zaskočilo. „Nevadilo by mi to, kdybych jej měl.“

„Nemáte ho?“

„Ne.“

„A vaše matka?“

„Vůbec ho nedostala zpátky.“

„Ani potom, co Moulu Buda zavřeli?“

„Máma ani táta moc nenaléhali, aby jim ho vrátili, to kvůli tomu, čemu posloužil.“

„Chcete říct, že je pořád ještě nějak v oběhu?“

„Nevím, co se s ním stalo.“

Na Mintonově ranči se činila spousta lidí. Uklízeči čety přebíraly odpad a trosky a odklízely je. Technici se prohrabávali ohořelým dřevem a izolací a hledali, kde oheň vznikl. Kolem domu pracovali další, pískovali kamenné zdi, aby je zbavili těch apokalyptických upomínek, jiní měřili okna, která se budou zasklívat.

Reede byl všude a přikládal ruku, kde bylo zapotřebí. Byl neoholený a špinavý a vypadal, jako by se osobně hrabal v sazích a smetí a hledal stopy. Košili měl vytaženou z kalhot a rozepnutou; rukávy si vyhrnul k loktům. Byl bez klobouku, ale měl kožené pracovní rukavice.

Zahlédl Alex, jen co vystoupila z vozu. Než ale s ní stačil promluvit, zavolal si ho požární inspektor. „Myslel jsem, že byste se chtěl podívat na tohle, šerife.“

Reede udělal čelem vzad a vykročil ke stáji číslo dvě. Alex se vydala za nimi. „Kámen? Co má kruci nějaký šutr společného s ohněm?“ ptal se Reede zrovna, když k nim došla.

Inspektor se poškrábal na hlavě pod baseballovou čapkou s nápisem Houston Astros. „Mně se to jeví, jako že ten oheň byla nehoda. Chci říct, že ten, kdo tohle provedl, použil asi prak, střílel do oken a tak.“

„Jako David, když se vypravil na Goliáše,“ zašeptala Alex. Reede stiskl rty a souhlasně přikývl.

Požárník řekl: „Odhadujú, že tenhle kámen proletěl nějakým větracím otvorem ve střeše, zasáhl vedení a udělal zkrat. To způsobilo požár.“

„Takže si nemyslíte, že byl požár záměrně založený?“

Technik svraštil čelo. „Ne, nemůžu říct, že by to tak vypadalo. Kdybych já chtěl založit požár, použil bych zápalnou láhev nebo hořící šíp.“ Pošetile se zazubil. „Neházel bych žádným kamenem.“

Reede pohazoval těžkým kamenem v dlani. „Děkuju.“ Hasič odešel a Reede se obrátil k Alex. „Tak to bychom měli Plummeta a obvinění ze žhářství.“

Protože se udělalo na tuhle roční dobu mimořádně teplo, byl Reede zpocený a byl cítit po soli, ale nebylo jí to nepříjemné. Vlastně se jí to líbilo. Hustý porost na prsou se mu k pasu zužoval a mizel za opaskem. Viděla, jak mu chlupy potem zvlhly a zkudrnatěly. Pot mu stékal po svalnaté hrudi a přes bradavky, které mu v chladivém větříku ztuhle vystupovaly.

Když si toho všimla, celou ji to rozechvělo. Zvedla pohled k jeho obličeji. Kapka potu mu sklouzla zpod větrem rozcuchaných vlasů k obočí. Potlačila pokušení zachytit ji špičkou prstu. Den staré strniště na bradě ladilo s jeho zašpiněným, upoceným obličejem.

Dalo jí zabrat, aby se soustředila na pracovní záležitosti. „Zavřeli jste Plummeta?“

„Snažili jsme se,“ odpověděl. „Slehla se po něm země.“

„Co jeho rodina?“

„Všichni jsou doma, tváří se provinile, ale dělají, že nevědí, kde ten kazatel vězí. Nijak mě to neznepokojuje. Nemůže být daleko. Proklepneme si členy jeho kongregace. U někoho se schovává. Dřív či později se vynoří.“

„Až se konečně objeví, ráda bych byla u toho, až ho budete vyslýchat.“

Odhodil kámen na zem. „Co tady děláš?“

„Přišla jsem na čaj k Sarah Jo.“

Zatvářil se nevěřícně.

„To byl její nápad, ne můj,“ vysvětlila.

„Dobře se pobav,“ poznamenal ironicky. Otočil se k ní zády a rázoval ke stáji.

Na verandě domu stál doširoka rozkročený Angus a obhlížel všechno to hemžení. Blížila se k němu a snažila se, aby na ní nebylo znát neblahé tušení a rozčilení. Nebyla si jistá, s jakou ji uvítá.

„Jste dochvilná,“ podotkl.

Z toho poznala, že ji očekávají. „Dobrý den, Angusi.“

„Dochvilnost je ctnost. Stejně tak odvaha. Vám nechybí ani jedno, ani druhé, moje milá.“ Souhlasně pokýval. „Chtělo to kuráž, abyste se tady dneska ukázala.“ S přivřenýma očima ji hodnotil. „V tomhle ohledu se hodně podobáte matce. Nebyla to žádná skromná fialinka.“

„Tak?“

Krátce se zasmál. „Kolikrát jsem viděl, jak si umíněně prosazovala svou proti těm dvěma rošťákům – Juniorovi a Reedovi.“

Smích přešel v tiché usmívání, jak si přivolal milé vzpomínky. Upíral pohled k obzoru. „Kdyby zůstala naživu, stal by se z ní kus ženské.“ Vrátil se pohledem k Alex. „Byla by zřejmě jako vy. Kdybych měl někdy dceru, chtěl bych, aby byla jako vy.“

To nečekané prohlášení ji trochu vyvedlo z míry. „Omlouvám se, že jsem s tímhle vším byť jen okrajově spojená, Angusi,“ řekla a máchla rukou v gestu, které zahrnovalo všechny napáchané škody. „Doufám, že Reede toho, kdo to udělal, najde. A doufám, že je obžalují a odsoudí.“

„Jo, taky doufám. Nad většinou z toho můžu přimhouřit oko.“ Sjel pohledem na rozbité okenní sklo na verandě. „Ale ten kůň, to je strašná ztráta. Moc mě mrzí, že o něho Reede přišel. Byl pyšný na to, že dokázal našetřit tolik, aby si ho mohl koupit.“

„Hrozně ho to vzalo,“ řekla Alex, otočila se a pozorovala Reeda, jak kráčí k policejnímu vozu a mluví do vysílačky.

„Spíš se rozzuřil. Žárlí jako medvědice, když se jedná o něco, co patří jemu. Dá se to pochopit, když uvážím, v čem vyrostl. Neměl ani nočník, do kterého by se mohl vyčůrat, natožpak někoho, kdo by se o něho staral. Žil jen z toho, co někde dostal, a oblékal se do toho, co mu kdo dal. Když někdy člověk musí vybírat odpadkové koše, aby přežil, je těžké se z toho vymanit, řekl bych. Dovede být sobecký, sprostý a nedůtklivý, protože bývaly doby, kdy na tom závisel jeho život.“

V tu chvíli se ze dveří vynořil Junior a podmanivě se usmíval. Byl až nevhodně bodře naladěný. Na rozdíl od Anguse a Reeda měl oblečení bez poskvrnky. Jestli se vůbec někdy zapotil, tak podle toho, jak teď vypadal, by to nikdo neřekl.

Vřele se s Alex uvítal: „Nevěřili byste, co jsem měl právě za telefon,“ spustil. „Volala jedna majitelka, aby se přeptala na klisnu, co měla zrovna hříbě. Špatné zprávy se v dostihových kruzích šíří rychle,“ sdělil Alex.

„Tlakovým tím pisklavým hlasem mečela ‚Chudinka moje holčička, ta se musela hrozně vydesiť. Ujistil jsem ji, že její klisna je v jiné stáji, ale ona mě držela u telefonu půl hodiny a musel jsem jí odpřisáhnout, že holčička a její hříbě jsou v pořádku.“

Napodobil ženino ječivé repetění. Angus a Alex se zasmáli. Vtom Alex koutkem oka zachytila, jak je Reede pozoruje. Stál bez pohnutí, a i když byl příliš daleko, aby se to dalo rozpoznat, měla jistotu, že se mu to, co vidí, nelíbí. Jeho nesouhlas jako by k nive vlnách dorazil a opřel se do ní s téměř hmatatelnou silou.

„Raději abych šla dovnitř, abych se neopozdila na čaj,“ řekla oběma mužům.

Junior jí položil ruku na rameno. „Máti by ráda napravila to, jak včera večer vybuchla. Celá zrůžověla, když jsi přijala její pozvání. Těší se na tebe.“

KAPITOLA DVACÁTÁ PÁTÁ

Lupe jí odebrala kabát a zavedla ji nahoru. Služebná se zastavila u dveří a tiše zaklepala. „Vstupte.“.

Lupe otevřela dveře, ale nevešla. Alex to pochopila jako narážku a překročila práh do pokoje, který by mohl patřit do nějakého filmu. „To je ale krásný pokoj,“ řekla spontánně a upřímně.

„Děkuji. Mám ho ráda.“ Sarah Jo pohlédla Alex přes rameno. „Zavři, prosím, dveře, Lupe. Víš, jak nesnáším průvan, a ti dělníci dělají ohavný hluk. Přines ihned čajový podnos.“

„Ano, madam.“ Hospodyně se vzdálila a nechala je o samotě.

Alex postávala u dveří a cítila se v kožených botách na nízkém podpatku a dlouhé vlněné sukni celá nesvá. Byla celá v černém a na jejím oblečení nebylo nic nevhodného, ale zdálo se až příliš moderní a nepatřičné v tomto vysloveně ženském viktoriánském pokoji, kde to vonělo jako v parfumérii.

Její hostitelka do tohoto prostředí zapadala jako tančící baletka do hrací skříňky. Výstřih bílé halenky jí lemovaly volánky a dvojité náběry jí rovněž obepínaly štíhlá zápěstí. Měla na sobě měkkou béžovou sukni, která se kolem ní rozprostřela, když usedla na pohovku u okna, potaženou damaškem modrým jak drozdí vejce. Odpolední slunce jí kolem hlavy vykroužilo svatozář.

„Pojďte se posadit.“ Pokynula na křehkou židli opodál.

Alex, která se obvykle pohybovala s jistotou, si připadala nemotorně, když kráčela po koberci ke svému místu. „Děkuji, že jste mě pozvala. To byl dobrý nápad.“

„To je samozřejmost, abych se co nejdřív omluvila za to, co jsem vám včera večer řekla.“

„V pořádku. Už jsem to zapomněla.“ Angus a Junior jí zřejmě odpustili, jakou roli nechte sehrála při tom vandalismu, takže může být na oplátku vstřícná k Sarah Jo.

Zvědavě se rozhlédla. „Tohle je opravdu krásný pokoj. Sama jste jej zařizovala?“

Sarah Jo se perlivě zasmála. Její smích byl stejně křehký jako ruka, kterou si pozvedla k hrdlu a začala si pohrávat s volánky. „Ach ano. Žádný z těch strašlivých bytových architektů mi nesmí přes práh. Zařídila jsem si tenhle pokoj, co jen to šlo, stejně jako pokoj, který jsem mívala doma. Angus tvrdí, že je moc načinčaný.“

Alex diskrétně pátrala po něčem, co by patřilo k muži, po stopě důkazu, že v téhle místnosti muž pobýval. Nenašla nic. Sarah Jo jako by jí četla myšlenky. „Má svoje věci vjiném pokoji,“ řekla. „Támhle.“ Alex sledovala její pohled k dalším zavřeným dveřím.

„Pojď dál, Lupe,“ vyzvala Sarah Jo hospodyni, která zlehka zaklepala na dveře. „Už se nám nese čaj.“

Lupe začala prostírat stříbrný čajový servis na čajový stolek a mezitím se Alex společensky zeptala: „Zmínila jste se o vašem domově, paní Mintonová. Jste z Kentucky, viďte?“

„Ano. Ze země koní. A lovců. Tolik jsem to tam milovala!“

Toužebně se zahleděla oknem. Vyhlídka jí ale nenabízela nic zvláštního, na čem by mohlo oko spočinout, jenom míle a míle šedohnědé země, která v dálce ztrácela obrysy. Pozorovaly, jak se přes kamenem vydlážděné patio kutálí nějaký krovinatý plevel a padá do bazénu. Krajina okolo byla mrtvá a hnědá jako bavlníkové pole po sklizni.

„Je to tady takové holé. Postrádám zeleň. Samozřejmě máme akry zavlažovaných pastvin pro koně, ale nějak to není ono.“ Pomalu odvrátila hlavu od okna a pokývnutím služebné poděkovala. Lupe se vzdálila. „Jak pijete čaj?“

„Slazený a s citronem. Jednu kostku bych prosila.“

Sarah Jo předváděla rituál, o němž se Alex domnívala, že se naposledy dodržoval před dvěma generacemi.

Prováděla vše pečlivě a metodicky. Bledé, průsvitné ruce se jí plavně pohybovaly. A v tu chvíli si Alex uvědomila, proč tento obyčej v současné Americe vymizel. Nikdo by na to neměl čas.

„Sendvič? S okurkou a smetanovým sýrem.“

„Ano. Děkuji,“ odpověděla Alex s úsměvem.

Sarah Jo dala na malý talířek dva čajové koláčky a podala jej Alex, která si na kolena rozprostřela krajkový ubrousek. „Děkuji.“

Usrkla si čaje a prohlásila, že je skvělý. Sendvič byl jen trojhránek chleba bez kůrky, ale náplň byla chladná a kré-movitá. Doufala, že jí nevhodně nezakručí v žaludku, když hladově zhltla nepřiměřenou porci. Snídani zaspala; poobědvat tak brzy před odpolední svačinou jí připadalo zbytečné.

Pustila se do čajového koláčku a prohodila: „Jezdíte často do Kentucky?“

Hostitelka si připravila čaj pro sebe a teď jej lenivě míchala. „Byla jsem tam jen dvakrát, na pohřbu rodičů.“

„Nechtěla jsem zavést řeč na smutné věci.“

,) Nikdo z rodiny, kromě Anguse a Juniora, už nežije. Každý s pevnou, vyhraněnou povahou umí žít se ztrátami.“ Odložila šálek s podšálkem na stolek tak opatrně, že porcelán ani necinkl. S hlavou skloněnou vrhla zpod obočí pohled na Alex. „Vy ovšem ne, viďte?“

Alex vrátila nedojedenou půlku koláčku na talíř. Intuitivně rozpoznala, že dospěly k tomu, proč ji Sarah Jo na čaj pozvala. „Co já ne?“

„Vy jste se nenaučila, že je nejlepší nezvedat mrtvé z hrobu.“

Bitevní pole bylo vytyčeno. Alex odložila všechno čajové náčiní na stříbrný tác, včetně pavučinovitého ubrousku, který měla na klíně. „Narážíte na moji matku?“

„Zcela tak. To vaše vyšetřování obrátilo moji domácnost vzhůru nohama, slečno Gaitherová.“

„Omlouvám se za všechny nepříjemnosti. Za daných okolností je to nevyhnutelné.“

„Pobudové poničili můj majetek, ohrozili zdraví a život každého koně, kterého vlastníme nebo zde máme ustájeného, tudíž ohrozili naše živobytí.“

„To byla nešťastná nehoda. Ani nevíte, jak moc mě to mrzí,“ řekla Alex a dovolávala se tím ženina pochopení. „Já osobně s tím nemám nic společného. Musíte mi věřit.“

Sarah Jo se zhluboka nadechla. Volánky u výstřihu se jí zachvěly, jak potlačovala dotčenost a nechuť. Čišelo z ní tak hmatatelné nepřátelství, že začalo Alex znovu vrtat hlavou, jaký měla vlastně důvod, proč ji sem pozvala. Potřeba se omluvit byla jenom záminka. Sarah Jo chtěla zřejmě ventilovat dlouho potlačovanou zášť.

„Kolik toho víte o své matce a jejích vztazích s Juniorem a Reedem Lambertem?“

„Vím jen to, co mi řekla babička, a to, co jsem si dala dohromady z toho, co mi řekli lidé tady v Purcellu.“

„Byli jako jednotka,“ řekla a hlas měla najednou sotva slyšitelný a zamyšlený a Alex si uvědomila, že se vnořila do vlastního, soukromého světa. „Tvořili spolek, kam neměl nikdo jiný přístup. Člověk málokdy viděl jednoho bez ostatních dvou.“

„Dýchlo to na mě z těch bezelstných fotografií z ročenek ze střední školy. Je tam spousta snímků jich tří.“ Alex dlouhou chvíli prodlévala nad těmi fotografiemi na lesklých stránkách, hledala nějaká vodítka, cokoli, co by mohlo být ku prospěchu jejímu pátrání.

„Nepřála jsem si, aby se s nimi Junior tolik kamarádil,“ navázala Sarah Jo. „Reede byl chuligán, syn místního opilce a tak vůbec. A vaše matka… nu, existovalo hodně důvodů, proč jsem nechtěla, aby se s ní stýkal.“

„Uveďte nějaký.“

„Hlavně kvůli tomu, co bylo mezi ní a Reedem. Věděla jsem, že Junior u ní bude vždycky na druhém místě. Zlobilo mě, že si vůbec mezi nimi vybírala. Nebyla hodna toho, aby si vybírala,“ řekla zahořkle.

„Junior ji ale obdivoval, ať jsem říkala, co jsem říkala. Zamiloval se do ní, přesně jak jsem se obávala.“ Najednou zaostřila pohled na svoji návštěvnici. „A mám nepříjemný pocit, že se zamiluje i do vás.“

„Jste na omylu.“

„Nu, nepochybuji, že si dáte záležet, aby se do vás zamiloval. A Reede pravděpodobně taky. Takže tady budeme mít zase trojúhelník. Nechcete ty dva rozeštvat, tak jako to udělala ona?“

„To ne!“

Sarah Jo zlovolně přivřela oči. „Vaše matka byla courá a pobehlice.“

Až do téhle chvíle si Alex dávala bedlivý pozor, co řekne. Jelikož však její hostitelka ostouzela její matku, hodila dobré způsoby za hlavu. „Ohrazuji se proti vaší nactiutr-hačné poznámce, paní Mintonová.“

Sarah Jo přezíravě mávla rukou. „Co na tom. Je to pravda. Věděla jsem, že je obyčejná a neotesaná, hned jak jsem ji poprvé uviděla. Hezká byla, to ano, takovým tím okázalým, vtíravým způsobem. Hodně jako vy.“

Kriticky jezdila po Alex pohledem. Alex byla v pokušení zvednout se a odejít. Jediné, co ji udrželo na židli, byla naděje, že Sarah Jo mimoděk prozradí nějakou cennou informaci.

„Vaše matka se smála příliš halasně, šla na všechno tvrdě a hodně si zahrávala s láskou. City byly pro ni tolik, co je láhev kořalky pro opilce. Příliš se oddávala různým požitkům a při projevování pocitů se vůbec nekontrolovala.“

„To zní upřímně,“ řekla Alex s hrdostí. „Svět by mohl být lepší, kdyby lidé otevřeně dávali najevo, co cítí.“ Její slova padala na jalovou půdu.

„Chovala se vždycky tak, aby se zalíbila mužům,“ pokračovala Sarah Jo. „Bezohledně koketovala. Každý mužský se do ní na potkání zamiloval. Na tom si dávala záležet. Udělala by pro to cokoliv.“

Tak to už bylo přespříliš. „Nedovolím, abyste hanobila ženu, která tady není a nemůže se bránit. Je to od vás nepěkné a kruté, paní Mintonová.“ V pokoji, který jí, když přišla, připadal svěží jako skleník, jako by se začala dusit. Musí pryč. „Odcházím.“

„Ještě ne.“ Sarah Jo se vztyčila, jen co se zvedla Alex. „Celina milovala Reeda stejně, jako byla schopná milovat kohokoliv jiného kromě sebe.“

„Do toho vám přece nic nebylo?“

„Chtěla totiž také Juniora a dala mu to najevo. Vaše babička, ta hloupá ženská, byla celá pryč z představy, že by se naše děti daly dohromady. Jako bych někdy připustila, aby se Junior s Celinou oženil,“ řekla jedovatě. „Merle Grahamová mi dokonce jednou zavolala a navrhla, abychom se, jako budoucí příbuzné, seznámily a lépe poznaly. Dobrý Bože, to bych raději umřela! Byla telefonistka,“ dodala a pohrdavě se zasmála.

„Nepadalo v úvahu, že by se Celina Grahamová mohla stát mojí snachou. To jsem vaší babičce i Juniorovi řekla jasně. Trápil se kvůli té holce, až jsem měla chuť ječet.“ Pozvedla drobné pěsti, jako by se jí i teď chtělo vřískat. „Proč jenom neviděl, co byla zač – sobecká, proradná pletichářka. A teď vy.“

Obešla malý čajový stolek a zůstala stát naproti své návštěvnici. Alex byla vyšší, ale Sarah Jo dodávala sílu léta tajně pěstovaného hněvu. Drobné tělo se jí třáslo pomstychtivostí.

„Poslední dobou nemluví o ničem jiném než o vás, stejně jako to bývalo s Celinou.“

„Nijak jsem Juniora nepovzbuzovala, paní Mintonová. Mezi námi by nemohl nikdy žádný milostný vztah vzniknout. Možná bychom mohli být přátelé, až tohle vyšetřování skončí.“

„Copak nevidíte,“ rozkřikla se Sarah Jo, „že je to úplně stejné, jako to bylo s ní? Zneužívala jeho přátelství, protože se upínal k marné naději, že se z něho vyvine něco hlubšího. Pro vás není ničím víc než podezřelým z vraždy. Využijete ho, stejně jako ho využívala vaše matka.“

„To není pravda.“

Sarah Jo se zapotácela, jako by měla omdlít. „Proč jste sem vůbec jezdila?“

„Chci vědět, proč byla moje matka zavražděna.“

„Vy jste ten důvod!“ prohlásila a namířila prst Alex přímo na srdce. „Celinino nemanželské dítě!“

Alex o krok ustoupila a prudce, bolestně se nadechla. „Co jste to řekla?“ vypravila ze sebe.

Sarah Jo se ovládla. Obličej, který jí předtím zrudl, nabyl zase své obvyklé porcelánové průsvitnosti. „Byla jste nemanželská.“

„To je lež,“ popřela to Alex zadýchaně. „Matka byla vdaná za Ala Gaithera. Viděla jsem oddací list. Babička Grahamová ho schovávala.“

„Byli sezdaní, ale až potom, co se vrátila z El Pasa a zjistila, že je těhotná.“

„Jste lhářka!“ Alex sevřela opěradlo židle. „Proč mi vykládáte takovou lež?“

„Není to lež. Mělo by vám být jasné, z jakého důvodu yám to říkám. Pokouším se chránit svoji rodinu před vaší ničivou pomstychtivostí. Dokážu tady v tom hrozném, ošklivém městě žít jen proto, že jsem tady nejbohatší ženou. Líbí se mi být vdaná za nejmocnějšího muže v okrese. Nedovolím, abyste zničila všechno, co pro mě Angus vytvořil. Nedovolím, abyste rozvracela moji rodinu. Celina to dělala. Tentokrát to nepřipustím.“

„Dámy, dámy,“ do pokoje vtrhl Junior a shovívavě se smál. „Co znamená všechen ten křik? Uviděly jste pavouka?“

Okamžitě se začal chovat úplně jinak, když vycítil nepřátelské napětí mezi oběma ženami. Prostupovalo ovzduší jako ozón, když nedaleko udeří blesk. „Matko? Alex? Co se děje?“

Alex nespouštěla pohled ze Sarah Jo, která měla obličej vážný a poklidný jako kamej. Alex se otočila k odchodu, až se titěrná židlička překotila. Vyrazila z místnosti a s jistými obtížemi se pustila po schodech dolů.

Junior vrhl na matku pátravý pohled. Obrátila se k němu zády, přešla k pohovce, zvedla šálek s čajem a usrkla si.

Junior se rozběhl za Alex a dostihl ji u hlavních dveří, kde se marně snažila nasoukat do rukávů svého kožíšku.

Popadl ji za paže. „Co se u všech všudy děje?“

Odvrátila hlavu, aby neviděl, že má v očích slzy. Pokoušela se vykroutit z jeho sevření. „Nic.“

„Netváříš se zrovna, jako bys šla z čajového dýchánku.“

„Posezení při čaji? Pche!“ Pohodila hlavou. „Nepozvala mě sem, abychom si spolu vypily čaj.“ Popotáhla a zamrkala, aby jí nevyhrkly slzy. „Asi bych jí měla poděkovat, že mi to řekla.“

„Co že ti řekla?“

„Ze jsem byla jenom nehoda.“ Juniora to zaskočilo, zatvářil se zaraženě. „Takže je to pravda, viď?“ Přestal jí svírat paže a chtěl se odvrátit. Najednou si vyměnili úlohy. Teď ho zase ona popadla za paži a přinutila ho, aby se k ní otočil. „Tak jak?“ Slzy jí konečně vyhrkly. „Řekni něco, Juniore!“

Bylo na něm znát, že se mu moc nechce s pravdou ven. Takže zůstalo na Alex, aby to formulovala slovy.

„Celina se vrátila z El Pasa. Prožila si románek s nějakým vojákem a chtěla to dát znovu dohromady s Reedem. A nejspíš by to dohromady dali, nebýt mě, je to tak?“ Zabořila si obličej do dlaní. „Ach Bože, žádný div, že mě Reede tak nenávidí.“

Odtáhl jí ruce z obličeje a upřel na ni upřímné modré oči. „To není tak, že by tě Reede nenáviděl, Alex. Nikdo z nás proti tobě tehdy nic neměl, a dnes je tomu stejně.“

Krátce, hořce se zasmála. „Vsadím se, že Albert Gaither nesnesl ani pomyšlení, že bude mít dítě. Musel se oženit.“ Oči se jí zakulatily a zadýchaným, přerývaným hlasem vyhrkla: „Hodně se tím vysvětluje. Víc než hodně. Proč byla babička Grahamova na mě tak přísná, když jsem měla nějakou schůzku – musela vědět, s kým jdu, kdy se vrátím, kde jsem byla.

Nesnášela jsem tu její neoblomnost, protože jsem jí nikdy nezavdala důvod, aby mi nedůvěřovala. Zřejmě ale byl ten její přístup oprávněný, co?“ Hlas měla najednou až hystericky pronikavý. „Její dcera se dala před pětadvaceti lety zbouchnout, což byl neodpustitelný hřích.“

„Přestaň s tím, Alex.“

„Tím se vysvětluje, proč mě babička nikdy neměla ráda. Zničila jsem Celině život, a to mi babička nikdy nepromi-nula. Celina nemohla dostat Reeda, nemohla dostat tebe, neměla žádnou budoucnost. A to všechno kvůli mně. Ach Bože!“

Poslední slova vyzněla naříkavě. Otočila se od něho a rozrazila hlavní dveře. Přeběhla verandu a sběhla po schodech k svému vozu.

„Alex!“ vyrazil za ní.

„Co se tady ksakru děje?“ zeptal se Angus, když se kolem něho Alex řítila.

„Nechte ji na pokoji, vy dva.“ Sarah Jo stála nahoře na schodech, odkud všechno pozorovala a vyslechla.

Junior se prudce otočil. „Jak jsi mohla, matko? Jak jsi mohla takhle Alex ublížit?“

„Neřekla jsem jí to, abych jí ublížila.“

„Co jsi jí řekla?“ chtěl vědět Angus. Stál v otevřených dveřích, zmatený a netrpělivý, protože nikdo neodpovídal na jeho otázky.

„Ovšemže jí to ublížilo,“ namítl Junior. „Vědělas, že to tak bude. Proč jsi jí to vůbec vykládala?“

„Protože se to potřebovala dozvědět. Jediný, kdo může Alex ublížit, je Alex sama. Honí se za iluzí a všechno, čemu věří, je postavené na lži. Matka, kterou v Celině Gaitherové tolik hledá, nikdy neexistovala. Merle jí nacpala do hlavy spoustu nesmyslů o tom, jaká že byla Celina úžasná.

Zapomněla tomu děvčeti říct, jak hluboce nečestná její matka byla. Bylo načase, aby to Alex konečne zjistila.

„Krucinál!“ zahromoval Angus. „Řekne mi laskavé někdo, co se tady děje?“

KAPITOLA DVACÁTÁ ŠESTÁ

Angus vešel do ložnice a tiše za sebou zavřel dveře. Sarah Jo, opřená o polštáře na jejich posteli, odložila knihu a pohlédla na něho přes obroučky brýlí, které jí seděly na špičce nosu. „Jdeš si lehnout tak brzy?“

Vypadala neškodně jako motýl, ale Angus věděl, že za jejím křehkým zjevem se skrývá železná vůle. Pokud se vůbec někdy poddala, pak to bylo z lhostejnosti, ne že by se nechala porazit. „Chci s tebou mluvit.“

„0 čem?“

„0 tom, co se stalo dnes odpoledne.“ Přitiskla si prsty ke spánkům. „Rozbolela mě z toho hlava. Proto jsem ani nepřišla k večeři.“

„Vzala sis něco?“

„Ano, už je to lepší.“

Stejný rozhovor ohledně jejího bolení hlavy vedli téměř každý den svého manželství.

„Nesedej si na pokrývku,“ pokárala ho, když se už už 1 chtěl posadit na kraj postele. Počkal, až odhrnula saténový přehoz, a posadil se těsně k ní. „Dneska se tváříš tak sklesle, Angusi,“ řekla starostlivě. „Co se děje? Doufám, že nám kolem domu nepobíhají žádní další šílenci.“

„Ne.“

„Ještě štěstí, že ten jediný kůň, který to odnesl, patřil Reedovi.“

Tohle nekomentoval. Sarah Jo nemohla Reeda vystát a Angus věděl proč. Její postoj se nikdy nezmění, takže kárat ji za ten krutý výrok by ničemu neposloužilo.

Přišel proto, že s ní chtěl pohovořit o delikátní záležitosti. Dal si na čas a shledával případná slova. „Sarah Jo, dnes odpoledne –“

„Hrozně mě to rozčililo.“ Našpulila rty.

„Tebe to rozčililo?“ Angus vší silou ovládl netrpělivost. Potřeboval si vyposlechnout její verzi, než si udělá úsudek. „A co Alex?“

„Přirozeně ji to také rozčililo. Ty bys nebyl rozčilený, kdybys zjistil, že ses narodil jako parchant?“

„Ne,“ řekl a nevesele, mrzutě se zasmál. „Mě by nepřekvapilo, kdybych byl nemanželský. Nikdy jsem si nezkontroloval, jestli mají rodiče oddací list, a bylo by mi jedno, kdyby neměli.“ Svraštil obočí. „Já jsem ale otrlý starý chlap a Alex je citlivá mladá žena.“

„Měla jsem dojem, že je dost silná, aby to unesla.“

„Zřejmě ne. Proběhla kolem mě a vůbec mě nevnímala. Byla skoro hysterická, když odcházela.“

Sarah Jo sklouzl úsměv z tváře. „Máš mi to za zlé, že jsem jí to řekla? Myslíš, že jsem neudělala dobře?“

Když k němu zvedla ten svůj pohled vystrašené, ztracené holčičky, nedokázal se na ni zlobit. Jako vždycky. Vzal ji za ruku. Mohl by jí ji mezi svými drsnými dlaněmi rozdrtit, ale během let se naučil, že musí hlídat vlastní sílu, když ji laská.

„Nemám ti to za zlé, žes jí to řekla, drahá. Jenom pochybuji, jestli to bylo moudré. A byl bych rád, kdybys o tom bývala s Juniorem a se mnou pohovořila, než jsi to udělala. Mohla prožít celý život a nemusela se o tom dovědět.“

„Nesouhlasím,“ namítla Sarah Jo nedůtklivě.

„Jaký je v tom rozdíl, jestli se její máma a táta vzali, až když byla na cestě? Dnes je to něco tak běžného, že se to ani nepovažuje za hřích.“

„Mění se tím její pohled na Celinu. Až doteď ji měla na piedestálu.“

„No a co?“

„Celina si sotva zasluhuje nějaký piedestál,“ odsekla Sarah Jo. „Řekla jsem si, že je načase, aby se kolem Alex přestalo chodit po špičkách a ukázalo se jí, jaká její matka byla.“

„Proč?“

„Proč? Protože se nás snaží zničit. Proto. Rozhodla jsem se, že ji přestanu šetřit a budu se bránit. Použila jsem jedinou zbraň, kterou jsem měla.“ Jako vždycky při takovýchhle výstupech začala být Sarah Jo vystresovaná. „Jenom jsem se snažila chránit tebe a Juniora.“

Vlastně to chtělo od Sarah Jo hodně kuráže, pomyslel si Angus, aby se postavila ženě tak sebejisté, jako je Alex. Pořád si myslel, že to nemusela Alex o rodičích říkat, ale vedly ji k tomu nesobecké důvody. Chránila svoji rodinu. Její statečné úsilí si zaslouží něco lepšího, než aby ji kritizoval. Předklonil se a políbil ji na čelo.

„Vážím si tvého bojovného ducha, ale žádný z nás nepotřebuje, abys ho ochraňovala, zlato.“ Při té představě se zasmál. „Jak by mohla taková drobná ženička jako ty chránit některého z nás velkých, urostlých mužských? Mám spoustu peněz a spoustu zkušeností, abych zvládl jakýkoliv drobný problém, který se vyskytne. Nějaké rusovlásky, která měří stopětašedesát centimetrů, se není zapotřebí nijak obávat.“

„Kdybych dokázala oživit toho nechutného Pastyho Hickama, ujišťuju tě, že by s tebou nesouhlasil,“ oponovala. „Podívej, co se mu stalo. Na rozdíl od tebe, Juniora a zřejmě každého dalšího muže jsem ke kouzlu té dívky imunní.“ Do hlasu se jí vloudilo zoufalství. „Copak to, Angusi, nevidíš? Junior se do ní pomalu zamilovává.“

„Nějak mi není jasné, co je na tom tak strašného,“ podotkl se zářivým úsměvem.

„Byla by to katastrofa,“ zvolala Sarah Jo. „Její matka mu zlomila srdce. To je ti jedno?“

Angus jí se svraštělým čelem připomněl: „To už je dávno. A Alex není stejná jako její matka.“

„Tím si nejsem tak jistá.“ Sarah Jo se zahleděla do neurčitá. „Alex není vrtkavá a přelétavá, jako byla Celina,“ řekl.

Je trochu panovačná, ale možná přesně to Junior potřebuje. Všechny jeho manželky mu byly za ošlapek, nechaly ho, aby si dělal, co chce. Možná potřebuje manželku, která by mu pověděla, co a jak.“

„Kde vlastně je? Pořád se na mě zlobí?“ zeptala se rozčileně.

„Byl naštvaný, ale překoná to. Jako vždycky. Říkal, že se půjde někam opít.“

Spolu se rozesmáli. Sarah Jo zvážněla jako první. „Doufám, že bude řídit opatrně.“

„On… ehm… pravděpodobně zůstane přes noc venku.“

„Tak?“

„To by mě nepřekvapilo,“ řekl Angus. „Alex potřebuje trochu času, aby se se vším srovnala. Junior se možná trápí nešťastnou láskou, ale od pasu dolů není mrtvý. Najde si nějakou, která mu poskytne útěchu, a tu dnes v noci potřebuje.“

Sjel pohledem na hrdlo své ženy. Měla ho hladké a matně se jí lesklo po pudru, který po koupeli používala. „Má mužské choutky, stejně jako jeho táta.“

„Ach Angusi,“ zaševelila umdleně, když se rukou dobyl přes vrstvy krajek až k jejímu ňadru.

„Trochu útěchy by mi taky sedlo.“

„Vy muži! Na nic jiného nikdy nemyslíte? Jsem z tebe –“

„Jsem z tebe nadržený.“

„Nevyjadřuj se takhle. Je to neotesané. A já dneska večer nechci. Vrací se mi to bolení hlavy.“

Jeho polibek zarazil všechny další námitky. Poddala se. Věděl, že to tak dopadne. Vždycky kladla symbolicky odpor, ale nikdy ho neodmítla. Od kolébky jí vštěpovali, že je zapotřebí přijímat manželské povinnosti stejně, jako ji učili servírovat čaj, jak se sluší a patří.

Vyhověla mu spíš z povinnosti než z vášnivosti, ale to mu nezabránilo, aby ji nechtěl. Spíš to dokonce ještě zvyšovalo jeho náruživosť, Angus vždycky miloval překážky.

Rychle se svlékl a přilehl k ní. Zápolil s knoflíčky na její košili a nakonec se mu podařilo – aniž by mu přitom pomohla – je rozepnout. Prsy měla pořád pevné a pohledné, připadaly mu stejné jako o jejich svatební noci, když se jich poprvé dotkl.

Teď jí prsy se zdvořilou zdrženlivostí políbil. Bradavky měla malé. Málokdy se mu podařilo, aby je laskajícím jazykem probudil. Pochyboval, že Sarah Jo ví, že by jí měly bradavky ztuhnout, pokud některé z těch románů, které četla, nepojednávaly o sexu víc, než tušil.

Maličko sebou trhla, když do ní vnikl. Předstíral, že si nevšiml, jak se jí stáhl obličej. Dělal všechno pro to, aby se nepotil ani nevydal žádný zvuk ani neudělal nic, co by jí připadalo odpudivé nebo nepříjemné.

Všechny hlasité, přisprostlé projevy si nechával pro jistou vdovu, kterou si vydržoval v sousedním okrese. Jeho obhroublé řeči jí nevadily. Ve skutečnosti se mohla potrhat smíchy, když někdy řekl něco šťavnatého.

A byla stejně chtivá milování jako on. Měla velké, tmavé, po mléku chutnající bradavky a dovolila mu, aby si s nimi hodiny pohrával, když měl náladu. Pokaždé, když s ní byl, sevřela mu oblými stehny hýždě jako do svěráku. Hlasitě se projevovala a byla jediná, kterou znal, co se při souložení dokázala radostně smát.

Měli spolu poměr už přes dvacet let. Nikdy po něm nevyžadovala žádné závazky, nic takového neočekávala. Zažili spolu spoustu pěkného a nevěděl, jak by se bez ní v životě obešel, ale nemiloval ji.

Miloval Sarah Jo. Nebo spíš miloval to, co představovala: křehkost, čistotu, vytříbenost a krásu. Miloval ji tak, jako by sběratel umění miloval alabastrovou sochu nesmírné ceny, které se lze dotýkat jen při zvláštních příležitostech, a i potom s tou největší opatrností.

Vždycky si bral kondom, protože to vyžadovala, a když bylo po všem, opatrně si jej sundal, aby neušpinil její hedvábné povlečení. Zatímco si jej dnes v noci sundával, pozoroval přitom Sarah Jo, jak si shrnuje lem noční košile, zapíná knoflíčky a uhlazuje pokrývky.

Vrátil se do postele, políbil ji na tvář a vzal ji do náruče. Moc rád držel v objetí její drobné tělo, líbil se mu dotek její hladké, voňavé pokožky. Chtěl se s ní mazlit. K jeho rozčarování mu odstrčila ruku a řekla: „Teď už spi, Angusi. Chci si dočíst kapitolu.“

Znovu otevřela román, který je nepochybně stejně nemastný neslaný a bez života jako její milování, pomyslel si Angus a hned se za to zastyděl. Otočil se na bok, aby mu nesvítilo do očí světlo z její lampičky.

Nikdy ho nenapadlo, aby se styděl, že jezdí třicet mil za milenkou, kam se hodlal vypravit hned zítra večer.

Stacey upustila keramický šálek. Dopadl na dlaždičky v kuchyni a rozbil se. „Dobré nebe!“ vydechla a sevřela v rukou klopy velurového županu.

„Stacey, to jsem já.“

Zaklepání na zadní dveře ji tak vyděsilo, že jí šálek vyklouzl z ruky. Hlas, který ji oslovil jménem, nijak neuklidnil její rozbušené srdce. Chvíli jen stála a upírala pohled na dveře, pak se rozběhla přes kuchyň a odhrnula tuhou naškrobenou záclonu.

„Juniore?“

Nedostávalo se jí dechu, aby vyslovila jeho jméno nahlas. Splynulo jí ze rtů téměř neslyšně. Rychle odsunula zástrčku na dveřích a otevřela je, jako by se bála, že by mohl zmizet, než to stihne.

„Ahoj.“ Usmíval se otevřeně a upřímně, jako by v tuhle dobu klepal na její zadní dveře noc co noc. „Nerozbilo se něco?“

Zvedla ruku, aby se mohla dotknout jeho tváře a ujistit se, že skutečně přišel, pak ruku zase ostýchavě spustila. „Co tady děláš?“

„Přišel jsem se na tebe podívat.“

Pohlédla mimo něj do zahrady a pátrala po nějakém přijatelném důvodu, proč její bývalý manžel stojí na prahu.

Zasmál se. „Šel jsem kolem. Jenom jsem nechtěl zvonit, pro případ, že by soudce už spal.“

„Už ano. On… pojď dál.“ Vzpomněla si, co se sluší, a ustoupila ke straně. Junior vešel. Stáli proti sobě v ostrém kuchyňském světle, jež Stacey, která se už odlíčila a připravila na spaní, nelichotilo.

Snila o tom, že k ní jedné noci přijde, ale když k tomu teď došlo, skoro se nemohla pohnout a pracně shledávala slova, jak tomu nemohla uvěřit. V mysli jí prošlehl bezpočet vyznání lásky a oddanosti, ale věděla, že by to nerad poslouchal. Zvolila bezpečnou půdu.

„Táta si šel lehnout brzy. Bylo mu těžko od žaludku. Ohřála jsem mu trochu mléka. Řekla jsem si, že si z toho, co zbylo, udělám kakao.“ Nedokázala od něho odtrhnout pohled, jen nervózně máchla rukou ke sporáku, kde se už mléko začalo připalovat.

Přistoupil ke sporáku a vypnul plotýnku. „Tak kakao? To není špatný nápad. Nebylo by tam na dva hrnky?“

„Ji… jistě. Chceš říct, že se zdržíš?“

„Chvíli. Jestli mě nevyženeš.“

„Ne,“ řekla zadýchaně. „Ne.“

Obvykle byla Stacey v kuchyni obratná, teď ale připravovala dva šálky kakaa a všechno jí padalo z rukou. Nedovedla připadnout na to, proč si vybral zrovna dnešní večer, aby za ní přišel. Bylo jí to jedno. Stačilo, že tam je.

Když mu podala kakao, vrhl na ni oslňující úsměv a zeptal se: „Nemáš doma něco ostřejšího?“

Následoval ji do obývacího pokoje, kde stálo ve skříňce několik lahví tvrdého alkoholu, z nichž se nalévalo při obzvlášť speciálních příležitostech.

„To není dneska tvoje první sklenička, viď?“ nadhodila, když mu nalévala do kakaa brandy.

„Ne, není.“ Ztišil hlas a šeptem dodal: „A taky jsem si vykouřil joint.“

Nesouhlasně stiskla rty. „Víš, jaký mám názor na drogy, Juniore.“

„Marihuana není droga.“

„Je.“

„Ach, Stacey,“ zakvílel, sklonil se a políbil ji na ucho. „Bývalá manželka nemá žádné právo mi něco vyčítat.“

Při doteku jeho rtů se celá rozechvěla. Její výhrady se rozpustily jako zmrzlina v srpnu. „Nechtěla jsem ti nic vyčítat. Jenom mi vrtá hlavou, proč jsi po tolika letech za mnou dnes večer přišel.“

„Chtělo se mi.“ Věděla, že podle Juniora je to dostatečný důvod. Rozvalil se na pohovku a stáhl ji vedle sebe. „Ne, nech lampu zhasnutou,“ řekl, když se natáhla po vypínači. „Jenom tady posedíme a vypijeme si spolu kakao.“

Po chvilkové odmlce řekla: „Slyšela jsem, co jste měli na ranči za potíže.“

„Už je to všechno vyčištěné a uklizené. Neřekla bys, že se to vůbec stalo. Mohlo to být o moc horší.“

Váhavě se ho dotkla. „Mohl ses zranit.“

Odložil prázdný šálek na stolek a povzdechl si. „Pořád ti ještě záleží na tom, aby se mi nic nestalo?“

„Pořád, a stále bude.“

„Nikdo na mě nebyl nikdy tak hodný jako ty, Stacey. Chybělas mi.“ Sáhl po její ruce a stiskl ji v dlaních. „Vypadáš unaveně a ustaraně.“

„Taky jsem.“

„Kvůli těm škodám na ranči?“

„Ne.“ Zabořil se hlouběji do polštářů na gauči a opřel si hlavu o opěradlo. „To ty nepříjemnosti, které máme kvůli Celinině vraždě. To mě hrozně tíží.“ Opřel jí hlavu o rameno. „Hmm, hezky voníš. Ta vůně mi chyběla. Voníš čistotou.“ Polaskal ji na hrdle.

„Co tě na tom vyšetřování tolik znepokojuje?“

„Nic konkrétního. To ta Alex. S matkou se dneska pohádaly. Matka se vytasila s tím, že se Celina nechala zbouchnout a musela se za toho svého vojáčka vdát. Byla to ošklivá scéna.“

Zajel rukou kolem jejího pasu. Stacey automaticky zvedla ruku, uchopila ho za bradu a přitiskla si jeho hlavu na prsa.

„Lhala jsem jí,“ přiznala se tichounce. „Záměrně.“ Něco lhostejně zamručel.

„Neřekla jsem jí, že jsem byla v ten den, kdy Celinu zabili, ve stáji.“

„Proč jsi to udělala?“

„Nechtěla jsem, aby mě pronásledovala otázkami. Nesnáším ji za to, že ti zase dělá potíže.“

„Alex si nemůže pomoct. Není to její vina.“

Byla to stará známá písnička, které měla Stacey plné zuby. Totéž často říkával o Celině. Bez ohledu na to, jak s ním Celina ohavně jednala, nikdy proti ní neřekl slovo.

„Nenávidím tuhle Celininu holku stejně, jako jsem nenáviděla Celinu,“ zašeptala Stacey.

Alkohol a silná mexická marihuana otupily Juniorovi myšlení. „Teď toho nechrne. Tohle je příjemné, viď?“ zašeptal, zajel jí rukou do výstřihu županu a hned ji vystřídaly jeho rty. Jazykem jí přejel přes bradavku. „Vždycky jsi to ode mě chtěla takhle. Líbilo se ti to.“

„Pořád se mi to líbí.“

„Opravdu? A tohle? Pořád se ti ještě líbí tohle?“ Vtáhl si její bradavku do úst a zajel jí rukou mezi stehna. Zasténala jeho jméno.

„Pochopím, jestli nebudeš chtít.“ Maličko se odtáhl.

„Ne,“ vyhrkla rychle a znovu si přitiskla jeho hlavu na prsa, pevně stiskla nohy a uvěznila tak jeho ruku. „Chci. Prosím.“

„Stacey, Stacey, tvoje něžná milující péče je přesně to, co dnes večer potřebuji. Vždycky jsem mohl s tebou počítat, že se postaráš, aby mi bylo líp.“ Odpoutal se od jejího ňadra a dlouze, pomalu, důkladně ji políbil. „Vzpomínáš, po čem jsem se vždycky cítil dobře?“ zeptal se se rty na jejích rtech.

„Ano.“ Vážně na něho pohlédla. Usmál se na ni podmanivě jako anděl. Nedokázala mu nic odepřít, když se na ni takhle díval – ani když spolu chodili na střední školu, ani za jejich manželství, ani teď. Nikdy.

Stacey Wallace Mintonová, soudcova upjatá, prudérní dcera, se před ním okamžitě svezla na kolena, horečnatě mu rozepnula poklopec a vzala ho do svých dychtivých úst.

„Slečno Gaitherová, madam? Slečno Gaitherová? Jste tam?“ Podřimovala. Probudilo ji bušení na dveře, které už byly opravené. Probrala se a zjistila, že leží natažená na nerozesílané posteli, ztuhlá a prochladlá. Oči měla naběhlé od pláče.

„Co chcete?“ vypravila ze sebe chraptivě, na víc se nezmohla. „Jděte pryč.“

„Máte vyvěšený telefon, madam?“

„Kruci.“ Spustila nohy na podlahu. Oblečení měla pomačkané a různě kolem sebe omotané. Přihladila si je, přistoupila k oknu a roztáhla závěsy. U dveří stál noční recepční.

„Vyvěsila jsem telefon, aby mě nikdo nerušil,“ řekla mu přes okno.

Zadíval se na ni, zjevně rád, že ji našel ještě naživu. „Omlouvám se, že vás obtěžuju, madam, ale je tady ten muž, co se s vámi snaží spojit. Hádal se se mnou a tvrdil, že byste se nemohla tak dlouho vybavovat po telefonu!“

„Jaký muž?“

„Harper nebo Harris nebo tak nějak,“ zamumlal a podíval se na útržek papíru, který si přinesl s sebou. „Nemůžu to po sobě moc přečíst… Jak jen to říkal?“

„Harper? Greg Harper?“

„Počítám, že jo. Ano, madam.“

Alex spustila závěs, sundala bezpečnostní řetěz a otevřela. „Neříkal, co chce?“

„To jo, říkal. Že vám mám vyřídit, abyste se zítra v deset dostavila do Austinu na schůzku.“

Zůstala na recepčního ohromeně zírat. „Musel jste ten vzkaz nějak špatně pochopit. Zítra dopoledne v deset?“

„Takhle to říkal, a já to pochopil správně, poněvadž jsem si to hned tadyhle poznamenal.“ Ukázal jí kus papíru se vzkazem naškrábaným tužkou. „Ten člověk vás volal celé odpoledne a hrozně vyváděl, protože se s várna nemohl spojit. Nakonec řekl, že jde večer někam ven a že mám zajít do vašeho pokoje a ten vzkaz vám osobně předat, což jsem udělal. Takže, dobrou.“

„Počkejte!“

„Hele, musím se starat o ústřednu.“

„Nezmínil se, co je to za schůzku? Proč je to tak naléhavé?“

„Ne, jenom že tam máte být.“

Vyčkávavě tam postával. Poděkovala mu, vtiskla mu do dlaně dolar a on odklusal k recepci.

Zamyšleně zavřela dveře a znovu si přečetla vzkaz. Nedávalo to smysl. To se Gregovi nepodobalo, aby se choval tak záhadně. A rovněž se mu nepodobalo, aby sjednával schůzky, které se vysloveně nedaly stihnout.

Když opadlo první ohromení, dolehlo na ni, do jak neřešitelné situace se dostala. Musí být zítra v deset v Austinu. Už se setmělo. Pokud by hned vyjela, musela by řídit skoro celou noc a dostala by se do Austinu za rozbřesku.

Pokud počká do rána, musela by vyjet hrozně brzy a pak by měla co dělat, aby tam dorazila včas. Ani jedno řešení nebylo dobré a necítila se ani duševně ani citově schopná se rozhodnout. Vtom ji něco napadlo. Než si to stačila vymluvit, vytočila číslo.

„Kancelář šerifa.“

„Prosila bych šerifa Lamberta.“

„Není tady. Stačil by vám někdo jiný?“

„Ne, děkuji. Potřebuji mluvit osobně s ním.“

„Promiňte, madam, vy jste slečna Gaitherová?“

„Ano, u telefonu.“

„Kde jste?“

„Ve svém motelovém pokoji. Proč?“

„Reede tam má namířeno. Už by tam měl být. Každou chvíli.“ Odmlčel se a pak se opatrně zeptal: „Takže jste v pořádku?“

„Samozřejmě že jsem v pořádku. Myslím, že už slyším zastavovat auto. Děkuji.“ Zavěsila a přistoupila k oknu právě včas, aby viděla Reeda vystupovat z vozu a spěchat k jejím dveřím.

Prudce otevřela. Zarazil se v rozběhu, div neztratil rovnováhu. „Jen, prosím tě, ty dveře zase nerozkopni.“

„Nezkoušej to na mě,“ řekl a temně se zamračil. „Co se to ksakru děje?“

„Nic.“

„Nepovídej.“ Ukázal na telefon vedle postele. Celá ta nevinná situace ho zřejmě ještě víc namíchla. Napřáhl na telefon obviňující prst. „Volal jsem kolik hodin a pořád bylo obsazeno.“

„Vyvěsila jsem ho. Co bylo tak důležité?“

„Doslechl jsem se, co se stalo dnes odpoledne mezi tebou a Sarah Jo.“

Poraženecky svěsila ramena a dlouze si povzdechla. Skoro zapomněla na Gregův vzkaz.

Nikdy si nezkontrolovala datum na oddacím listu rodičů. Nemuselo to stejně mít nutně vypovídací hodnotu. Jakožto právnička věděla, že data, i na takzvaných právních dokumentech, mohou být zfalšovaná. Podle toho, jak všichni na odhalení Sarah Jo zareagovali, poznala, že datum je správné. Byla počata nelegitimně.

„Měl jste tam být, šerife. Udělala jsem ze sebe blázna. Ohromně byste se pobavil.“

Její uštěpačnost mu náladu nevylepšila. „Proč jsi vyvěsila telefon?“

„Abych si trochu odpočinula. Co sis myslel? Že jsem se přecpala prášky na spaní nebo si podřezala žíly?“

Nevzal tu sarkastickou odpověď tak úplně na lehkou váhu. „Možná.“

„Tak potom mě dost dobře neznáš,“ odsekla naštvaně. „Nevzdávám se tak snadno. A nestydím se za to, že se moji rodiče museli brát.“

„Neříkal jsem, že se stydíš nebo že bys měla.“

„Byl to jejich přehmat. Se mnou jako s člověkem to nemá nic společného, souhlasíš?“

„Souhlasím.“

„Tak si přestaň myslet, že… ach, je mi fuk, co si myslíš,“ vyhrkla a promnula si spánky. Byla víc naštvaná na sebe než na něho. To, že se na něho osopovala, bylo jediným náznakem toho, jak velmi je rozčilená. „Potrebujú, abys mi pomohl, Reede.“

„V čem?“

„Mohl bys mě letadlem dopravit do Austinu?“ Ta prosba ho zaskočila. Přestal se uvolněně opírat o zárubeň čerstvě opravených dveří a postavil se zpříma. „Do Austinu? Proč?“

„Pracovní záležitost s Gregem Harperem. Potrebuju tam být v deset dopoledne na schůzce.“

KAPITOLA DVACÁTÁ SEDMÁ

Ani ne za hodinu byli ve vzduchu a nabrali jihovýchodní kurz směrem na hlavní město státu. Čtvrthodinu z té hodiny využila, aby znovu vypadala jako člověk. Umyla si obličej studenou vodou, znovu se nalíčila, vykartáčovala si vlasy a převlékla se do vlněných kalhot a svetru. Na zítřejší schůzku si obleče něco ze zásob doma.

Cestou na městské letiště v Purcellu se Reede zastavil pro hamburgery, které si předem objednal. Když dorazili na startovací dráhu, čekala tam na ně jednomotorová česna. Šerif věděl, za které drátky zatáhnout.

Purcell nebyl víc než pruh zářících světel na černém koberci, když ji napadlo se zeptat: „Tohle letadlo je tvoje?“

„Patří Minton Enterprises. Angus mi dovolil, abych si ho vzal. Podej mi cheeseburger.“

Svůj už zpoloviny zhltla – okurkové sendviče Sarah Jo nestály za řeč. „Kdy ses naučil létat?“

Reede žvýkal. „To mi bylo asi osm.“

„Osm!“

„Zachránil jsem ze šrotu staré kolo a jakžtakž jsem si ho opravil, aby se na něm dalo jezdit. Při každé možné příležitosti jsem na něm jezdil na letiště.“

„Musí být tak tři míle za městem!“ zvolala.

„To mi bylo jedno. Jezdil bych i dvakrát tak daleko. Letadla mě lákala. Ten chlápek, co to tam vedl, byl nerudný jako chřestýš. Vyslovený samotář, ale míval pro mě v letité lednici jahodovou limonádu. Musel jsem ho hrozně otravovat, ale netvářil se, že by mu moje vyptávání vadilo. Jednou po mně kouknul a řekl: ‚Musím zkontrolovat tohle letadlo. Chtěl bys se mnou?‘ Skoro jsem se počůral.“

Zřejmě si neuvědomoval, že se při té šťastné vzpomínce usmívá. Ani nedutala, aby mu nepřipomněla, že sedí vedle něho. Vychutnávala si jeho úsměv, který mu přitažlivě zdůrazňoval jemné tahy koutků očí a kolem úst.

„To byla nádhera,“ řekl procítěně, jako by znovu prožíval ten příval radosti. „To jsem ještě neobjevil sex, takže létání bylo to nejlepší, co jsem zažil. Zeshora všechno vypadalo tak mírumilovně, tak nedotčeně.“

Byl to únik od strašné reality jeho dětství, pomyslela si Alex soucitně. Chtěla se ho dotknout, ale neodvážila se. Hodlala se pustit po kamenité, nebezpečné cestě. Jedno nesprávné slovo nebo věta by všechno pokazilo, takže postupovala opatrně.

Tiše se zeptala: „Proč jsi mi, Reede, neřekl, že matka byla těhotná, když se vrátila z El Pasa?“

„Protože to neznamená žádný rozdíl.“

„Dnes ne, ale před pětadvaceti lety to rozdíl byl. Nechtěla se za mého otce vdát. Musela.“

„Když to teď víš, co se tím mění? Vůbec nic.“

„Možná,“ přitakala nejisté. Po krátké odmlce dodala: „To já jsem byla příčinou té hádky, viď?“

Pronikavě na ni pohlédl. „Cože?“

Opřela si hlavu o opěrku a povzdechla si. „Nešlo mi do hlavy, proč jste si vy dva nedali pusu a neusmířili se, když se toho léta vrátila. Když jsem věděla, jak moc a jak dlouho vám na sobě záleželo, nechápala jsem, co vás mohlo rozdělit po nějakém hloupém mileneckém hašteření. Teď už to vím. Nebylo to hloupé. A nebylo to pouhé hašteření. Šlo o mě. Já jsem vás rozdělila. Já jsem byla příčinou té hádky.“

„Nešlo o tebe.“

„Šlo.“

Babička Grahamová jí řekla, že je to její vina, že přišla Celina o život. Všechno, na co Alex dosud přišla, to tvrzení podporovalo. Dohnala Celina tím, že čekala dítě s jiným mužem, svého vášnivého, žárlivého, majetníckeho milence k tomu, že ji zabil?

„Reede, zavraždil jsi moji matku kvůli mně?“

„Kruci,“ zaklel vztekle. „Nejradši bych Sarah Jo zakroutil krkem, že ti tohle navykládala. Nehádal jsem se s Celinou kvůli tobě – alespoň zpočátku ne.“

„Kvůli čemu tedy?“

„Kvůli sexu!“ Otočil hlavu a probodl ji temným pohledem. „Stačí?“

„Sexu?“

„Jo, sexu.“

„Ty jsi na ni naléhal, a ona nechtěla?“ Pokožka na čelisti se mu napjala. „Právě naopak, advokátko.“

„Cože?“zvolala. „Tomu mám jako uvěřit –“

„Je mi srdečně jedno, čemu uvěříš. Je to pravda. Celina chtěla, abychom do toho skočili rovnýma nohama, do naší budoucnosti, a já nechtěl.“

„Teď od tebe uslyším, žes k tomu měl nesobecký, vznešený důvod,“ řekla poťouchle. „Že je to tak?“

„To naši,“ řekl hluše. „Táta přivedl mámu do jiného stavu, když jí bylo sotva patnáct. Museli se vzít. Vidíš, jak to náramně dopadlo. Neriskoval bych, aby se totéž stalo Celině a mně.“

Alex se rozbušilo srdce vděčností, nevírou a dalšími pocity, příliš složitými, aby se v nich vyznávala. „Chceš říct, že jste spolu nikdy –“

„Ne, nikdy.“

Uvěřila mu. Tvářil se upřímně, jenom hořkost na něm byla znát, a možná i trocha lítosti. „Copak jste nevěděli o kontrole porodnosti?“

„S jinými děvčaty jsem používal kondom, ale –“

„Takže jsi měl jiná děvčata?“

„Nejsem mnich, proboha. Sestry Gailovy.“ Pokrčil rameny. „A spousta dalších. Vždycky byla nějaká svolná po ruce.“

„Zvláště kolem tebe.“ Mrskl po ní ošklivým pohledem. „Proč jsi neměl starost, abys některou z těchhle nepřivedl do jiného stavu?“

„Ty všechny spaly s kdekým. Byl bych jedním z mnoha.“

„Ale Celina by spala jenom s tebou.“

„Správně.“

„Do té doby, než odjela do El Pasa a poznala Ala Gaithera,“ uvažovala Alex nahlas. „Byl jenom prostředkem, jak v tobě vzbudit žárlivost, nemám pravdu?“ Nevesele se zasmála a dodala: „Přehnala to, a tak jsem vznikla já.“

Rozhostilo se mezi nimi mlčení. Alex to ani nepostřehla. Byla ponořená do bouřlivého přemýšlení o matce a Reedovi a jejich nenaplněné lásce.

„Tady nahoře je v noci opravdu krásně, viď?“ prohodila zasněně a ani si neuvědomila, že od jejich posledního hovoru uplynula skoro půlhodina.

„Myslel jsem, žes usnula.“

„Ne.“ Pozorovala, jak hradba mračen proplouvá mezi nimi a měsícem. „Vzal jsi někdy moji matku do letadla?“

„Párkrát.“

„V noci?“

Zaváhal. „Jednou.“

„Líbilo se jí to?“

„Byla vyděšená, pokud se pamatuju.“

„Dělali jí hotové peklo, viď?“ v „Kdo?“

„Všichni. Když se proláklo, že je Celina Grahamová těhotná, určitě se to rozneslo rychlostí ohně.“

„Víš, jak to chodí na malém městě.“

„Proto nemohla dokončit střední školu.“

„Hele, Alex, ty jsi jí nezabránila v ničem,“ namítl naštvaně. „No dobře, udělala chybu. Byla celá pryč do toho vojáka, nebo ji využil. Ať už se ksakru stalo cokoliv, stalo se.“

Hranou ruky s konečnou platností rozčísl vzduch mezi nimi. „S tím samotným aktem ani s jeho následky jsi ty neměla nic společného. Sama jsi to sotva před pár hodinami prohlásila. Vzpomínáš si?“

„Já matku neodsuzuju, ani sebe nestigmatizuju, Reede.

Je mi jí líto. Nemohla chodit do školy. Přestože byla z právního hlediska vdaná.“

Obtočila si paže kolem těla, jako by se objímala. „Myslím, že byla jedinečný člověk. Mohla mě dát k adopci, ale neudělala to. I potom, co otce zabili, si mě nechala. Milovala mě a byla připravená se kvůli mně obětovat.

Měla odvahu donosit mě ve městě, kde o ní kdekdo mluvil. Nenamáhej se to popírat. Vím, že o ní mluvili. Byla oblíbená a upadla v nemilost. Každému, kdo proti ní něco měl, to udělalo radost. To už je lidská přirozenost.“

„Pokud to tak bylo, nedali to najevo.“

„Protože jsi byl pořád její rytíř, je to tak?“

„Já a Junior.“

„Udělali jste kolem ní ochranný kruh.“

„Asi by se to tak dalo říct.“

„V té době pro ni bylo vaše přátelství zřejmě důležitější než kdykoliv předtím.“ Neutrálně pokrčil rameny.

Dlouhou chvíli jen beze slova upírala pohled na jeho profil. Ta kamenitá cesta ji zavedla k útesu a právě se chystala z něho skočit. „Reede, kdyby Celina nezemřela, vzali byste se?“

„Ne.“

Ani vteřinu nezaváhal s odpovědí. To Alex překvapilo. Tak docela mu neuvěřila. „Proč ne?“

„Ze spousty důvodů, ale v zásadě kvůli Juniorovi.“

Tohle nečekala. „Co s ním bylo?“

„Když Celina otěhotněla, začali k sobě mít velice blízko. Už ji skoro přemluvil, aby si ho vzala, když… když umřela.“

„Myslíš, že by si ho nakonec vzala?“

„Nevím.“ Mrskl po ní ironickým pohledem. „Junior má u dam dobré oko. Umí být velice přesvědčivý.“

„Podívej, Reede, řekla jsem Sarah Jo jedno, a teď to řeknu tobě –“

„Psst! Už nás mají na radaru v Austinu!“ Promluvil do mikrofonu. Když skončila výměna údajů, přemluvil někoho ve věži, aby mu zařídil pronájem vozu, a to už se blížili osvětlené přistávací dráze.

„Máš zapnutý pás?“

„Ano.“

Bezchybně přistál. Alex si později myslela, že snad byla v nějakém omámení, protože sotva si vzpomínala, že vystupovala z letadla a přecházela k pronajatému vozu. Řekla Reedovi, kde bydlí, a nemusela se na nic soustředit.

Měla byt v módní čtvrti, kde bydlela vyšší střední vrstva, všichni pili vitaminové nápoje, v kuchyni jim nechyběla pánev wok a členství ve fitcentru bylo stejně samozřejmé jako řidičák.

Při letu bouřku nezažili, ale rozpoutala se nad městem právě ve chvíli, kdy zajeli do její ulice. Přední sklo začaly bičovat dešťové kapky. Zaburácel hrom.

Je to támhleten, co jsou na dvorku poházené noviny,“ nasměrovala ho Alex.

„Jsi veřejná žalobkyně. To bys měla mít rozum a ne-oznamovat zlodějům, že jsi pryč. Nebo si takhle prihrávaš klienty?“

„Zapomněla jsem odříct donášku.“

Zajel k chodníku, ale motor nevypnul. Před několika dny by skákala radostí při pomyšlení, že se vrací domů, čistě jen proto, že na čas vypadne z motelu Westerner. Když se ale teď zadívala na hlavní dveře, nijak ji to dovnitř netáhlo. Slzy, které jí rozostřily pohled, nebyly slzy radosti.

„Byla jsem pryč skoro tři týdny.“

„Tak to potom radši půjdu s tebou.“ Vypnul motor a vystoupil. Deště si nevšímal. Kráčel s ní po cestičce k domu a cestou sbíral staré noviny. Když odemykala, odhodil je do rohu kryté verandy. „Nezapomeň je zítra vyhodit,“ řekl.

„Ne, nezapomenu.“ Sáhla dovnitř a vypnula poplašný systém, který začal vrnět, hned jak otevřela dveře. „Asi to znamená, že je to vevnitř v bytě bezpečné.“

„Chceš se zítra sejít na letišti, nebo jak?“

Já…“ Nedokázala si představit, že odjede a nechá ji v bytě samotnou.

„Zítra kolem poledne se stavím v kanceláři okresního státního zástupce a poptám se po tobě. Co ty na to?“

„Dobře. To už bych měla být hotová.“

„Fajn, tak zatím.“ Otočil se k odchodu.

„Reede!“ Instinktivně k němu natáhla ruku, když se ale otočil, hned ji stáhla. „Nechtěl bys trochu kávy, než odejdeš?“

„Ne, děkuju.“

„Kam teď půjdeš?“

„To budu vědět, až tam budu.“

„Cos tím myslel?“

„Budu se jen tak poflakovat.“

Jo tak…“

„Měla bys jít dovnitř.“ Ještě jsem ti nezaplatila.“

„Za co?“

„Za letadlo, za tvůj čas.“

„Žádné placení.“

„Trvám na tom.“

Zaklel. „Jedna věc, kvůli které se s tebou nehodlám dohadovat, jsou peníze. Je ti to jasné? A teď dobrou noc.“

Otočil se a udělal dva dlouhé kroky dřív, než na něho stačila znovu zavolat. Otočil se a zadíval se jí do očí. „Nechci zůstat dnes v noci sama,“ vyhrkla. Přestože odpoledne tolik plakala, zásoba slz jí ještě nedošla. Začaly se jí koulet po tvářích a řinuly se jako dešťové kapky. „Nechoď, prosím tě, Reede. Zůstaň se mnou.“

Vrátil se pod převislou střechu, ale vlasy a ramena už měl mokré. Založil si ruce v bok a zeptal se: „Proč?“

„Právě jsem ti řekla proč.“

„Musíš k tomu mít nějaký jiný důvod, jinak bys mě o to nežádala.“

„No dobře,“ rozkřikla se na něho. Je mi hnusně. Je to dostatečný důvod?“

„Ne.“

„Je mi bídně z toho, co musela matka kvůli mně vytrpět,“ řekla a otřela si oči. „Nejsem žádný doktor.“

„Potrebujú, aby mě někdo držel za ruku.“

„Lituju. Mám jiné plány.“

„Tobě je jedno, že se k tobě obracím o pomoc?“

„Docela jo.“

Nenáviděla ho za to, že ji nutí, aby se doprosovala. Nicméně odhodila poslední zbytky pýchy a řekla: „Babička Grahamová umřela a až do konce svého života mě nemohla vystát, kvůli tomu, že jsem zničila Celině život. Chtěla, aby se vdala za Juniora, a když se tak nestalo, dávala za to vinu tomu, že jsem se tak nevhod narodila. Teď jenom potrebujú vědět, že se mnou taky neopovrhuješ.

Dovedeš si představit, jak je mi hrozně, když vím, že já jsem ten důvod, proč si matka vzala jiného muže, když milovala tebe? Nebýt mě, mohl ses s ní oženit, mít děti, mohli jste se po celý život milovat. Zůstaň se mnou dnes večer, Reede, prosím tě!“

Přikročil k ní, přitiskl ji zády na zeď a pořádně s ní zatřásl. „Chtěla bys, abych tě vzal na klín a říkal ti, že všechno je, jak má být, že zítra vyjde slunce a všechno bude vynadat líp?“

„Ano!“

„Čistě pro tvoji informaci, pohádky na dobrou noc nevyprávím. Když trávím se ženou noc, potom ne proto, že je jí mizerně, ani proto, abych ji rozveselil, pokud je jí smutno.“ Přivřel oči do štěrbin. „A už vůbec ne proto, že bych si chtěl hrát na taťku.“

KAPITOLA DVACÁTÁ OSMÁ

Gregory Harper, státní zástupce okresu Travis v Texasu, viditelně soptil. Kouřil už třetí cigaretu během pěti minut. Vztek si vyléval na své asistentce, která seděla před jeho psacím stolem a vypadala, jako by nedávno dostala pěstí do obou očí.

„S kým jsi to v noci vyváděla, Drákulo? Vypadáš úplně vycucnutá,“ podotkl Greg se svou charakteristickou ne-omaleností.

„Mohli bychom se zabývat vždycky jen jednou pohromou? Nemíchej to dohromady.“

„Pohromou? Jo, tím myslíš, jak jsem ti vzkázal, že tvoje pátrání skončilo a že se máš pronto, v cukuletu, jak namydlenej blesk vrátit do Austinu? S ničím se nezdržovat a pohnout zadkem?“

„Ano, to je ta pohroma.“ Opřela se dlaněmi o kraj jeho psacího stolu. „Nemůžeš po mně, Gregu, žádat, abych toho teď nechala.“

„Já to po tobě nežádám, já ti to nařizuju.“ Zvedl se z otáčecího křesla a přistoupil k oknu. „Cos tam krucinál prováděla, Alex? Včera mi volal guvernér a byl namíchnutý. A to řádně.“

„Na tebe je namíchnutý vždycky.“

„To s tím nesouvisí.“

„Povídali, že mu hráli. Všechno, co děláš, Gregu, je politicky motivované. Nepředstírej, že tomu tak není. Nemám ti to za zlé, ale nehraj si přede mnou na poctivce od kosti, jenom proto, žes dostal přes prsty.“

„Guvernér je přesvědčený, že se jeho dostihová komise nemůže dopustit přehmatu. Přiznat, že komise udělala chybu, když vybrala Minton Enterprises pro udělení licence, se rovná tomu, že by guvernér připustil, že sám nemá dobrý odhad.“

„Minton Enterprises se nedá, co se týká dostihů, nic vytknout.“

„No jasně. Až na to, že jednoho z Mintonů podezíráš z vraždy, a pokud ne někoho z nich, tak místního představitele zákona. Zkrátka nepatrná darebačinka.“

„Nemusíš být tak sarkastický.“

Pomnul si zátylek. „Mělas včera slyšet guvernéra. Podle něho je Angus Minton něco mezi kouzelným dědečkem a pistolníkem.“

Usmála se tomu zvláštnímu, ale trefnému příměru. „To není špatné přirovnání, ale neznamená to, že není schopný někoho zabít.“

„Co se tuhle v noci stalo v té jeho stáji?“

„Jak o tom víš?“

„Zkrátka mi řekni, co se stalo.“

Neochotně mu pověděla o Fergusu Plummetovi a škodách, které vznikly na Mintonově ranči. Když domluvila, Greg si přejel rukou přes obličej. „Tentokrát jsi převrátila káru plnou velkých, naleštěných jablek.“ Vybral si další cigaretu a zasunul si ji mezi rty. Při každém slově poskakovala nahoru a dolů, takže mu dalo práci ji zapálit. „Nelíbi-’ lo se mi vůbec do tohohle případu vrtat.“

„Přímo sis v tom liboval.“ Už takhle měla nervy nadranc, takže ji o to víc otrávilo, že svaluje veškerou vinu na ni. „Myslel sis, že by to mohlo dostat guvernéra do úzkých, a to pomyšlení sis přímo vychutnával.“

Položil si paže na stůl a předklonil se. „Říkalas, že tam zajedeš a znovu otevřeš případ vraždy své matky. Netušil jsem, že vyprovokuješ praštěného kazatele k šílenství, že nějakému chlapovi stáj skoro lehne popelem a cenný závodní kůň schytá kulku do hlavy. Dále že urazíš váženého soudce, který má pověst bez poskvrnky jako Bůh.“

„Wallace?“

„Wallace. Jak to vypadá, zavolal přímo našemu skvělému guvernérovi a stěžoval si na tvé neprofesionálni chování a vedení případu, na tvoje nepodložená obvinění.“ Vtáhl dým do plic a vyfoukl mohutný sloupec kouře. „Mám pokračovat?“

„Prosím,“ přitakala malátně. Věděla, že by stejně dál vedl svou.

„Dobrá. Chastain má z Wallace nahnáno.“

„Ten má nahnáno z vlastního stínu. Ani nešel k telefonu, když jsem mu volala.“

„Distancoval se od tebe, umyl si nad tebou ruce tak, že by to prvotřídní mýdlo nesvedlo líp. Říkal, že tě viděli, jak paříš s podezřelými.“

„Jak ‚pařím‘? Setkala jsem se s nimi při několika společenských příležitostech.“

„Nebezpečná situace, Alex. Máme tady tři podezřelé džentlmeny a jednu dámu, žalobkyni, a tu s každým z nich spojuje něco z minulosti. To smrdí.“

Měla co dělat, aby se pod jeho sžíravým pohledem ne-kroutila. „Takže jinak.“ Zvedla se a obešla židli. „Tohle je nevyřešený případ vraždy. Vyšetřování je schůdné, bez ohledu na to, kdo je provádí.“

„Tak dobře,“ řekl smířlivě, založil si ruce za hlavou a zhoupl se na židli. „Budu hrát s tebou. Co máš v ruce? Nemáš tělo, které by se dalo vykopat. Ani vražednou zbraň. Žádné –“

„Někdo ji vzal veterináři z kufříku.“

„Cože?“

„Tu vražednou zbraň.“ Převyprávěla mu, co jí sdělil doktor Ely Collins. „Doktor Collins starší nedostal ten skalpel nikdy zpátky. Měla jsem v úmyslu prohlédnout si policejní skladiště, jestli tam ten důkaz třeba ještě není, ale dost o tom pochybujú.“

„To já taky. Rozhodující je, že pořád nemáš vražednou zbraň. Vynořil se nějaký očitý svědek?“

Povzdechla si. „Nezmínil se při tom telefonickém rozhovoru o honákovi jménem Pasty Hickam?“

„Takže je to pravda.“

„Je to pravda. A neurážej mě, prosím, tím, že se mě zase budeš snažit takhle nachytat. Chystala jsem se ti o tom povědět.“

„Kdy? Kdy jsi hodlala propašovat do rozhovoru, že se člen téhle kanceláře zapletl s kovbojem, který skončil bradou vzhůru?“

„Zajímá tě, jak se na to dívám já?“ Pověděla mu o Pas-tym. Když domluvila, mračil se víc než předtím. „Pokud máš pravdu, potom pokračovat v tomhle vyšetřování je nejen pitomé a politicky nerozumné, ale vysloveně nebezpečné. Nikdo se, počítám, nepřiznal.“

Zašklebila se na něho. „Ne. Jeden z nich ale Celinu zabil a pravděpodobně i Hickama.“

Zaklel a zuřivě zamáčkl cigaretu. „Pěkně jednu vraždu po druhé. Kdybys měla některého z nich zítra zavřít za to, že zavraždil tvoji matku, kdo by to byl?“

„Nejsem si jistá.“

„Proč by ji zabíjel ten staroch?“

„Angus je tvrdohlavý a vychytralý. Má značnou moc a rozhodně o všem rád rozhoduje sám.“

„Usmíváš se.“

Je nesmírně příjemný, to musím přiznat.“ Angusovu poznámku, že by chtěl mít dceru, jako je ona, si nechala pro sebe. „Na Juniora je mimořádně tvrdý. Ale že by to byl zabiják s nožem?“ položila řečnickou otázku. „To si nemyslím. To není jeho styl. Kromě toho neměl Angus motiv.“

„A co Junior?“

„Tady už dost reálná možnost existuje. Je výmluvný a velice okouzlující. Jsem si jistá, že co mi říká, je pravda, až na to, že mi neříká všechno. Vím, že Celinu miloval. Chtěl si ji vzít, když otec jejího dítěte přišel o život. Možná příliš častokrát odmítla.“

„Dohady, samé dohady. Takže zbývá ještě Lambert. Jak je to s ním?“

Sklonila hlavu a upřela pohled na své bezkrevné prsty.

„Podle mě je to ten nejpravděpodobnější podezřelý.“

Greg prudce popojel s křeslem. „Co tě k tomuhle tvrzení vede?“

„Měl motiv a příležitost. Mohl vycítit, že se jeho nejlepší přítel chystá zaujmout jeho místo, a mohl ji zabít, aby tomu zabránil.“

„To je dost nosný motiv. A co příležitost?“

„Byl v ten večer na ranči, ale odešel.“

„To víš jistě? Má alibi?“

„Tvrdí, že byl s nějakou ženou.“

„Věříš mu?“

Krátce, hořce se zasmála. „Ale ano. Tomu se dá věřit. On i Junior to se ženami umějí.“

„Kromě tvé matky.“

„Ano,“ připustila tiše.

„Co k tomu říká Lambertovo alibi?“

„Nic. Neprozradí mi, jak se ta osoba jmenuje. Jestli existuje, pravděpodobně žije v místě. Na druhou stranu, jaký je v tom rozdíl? Zapracujú na tom, abych ji vystopovala, až se vrátím.“

„Kdo říká, že se tam vrátíš?“

Až doteď přecházela sem a tam, ale teď se znovu posadila na svoji židli a naléhavě řekla: „Musím se vrátit, Gregu, musím to dotáhnout do konce. Je mi jedno, jestli je ten vrah samotný guvernér, nemůžu to jen tak nechat viset ve vzduchu.“

Pokývl na telefon na psacím stole. „Odpoledne mi bude volat a zeptá se, jestli jsem tě z toho případu odvolal. Očekává ode mě, že řeknu ano.“

„I když by to znamenalo nechat tu vraždu nevyřešenou?“

„Soudce Wallace ho přesvědčil, že tě něco píchlo do zadku a jde ti o osobní pomstu.“

„No tak to se mýlí.“

„Myslím, že ne.“

Srdce se jí sevřelo. „Ty si to taky myslíš?“

Jo, myslím.“ Promluvil tiše, mnohem víc jako přítel než jako nadřízený. „Zabal to, Alex, dokud jsme schopní spolu ještě mluvit a dřív, než se s guvernérem skutečně chytnu.“

„Dals mi třicet dní.“

„Což můžu odvolat.“

„Mám ještě něco málo přes týden.“

„Za tu dobu můžeš nadělat spoustu škody.“

„Rovněž se ale můžu dobrat pravdy.“

Zatvářil se skepticky. „To je dost nejisté. Mám tady případy, které potřebují tvoji zkušenou ruku.“

„Výlohy si zaplatím sama,“ řekla. „Považuj to za moji dovolenou.“

„V tom případě bych nemohl zaštítit nic, cos tam dělala. Víc už bys nepožívala ochrany téhle kanceláře.“

„No dobře.“

Paličatě zavrtěl hlavou. „To ti nemůžu dovolit, stejně jako bych nedovolil své dospívající dceři, aby šla na rande bez kondomu v kabelce.“

„Gregu, prosím tě.“

„Jéžiši, ty jsi ale tvrdohlavá holka!“ Vylovil z balíčku cigaretu, ale nezapálil si ji. „Víš, co jediné mě na tomhle případu zaráží? Ten soudce. Jestli se ukáže, že má máslo na hlavě, až mu teče zpod klobouku, tak se ještě uvidí, čí vlk kozu ponese.“

„Ty jsi samý příměr.“

„Co na něho máš?“

„Nic solidnějšího než nechuť. Je to nedůtklivý, nervózní mužík s uhýbavýma očima.“ Na chvíli se zamyslela. „Něco mi ovšem přišlo podivné.“

„Tak?“ zeptal se a poposedl si.

„Stacey, jeho dcera, se vdala za Juniora Mintona pár týdnů po Celinině smrti.“

„Pokud nejsou sourozenci, tak to nebylo protizákonné.“

Sjela ho ostrým pohledem. „Stacey není… zkrátka není Juniorův typ, víš? A pořád ho miluje.“ Pověděla mu o výstupu na toaletách klubu Horše and Gun. „Junior je velice přitažlivý a Stacey není ten typ ženy, s kterou by se oženil.“

„Třeba ji má zlatou.“

„Přiznávám, že to mě nenapadlo,“ odtušila suše. „Nemusel si ji brát, aby s ní mohl spát. Tak proč to udělal, pokud k tomu neexistoval moc dobrý důvod? A nadto mi Stacey lhala. Tvrdila, že doma vybalovala po výletu do Galvestonu, ale zapomněla se zmínit, že byla ten den ve stáji.“

Greg si skousl spodní ret, pak si vrazil cigaretu mezi rty a zmáčkl zapalovač. „Pořád je to slabota, Alex.“ Vyfoukl dým. „Budu muset poslechnout svůj instinkt a odvolat tě.“

Dlouhou chvíli se měřili pohledem. Pak otevřela kabelku a vytáhla dvě obyčejné bílé obálky. Posunula je po desce stolu k němu.

„Co je to?“

„Moje výpověď a dopis, v němž oznamuji svůj záměr podat žalobu na Mintonovy a Reeda Lamberta.“

Div nespolkl cigaretu. „Cože? To nemůžeš!“

„Můžu. A udělám to. Existuje dostatek důkazů, abych je mohla zažalovat za vraždu své matky. Budu je žalovat o tolik peněz, že vybudování dostihové dráhy nebude padat v úvahu. Kariéra Reeda Lamberta půjde taky do háje. Do vězení nepůjdou, ale zničí je to.“

„Pokud vyhraješ.“

„Nebude záležet na tom, jestli vyhrajú, nebo ne. Protože za tento zločin ještě nebyli souzeni, nebudou se moci odvolávat na Pátý dodatek, aby se obvinění vyhnuli. Bez ohledu na to, co říkají, všichni budou předpokládat, že lžou. Dostihová komise nebude mít na vybranou, bude nucena svoje rozhodnutí přehodnotit a licenci jim odejmout.“

„Takže ti jde především a hlavně o peníze?“ rozkřikl se. „O to ti po celou dobu šlo?“

Na bledých tvářích jí vyskočily rudé skvrny. „Tohle je dokonce i pod tvoji úroveň, abys mi podsouval něco takového. Žádám, aby ses mi omluvil.“

Greg zdušené, zato květnatě zanadával. „No tak jo, omlouvám se. Tohle ovšem myslíš vážně?“

„Ano, myslím to vážně.“

Rozvažoval si to plnou minutu a pak zavrčel: „Měl bych si nechat prohlídnout hlavu.“ Přísně na ni namířil ukazovák a řekl: „Koukej se vyhnout malérům. A než po někom půjdeš, ujisti se, že máš nabito, zvláště pak u Wallace. Jestli to zvoráš a mně budou obviňovat, prohlásím, že sis provedla svou a já že s tím nemám nic společného. A původní termín platí. Jasné?“

„Je mi to jasné,“ řekla a zvedla se. „Jen co budu něco vědět, ozvu se ti.“

„Alex?“

Už byla u dveří. Ohlédla se. „Co je to s tebou?“

„Co jako?“

„Je nějaký zvláštní důvod, proč vypadáš jako duch?“

„Jsem jenom utahaná.“

Neuvěřil jí, ale nechal to být. Když odešla, sáhl po těch dvou obálkách, které mu přišoupla přes stůl. Roztrhl první a pak mnohem rychleji druhou.

Div nepřekotil psací stůl, jak se hnal ke dveřím. „Alex, ty potvoro!“ zaburácel do prázdné chodby.

„Právě odešla,“ informovala ho vyděšená sekretářka. „4S nějakým mužem.“

„S kým?“

„S nějakým kovbojem v kožené bundě s kožešinovým límcem.“

Greg se vrátil ke svému stolu, zmačkal obě prázdné obálky do kuličky a mrskl je do odpadkového koše.

Slunce už pomalu zapadalo, když Reede zajel s policejním vozem na parkoviště motelu Westerner.

„Vysaď mě u recepce, to stačí, prosím,“ řekla Alex. „Potrebujú se zeptat, jestli tam nemám nějakou poštu.“

Bez připomínek udělal, co po něm žádala. Od rozpačitého setkání před kanceláří státního zástupce si měli málo co říct. Let zpátky proběhl hladce. Alex většinu cesty prodřímala.

Reede zabíjel čas tím, že ji pozoroval, jak spí.

Nesčetněkrát během předchozí noci se málem vrátil do jejího bytu. Když se tak díval na tmavé kruhy, které jí zpod očí nemizely, i když spala, nešlo mu do hlavy, jak od ní mohl odejít. Včera potřebovala někoho vedle sebe. A on byl jediný, kdo byl po ruce. Nikdo mu ale nikdy neudělil cenu vzorného skautíka. Kdyby zůstal, nedokázal by se od ní držet dál. Proto odešel. Jejich potřeby byly neslučitelné.

Teď, když byla jednou nohou z vozu, zaváhala. „Moc děkuju.“

„Rádo se stalo.“

„Opravdu mi nedovolíš, abych ti zaplatila?“

Nestálo mu to za odpověď. Místo toho se sám zeptal: „Kvůli čemu byl ten velký potlach?“

„Kvůli případu, na kterém jsem před odjezdem pracovala. Druhý žalobce potřeboval něco vyjasnit.“

„A to se nedalo po telefonu?“

„Bylo to složité.“

Věděl, že mu lže, ale neviděl důvod, proč by se tím měl zabývat. „Takže zatím.“

Vystoupila a přehodila si popruh těžké kabely přes rameno. Vešla do recepce motelu, kde ji recepční pozdravil a podal jí hromádku vzkazů a pošty. Reede zacouval a otočil vůz. Už chtěl odjet, když si všiml, že Alex zpomalila, aby si přečetla jeden dopis. V obličeji ještě víc zbledla. Zastavil a vystoupil.

„Co je to?“

Zašilhala na něho, rychle složila dopis a nacpala ho zpátky do obálky. „Pošta.“

„Ukaž mi to!“

„Ty mi chceš prohlížet poštu?“

Třikrát luskl prsty a natáhl dlaň. Pleskla mu obálku do ruky a bylo na ní znát, jak je z toho otrávená. Dopis měl přečtený raz dva. Byl krátký a výmluvný. Zamračil se tak, až se mu tmavě plavé obočí nad kořenem nosu setkalo. „Hříšnice, která si oškliví Boha?“

„Takhle mě nazývá.“

„Nepochybně Plummet. Mohl bych si to nechat?“

„Klidně,“ řekla roztřeseně. „Vtiskla jsem si to do paměti.“

„Přesvědč se, že máš zamčeno.“

„Snad nebereš jeho výhrůžky vážně?“

Měl sto chutí s ní zatřást, a pořádně. Buď je hloupá, nebo naivní, ale v obou případech by mohla přijít k úrazu. „Beru to zatraceně vážně,“ řekl. „A ty bys měla taky. Jestli se pokusí jakkoliv s tebou spojit, zavolej mi. Rozumíš?“

Zatvářila se odmítavě, ale pak přikývla. Bylo na ní znát, jak je vyčerpaná. Vypadalo to, že se každou chvíli složí přímo na parkovišti. Věděl, že na tom má svůj díl viny, ale místo aby mu to udělalo dobře, cítil se hnusně.

Vyhodil to z hlavy a vykročil k svému vozu. Od motelu ovšem neodjel, dokud nebyla Alex bezpečně zamčená ve svém pokoji.

KAPITOLA DVACÁTÁ DEVÁTÁ

Když se dveře hangáru z vlnitého plechu s prásknutím otevřely, otočil Reede hlavu. Zapadající slunce měla za zády, takže do obličeje jí neviděl. To ovšem nepotřeboval, aby poznal, že soptí vzteky. Vypadala napjatá jako struna. Jasné světlo jí prozařovalo vlasy, takže vypadaly, jako by hořely plamenem.

Nevzrušeně si domyl ruce u kovové výlevky, opláchl si je a sáhl po papírovém ručníku do zásobníku na zdi.

„Čemu vděčím za to nečekané potěšení?“ zeptal se mile.

„Jsi lhář, pravděpodobně podvodník, možná i vrah.“

„Takový máš na mě názor od začátku. Pověz mi něco, co ještě nevím.“

Spustil se na stoličku a zahákl si podpatky vysokých bot o trnož. Bezmyšlenkovitě si jezdil rukama po stehnech nahoru dolů. Ještě nikdy se tolik nechtěl dotknout nějaké ženy, jako teď jí.

Bojovně k němu rázovala a sálala z ní nezdolná energie. Vypadala něžně, ale byla tak plná života a elánu, že téměř cítil pod svými dlaněmi její pokožku. Chtěl jí zajet rukou do vlasů a sevřít je v hrsti a přitom drtit její prostořeká ústa neodbytnými polibky.

Měla na sobě ten svůj krátký kožíšek, který na něho pokaždé zapůsobil tak, že pocítil vzrušení. Těsné džíny jí obepínaly nohy, pro které by dokázal vymyslet lepší použití, než aby nosily ženu, která už zřejmě každou chvíli vzteky vybuchne.

Došla k němu a zatřepala mu přímo před obličejem listem papíru. Rozpoznal v něm dopis, který jí poslali znepokojení občané hned potom, co do Purcellu přijela. Malér je teda na spadnutí, no dobře. Čekal na to. K tomuhle výstupu muselo dojít v tu minutu, kdy si dala dvě a dvě dohromady.

„Já věděla, že na tom něco nesedí,“ procedila se stisknutými zuby. „Ale dneska jsem se probírala materiály, které jsem shromáždila, hledala jsem vodítka, a nakonec jsem si uvědomila, co tady nehraje.“

Předstíral, že nevnímá její vábivou vůni, ze které šílel, založil si ruce a řekl: „Ano?“

„Tady je uvedeno o jednu firmu víc, než je dole podpisů. Letiště Moea Blakelyho,“ řekla a opakovaně prstem dloubla do odstavce napsaného na stroji. „Ale Moe Blakely to nepodepsal.“

„Což by šlo dost těžko, protože umřel před sedmi lety.“

„Moe Blakely byl ten starý pán, o kterém jsi mi vyprávěl, že je to tak? Ten, který tě učil létat a míval pro tebe jahodovou limonádu.“

„Doposud ve všech bodech trefa do černého.“

„To letiště patří vám, pane Lamberte.“

„Včetně plevele a tarantulí. Moe mi ho odkázal. Překvapená?“

„Úplně vyvedená z konceptu.“

„Většina místních byla taky. Některé z nich to taky pěkně žralo – ty, kteří by rádi ten pozemek shrábli. To bylo tehdy, když se vrtalo, kde se dalo, a hledala se ropa pod každým kamenem.“

„O tomhle dopisu jsme dlouze debatovali,“ řekla namíchnutá, až běda. „Ríkals, žes ho už viděl, ale zapomněl ses zmínit, že je v tom výčtu i tvoje firma.“

„Ti lidé, kteří ten dopis napsali, to se mnou předem neprohráli. Kdyby ano, požádal bych je, aby mě z toho vynechali.“

„Proč? Tvoje a jejich pocity se shodují jedna báseň.“

„Pravda, to ano, já ale nikomu zastřeně nevyhrožuju. Řekl jsem ti rovnou do očí, aby ses odsunula zpátky do Austinu. Kromě toho dělám všechno na vlastní pěst. Vždycky to tak bylo. Společné akce, to není moje parketa.“

„Tím se pořád nevysvětluje, proč jsi neuznal za vhodné mi říct, že to letiště patří tobě, když jsi měl tolik příležitostí mi to povědět.“

„Neřekl jsem ti to, protože jsem věděl, že všechno zveličíš.“

Napřímila se. „Já nic nezveličujú. Tohle letiště ti patří a hotovo. A máš velké plány, jak ho vylepšit a rozšířit.“

Pomalu se zvedl ze stoličky a vztyčil se nad ní. Z očí už mu nezářila pobavenost, vypadaly jako dva kusy ledu. „Jak o tom víš?“

„Dnes odpoledne jsem udělala domácí úkol. Představila jsem se jako tvoje sekretářka a zavolala třem leteckým společnostem a zeptala jsem se, jak to vypadá s naší žádostí na poskytování služeb. Kdyby o tobě jaktěživo neslyšeli, poznala bych, že mě moje tušení klamalo.“

Suše se zasmála. „Samosebou o tobě slyšeli. Nemohli se dočkat, až ti pogratulují, že Minton Enterprises dostávají tu licenci na dostihové závodiště. Všechny tři společnosti byly nadšené tvými nápady na poskytování chartero-vých letů a právě rozpracovávajínabídky. Jakmile provedou průzkum trhu, ihned se s tebou spojí. Jen tak na okraj, dlužíš mi deset dolarů za meziměstské hovory.“

Popadl ji za paži. „Nemáš žádné právo plést se do mých obchodních záležitostí. Tohle nemá s tím tvým případem vraždy vůbec nic společného.“

„Mám plné právo vést tohle vyšetřování, jak uznám za vhodné.“

„Jenom to, že mám letiště, které bude prosperovat, pokud se ta dostihová dráha vystaví, ještě neznamená, že jsem vzal na Celinu skalpel.“

„Mohlo by to znamenat, že chráníš toho, kdo to provedl,“ rozkřikla se.

„Koho? Anguse? Juniora? To je nesmysl a ty to víš.“

„Bránil jsi tomuhle vyšetřování na každém kroku. Nosíš odznak, takže bys měl být ochráncem zákona. Pche! Pěkný nesmysl!

Nechceš, abych toho zabijaka objevila, ať je to, kdo chce, protože jakékoli obvinění by znamenalo, že by ses mohl rozloučit s dostihovou dráhou a byl by to konec tvých plánů na vydělání peněz. Žádný div, že je tvoje loajalita vůči Mintonovým tak skálopevná,“ řekla pohrdavě. „Nijak to nesouvisí s přátelstvím ani s oplácením někdejší přízně a vlídnosti. Jenom sobecky chráníš svoje finanční zájmy.“

Přerývaně se nadechla, až se jí prsy pod svetrem zachvěly. „Můžu ti teda rovnou prozradit, že si myslím, že jsi to ty,“ dodala.

„Kdo? Ten vrah?“ Hlas měl syčivý a zlověstný. Opřel ji zády o trup letadla, v kterém se vrtal těsně předtím, než přišla.

„Ano. Myslím si, žes ji zabil. A myslím, že vím proč.“

„Nemůžu se dočkat, až si to vyposlechnu.“

„Miloval jsi Celinu až na hranici šílenství, ale ona tvoji lásku zradila. Já jsem byla neustálou připomínkou její zrady ještě předtím, než jsem se narodila. Nedokázal jsi odpustit a zapomenout, ale Junior ano. Uvítal příležitost zaujmout tvoje místo. Začal se jí dvořit a přineslo to výsledky.

Když sis všiml, že se do něho zamilovává, nedokázals snést, že bys ji ztratil kvůli svému nejlepšímu příteli a hlavnímu soupeři, tak jsi ji zabil. Když jsi ji nemohl mít ty, tak vpotom nikdo, a zvláště ne Junior.“

Pomalu přivřel jedno oko, aby jí naznačil, že jí gratuluje k těm výtečným závěrům. „Velmi dobře, advokátko. Tenhle kopec kydů ovšem představuje jeden velký problém.“ Přistoupil k ní ještě blíž a sklonil k ní obličej. „Nemůžeš z toho dokázat vůbec nic. Všechno to jsou domněnky. Nic na mě nemáš, nemáš nic na nikoho. Proč potom nám všem nezjednodušíš život a nevzdáš to?“

„Protože nemůžu.“

Vycítil za těmi slovy náznak zoufalství a poznal, že už je na půl cesty k tomu, aby ji zlomil. „Proč nemůžeš?“ popichoval ji.

„Protože chci toho, kdo to udělal, potrestat.“

„Kdepak,“ zavrtěl hlavou. „Ty to neděláš kvůli Celině. Děláš to kvůli sobě.“

„To ne!“

„Tvoje babička udělala z Celiny v tvých očích někoho mimořádného, a ty nedokážeš sama sobě odpustit, že ses v jejím životě objevila v nesprávný čas a všechno zkazila.“

„To teda nevím, kdo tady vykládá psychologické nesmysly,“ vybuchla naštvaně. „Vím toho o tobě dost, abych mohla říct, že jsi pěkný sobec, Reede Lamberte. Nesnesl bys představu, že by se jiný muž dotkl něčeho, co považuješ za svoje vlastnictví.“

Zatvářila se vítězoslavně a vyzývavě. „Co bylo nejtěžší odpustit, Reede? Že šla Celina do postele s jiným? Nebo jsi nedokázal odpustit sám sobě, že sis ji nevzal, když jsi měl příležitost?“

„Proč jsi tak umanutá na to, s kterou jsem co měl nebo neměl?“ Strčil do ní a pak se naklonil, až se dotýkali boky. „Už jednou jsem tě varoval, abys držela svoji zvědavost na uzdě,“ zašeptal. „Copak jsi přesně tohle neprováděla s Juniorem? Neuspokojovala jsi svoji zvědavost? Nedalo ti to pokoj, takže jsi zjišťovala, proč tvé mámě připadal tak přitažlivý?“ Činilo mu zvrácené potěšení, když zpozoroval, jak jí mizí barva z tváří.

„Ne,“ popřela chraplavě.

„Myslím, že jo.“

„Ty snad nejsi normální.“

„To ne já, milunko.“ Jeho dech jí pohladil rty. „To ty jsi nemožně vlezlá.“

Sklonil hlavu a políbil ji. Umíněně odolávala tlaku jeho úst, ale nakonec se mu podařilo rozevřít jí rty. Jazykem jí přejel přes zuby a po vnitřní straně rtů.

Poddala se mu. Pocítil, jak přerývaně vydechla. Ústa měla vlahá a sladká. Pocítil vzrušení a džíny se mu v rozkroku bolestně napnuly. Zajel rukou pod její kožíšek a přikryl jí ňadro dlaní. Dotkl se palcem její bradavky, která ztuhla, a když ji zlehka pohladil, tichounce zasténala.

Zvedl hlavu a zadíval se jí do obličeje. Opírala se hlavou o trup letadla, hrdlo napjaté a odhalené. Prudce oddychovala. Hruď se jí rychle zvedala. Cítil, jak jí tluče srdce, jako malá, divoká, poděšená bytost, chycená v pasti jeho dlaně. Rty měla pootevřené, vlhké a lesknoucí se. Oči měla zavřené. Pomalu je otevřela. Dívali se na sebe se směsí ostražitosti a zmatku.

Ach bože, byla Reedova poslední souvislá myšlenka. Znovu se k ní sklonil, žádostivě, ale mnohem ukázněněji. Zajel jí znovu jazykem do úst, tentokrát ale ne, aby bral, ale aby dával. Laskal její ňadro mnohem promyšleněji.

Nakonec už měl dost toho jejího oblečení a sjel jí rukou k pasu. Vyhrnul jí svetr, stáhl košíček podprsenky a už se dotýkal teplého, hebkého ňadra. Instinktivně se prohnula v zádech, a tím mu celé její ňadro vklouzlo do mozolnaté dlaně. Zlehka je hnětl a dál přitom dráždil pevnou bradavku bříškem palce.

Líbal ji, jako by to byl jeho vůbec první polibek v životě, nebo poslední, který mu bude dopřán, zasunul jí koleno mezi nohy a přitiskl se k jejímu rozkroku. Koutkem mysli zaregistroval, že bezmocně tiše vyjekla, zvedla ruce a ovinula mu je kolem krku, ale nedokázal se soustředit na nic jiného než na její ústa, na to, jak si je podmaňuje, a na to, jak nezvladatelně touží po tom, do ní vniknout.

Volnou rukou jí přejel přes zadek, vzadu po stehně a uchopil ji pod kolenem. Zvedl ji a opřel si ji o bok. Pevným tělem se jí vklínil mezi stehna a hladil ji tam, až oba sotva popadali dech. Přerývaně zašeptala jeho jméno a to ho ještě víc rozvášnilo.

O několik vteřin později uslyšel svoje jméno znovu, přicházelo k němu nejasně a z velké dálky. Matně mu šlehlo hlavou jak to, že Alex dokáže mluvit, když se tak divoce líbají.

Znovu uslyšel své jméno a došlo mu, že to není její hlas. „Reede? Kde jsi, chlapče?“

Prudce zvedl hlavu. Alex zamrkala, aby se jí před očima vyjasnilo. Rychle vytáhl ruku zpod jejího svetru. Bleskově si přitáhla kožíšek k tělu.

„Tady.“ Hlas mu zněl, jako by právě spolykal hřebíky.

Angus prošel dveřmi, které Alex nechala otevřené.

Reede si všiml, že slunce už zapadlo.

KAPITOLA TŘICÁTÁ

Vzpamatovala se rychle, to se jí musí přiznat, pomyslel si Angus. Až na omámený výraz v očích a mírně naběhlé rty se zdálo, že je úplně ve formě. „Ahoj, Angusi,“ řekla.

„Ahoj, Alex. Vyřídila jste v Austinu všechno?“

„Ano. Díky, že jste mi půjčil letadlo.“

„To nestojí za řeč.“

„Já, právě jsem na odchodu.“ Otočila se k Reedovi. „Zajdu za tebou kvůli tomuhle později.“ Spěšně odešla. Reede popadl francouzský klíč a sklonil se k motoru malého letadla.

„O co jí jde teď?“ zeptal se Angus a svezl se na stoličku, na níž předtím seděl Reede.

„Zjistila, že mi to tady patří. Nikdy jsem se s tím netajil, ale taky jsem to nikdy nevytruboval. Usuzuje, že bych měl hodně co ztratit, jestli dostane tenhle případ před velkou porotu, ať už jsem vrah, nebo ne.“

„Má pravdu,“ podotkl starší muž. Reede pouze pokrčil rameny, odhodil francouzský klíč na ponk a zavřel kapotu motoru.

„Ely mi říkal, že za ním přišla do ordinace a vyptávala se na skalpel jeho táty a na den, kdy k vraždě došlo.“

„Tak na skalpel?“

„No jo. Víš o tom něco?“

„To teda ne. A ty?“

„Já ne.“

Reede přistoupil ke skříňce, kde měl zásobu tvrdého alkoholu a piva. Nalil si štědrou dávku Jacka Danielse a hodil ji do sebe. Naklonil láhev k Angusovi. „Dáš si taky?“

„Jistě, díky.“ Usrkával whisky a pozoroval Reeda, jak do sebe obrací druhou skleničku.

Zachytil Angusův zvědavý pohled a prohodil: „To byl teda den.“

„Alex?“

„Jo, zatraceně, ta je tvrdohlavá.“

„Merle Grahamová jí nacpala do hlavy spoustu nesmyslů, to je bez debaty.“

„Není divu, že je pomstychtivá.“ Rozčileně zhluboka vydechl. „Jestli ME nebude mít tu dostihovou dráhu, tak budou všechny moje plány v pekle.“

„To je to pro tebe tak důležité?“

„Co sis myslel? Ze chci dělat šerifa do konce života?“

„Děláš si zbytečně moc starostí, chlapče,“ řekl Angus srdečně. „Budeme ji mít a tebe čeká přímo slunečná budoucnost. O tom jsem si s tebou přišel promluvit.“

Reede si ho zvědavě změřil. „O mojí budoucnosti?“

Angus na jedno polknutí dopil svoji whisky a zmačkal papírový pohárek. Posunul si kovbojský klobouk do týla a prohnaně se na Reeda usmál.

„Chci, aby ses vrátil do Minton Enterprises.“

Na chvíli to Reeda tak ohromilo, že se nezmohl na slovo. O krok ustoupil, zasmál se a řekl: „Děláš si srandu?“

„Ne.“ Angus pozvedl mozolnatou ruku. „Než něco řekneš, nejdřív mě vyslechni.“

Už měl v hlavě srovnáno, co řekne. Když mu dva znepokojení členové dostihové komise, kteří se dočetli o Alexině vyšetřování v austinských novinách, zavolali, rozhodl se, že udělá dobře, když se do všeho opře mnohem důrazněji a zarazí to. Tahle záležitost se jen tak nepřežene, jak si původně myslel.

Ty meziměstské hovory skončily optimisticky. Zlehčil Alexino tvrzení, pověděl jim pár lechtivých vtipů, a když zavěšovali, ještě se smáli. Ještě nebyl vážně znepokojený, ale rozhodně viděl, že ME musí vystupovat jako jeden celek. Dostat Reeda zpátky do firmy byl krok správným směrem.

Teď hladce odříkával předem promyšlená a nacvičená slova. „0 dostihových koních toho víš skoro tolik jako já, a víc, než se kdy Junior obtěžoval naučit. Vrátil by ses do firmy jako vedoucí pracovník. Rozdělil bych odpovědnost stejným dílem mezi tebe a Juniora, přestože bys měl jiné povinnosti.

Vím, jak moc pro tebe tohle letiště znamená. Máš k němu citovou vazbu, ale také vidíš, jaký má potenciál, pokud jde o zisk. Stejně tak já. Začleníme je do Minton Enterprises. Firma si bude moct dovolit přestavbu a rozšíření, které chceš provést. Tím bychom měli i větší slovo u leteckých společností.“

Zeširoka se usmíval. „Dokonce bych přihodil nějaké akcie Minton Enterprises. Takový obchod si nemůžeš nechat utéct, chlapče.“

Zklamalo ho, jak Reede zareagoval. Myslel si, že bude ohromený a bude na něm znát radost. Místo toho byl udivený, ale v tom ohromení byla i podezíravost. „Proč to všechno?“

Angus, přímo ztělesnění vyrovnanosti, řekl: „Patříš k nám – vždycky jsi patřil. Mám možnost trochu ti to pomoct rozhýbat. Byl bys bláhový, kdybys moji nabídku nevyužil.“

„Nejsem kluk, který pořád potřebuje tvoje milosrdenství, Angusi.“

„Nikdy jsem se nesnažil naznačit, že ti prokazuju milosrdenství.“

„To vím,“ řekl Reede vyrovnaně, „ale ať to opentlíme, jak chceme, bylo to tak.“ Zabořil pohled staršímu muži do očí. „Nemysli si, že ti nejsem vděčný za všechno, cos pro mě udělal.“

„Nikdy jsem po tobě vděčnost nechtěl. Vždycky sis všecko poctivě odpracoval.“

„Nebýt tebe, nehnul bych se z místa.“ Odmlčel se a pak pokračoval: „Ale splatil jsem ti to, a několikrát, podle mého víc než bohatě. Odešel jsem z tvojí firmy proto, že jsem potřeboval být nezávislý. Pořád to potrebujú, Angusi.“

To Anguse znepokojilo a nijak se s tím netajil. „Chceš, abych se doprosoval, viď? No dobře.“ Zhluboka se nadechl. „Už se blížím věku, kdy bude načase odejít do penze. Někdo by řekl, že jsem to měl už udělat. Firma potřebuje tvoje vůdcovské schopnosti, aby přežila.“ Rozpřáhl paže. „Tak. Udělalo to dobře tvému zatracenému já?“

„Nepotrebujú, aby mě někdo drbal za ušima, Angusi, a ty to moc dobře víš. Myslím na někoho jiného, jestli tomu to udělá dobře.“

„Na Juniora?“

„Na Juniora. Řekls mu o tom?“

„Ne. Neviděl jsem důvod, proč mu o tom říkat, dokud…“

„Dokud nebude příliš pozdě, aby s tím mohl ještě něco udělat.“

Angusovo mlčení bylo stejně výmluvné, jako by to naplno přiznal.

Reede začal rázovat sem a tam. „Junior je tvůj dědic, Angusi, ne já. Jeho bys měl opečovávat, aby to převzal. Potřebuje být připravený, až přijde čas.“

Angus také začal přecházet. „Děláš si starost, aby byl Junior připravený, od té doby, co jsi po ruce, abys za něho udělal, co je potřeba, a kryl mu záda, když něco zvorá.“

„Angusi, nechtěl jsem –“

„To je v pořádku,“ Angus zvedl ruku a zarazil jeho další námitky. „Jsem jeho táta. Ty jsi jeho nejlepší přítel. Měli bychom být schopní mluvit o něm otevřeně, bez nějakých zbytečných řečí. Junior není tak silný jako ty.“

Reede odvrátil hlavu. Zahřálo ho u srdce, když tohle uslyšel. Dobře věděl, jak těžké to pro Anguse je, něco takového přiznat.

„Vždycky jsem chtěl, aby byl Junior víc jako ty – průboj-nější, sebevědomý, cílevědomý – ale…“ Angus výmluvně pokrčil rameny. „Potřebuje tě, Reede. A já, ksakru, taky. Nedřel jsem se celá ta léta, abych se teď koukal, jak se všechno hroutí. Jsem dost pyšný, ale jsem praktický obchodník. Stavím se k faktům čelem, i když jsou občas zlá. Jedna z daných skutečností je, že ty jsi schopný, a Junior ne.“

„0 to mi jde, Angusi. Může být schopný. Zatlač na něho. Dej mu víc odpovědnosti.“

„A když to zvorá, víš, co se stane? Ztratím nervy a začnu na něho řvát. Začne trucovat a poběží za mámou, která ho bude utěšovat.“

„Zpočátku možná, ale dlouho ne. Jednoho krásného dne začne taky řvát. Dojde mu, že jediný způsob, jak s tebou jednat, je hned ti to vrátit. Mně to došlo.“

„A teď ses podle toho zařídil? Vracíš mi nějakou urážku, které si ani nejsem vědom?“

„To teda ne,“ odsekl Reede podrážděně. „Od kdy se bojím říct tobě, nebo komukoliv jinému, že mi něco nejde pod nos?“

„Tak já ti povím, od kdy,“ naježil se Angus. „Od té doby, co zabili Celinu. Tím se všechno změnilo, nemám pravdu?“ Přistoupil k Reedovi blíž. „Od toho rána jsme si, myslím, my tři otevřeně nepromluvili. Nejvíc jsem se vždycky bál toho, že vás dva Celina rozdělí.“ Zahořkle se zasmál. „Stejně vás rozdělila. I mrtvá vrhá na vaše přátelství stín.“

„Celina nemá s mým odmítnutím nic společného. Chci mít pocit, že co je moje, je moje. Beze zbytku. Ne že to bude součástí tvého konglomerátu.“

„Takže se na to díváš čistě obchodně?“

„Správně.“

Angusovi se začaly líhnout v mozku nové argumenty. „Co kdybych se rozhodl, že postavím vlastní letiště?“

„Potom bychom byli soupeři,“ odpověděl Reede nevzrušeně. „Ale nebylo by dost zakázek, aby se z toho dvě letiště uživila, a oba bychom prodělali.“

„Já si to ale dovolit můžu. Ty ne.“

„Nepřineslo by ti to žádné uspokojení, Angusi, kdybys mě zničil.“

Angus se uchechtl. „To máš pravdu. Ty jsi pro mě, chlapče, jako rodina.“

„Jako rodina, ale jenom jako. Junior je tvůj syn, ne já.“

„Odmítáš tuhle příležitost kvůli němu, viď?“ Byl to chytrý tah a podle toho, jak Reede zareagoval, poznal, že trefil do černého.

Reede zbytečně pohlédl na hodinky. „Hele, musím běžet.“

„Reede,“ řekl Angus a popadl ho za paži. „Myslíš, že někdy Juniorovi dojde, jakého dobrého kamaráda v tobě má?“

Reede se pokusil zažertovat: „Neříkej mu to. Už tak je dost marnivý.“

Angus vycítil porážku, a to nedokázal přijmout. „Nemůžu připustit, abys nechal moji nabídku plavat.“

„Nemáš na vybranou.“

„Nenechám tě, abys řekl ne. Budu na tebe pořád tlačit,“ slíbil a vychytralé modré oči mu přitom jiskřily.

„Žere tě to ne proto, že mě budeš postrádat, ale proto, že není po tvém.“

„Tentokrát ne, Reede. Potrebujú tě. Junior tě potřebuje. A stejně tak Minton Enterprises.“

„Proč zrovna teď? Proč po všech těch létech závisí ME na tom, jestli se vrátím?“ Reedovi ostře vystoupily rysy obličeje, když si uvědomil, o co jde. „Máš strach.“

„Strach?“ odtušil Angus s předstíraným překvapením. „Z čeho? Z koho?“

„Z Alex. Máš nahnáno, že by ti mohla vytrhnout zlaté jablko rovnou z ruky. Snažíš se dostat na svoji stranu všechny síly.“

„Copak nebudeme všichni silnější, když proti ní budeme stát v jednom šiku?“

„Stojíme v jednom šiku.“

„Že by?“ odsekl Angus.

„Můžeš se na mě spolehnout, Angusi, stejně jako já na tebe.“

Angus k němu přikročil ještě blíž. „To doufám. To teda fakt jo. Ale nezapomněl jsem, jak ses tvářil, když jsem před chvílí přišel,“ zašeptal. „Jako bys dostal pěstí do břicha. A ona byla celá růžová a rty měla vlhké.“

Reede neřekl slovo. Angus to čekal. Považoval by nějaké omluvné blekotání za projev slabosti. Reedova síla byla jedním z důvodů, proč ho obdivoval.

Angus se uvolnil. „I mně se to děvče líbí. Je přímo k nakousnutí. Ale ke své vlastní škodě je až moc chytrá.“ Přísně napřáhl na Reeda prst. „Nenech si od ní zamotat hlavu, abys neviděl, o co jí jde. Chce nás srazit na kolena, přinutit nás, abychom se káli za Celininu vraždu.

Můžeš si dovolit ztratit Všechno, kvůli čemu ses dřel? Já ne. A co víc, nepřipustím to.“ S tímhle chmurným slibem opustil hangár.

„Kde je můj chlapec?“ zeptal se burácivě téměř o hodinu později, kdy odešel od Reeda. Od té doby obcházel Juniorovy oblíbené zapadáky.

„Vzadu,“ odpověděl barman a ukázal na zavřené dveře na druhém konci místnosti.

Byla to zaplivaná díra, ale zároveň proslavená herna. V kteroukoli denní nebo noční hodinu se v zadní místnosti hrál poker.

Angus strčil do dveří a skoro porazil číšnici s tácem prázdných pivních lahví na rameni. Kráčel hustým tabákovým dýmem k místu, kde stropní světlo osvětlovalo kulatý „hrací stůl.

„Potrebujú mluvit s Juniorem,“ zahulákal.

Junior s doutníkem v koutku úst zvedl pohled od karet a usmál se na otce. „Nemůže to počkat, až dohraju? Mám v tom pět stovek a přeje mi štěstí.“

„Budeš koukat, co ti povím, a štěstí ti zrovna došlo.“ Ostatní hráči, z nichž většina pro Anguse porůznu pracovala, rychle posbírali svoje sázky a klidili se. Jen co byl poslední ze dveří, Angus je s prásknutím přibouchl.

„Co se ksakru děje?“ chtěl vědět Junior.

„Povím ti, co se děje. Tvůj kamarád Reede je zase o krok před tebou, zatímco ty v zadní místnosti tyhle putyky marníš život.“

Junior poslušně zamáčkl doutník. „Nevím, o čem to mluvíš.“

„Protože myslíš na všecko možný, jenom ne na to, na co máš.“

Čirou silou vůle se Angus uklidnil. Jestli bude řvát, Junior bude jenom trucovat. Hulákáním se nikam nedostane. Ale dalo mu velkou práci, aby nedal najevo hněv a rozčarování.

„Alex byla odpoledne s Reedem na letišti.“

„No a co?“

„Kdybych přišel o deset vteřin později, tak jsem je přistihl, jak souloží opření o letadlo!“ zařval, jak zapomněl, že se rozhodl krotit svůj temperament.

Junior vyskočil ze židle. „Nepovídej!“

„Poznám, kdy jsou zvířata v ráži, chlapče. Jejich chov mě částečně živí, jak víš. Přímo cítím, kdy jeden druhého chtějí,“ prohlásil a dotkl se špičky nosu. „Prováděl to, cos měl provádět ty, místo toho, abys tady prohrával peníze, které sis ani nevydělal.“

Junior sebou trhl. Na svoji obranu řekl: „Co jsem posledně slyšel, byla Alex mimo město.“

„No, už je zpátky.“

„Dobrá. Dnes večer jí zavolám.“

„Měl bys udělat víc. Dát si s ní rande, zajít za ní.“

„Dobře.“

„Myslím to vážně!“

„Řekl jsem dobře,“ zařval Junior. „A ještě něco, abys to uslyšel nejdřív ode mě. Požádal jsem Reeda, aby znovu vstoupil do ME.“

„Cože?“

„Slyšels mě.“

„Co… co on na to?“

„Odmítl, ale neberu to jako konečné slovo.“ Angus přistoupil k synovi, až se málem dotýkali nosy. „Ještě něco ti řeknu. Zatím jsem se nerozhodl, kdo bude mít hlavní slovo, jestli tu práci vezme.“

Juniorovi se dalo poznat na očích, jak ho to zasáhlo a rozzuřilo.

Angus ho tvrdě rýpnul do hrudi. „Uděláš líp, když pohneš zadkem a uděláš, co jsem ti řekl, že udělat máš, nebo se stane jedna ze dvou věcí: Buď bude Reede sedět za tvým stolem a přidělovat ti práci, jako třeba kydaní stájí, nebo budeme všichni tři svorně vyrábět poznávací značky v Huntsvillském vězení. Tak, nebo tak, nebudou žádná volná odpoledne, která bys mohl zabíjet pokerem.“

Angus poodstoupil a zuřivě nakopl špičkou boty z ještěrčí kůže hranu stolu, až se stůl překotil a po zemi se rozletěly karty, pokerové známky, popelníky a láhve piva.

Pak odpochodoval a nechal na Juniorovi, aby ten svinčík uklidil.

KAPITOLA TŘICÁTÁ PRVNÍ

Číšnice jim naservírovala kuřecí salát podávaný v čerstvě vydlabaných ananasech a ozdobený snítkou máty. Zeptala se Juniora Mintona, jestli má jemu a jeho hostovi dolít chlazený čaj.

„Prozatím nám nic nechybí, díky,“ řekl a oblažil ji sto-wattovým úsměvem.

Z jídelny country klubu se otevíral pohled na golfové hřiště. Byla to jedna z mála místností v okresu Purcell, kde ze všech koutů neřval texaský folklór. Uklidňující pastelové barvy by se hodily kamkoliv. Alex a Junior patřili mezi nepočetné hosty, kteří sem přišli poobědvat.

Zabořila vidličku do mandlového řezu s oříšky. „Tohle je škoda jíst, jak je to krásné. Kam se na to hrabou dortíky z bistra B & B Café,“ řekla a chroupala oříšek. „Kdybych se tam někdy zašla podívat do kuchyně, určitě bych si tam už nikdy nic nedala. Nejspíš se to tam hemží šváby.“

„Kdepak,“ usmál se Junior, „mrazí je a servírují jako předkrm. Chodíš tam často jíst?“

„Dost často. Měla jsem tam hovězí, k tomu se hodí všechno, a chilli.“

„Když už sis se mnou nechtěla vyjítvčera večer, takjsem aspoň rád, že jsem tě dnes přemluvil na oběd. Často jsem musel zachraňovat dámy, které pracují v centru, od kalorických bomb bistra B & B Café. Jejich jídelníček ohrožuje linii.“

„No, ne že by se po tomhle hublo,“ podotkla a ochutnala hustou, krémovitou zálivku na salátu.

„Ty si s tím nemusíš dělat starosti. Jsi stejně štíhlá, jako byla tvoje matka.“

Alex opřela vidličku o talíř. „I potom, co měla mě?“

Junior skláněl hlavu nad talířem. Zvedl ji, všiml si, že vyčkávavě čeká, osušil si ústa tuhým, plátěným ubrouskem a pak teprve odpověděl: „Zezadu by vás považovali za dvojčata, až na to, že ty máš tmavší vlasy, a taky narudlejší.“

„Přesně to říkal Reede.“

„Opravdu? Kdy?“

Úsměv jí znejistěl. Tu otázku jí položil až příliš bezstarostně, aby se tak dala vzít. Mezi obočím mu naskočila výmluvná vráska.

„Krátce poté, co jsme se poznali.“

„Aha.“ Vráska na čele se mu vyhladila.

Nechtěla přemýšlet o Reedovi. V jeho společnosti ji opouštěl praktický, metodický, profesionální odstup, na který byla tak pyšná. Pragmatismus ustoupil emocím.

V jednu minutu ho obviňovala z úkladné vraždy, v druhou ho divoce líbala a toužila ještě po něčem víc.

Byl pro ni nebezpečný, nejen jako pro prokurátorku, ale jako pro ženu. Obě její stránky, obě stejně zranitelné, trpěly pod jeho útokem.

„Juniore,“ řekla, když dojedli, „proč nedokázal Reede Celině odpustit, že měla mě? Tolik to zasáhlo jeho pýchu?“

Upíral pohled oknem na golfové hřiště. Pocítil na sobě její pohled a stočil na ni své smutné oči. „Jsem zklamaný.“

„Kvůli čemu?“

„Myslel jsem – doufal jsem –, že jsi přijala moje pozvání na oběd proto, že mě chceš vidět.“ Znechuceně hluboce vydechl. „Ale ty chceš mluvit jenom o Reedovi.“

„Ne o Reedovi, ale o Celině. O své matce.“

Natáhl paži přes stůl a stiskl jí ruku. „To nic. Jsem na to zvyklý. Celina mi často volávala a po celou dobu se bavila o Reedovi.“

Junior se opřel loktem o okno a začal si pohrávat s vázankou, lenivě si ji protahoval mezi prsty. „Obvykle jsem slýchal, jak je báječný. Víš, Reede tohle, Reede támhleto. Když tvůj otec zahynul ve válce a ona byla zase volná, měla obavy, že nikdy Reeda znovu nezíská.“

„A nezískala?“

„Ne.“

„Jistě neočekávala, že bude kvůli Alu Gaitherovi a mně skákat nadšením.“

„Ne, věděla svoje. Ani já, ani on jsme nechtěli, aby na léto odjela, ale nemohli jsme s tím nic dělat, když se rozhodla, že pojede,“ odpověděl Junior. „Odjela. Zůstala tam. A my tady, přes tři sta mil daleko. Jednou večer se Reede rozhodl, že si půjčí letadlo, zaletíme tam a přivezeme ji zpátky.

Ten holomek mě přesvědčil, že se bezpečně dostaneme tam a zpátky dřív, než někomu dojde, že je letadlo pryč. Jediný, kdo si toho všimne, že bude Moe Blakely, a v jeho očích nemohl Reede provést žádnou špatnost.“

„Proboha, snad jste to neudělali?“

„Ne, tehdy ne. Jeden honák – Pasty Hickam, popravdě řečeno – nás zaslechl, jak si to plánujeme, a řekl to tátovi. Táta nám strašně vynadal a pohrozil nám, že nás přerazí, jestli se někdy pokusíme o takové bláznovství. Věděl o tom, jak se Celina snaží vzbudit v Reedovi žárlivost, a poradil nám, ať ji necháme, ať je po jejím. Ujistil nás, že ji to nakonec přestane bavit, vrátí se domů a všechno bude jako předtím.“

„Angus se ovšem zmýlil. Když se matka vrátila do Purcellu, byla těhotná. Už nikdy nic nebylo jako dřív.“

Dlouho, mlčky si pohrávala se lžičkou na ledový čaj. „Kolik toho víš o mém otci, Juniore?“

„Moc ne. Co ty?“

Maličko pokrčila rameny. „Jenom to, že se jmenoval Albert Gaither, že pocházel z hornického městečka v západní Virginii, že ho pár týdnů po sňatku poslali do Vietnamu a že šlápl na minu a umřel několik měsíců předtím, než jsem se narodila.“

„Ani jsem nevěděl, odkud byl,“ podotkl Junior se smutkem v hlase.

„Když jsem byla dost stará, pomýšlela jsem na to, že zajedu do západní Virginie a vyhledám jeho rodinu, ale pak jsem se rozhodla, že ne. Nikdy se nepokusili se mnou spojit, takže jsem usoudila, že bude nejlíp nechat to být. Jeho ostatky předali jim a je pohřbený tam. Ani s jistotou nevím, jestli byla matka na pohřbu.“

„Nebyla. Chtěla jet, ale paní Grahamová jí odmítla dát peníze na cestu. Táta se nabídl, že jí to zaplatí, ale paní Grahamová nechtěla ani slyšet.“

„Ale dovolila Angusovi, aby zaplatil za matčin pohřeb.“

„Asi jí nějak připadlo, že to je jiná.“

„AI Gaither neměl na tom ukvapeném manželství větší vinu než matka.“

„Možná měl,“ namítl Junior. „Voják odcházející do války a tak. Celina byla hezké děvče. Chtěla si dokázat, že je žádoucí.“

„Protože s ní Reede nespal.“

„Takže ti o tom řekl?“

Přikývla.

„No, ano, některé holky, s kterými opravdu spal, ji tím popichovaly. Chtěla dokázat, že je natolik žena, aby nalákala muže. Gaither toho nepochybně využil.

Pro tvoji babičku bylo jeho jméno sprosté slovo. Kvůli němu zmeškala tvoje matka poslední ročník střední školy. Ani to nedokázala tvoje babička spolknout. Ne, nemohla přijít panu Gaitherovi na jméno.“

„Ráda bych, aby schovala alespoň nějaký jeho snímek. Měla tisíce fotek Celiny, ale ani jednu mého otce.“

„Pro paní Grahamovou byl nejspíš ztělesněním zla, to víš, byl to člověk, který změnil Celině život navždy. A k horšímu.“

„Ano,“ řekla a napadlo ji, jak jeho slova vystihují, co babička cítila i k ní. „Nemám představu žádného obličeje, který bych si s tím jménem mohla spojit. Nic.“

„To musí být dost zlé, Alex.“

„Někdy si připadám, jako bych zkrátka vyskočila ze země.“ Aby odlehčila té neveselé náladě, prohodila: „Možná jsem se jako první dítě na světě narodila ze zelné hlávky.“

„Ne,“ řekl Junior a znovu sáhl po její ruce. „Mělas matku a byla krásná.“

„Opravdu?“

„Zeptej se, koho chceš.“

„Byla krásná duševně stejně jako fyzicky?“ Mírně svraštil čelo. „Jako každý druhý. Byla jenom člověk. Měla svoje chyby i svoje přednosti.“

„Měla mě ráda, Juniore?“

„Jestli tě měla ráda? No jasně, že měla. Myslela si, že jsi to nejúžasnější dítě pod sluncem.“

Slunila se v záři těch slov a v téhle náladě s ním vyšla

z country klubu.

Když jí přidržoval dveře svého jaguáru, aby mohla nastoupit, položil jí dlaň na tvář: „Musíš se dneska ještě vracet do té zatuchlé soudní budovy?“

„Bohužel ano. Mám práci.“

„Je nádherný den.“

Ukázala na nebe. „Ty lháři. Vypadá to na déšť – nebo sněžení.“

Sklonil hlavu a rychle ji políbil. Se rty blízko jejích úst zašeptal: „Právě mě napadá ještě příjemnější způsob, jak trávit čas pod střechou.“

Políbil ji mnohem důrazněji a zkušeně jí zajel jazykem mezi rty. Když se ale dotkl špičkou jazyka jejího jazyka, odtáhla se. „Ne, Juniore.“ Popudilo ji, že ji tak nepatřičně políbil, a zaskočilo ji, že to v ní nevyvolalo žádnou odezvu.

Po jeho polibku jí nezačala horečnatě kolovat krev v žilách. Nezpůsobil, že by se jí lůno stáhlo takovou touhou, až by si myslela, že se nedá nikdy nasytit, nepomyslela si, panebože, jestli se se mnou nespojí, tak snad umřu.

Junior svým polibkem dosáhl jediného. Upozornilo ji to na skutečnost, že si špatně vyložil její přátelství. Pokud to teď nezarazí, rozehraje se nebezpečná hra, znepokojivá připomínka minulosti.

Zvrátila hlavu. „Musím pracovat, Juniore. A ty máš určitě taky co dělat.“ Nesrozumitelně zavrčel, ale dobromyslně to vzdal.

Až když poodstoupil, aby mohla nasednout, všimli si policejního auta. Přiblížilo se k nim neslyšně a teď stálo jen několik yardů za jaguárem.

Řidič, kterého viděli předním sklem, svíral rukama volant a pozoroval je přes neprůhledné letecké brýle. Seděl tam nebezpečně nepohnutě a bez úsměvu.

Reede strčil do dveří a vystoupil. „Hledal jsem tě, Alex. Někdo mi říkal, že tě viděl odcházet ze soudní budovy s Juniorem, tak jsem dal na svoje tušení a zajel jsem sem.“

„Proč?“ zeptal se Junior dotčeně a položil Alex paži kolem ramen.

„Našli jsme Ferguse Plummeta. Jeden policista ho zrovna eskortuje k nám.“

„A jakým právem nám zasahuješ do schůzky?“

„Mně může být vaše schůzka ukradená,“ odtušil Reede s téměř nehybnými rty. „Říkala, že chce být u toho, až budu Plummeta vyslýchat.“

„Přestali byste laskavě oba o mně mluvit, jako bych tady nebyla?“ Napětí, které kvůli ní mezi oběma muži vzniklo, bylo nesnesitelné. Až příliš se to podobalo trojúhelníku mezi nimi a její matkou. Setřásla Juniorovu paži. „Má pravdu, Juniore. Chci si poslechnout, co bude Plummet říkat.“

„Teď?“ zakvílel.

„Omlouvám se.“

„Půjdu s tebou,“ řekl vesele.

„Je to pracovní záležitost. Povinnost volá a platíme stát. Díky za oběd.“

„Rádo se stalo.“ Zlehka ji políbil na tvář a dost hlasitě, aby to Reede slyšel, řekl: „Zavolám ti později.“

„Tak zatím.“ Spěchala k policejnímu vozu a nastoupila. Přestože jí vysoké podpatky a úzká sukně činily potíže, Reede předstíral, že to nepostřehl. Seděl za volantem, mračil se na Juniora a Junior se mračil na něho. V tu vteřinu, kdy dosedla na sedadlo, dupl Reede na plyn.

Když dojeli k dálnici, zabočil na ni tak prudce, až to Alex hodilo na dvířka vozu. Zaťala zuby a držela se, dokud nevyrovnal vůz a nezačal to sekat po dálnici.

„Oběd byl příjemný?“

„Velice,“ odtušila břitce.

„Fajn.“

„Jsi naštvaný, že mě Junior políbil?“

„Ne. Proč bych měl?“

„Správně, proč bys měl.“

V duchu byla ráda, že přijel právě včas. To vyrušení ji zbavilo nutnosti, aby Juniora rázně odmítla. Cítila se kvůli tomu polibku trochu provinile a chtěla se dostat s Reedem zase na profesní rovinu, a tak se zeptala: „Kde Plummeta našli?“

„Přesně tam, kde jsem tušil. Schovával se u jednoho jáhna. Šel se ven provětrat a jeden z mých lidí ho sbalil.“

„Šel s ním bez odporu?“

„Není žádný hlupák. Čeká ho jenom výslech. Zatím ho nemůžeme oficiálně zatknout, tak je to. Měl by na nás už čekat v soudní budově.“

Junior měl špatnou náladu. Neměl se kam vrtnout, kde by našel trochu klidu, a tak s jaguárem křižoval ulicemi města přímo bezuzdnou rychlostí.

Angus byl na něho naštvaný. Matka na něho byla naštvaná, jelikož byl naštvaný otec. Včera večer mu přísně nařídila, aby pohnul kostrou – ne ovšem těmito slovy – a udělal něco, aby na něho mohl být otec hrdý.

Sarah Jo připadalo neúnosné, aby se Reede Lambert vrátil do Minton Enterprises, a ostřejším tónem než kdy předtím synovi řekla, že k tomu zkrátka nesmí nikdy dojít.

„Angus chce tebe, ne Reeda.“

„Tak proč mu potom tu práci nabídl?“

„Aby tě vyburcoval, zlato. Používá Reeda jenom jako nátlak.“

Junior jí slíbil, že udělá, co bude v jeho silách. Když ovšem včera zavolal Alex a požádal ji, aby s ním povečeřela, odmítla s tím, že ji bolí hlava. Ale přijala pozvání na oběd na dnešek. A když bylo všechno na nejlepší cestě, objevil se Reede a znovu mu ji vyrval z rukou.

„Pracovní záležitost, ať se propadnu,“ zabrblal, když zajížděl na širokou, kruhovou příjezdovou cestu u domu soudce Wallace. Dupl na brzdu a vůz se s trhnutím zastavil. Vyskočil z vozu, přeskočil květinový záhon a zabušil pěstí na hlavní dveře.

Stacey se nedostala ke dveřím tak rychle, aby byl spokojený. Když otevřela, div neměl pěnu u úst.

„Juniore!“ zvolala radostně, když ho uviděla. „To je

pře –“

„Zmlkni. Prostě buď zticha.“ Zabouchl dveře s takovým prásknutím, až se rozdrnčel veškerý porcelán a sklo v domě. Popadl Stacey za obě paže, přitiskl ji na zeď v hale a spoutal její ohromená, pootevřená ústa svými ústy.

Líbal ji drsně a zaútočil na knoflíky její halenky. Rozletěly se po mramorové podlaze, neboť ho popadla netrpělivost, a místo aby je rozepínal, s trhnutím halenku rozevřel.

„Juniore,“ zalapala po dechu, „co –“

„Musím tě mít, Stacey,“ zašeptal a vmáčkl obličej mezi její prsy. „Nebuď na mě zlá. Všichni jsou na mě zlí kvůli všemu možnému. Buď prostě zticha a nech mě, ať se s tebou pomilujú.“

Vyhrnul jí sukni a spodničku, stáhl punčocháče a kalhotky a tvrdě do ní vnikl, aniž by na to byla připravená. Vykřikla.

Působil jí bolest. Věděl to a nenáviděl se za to, že jí ubližuje, když si to nezaslouží, a přitom byl v jakémsi temném koutku duše rád, že kromě něho trpí i někdo jiný. Proč by měl být na celém tom zasrabeném světě jediný, komu je mizerně?

Všichni se do něho navážejí. Nejvyšší čas, aby to někomu vrátil. Stacey byla po ruce… a věděl, že mu to u ní projde.

Její úlek a ponížení ho naplňovaly pocitem moci. Vyvrcholení se dostavilo spíš proto, že si ji podrobil, než kvůli samotnému sexu. Když bylo po všem, zhroutil se na zeď a přitiskl ji mezi sebe a květovanou tapetu.

Postupně se mu zklidňoval dech a vracel rozum. Odtáhl se od ní a pohladil ji po tváři. „Stacey?“ Pomalu otevřela oči. Vrhl na ni odzbrojující úsměv a zlehka ji políbil. Uvědomil si, že byla oblečená, a zeptal se: „Mělas někam namířeno. Zdržel jsem tě?“

„Na církevní shromáždění.“

Důlek ve tváři se mu úsměvem ještě prohloubil. Ctvera-čivě jí stiskl odhalené prso. „Nevypadáš zrovna, jako že se chystáš na církevní shromáždění.“

Zareagovala na jeho laskání, které bylo čím dál naléhavější. Věděl, že tomu tak bude. „Juniore,“ vyjekla zadýchaně, když jí stáhl z ramenou halenku, strhl podprsenku k pasu a uchopil do úst její bradavku. Zpěvavě opakovala jeho jméno a střídavě mu vyznávala lásku. Sjížděl jí rty po těle a odhrnoval jí přitom oblečení.

„Juniore?“ vyjekla ustrašeně, když se svezl na kolena.

Zvrátil hlavu, svůdně se na ni usmál a prsty ji polaskal v rozkroku. „Juniore! Nesmíš. Ne! Nemůžu. Ty… nesmíš!“

„Ale ano, zlato, můžu. A co víc, nemůžeš se dočkat, abych ti to takhle udělal.“ Zlehka ji začal dráždit jazykem a vychutnával si chuť sama sebe na jejím těle, i pižmovou vůni vydrážděné ženy, i její rozpaky. „Ještě pořád chceš jít do kostela?“ zašeptal a polaskal ji ústy. „Co, Stacey?“

Když se v prázdném domě začaly rozléhat vzlyky jejího vyvrcholení, natáhl se na studenou mramorovou podlahu a stáhl ji na sebe. Znovu v ní vyvrcholil. Když potom na něm ležela jako hadrová panenka, cítil se nejlíp za celé dlouhé týdny.

Pohnul se, že se posadí, ale Stacey se na něho pověsila. „Nechoď!“

„Hele, Stacey,“ řekl uličnicky, „podívej, co jsem s tebou provedl. Budeš se muset dát do pořádku, jinak soudce pozná, cos to prováděla za nezbednosti, zatímco byl v práci.“

Stoupl si, upravil si oblečení a přihladil vlasy. „Kromě toho musím sám něco dělat. Kdybych zůstal o minutu déle, zatáhl bych tě do postele a promarnil bych celé odpoledne. Teda, ne že by to byla škoda.“

„Vrátíš se?“ zeptala se naříkavě a šla za ním ke dveřím. Přitom přikrývala svoji nahotu, jak jen to šlo.

„Samozřejmě.“

„Kdy?“

Zamračil se, ale skryl to před ní tím, že se rychle otočil k otevřeným hlavním dveřím. „Nevím přesně. Ale po dnešku a tamté noci nemyslím, že bych se dokázal držet od tebe dál.“

„Ach, Juniore! Já tě tolik milujú.“

Něžně uchopil její obličej do dlaní a políbil ji. „Já tě taky milujú!“

Zavřela za ním dveře. Mechanicky zamířila nahoru, kde dopřála svému rozbolavělému tělu teplou, voňavou, bublinkovou lázeň. Zítra pravděpodobně bude samá modřina. Bude si každou tu modřinu hýčkat.

Junior ji miluje! Řekl to. Možná po celé té dlouhé době konečně dozrává. Možná přišel k rozumu a uvědomil si, co je pro něho dobré. Možná po dlouhém čase vymýtil Celinu ze svého srdce.

Ale vtom si vzpomněla na Alex a jaké na ni Junior dělal psí oči v klubu Horše and Gun. Vybavila si, jak ji k sobě tiskl, když kroužili po parketu a spolu se smáli. Žárlivostí jí všechno zhořklo.

Stejně jako její matka stojí Alex mezi ní a dokonalým štěstím s mužem, kterého miluje.

KAPITOLA TŘICÁTÁ DRUHÁ

Jakmile Reede s Alex dorazili do soudní budovy, zamířili se soudním zapisovatelem v patách do místnosti, kde se odbývaly výslechy. Ferguse Plummeta usadili k čtvercovému dřevěnému stolu. S rukama pevně sepnutýma skláněl v modlitbě hlavu nad otevřenou biblí.

Paní Plummetová zde nechyběla. Hlavu měla rovněž skloněnou, když ale vešli, vyskočila a pohlédla na ně jako vyděšená laň. Jako vždy nebyla ani trochu nalíčená a vlasy měla stažené na temeni do přísného uzlu. Oblečení měla obnošené a beztvaré.

„Dobrý den, paní Plummetová,“ řekl Reede zdvořile.

„Dobrý den, šerife.“

Kdyby Alex neviděla, že se jí pohybují rty, nebyla by si úplně jistá, že ta žena vůbec promluvila. Vypadala k smrti vyděšená. Ruce měla sepnuté v klíně. Prsty měla tak pevně propletené, až jí namodrale bělely.

„Jste v pořádku?“ zeptal se jí Reede stále tímtéž laskavým tónem. Přikývla a vrhla ustrašený pohled na manžela, který se stále horlivě modlil. „Máte právo, aby byl přítomen právník, až vás budeme se slečnou Gaitherovou vyslýchat.“

Než stačila paní Plummetová odpovědět, ukončil Fergus modlitbu zvučným „á-men“ a pozvedl hlavu. Upřel fanatický pohled na Reeda. „Máme na své straně nejlepšího právníka. Budu brát radu od Pána, nyní i na věčnosti.“

„Fajn,“ opáčil Reede s tajeným smíchem, „ale dám do zápisu, že jste odmítl využít práva mít u svého výslechu právníka.“

Plummet zabodl oči do Alex. „Co tady pohledává ta děv-ka? Nepřeji si ji v blízkosti své manželky světice.“

„Do toho ani vy, ani vaše manželka světice nemáte co mluvit. Posaď se, Alex.“

Na Reedův pokyn usedla na nejbližší židli. Byla vděčná, že si může sednout. Fergus Plummet byl špatně informovaný fanatik, plný předsudků. Měl jí připadat jako komická figurka, ale běhal jí z něho mráz po zádech.

Reede se rozkročmo posadil na obrácenou židli a upřeně se přes stůl zadíval na kazatele. Otevřel složku, kterou mu připravil jeho podřízený.

„Co jste dělal minulou středu večer?“

Plummet zavřel oči a naklonil hlavu ke straně, jako by naslouchal tajnému hlasu. O pár vteřin později oči otevřel a pravil: „Na to mohu odpovědět. Sloužil jsem středeční večerní bohoslužbu ve svém kostele. Modlili jsme se za vysvobození tohoto města, za duše těch, kteří by byli zkaženi, a za ty, kteří bez zřetele na Boží vůli by nevinné kazili.“

Reede předstíral nezájem. „Vyjadřujte se prosím stručně. Nechci, aby nám to zabralo celé odpoledne. V kolik hodin je to shromáždění?“

Plummet znovu předvedl, jako že někomu naslouchá. „To není podstatné.“

„Zajisté je,“ odtušil Reede zvolna. „Třeba se někdy budu chtít zúčastnit.“

To vyvolalo u paní Plummetové smích. Nikoho z přítomných ten spontánní výbuch veselí nepřekvapil víc než ji. Zahanbeně pohlédla na manžela, který se na ni nesouhlasně zaškaredil.

„V kolik hodin to modlitební shromáždění končilo?“ zeptal se Reede tónem, z kterého jasně čišelo, že už ho hra víc nebaví a že přestává všechna legrace.

Plummet manželku dál probodával odsuzujícím pohledem. Zahanbeně sklonila hlavu. Reede natáhl ruku přes stůl, popadl Plummeta za bradu a prudce ho otočil k sobě.

„Přestaňte na ni koukat, jako by byla hovno, co plave v míse s punčem! A zčerstva odpovězte! A nechci slyšet žádné další žvásty.“

Plummet znovu zavřel oči a trochu se zachvěl, značně otřesený. „Bože, uzavři můj sluch před ohavným jazykem tvého protivníka a zbav mě přítomnosti těchto zpustlých bezbožníků.“

„Radši by měl poslat hned celé hejno andělů, aby vás kvapem zachránili, bratře. Pokud nezačnete odpovídat na moje otázky, vsadím vás za mříže.“

To prorazilo Plummetovu svatouškovskou skořápku. Otevřel oči. „Na základě jakého obvinění?“

„Federálové by pro začátek vyrukovali se žhářstvím.“

Alex na Reeda rychle pohlédla. Blufoval. Závodní koně se považovali za součást mezistátního obchodu, a tudíž by spadali pod jurisdikci ministerstva financí. Vládní agenti ovšem zpravidla nezasahovali v případech žhářství, pokud škoda nepřekročila padesát tisíc dolarů. Ani Plummet na to neskočil.

„To je směšné. Žhářství. Jediný oheň, který jsem vznítil, plane v srdcích mých věřících.“

„Pokud ano, tak nám sdělte, co jste kdy přesně dělal od minulého středečního večera až dodnes, kdy vás policista Cappell zahlédl, jak se vykrádáte zadními dveřmi toho domu. Kam jste šel, když modlitební shromáždění skončilo?“

Plummet si položil prst na tvář a předstíral hluboké soustředění. „Jsem přesvědčen, že to byl ten večer, kdy jsem vykonal návštěvu u jednoho z našich spolubratři.“

„Může vám to dosvědčit?“

„Bohužel nikoli.“

„Nechte mě hádat – umřel.“

Plummet nad šerifovou ironií svraštil čelo. „Ne, ale zatímco jsem tam pobýval, zmítal se ten chudák v horečce. Nebude si nic pamatovat.“ Pohrdavě sykl. „Byl velmi nemocen. Jeho rodina by přirozeně mohla dosvědčit, že jsem byl u jeho lůžka přítomen. Přes noc jsme se za něho modlili.“

Reede vrhl pronikavý pohled na Wandu Plummetovou. Provinile odvrátila hlavu. Otočil se na židli a pohlédl na

Alex. Z toho, jak se tvářil, bylo patrné, že se dostal přesně tak daleko, jak očekával. Znovu se otočil k Plummetovi a vypálil na něho otázku:

„Víte, kde je Mintonův ranč?“

„Samozřejmě.“

„Byl jste tam minulou středu večer? V noci?“

„Ne.“

„Poslal jste tam někoho v tu noc?“

„Ne.“

„Členy své kongregace? Věřící, v jejichž srdcích jste během modlení roznítil oheň?“

„Rozhodně ne.“

„Nebyl jste tam a neponičil to tam? Nepomaloval jste zdi, nenaházel hnůj do napájecích koryt, nerozbil okna?“

„Můj právní poradce říká, že nemám na žádné další otázky odpovídat.“ Založil si ruce.

„Protože byste vypovídal proti sobě?“

„Ne!“

„Lžete, Plummete.“

„Bůh je na mé straně.“ Zapracoval s očima, jako by nastavoval objektiv na fotoaparátu, rozšířil je, co to šlo, pak je přivřel. „‚Pokud je Bůh na naší straně‘,“ ocitoval teatrálně, ,“kdo může být proti nám?‘“ » „Dlouho na vaší straně nebude,“ zašeptal Reede výhrůžné. Zvedl se ze židle, obešel stůl a sklonil se nad Plummetem. „Bůh nemá v lásce lháře.“

„Otče náš, jenž jsi na nebesích –“

„Tak ven s tím, Plummete!“

„– posvěť se jméno tvé. Přijď –“

„Koho jste poslal, aby zplundroval Mintonův ranč?“

„– království tvé, buď –“

„Takže jste tam přece jenom poslal členy svojí kongregace? Jste příliš velký zbabělec, než abyste tam šel sám.“

Modlení ustalo, jako když utne. Kazatel začal přerývaně, mělce dýchat. Reede trefil do černého. Poznal to, a tak na něho ještě víc zatlačil: „Vedl jste tam tu svoji zlotřilou armádu sám, nebo jste jim jenom dodal barvu ve spreji?“

Předtím Reede Alex řekl, že objel nejrůznější železářství a prověřil si obchody, kde se prodávala barva ve spreji. Doposud si žádný z prodavačů na nějakou nápadně velkou objednávku v jednom dni nevzpomněl.

Plummet nebyl až tak hloupý, aby nakoupil všechno najednou v jednom obchodě, možná zajel někam mimo město. Reede ho nemohl držet donekonečna, protože proti němu neměl žádné důkazy, ale mohl by ho obalamutit, aby si myslel, že za sebou zanechal nějakou významnou stopu.

Nicméně ani napodruhé se nenechal od Reeda nachytat. Zklidnil se, zahleděl se přímo před sebe a pravil: „Nemám ponětí, o čem je tady řeč, šerife Lamberte.“

„Zkusíme to znova,“ řekl Reede a ztěžka si povzdechl. „Podívejte, Plummete, my – slečna Gaitherová a já – víme, že to máte na svědomí. Sám jste jí řekl, aby byla přísná na hříšníky, jinak že bude zle. Takže to zle mělo být to řádění na Mintonově ranči?“

Plummet neřekl slovo.

Reede to zkusil jinak. „Copak není zpověď prospěšná duši? Dopřejte své duši odpočinek, Plummete. Vyzpovídejte se. Vaše žena může jít domů za dětmi a já budu moct dneska odejít domů dřív.“

Kazatel mlčel jako zařezaný.

Reede se znovu metodicky propracovával svým seznamem otázek a doufal, že nachytá Plummeta při lži. Několikrát se Alex zeptal, jestli ho nechce vyslechnout sama, ale odmítla. Neměla v ruce o nic víc, co by Plummeta s tím zločinem spojovalo, než měl Reede.

Nedostal se nikam. Kazatel se držel své verze. Reede ho dokonce ani nevyvedl z míry. Na závěr dalšího vyčerpávajícího kola otázek se na něho Plummet nevinně zazubil a řekl: „Blíží se čas večeře. Mohli byste nás teď omluvit?“

Zklamaný Reede si prohrábl vlasy. „Vím, že jste to udělal, vyjeden pobožnůstkářský mizero. I kdybyste tam osobně nebyl, naplánoval jste to. Zabil jste mého koně.“

To Plummeta rázem vyburcovalo. „Já že zabil vašeho koně? To není pravda! Zabil jste ho sám! Četl jsem o tom v novinách.“

Reede vztekle zamručel a vrhl se přes místnost k němu. „Ty za to můžeš!“ Naklonil se těsně k Plummetovi a donutil ho tak, aby se na židli zaklonil. „To počteníčko ti udělalo moc dobře, viď, ty mrňavej hajzlíku? Ty mi za to zvíře zaplatíš, kdybych z tebe měl to přiznání vyrazit!“

A takhle to šlo nejmíň další hodinu.

Alex už od sezení na nepohodlné židli bolel zadek. Jednou se zvedla a přešla se po místnosti sem a tam, aby si rozproudila krev. Plummetův fanatický pohled ji sledoval na každém kroku, až z toho byla celá nesvá a znovu se šla posadit.

„Paní Plummetová!“

Kazatelova žena sebou trhla, když ji zničehonic šerif oslovil. Ramena měla předtím svěšená únavou a mírně skláněla hlavu. Narovnala ramena i hlavu a pohlédla na Reeda s úzkostí a respektem.

„Ano, pane?“

„Souhlasíte se vším, co mi řekl?“ Vrhla na Plummeta rychlý, postranní pohled, ztěžka polkla a nervózně si olízla rty. Pak sklopila oči a přikývla, v „Ano.“

Plummet se dál tvářil neúčastně, avšak rty se mu zvlnily do samolibého úsměšku a hrozilo, že se začne nadutě zubit. Reede pohlédl na Alex. Téměř neznatelně pokrčila rameny.

Zamyšleně se zadíval na podlahu, pak vyštěkl jméno svého podřízeného. Policista se objevil ve dveřích, jako by očekával, až ho šerif rozzuřeně zavolá.

„Pusť ho.“

Plummet hlučně zaklapl bibli a zvedl se. Rázoval ke dveřím jako křižák v plné bitevní zbroji. Manželku, která za ním pokorně kráčela, ignoroval.

Reede tlumeně vychrlil vodopád sžíravých nadávek. „Pošli někoho, ať nepřetržitě hlídají Plummetův dům,“ nařídil svému zástupci. „Dejte mi vědět, kdyby dělal něco podezřelého nebo něco, co by se tak mohlo byť jen zdánlivě jevit. Hrozně nerad toho holomka pouštím.“

„Neber si to tak,“ řekla Alex soucitně. „Vyslechl jsi ho velice důkladně, Reede. Už když jsi s tím začínal, tak jsi věděl, že nemáš žádné skutečné důkazy.“

Prudce se k ní otočil, v očích měl hněv. „Nedostatek důkazů ovšem ani tebe nezastavil, co ty na to?“ Vyřítil se z místnosti a ona tam zůstala zaraženě stát, protože se na ni tak osopil.

Vydala se do své kanceláře, přede dveřmi zašátrala na dně kabelky, našla klíč a sklonila se, že si odemkne. Najednou se jí zmocnil nepříjemný pocit, který ji varoval vteřinku předtím, než uslyšela zlověstný sykot.

„Bezbožníci vás zkazili! Obcujete se Satanem, a není na vás znát o nic víc studu než na děvče, která se prodává!“ Prudce se otočila. Plummet měl v očích opět ten zanícený svit. Sliny mu vytvořily bílou pěnu v koutcích úst. Pracně dýchal. „Zradila jste moji důvěru.“

„Já se vás o žádnou důvěru neprosila,“ namítla Alex, hlas zastřený úlekem.

„Hříšníci vám poskvrnili srdce i mysl. Vaše tělo bylo poznamenáno dotekem samotného ďábla. Vy –“

Zezadu ho popadly mocné paže a přirazily ho na zeď. „Já jsem vás varoval, Plummete!“ Reede se tvářil vyloženě zle. „Jděte mi z očí, nebo si posedíte ve vězení!“

„Z čeho mě obviníte?“ zakvičel kazatel. „Nemáte nic, abyste mě mohli zadržet.“

„Z obtěžování slečny Gaitherové.“

„Jsem Boží posel.“

„Pokud má Bůh co sdělit slečně Gaitherové, řekne jí to sám. Je to jasné? Je?“ Znovu Plummetem zatřásl a pak ho pustil. Otočil se k paní Plummetové, která se mlčky poděšeně tiskla ke zdi. „Varujú tě, Wando, odveď ho domů! Hned!“ zařval.

Projevila víc odvahy, než by u ní Alex očekávala, popadla manžela za paži a doslova ho táhla ke schodům.

Společně vyklopýtali do schodů a zmizeli za roh.

Alex si neuvědomila, jak jí to otřáslo, dokud Reedův pohled nesjel na ruku, kterou si tiskla k rozbušenému srdci.

„Dotkl se tě? Ublížil ti?“

„Ne.“ Zavrtěla hlavou a zopakovala: „Ne.“

„Tentokrát to na mě nezkoušej. Vyhrožoval ti nějak? Řekl něco, co bych mohl použít a popadnout ho za ten jeho hubený zadek?“

„Ne, jenom žvanil, že se prodávám hříšníkovi. Považuje mě za zrádce.“

„Posbírej si věci. Jedeš domů.“

Sundal z věšáku u dveří její kožíšek. Nepodržel jí ho, ve skutečnosti jej na ni skoro hodil, Alex ale i tak dojalo, že mu očividně záleží na tom, aby se jí nic nestalo.

Cestou nahoru po schodech a k hlavním dveřím si oblékl koženou, kožešinou lemovanou bundu a kovbojský klobouk.

Plummetovi si museli vzít jeho radu k srdci. Nebylo po nich vidu. Už se udělala tma. Náměstí bylo skoro vylidněné. Dokonce i B & B Café na noc zavřelo. Žilo hlavně ze snídaní a obědů.

* Vklouzla za volant svého vozu, kde bylo značně chladno. „Nastartuj, ať se ti to trochu vytopí, ale neodjížděj, dokud nepřijedu s vozem. Doprovodím tě k motelu.“

„To není nutné, Reede. Jak jsi říkal, bude to nejspíš zbabělec. Lidé, kteří vyhrožují, málokdy svoje výhrůžky splní.“

„Jo. Málokdy.“ Položil na to slovo důraz. „Dovedu se o sebe postarat. Nemusíš si se mnou dělat starosti.“

„Nedělám. Dělám si starosti kvůli sobě. Koledovala sis o malér, když jsi sem přišla, a už v něm lítáš. V mém okrsku žádná asistentka státního zástupce nebude znásilněná, zmrzačená ani zabitá. Je ti to jasné?“

S bouchnutím zavřel dveře jejího vozu. Sledovala ho, jak mizí po temném chodníku, a přála si, aby bývala nikdy nepoznala ani jeho, ani tenhle jeho pekelný okrsek. Posílala ho do horoucích pekel, na něž se Plummet tak často odvolával.

Když uviděla, jak se blíží přední světla policejního vozu, vycouvala s autem na silnici a zamířila k motelu, který jí byl až příliš dlouho domovem. Vadilo jí, že ji Reede doprovází.

Vešla do svého pokoje a zamkla za sebou, aniž Reedovi byť jen zamáváním poděkovala. Večeře sestávala z jídla bez chuti, donášeného pokojovou službou. Znovu listovala ročenkami, ale znala je už tak dobře, že ty snímky sotva vnímala. Byla unavená, ale příliš rozrušená, než aby šla spát.

Juniorův polibek ji v myšlenkách pronásledoval ne proto, že by byl roznítil její smyslnou představivost, ale právě proto, že ji neroznítil. Reedovy polibky ji však znepokojovaly proto, že tak snadno dosáhl toho, čeho chtěl dosáhnout Junior.

Angus to nepotřeboval černé na bílém, aby poznal, do jaké situace zasáhl, když vešel do hangáru a nachytal ji s Reedem. Ve výrazu jeho obličeje se mísilo překvapení s nesouhlasem, a ještě s něčím, co nedokázala pojmenovat. Odevzdaností osudu?

Neklidně se v posteli převracela z únavy, zklamání, a ano, ze strachu. Bez ohledu na to, kolikrát to popřela, Plummet ji znervózňoval. Je to šílenec, ale nemůže brát jeho slova na lehkou váhu.

Naučila se nepodceňovat, co si o ní podezřelí myslí. Získat jejich respekt považovala za téměř stejně důležité jako získat uznání babičky. Byla to absurdní skutečnost, kterou si jen s obtížemi přiznávala.

Reedovi nedůvěřovala, ale toužila po něm a chtěla, aby její touhu opětoval. Prese všechnu Juniorovu lenost ho měla ráda a pociťovala k němu soucit. Angus splňoval její dětské představy o přísném, ale milujícím rodiči. Čím více se blížila k odhalení pravdy, jaká je spojitost mezi nimi a smrtí její matky, tím méně si přála tu pravdu znát.

Pak zde byla nejasnost ohledně vraždy Pastyho Hickama. Reedův podezřelý, Lyle Turner, byl stále ještě ve hře. Dokud nebude přesvědčená, že bývalého Mintonová honáka zabil, bude dál předpokládat, že Pasty přišel o život, protože byl očitým svědkem Celininy vraždy. Jeho vrah představoval hrozbu i pro ni.

Takže když v hluboké noci uslyšela, jak kolem jejích dveří pomalu projíždí nějaký vůz a jeho světla jí přejela přes postel, strachy se jí rozbušilo srdce.

Odhodila přikrývku, přikradla se k oknu a škvírou mezi oknem a závěsy vykoukla. Celé tělo jí úlevou ochablo a tiše, potěšené vykřikla.

Šerifův vůz se ve velkém oblouku otáčel na parkovišti a ještě jednou přejel kolem jejího pokoje. Potom odjel.

Reede pomýšlel na to, že se sebere a půjde někam, kde věděl, že najde silnou kořalku, vstřícný úsměv a ochotnou ženu, ale ujížděl dál směrem k domovu.

Onemocněl neznámou chorobou. Nedokázal ji ze sebe setřást, ať se snažil sebevíc. Byl neklidný a žaludek se mu neustále bouřil.

Jeho dům, kde to měl vždycky rád kvůli samotě, kterou mu skýtal, mu připadal pouze prázdný, když otevřel vrzající dveře. Kdy si vzpomene, aby namazal panty? Světlo, které rozsvítil, obývací pokoj nijak nevylepšilo. Jenom vypíchlo skutečnost, že tam není nikdo, kdo by ho přivítal domů.

Dokonce ani pes nepřiběhl, aby mu olízl ruku a zavrtěl ocasem, protože by byl rád, že ho vidí. Neměl ani zlatou rybičku, papouška, kočku – nikoho, kdo by mu mohl umřít a zanechat v jeho životě další prázdnotu.

Koně, to bylo něco jiného. To byla obchodní investice. Ale čas od času některý pro něho hodně znamenal, jako Double Time. To bolelo. Snažil se na to nemyslet.

Utečenecké tábory a hladem sužované země byly lépe zásobované potravinami než jeho kuchyně. Málokdy jedl doma. Když už na to došlo, spokojil se s pivem a slanými krekry potřenými burákovou pomazánkou.

Cestou po chodbě nastavil termostat topení tak, aby do rána nezmrzl. Postel měl neustlanou, nevzpomínal si, co ho z ní vytáhlo tak časně, když v ní naposledy ležel. Svlékl si oblečení a nechal je na hromadě v koupelně, kde je Lupina neteř uklidí, až příště přijde. Měl pravděpodobně víc spodního prádla a ponožek než kterýkoliv jiný muž, kterého znal. Nebyla to žádná extravagance, to jenom, že nemusel často prát. Jeho šatník sestával hlavně z košil a džin. Týden co týden jich několik dával do prádelny, takže chodil slušně a v čistém.

Zatímco si u umyvadla v koupelně čistil zuby, prohlížel se v zrcadle. Potřeboval ostříhat. Jako obvykle. Na spáncích si našel o něco víc šedivých vlasů, než když se prohlížel naposledy. Kdy mu tyhle zešedivěly?

Najednou si uvědomil, jak zbrázděný má obličej. Nechal zubní kartáček trčet v koutku úst, naklonil se přes umyvadlo těsně k zrcadlu a zblízka se zadíval na svůj odraz. Těch vrásek!

Jednoduše řečeno,vypadá starý.

Příliš starý? Na co? Přesněji řečeno, příliš starý pro koho?

Jméno, které mu vyskočilo v mysli, ho hluboce znepokojilo.

Vyplivl pastu a vypláchl si ústa a vyhýbal se tomu, aby na sebe znovu pohlédl, než zhasl stropní světlo, které s krutostí nic neskrývalo. Nemusel si řídit budík. Vždycky se probouzel za rozbřesku. Nikdy nezaspal.

Lůžkoviny byly prochladlé. Přitáhl si přikrývku k bradě a čekal, až se mu nahé tělo zahřeje. Právě v takových chvílích, jako byla tato, za nejtemnějších, nejstudenějších, nej-osamělejších nocí, si přál, aby ho byla Celina nezničila a aby dokázal navázat jiné vztahy. Kdykoliv jindy byl rád, že se nenechá spoutávat žádnými city.

V takových chvílích jako nyní si však tajně přál, aby se byl oženil. Spát vedle teplého těla ženy, kterou by nijak zvlášť nemiloval nebo která by v měsících po svatbě ztloustla, která by ho zklamala nebo se hádala kvůli nedostatku peněz nebo dlouhé pracovní době, dokonce i to by bylo lepší než spát sám.

Ale možná ne, napadlo ho zase. Kdo ví? Nikdy to kvůli Celině nezjistí. Nemiloval ji, když zemřela, nemiloval ji tak, jak ji miloval do té doby po většinu života.

Začalo mu vrtat hlavou, jestli by jejich láska přečkala jejich mládí, jestli byla skutečná a zásadní, jestli nebyla jen náhražkou za to, čeho se jim v životě nedostávalo. Vždycky by ji měl rád jako přítel, ale pochyboval, že jejich vzájemná závislost byla zdravým základem pro společný život.

Možná Celina jeho odtažitost vycítila a byl to jeden z důvodů, proč pocítila potřebu na nějakou dobu odjet. Nikdy o tom nemluvili. Nikdy se to nedozví, ale měl takové podezření.

Měsíce předtím, než toho léta odjela do El Pasa, pochyboval o tom, že by jejich dětská romance vydržela. Pokud se jeho pocity k ní měnily s dospíváním, jak zvládne rozchod? Pořád ještě v tom neměl jasno, když zemřela a zanechala ho tady neschopného navázat jakýkoliv další vztah.

v Nikdy nepřipustí, aby se nechal připoutat jiným člověkem. Bylo to zničující, k někomu se upnout, zvláště pak k ženě.

Před léty si odpřísáhl, že si bude brát to, co mu ženy ochotně nabídnou, zvláště sex, ale nikdy si k žádné nevypestuje něžné city. A určitě nezačne nějakou milovat, to ani zdaleka ne.

Avšak krátkodobé poměry začaly být příliš komplikované. Bez výjimky se na něho ženy začaly citově vázat, což nedokázal opětovat. A tehdy začal kvůli fyzickému uspokojení spoléhat na Noru Gailovou. Teď mu to zhořklo. Sex s ní se stal rutinou a ztratil jakýkoliv smysl, poslední dobou mu dávalo zabrat, aby na něm nebylo vidět, jak se nudí.

Stýkat se se ženou na jakékoliv úrovni si žádalo mnohem vyšší cenu, než byl ochoten zaplatit.

Přesto, i když tam tak ležel a v duchu se utvrzoval, jak si ženy navždy musí držet od těla, přistihl se, že myslí na ni.

V téhle pokročilé fázi svého života začal snít jako nějaký cucák. Zaměstnávala jeho myšlenky víc, než vůbec kdy považoval za možné. Na pokraji těchto myšlenek přetrvával cit, který se velice podobal něze, jež se vkrádala do jeho podvědomí.

Nicméně v těsném sledu vždy následovala bolest: bolest z vědomí, kdo ona je a jak její početí nezvratně změnilo jeho život, jak zchátralý musí ženě jejího věku připadat, auží-ralo ho, že ji viděl, jak se líbá s Juniorem.

„Zatraceně.“

Zasténal do tmy a přikryl si předloktím oči, v mysli se mu ten výjev znovu odvíjel. Vyvolalo to v něm takový záchvat žárlivosti, až ho to poděsilo. Přímo soptil vztekem. Hotový div, že tehdy nevyletěl střechou vozu.

Jak se to ksakru mohlo stát? Proč si ji pustil tolik k tělu, když z toho absolutně nic nemůže být, jedině se tím ještě prohloubí propast mezi ním a Juniorem, která vznikla díky její matce.

Vztah – už jen z toho slova se otřásl – mezi ním a Alex nepadal v úvahu, tak proč ho znepokojovalo vědomí, že se chytré, vzdělané ženě ve významném postavení, jako je Alex, musí jevit jako vyložený křupán, a k tomu ještě starý?

S Celinou měli společné všechno a byla pro něho nedosažitelná, tak jak si kruci představoval, že by mohli s Alex najít společnou řeč?

A ještě další maličkost je ve hře, pomyslel si hořce. Celinina vražda. To by Alex nikdy nepochopila.

Nicméně žádné z těchto rozumných zdůvodnění mu nezabránilo, aby po ní neprahl. Polilo ho horko a vzápětí se dostavila touha. Chtěl ucítit její vůni. Chtěl pocítit její vlasy na tváři, na hrudi, na břiše. Představa, jak se dotýká rty a jazykem jeho pokožky, ho připravila o dech, ale stálo to za to. Toužil po tom, znovu ji líbat a sevřít do rtů její bradavku.

Zašeptal do tmy její jméno a přivolal si okamžik, kdy zajel rukou do její podprsenky a pohladil to zakázané tělo. Plamen jeho představivosti ho pohlcoval. Planul jasně a divoce.

Nakonec pohasl. Když se tak stalo, pocítil v tom studeném, temném, opuštěném domě prázdnotu a osamělost.

KAPITOLA TŘICÁTÁ TŘETÍ

„Dobrý den, Wando Gailová.“

Manželka Ferguse Plummeta o krok ucouvla. „Jak jste mě to nazvala?“

„Wanda Gailová,“ opakovala Alex s mírným úsměvem. „Jmenujete se tak, viďte? Jste jedna z Burtonových trojčat, kterým se neformálně říká sestry Gailovy.“

Paní Plummetová jí přišla otevřít s hadrem na nádobí v ruce.

Zajíkavě se nadechla, zaskočená tím, že Alex ví o její minulosti. Oči jí zatékaly po dvoře, jako by pátrala po delostrelectvu, které přišlo Alex podpořit.

„Můžu dál?“

Nečekala na dovolení, ale využila ženina ohromení, vešla dovnitř a zavřela dveře. Úplnou náhodou přišla na to, kdo paní Plummetová je, když u ranní kávy volně listovala ročenkami ze střední školy. Nesčetněkrát přes ten snímek přejela pohledem, ale až dnes jakoby najednou vyskočil ze stránky. Nejdřív si myslela, že ji klame zrak, dokud si jméno neověřila v poznámce. Wanda Gail Burtonová.

Měla co dělat, aby udržela na uzdě elán, který do ní vjel. Vyhledala si v telefonním seznamu adresu a odjela rovnou na faru. Zaparkovala o dobrý blok dál a nepřiblížila se k domu, dokud neuviděla Ferguse odjíždět vozem.

Zůstaly proti sobě stát na šeré chodbě. Alex byla zvědavá, na Wandě Plummetové bylo znát, že se bojí.

„Neměla bych s vámi mluvit,“ zašeptala nervózně.

„Proč? Protože vám to manžel zakázal?“ zeptala se Alex mírně. „Nechtěla bych vám způsobit žádné potíže. Posaďme se.“

Alex na sebe vzala roli hostitelky a vedla Wandu do snad nejošumělejšího, nejošklivějšího pokoje, v jakém se kdy ocitla. Nebylo zde nic barevného nebo veselého. Žádné květiny, žádné obrazy – vyjma krvácejícího, ukřižovaného Krista –, žádné knihy ani časopisy. Nebylo tam nic, co by uvolnilo tu skličující atmosféru, která prosakovala domem. Předtím Alex zahlédla, jak s otcem odjíždějí tři hubené, sklesle vyhlížející děti. Byly s Wandou samy.

Seděly vedle sebe na rozvrzané, prodřené pohovce, která odrážela celkovou chudobu domácnosti. Wanda Gailová žmoulala v rukou mokrou utěrku. Obličej měla stažený rozčilením. Očividně byla k smrti vyděšená buď z Alex, nebo z toho, jak ji potrestá manžel, jestli zjistí, že byla Alex u nich doma.

Alex se pokusila uklidnit ji tím, že pokojně prohlásila: „Chci si s vámi jenom promluvit. Náhodou jsem zjistila, že jste se jmenovala Wanda Gail Burtonová.“

„Už se tak nejmenuju. Od chvíle, kdy jsem našla Ježíše, tak ne.“

„Vyprávějte mi o tom. Kdy to bylo?“

„V to léto, co jsem skončila střední školu. Naše parta –“

„Vy a vaše sestry?“

Přikývla. „A pár kamarádů. Namačkali jsme se k někomu do vozu a vyrazili do Midlandu. Chtěli jsme si trochu užít,“ řekla a sklopila oči. „U města stál na pastvině velký stan. Konalo se tam duchovní shromáždění. Napadlo nás, že tam zajdeme a uvidíme, o čem to je. Šli jsme tam jen tak z legrace, víte, že si budem utahovat z lidí a posmívat se kázání.“

Zatvářila se lítostivě. „Všechno se to jevilo jako ohromná zábava, protože jsme pili a kouřili marihuanu, kterou někdo přivezl z Eagle Pass.“ Sepjala ruce a krátce, kajícně se pomodlila.

„Co se stalo? V ten večer jste zažila náboženské probuzení?“

Krátce přikývla, a tím Alexinu domněnku potvrdila. „Byl tam mladý kazatel. Po zpěvu a modlení si vzal mikrofon.“

Oči se jí zasnily, jak se ve vzpomínkách vracela do minulosti. „Dokonce si ani nepamatuju, za co se modlil. Už jenom samotný jeho hlas mě přivedl do tranzu. Vzpomínám si, jak jsem pociťovala, že mnou prostupuje jeho energie. Nemohla jsem od něho odtrhnout pohled.“

Oči se jí vyjasnily. „Ostatní už toho měli dost a chtěli odejít. Řekla jsem jim, aby šli a vyzvedli mě později. Chtěla jsem zůstat. Když se domodlil, přistoupila jsem s mnoha jinými k oltáři. Položil ruce na moji hlavu a modlil se, abych byla oproštěna od hříchu.“ Oči jí znovu zeskelnatě-ly. „V tentýž večer jsem dala své srdce Ježíši a Fergusu Plummetovi.“

„Za jak dlouho potom jste se vzali?“

„Za dva dny.“

Alex nemohla připadnout na vhodný způsob, jak položit další otázku. S ohledem na ženin příklon k víře ji neoslovila jménem, které nosila za svobodna. „Paní Plummetová, vy a vaše sestry…“ Odmlčela se, olízla si rty. „Slyšela jsem…“

„Vím, co jste slyšela. Chovaly jsme se jako děvky.“

Alex neschvalovala, že se Wanda takhle tvrdě odsuzuje, a pokusila se to zmírnit. „Vím, že jste se přátelila se spoustou lidí.“

Wanda začala znovu kroutit v rukou utěrku. „Ze všech svých prohřešků jsem se vyznala Fergusovi. Odpustil mi, stejně jako mi odpustil Bůh. V lásce mě objal, prese všechnu moji zkaženost.“

Alex měla mnohem zaujatější názor na kazatelovu velkorysost. Nejspíš chtěl takovou manželku, která bude považovat za vyznamenání, že jí tak nesobecky odpustil, a která bude považovat jeho milost za srovnatelnou s milostí boží.

Bůh hříchy odpouštěl, Alex však pochybovala, že je odpouští Fergus Plummet. Pravděpodobně přepečlivě uchovával seznam jejích přestupků a využíval minulost Wandy Gailové jako nástroj, kterým ji držel v područí. Nepochybně jí ztrpčoval život neustálými připomínkami, jaké má štěstí, že ji oblažil svým odpuštěním.

Nicméně bylo jasné, že ať už se s Wandou Gailovou stalo při tom náboženském shromáždění cokoliv, bylo to hluboké a nezvratné. Toho večera se rozhodla, že si vytvoří zcela jiný život, a to rozhodnutí vydrželo pětadvacet let. Alex ji za to musela obdivovat.

„Dva z mládenců, s nimiž jste se scházela na střední škole, byli Reede Lambert a Junior Minton.“

„Ano,“ přitakala Wanda a při té vzpomínce se usmála. „Byli to dva nejhezčí, nejoblíbenější kluci ve škole. Všechny holky s nimi chtěly chodit.“

„Včetně Stacey Wallaceové?“

„Měla oči jenom pro jednoho, a to byl Junior Minton. Člověk ji musel tak trochu litovat, víte, protože Stacey do něho byla blázen, ale on byl zabouchnutý do Celiny.“

„A Celina patřila k Reedovi.“

„No jistě. Reede byl, a pořád je vpodstatě slušný. Nikdy se mnou a s mými sestrami nejednal, jako bychom byly spodina, i když jsme se tak chovaly. Vždycky s námi jednal hezky, když… no, však víte, kdykoliv si s námi vyrazil. Vždycky nám potom poděkoval.“

Alex se mdle usmála.

„Zasáhlo ho, když se Celina vdala. Když potom umřela…“ soucitně si povzdechla. „Někdy se Reede chová dost ošklivě, ale v jádru je pořád dobrý.“ Odvrátila hlavu. „Vím, že nemůže Ferguse vystát, ale přesto se mnou včera jednal slušně.“

Tahle žena a Reede bývali milenci. Alex se na ni pozorně zahleděla. Nedokázala si představit Wandu Gailovou ve vášnivém objetí se žádným mužem, a zvláště s Reedem ne.

Na jejím obličeji bylo ještě dostatečně znát, jak bývala hezká, takže Alex rozpoznala její fotografii ve školní ročence, ale dnes měla pleť ochablou a hrdlo povislé. Natupírovaný účes ze školní fotografie vystřídal přísný drdol, který jí zrovna nelichotil. Oči, které si na fotografování výrazně namalovala, neměla teď ani trochu nalíčené. V pase přibrala, stejně jako přes prsa a boky, které už jako dospívající dívka musela mít kypré.

Wanda dnes vypadala nejméně o deset let starší než její spolužáci Reede a Junior – dokonce ani Stacey nevypadala tak staře. Alex vrtalo hlavou, jestli její stárnutí urychlil její předchozí nevázaný způsob života, nebo manželské soužití s Plummetem. Tipovala by, že spíš to druhé. Žít s ním nemohla být žádná velká radost. Přes všechnu svoji zbožnost nepřinášel lidem kolem sebe ani radost ani lásku. Podle Alex by víra měla znamenat radost a lásku. Její obdiv k této ženě podbarvoval soucit.

A ještě větší soucit k ní pocítila, když Wanda zvedla pohled a ostýchavě řekla: „Vy jste na mě byla tak milá. Nečekala jsem, že ke mně budete milá, protože jste taková moderní a máte tak hezké věci.“

Toužebně pohlédla na Alexin kožíšek a kabelku z jemné kůže.

„Děkuju,“ odpověděla Alex. Wanda jí připadala úplně ochromená rozpaky, a tak se raději vrátila k otázkám. „Jak vaše sestry na vaše manželství reagovaly?“

„Podle mě to neschvalovaly.“

„Vy to nevíte jistě?“

„Fergus byl toho názoru, že bude nejlepší, když se s nimi nebudu víc stýkat.“

„Odtrhl vás od vaší rodiny?“

„Pro moje dobro.“ Wanda okamžitě vytáhla na jeho obranu. „Opustila jsem starý život. Byly jeho součástí. Musela jsem se k nim otočit zády, abych Ježíši dokázala, že se odvracím od hříchu.“

Alex zaznamenala další důvod, kvůli kterému zasluhoval kazatel opovržení. Zpracoval manželku a postavil ji proti její rodině a použil přitom její nesmrtelné duše jako páky. „Kde jsou dnes vaše sestry?“

„Peggy před několika roky zemřela. Dočetla jsem se o tom v novinách. Měla rakovinu.“ Obličej jí zesmutněl.

„A co druhá sestra? Nora?“

Wanda nesouhlasně stiskla rty. „Stále ještě vede hříšný život.“

„Tady ve městě?“

„Nu, ano.“ Znovu si sepjala ruce pod bradou a odříkala krátkou modlitbu. „Modlím se k Bohu, aby spatřila světlo dřív, než bude příliš pozdě.“

„Nikdy se nevdala?“

„Ne, má přespříliš v oblibě muže. Všechny muže. Nikdy nechtěla jednoho určitého. Možná Reeda Lamberta, ten ale nikdy neměl zájem o nic stálého.“

„Měla ho ráda?“

„Velice. Fyzicky si velmi vyhovovali, ale nikdy to nepře-rostlo v lásku. Možná si byli příliš podobní. Paličatí. A oba v sobě taky mají zlou žilku.“

Alex se vynasnažila, aby další otázka vyzněla nenucené: „Nevíte, jestli se s ní stále stýká?“

„Předpokládám, že ano.“ Složila si ruce na břiše a počestně popotáhla. „Líbily jsme se mu všechny, ale Nora byla u něho vždycky na prvním místě. Nevím, jestli spolu pořád spí, ale museli zůstat přáteli, protože toho o sobě navzájem příliš mnoho vědí. Od té noci, co Celinu zabili, tak…“

v „Co bylo?“ skočila jí Alex do řeči. „Co bylo kdy?“

„V tu noc, kdy Celinu zabili.“

„Reede byl s Norou.“

Alex poskočilo srdce. „Byl v tu noc s vaší sestrou? Víte to určitě?“

Wanda na ni zmateně pohlédla. „Myslela jsem, že to ví každý.“

Každý, až na mě, pomyslela si Alex hořce.

Zeptala se Wandy, kde Nora bydlí. Wanda jí váhavě sdělila, kudy se k sestřinu domu dostane. „Nikdy jsem tam nebyla, ale vím, kde to je. Nemůžete to, myslím, minout.“

Alex jí poděkovala a zvedla se k odchodu. U dveří Wanda znovu znervózněla. „Fergusovi by se myslím nelíbilo, že jsem s vámi hovořila.“

„Ode mě se to nedozví.“ To Wandu uklidnilo, dokud Alex nedodala: „Doporučila bych mu, aby se nedopouštěl žádného dalšího vandalismu, a ocenila bych, kdybych v poště nenašla žádný další odsuzující dopis.“

„Dopis?“

Tvářila se, že nemá o dopisu, který na Alex čekal, když se vrátila z Austinu, tušení. Alex ovšem nepochybovala, že o tom vědět musí. „Nepřivedu vás do situace, kdy byste musela kvůli manželovi lhát, paní Plummetová, ale musím vás upozornit, že Reede ten dopis má a považuje ho za věc, kterou by se měla zabývat policie. Jsem si jistá, že někoho zatkne, pokud dostanu další.“

Doufala, že ta jemná výhrůžka zabere. Ale ve chvíli, kdy došla ke svému vozu, už se v myšlenkách zaobírala Reedovým alibi.

Patrový hrázděný dům připomněl Alex hostince při silnicích z dob prohibice z gangsterských filmů. Před domem nebyly žádné poutače a nebyl vidět z dálnice, ale na parkovišti byla vyznačena stání pro zákazníky a parkovalo tam několik dodávek, a dokonce i poslední model cadillaku.

Kamenný chodník lemovaly zaprášené mohutné okrasné keříky. Na širokou verandu vedlo několik schodů. Vedle dveří bylo staromódni táhlo ke zvonku. V domě se rozezněla zvonkohra, ale okna byla zřejmě zatemněná, dovnitř jimi neviděla.

Dveře otevřel udělaný chlap s hustým prošedivělým plnovousem, který mu zakrýval dvě třetiny obličeje, růžovoučkého jako stejk. Měl na sobě bílou košili ke smokingu, černého saténového motýlka a bílou zástěru s laclem. Hrozivě se škaredil.

„Já –“ spustila Alex.

„Zabloudila jste?“

„Hledám Noru Gail Burtonovou.“

„Co jí chcete?“

„Ráda bych s ní mluvila.“

„O čem?“

„To je osobní záležitost.“

Podezíravě přivřel oči. „Prodáváte něco?“

„Ne.“

„Máte dojednanou schůzku?“

„Ne.“

„Má práci.“

Začal zavírat dveře, ale blížil se k nim zevnitř nějaký muž. Protáhl se mezi nimi, nadzvedl čapku se štítkem na pozdrav a poděkoval muži u dveří. Alex toho vyrušení využila, překročila práh a vešla do haly. „Ráda bych mluvila s paní Burtonovou, prosím. Slibuji, že ji příliš dlouho nezdržím.“

„Jestli hledáte práci, slečno, budete muset vyplnit formulář a předložit fotky. Nikdy žádné děvče nepřijímá, dokud si neprohlídne fotky.“

„Nehledám práci.“

Ještě chvíli si ji dlouze měřil, než dospěl ke smířlivému úsudku. „Jmenujete se?“

„Alexandra Gaitherová.“

„Počkejte tady, slyšíte?“

„Ano, pane.“

„Nikam nechoďte.“

„Slibuju.“

Odcházel do zadní části domu a kolem schodiště se pohyboval s grácií a lehkostí u člověka jeho rozměrů neobvyklou. Nařídil jí, aby se nehnula z místa, tak důrazně, že zůstala, jako by jí přibil boty k podlaze. Říkala si, že jí nic nepohne z místa.

Nicméně po několika vteřinách ji zlákala hudba. Tlumený hovor a tichý smích ji vábil k fialovému brokátovému závěsu, který odděloval halu od další místnosti. Okraje závěsu se překrývaly, takže nic neviděla. Opatrně zvedla ruku, maličko je rozhrnula a nakoukla škvírou.

„Slečno Gaitherová!“

Nadskočila a prudce se otočila. Provinile spustila ruku. Ten vousatý obr se nad ní tyčil, ale měkké, růžové rty měl pobaveně zvlněné.

„Tudy,“ řekl ten mamut. Zavedl ji za schodiště a zastavil se před zavřenými dveřmi. Třikrát rázně zaklepal, dveře otevřel a poodstoupil, aby mohla vejít. Za ní zavřel.

Očekávala, že madam bude spočívat na saténových polštářích. Místo toho seděla za velkým psacím stolem, obklopeným kovovými registraturami. Podle množství účetních knih, složek a hromad korespondence to vypadalo, jako by se tady odehrávalo stejně obchodních transakcí jako v budoárech.

Ani její oblečení nebylo to, co by Alex očekávala. Místo nějakého skrovného oblečení na sobě měla na míru šitý vlněný kostým. Nicméně měla spoustu šperků a všechny byly pravé a výjimečné.

Vlasy měla odbarvené na sněhobílo a její účes vypadal jako vymodelovaný z cukrové vaty. Ten staromódni styl se k ní ovšem hodil. Podobně jako její sestra Wanda měla sklon k tloustnutí, ale i s tím si poradila dobře. To nejlepší na ní byla její pleť. Měla ji bezvadnou, hladkou a mléčně bílou. Alex pochybovala, že ji někdy vystavila zničujícímu slunci západního Texasu.

Modré oči, kterými Alex odhadovala, měla chladně zkoumavé, stejně jako kočka, která si zabrala roh stolu po její pravici.

„Máte lepší vkus než vaše matka,“ řekla beze všech úvodních řečí a pomalu si Alex prohlédla od hlavy k patě. „Celina měla pěkné rysy, ale žádný smysl pro styl. Vy ho máte. Posaďte se, slečno Gaitherová.“

„Děkuji.“ Alex si sedla na židli naproti stolu. Po chvilce se tiše zasmála a zavrtěla hlavou: „Promiňte, že na vás tak civím.“

„Nic se nestalo. Nepochybujú, že jsem první madam, se kterou máte tu čest.“

„Vlastně ne. Žalovala jsem jednu ženu v Austinu, z jejíž modelingové agentury se vyklubala síť prostituce.“

„Byla neopatrná.“

„Dělala jsem svoji práci. Měli jsme proti ní žalobu, která se nedala zvrátit.“

„Měla bych to brát jako varování?“

„Vaše činnost nespadá do mé jurisdikce.“

„To však ani případ vraždy vaší matky.“ Zapálila si tenkou černou cigaretu stylem, jakým by to udělal muž, velice úsporným pohybem, a nabídla také Alex, která to odmítla. „Skleničku? Promiňte, ale musím říct, že vypadáte, že bývám sedla.“ Mávla rukou k lakované skříňce na likéry vykládané perletí.

„Ne, děkuji. Nic si nedám.“

„Petr říkal, že jste odmítla vyplnit formulář, takže předpokládám, že jste sem nepřišla hledat práci.“

„Ne.“

„Skoda. Byla byste moc žádaná. Pěkné tělo, hezké nohy, nezvyklá barva vlasů. To je přírodní?“

„Ano.“

Madam se prohnaně zazubila. „Znám několik stálých zákazníků, kterým byste se moc líbila.“

„Děkuji,“ řekla Alex upjatě. Ta poklona v ní vzbudila pocit, že se potřebuje vykoupat.

„Tuším, že jste přišla pracovně. Tedy ze svého oboru,“ dodala lenivě, „nikoli z mého.“

„Ráda bych vám položila pár otázek.“

„Nejdřív bych se vás na něco chtěla zeptat sama.“

„Prosím.“

„Poslal vás sem Reede?“

„Ne.“

„Dobrá. To by mě mrzelo.“

„Našla jsem vás přes vaši sestru.“

Maličko nadzvedla jedno obočí. „Přes Wandu? Měla jsem za to, že by stačilo, aby vyslovila moje jméno nahlas, a změní se v solný sloup nebo tak něco. Jak se jí vede? Na tom vlastně nesejde,“ odpověděla si sama, když vycítila Alexinu váhavost.

„Viděla jsem Wandu na dálku. Vypadá strašně. Ten mrňavej sviňák, co se prohlašuje za božího posla, jí málem zničil zdraví i vzhled. Její děti chodí jako trháni. Jestli chce ona takhle žít, no dobře, ale proč i jim vnucuje chudobu?“

Byla upřímně rozhořčená. „Být chudý, na tom není nic počestného. Ráda bych jí finančně vypomohla, ale s jistotou vím, že by raději hladověla, než by ode mě vzala cent, i kdyby to její manžel dovolil. Šla rovnou k věci a řekla vám, že její sestra je děvka?“

„Ne. Jenom mi řekla, jak se sem dostanu. Asi předpokládala, že už vím, čím… čím se zabýváte.“

„Nevěděla jste to?“

„Ne.“

„Vždycky to byl výnosný obchod, ale rozšiřuji svoji činnost. Spávala jsem s muži pro zábavu, slečno Gaitherová. Pořád s nimi spím, ale dneska hlavně pro peníze. A víte co? Peníze jsou dokonce ještě zábavnější.“ Hrdelně, spokojeně se zasmála.

Neměla v sobě nic z Wandiny zakřiknutosti. Alex nabyla dojmu, že Nora by se nezalekla ani samotného Satana, přistoupila by rovnou k němu a beze stopy strachu by mu plivla do oka. Potom by ho pravděpodobně svedla.

„Ve skutečnosti,“ navázala, „jste měla štěstí, že jste mě zastihla. Právě jsem se vrátila ze schůzky se svým bankéřem. Ať má sebevíc práce, na mě si vždycky udělá čas.“

Pokynula rukou na složku, kterou měla na stole otevřenou přímo před sebou. I když to měla Alex vzhůru nohama, rozpoznala logo v hlavičce dopisu.

„NGB, akciová společnost,“ vyslovila neslyšně. Když se znovu střetla s pohledem madam, čišelo z Nořiných očí uspokojení. „To vy jste NGB, akciová společnost? Nora Gail Burtonová,“ řekla hluše.

„Správně.“

„Podepsala jste dopis, který jsem dostala od obchodníků z tohoto města.“

„Pomáhala jsem ho nastylizovat.“ Zabořila dlouhé, krásně opečovávané nehty do hustého kočičího kožíšku a poškrábala zvíře za ušima. „Nelíbí se mi, o co se tady snažíte, slečno Gaitherová. Ani trochu se mi to nelíbí. Chystáte se nadělat paseku ve všech mých pečlivě rozvržených plánech na rozšíření činnosti.“

„Pokud si to dobře vybavuji, NGB, akciová společnost, navrhuje, že postaví hotel se zábavním střediskem u Purcell Downs.“

„Správně. Nechybělo by tam golfové hřiště, cvičné jam-koviště, tenisové kurty, hřiště na badminton, bazén. Na co si vzpomenete, to by tam bylo.“

„A do každého pokoje přijde děvka?“

Nora se ani v nejmenším neurazila a halasně se rozesmála. „Ne. Ale kdo může vědět líp, jak si lidi nejvíc uži-jou, než stará děvka? Získala jsem nejlepší architekty zábavních středisek v zemi, aby vypracovali plány. Bude to velkolepé, pompézní, a to je podle mě přesně to, co turistický průmysl potřebuje. Každý, kdo přijede do Texasu, zvláště až z východu, očekává, že budeme hřmotní, nevázaní a nevkusní. Nechci svoje zákazníky zklamat.“

„Máte na stavbu takového zařízení peníze?“ zeptala se Alex a její podrážděnost vystřídala zvědavost.

„Mám naspořeno dost, aby mi na to půjčili. Zlato, ani bych nespočítala, kolik po těchhle schodech vyšlo kovbojů, řidičů náklaďáků, dělníků od naftových vrtů, všelijakých ouřadů, politiků a budoucích politiků,“ řekla a ukázala na schodiště. „Vlastně bych vám přesně mohla říct, kolik jich bylo, jak dlouho se každý zdržel, co dělal, co pil, co kouřil, všechno, co byste si přála vědět. Vedu si pečlivé záznamy.

Jsem děvka, ale hned tak si na mě někdo nepřijde. Nepouštíte se do tohohle druhu podnikání jenom s tím, že víte, jak to zařídit, aby se chlapovi postavil. Jdete do toho s tím, že víte, jak na to, aby se mu postavil tak rychle, abyste mohla vzít na řadu dalšího. Taky musíte vědět, jak ho přimět, aby pustil víc dolarů, než má v plánu.“

Pohodlně se opřela a hladila kočku. „Ano, mám peníze. A co je důležitější, mám dost filipa, abych z nich nadělala jmění. Tenhle zábavní podnik mi pomůže postoupit mezi spořádané občany. Už to nebudu muset nikdy žádnýmu chlapovi udělat, když se pro to sama nerozhodnu, ani poslouchat řeči nějakého nemrcoucha, jakou má smůlu a že mu žena nerozumí.

Žiju pro den, kdy se budu moct z tohohle baráku vystěhovat do města. Budu chodit s hlavou vzhůru a každýmu řeknu, aby mi políbil zadek, když mu nepůjde pod nos, že jsem se přistěhovala do sousedství.“ Ukázala cigaretou na Alex. „Nepotrebujú, aby mi sem někdo jako vy lezl a všecko mi zkazil.“

To byl proslov. Na Alex to zapůsobilo, ale nijak ji to nezastrašilo. „Snažím se jen o jedno. Vyřešit případ vraždy.“

„Ne kvůli tomu, aby bylo právu učiněno zadost. Stát na zabití Celiny Gaitherový kašle. Kdyby tomu bylo jinak, podívali by se na to už před lety.“

„Právě jste připustila, že se trestní případy znovu otevírají.“

Elegantně pokrčila rameny. „Možná z právních důvodů, ale ne z osobních. Poslyšte, zlato, dejte na moji radu. Mluvím teď s vámi jako s některou ze svých děvčat, když jí něco nesvědčí.“ Předklonila se. „Jeďte domů. Nechte věci tak, jak jsou. Všichni budou šťastnější, zvláště vy.“

„Víte, kdo zavraždil moji matku, paní Burtonová?“

„Ne.“

„Jste přesvědčená, že ji zabil Moula Bud?“

„Ten neškodný idiot? Ne.“

„Takže podezíráte někoho jiného. Koho?“

„To vám nikdy nepovím.“

„Ani pod přísahou na místě pro svědky?“ Zavrtěla hlavou, až se jí bílá hříva zatřásla. „Nikdy bych nesvědčila proti svým přátelům.“

„Jako Reedu Lambertovi?“

„Jako Reedu Lambertovi,“ zopakovala Nora neochvějně. „Známe se spoustu let.“

„To jsem slyšela.“

Nora se chraplavě, krátce zasmála a Alex zvedla hlavu. „Vadí vám, že jsme si to s Reedem rozdávali, až se z nás kouřilo?“

„Proč by mělo?“

Aniž spustila z Alex pohled, vyfoukla ke stropu dým a zamáčkla nedopalek v křišťálovém popelníku. „To mi povězte vy, puso.“

Alex se posadila zpříma a pokusila se znovu působit jako žalobkyně, na kterou si hned tak někdo nepřijde. „Byl s vámi v tu noc, kdy moji matku zabili?“

„Ano,“ odpověděla a ani na vteřinu přitom nezaváhala.

„Kde jste byli?“

„Tuším, že v mém voze.“

„A rozdávali jste si to, až se z vás kouřilo?“

„Co vás to zajímá?“

„Můj zájem je čistě profesionální,“ odsekla Alex. „Snažím se zjistit, jaké má Reede Lambert alibi. Potrebujú vědět, kde jste byli, co jste dělali a jak dlouho.“

„Nějak nevidím, proč je to podstatné.“

„To nechte na rozhodnutí mně. Kromě toho, co je v tom za rozdíl, jestli mi teď na to odpovíte, nebo ne? Určitě jste to řekla policistům, kteří vás tehdy vyslýchali.“

„Nikdo mě nikdy nevyslýchal.“

„Cože?“ zvolala Alex.

„Nikdo mě nikdy nevyslýchal. Reede jim nejspíš řekl, že byl se mnou, a oni mu uvěřili.“

„Byl s vámi po celou noc?“

„To bych odpřísáhla před soudem.“

Alex na ni upřela dlouhý, neúhybný pohled. „Ale byl?“

„Dosvědčila bych pod přísahou, že byl,“ prohlásila a v očích měla otevřenou výzvu.

Dostaly se do slepé uličky. Alex si řekla, že přestane tlouct hlavou do zdi. Už ji z toho začínala bolet. „Nakolik jste moji matku znala?“

„Dost dobře, abych nebrečela, že umřela.“ Byla stejně otevřená jako Stacey Wallaceová. Alex už by na to měla být zvyklá, ale nebyla.

„Hele, zlato, nerada vám to říkám takhle bez obalu, ale já vaši matku ráda neměla. Věděla, že ji milujou oba, Reede i Junior. Pokušení bylo zkrátka příliš veliké.“

„Jaké pokušení?“

„Zahrávat si s nima a stavět jednoho proti druhýmu, aby uviděla, jak daleko může zajít. Když vašeho tátu zabili, začala s tím znovu. Reede jen pomalu odpouštěl, že se nechala zbouchnout, ale ne tak Junior. Asi uviděl svoji příležitost a chopil se jí. Tak, nebo tak, začal se jí vážně dvořit.

Jeho rodině se to nelíbilo. Stacey Wallaceová se kvůli tomu div nezhroutila. Ale vypadalo to, že Junior nakonec Celinu dostane. Na potkání každému, kdo chtěl poslouchat, říkal, že jakmile skončí střední, ožení se s ní. Vaše babička z toho byla v sedmým nebi. Odjakživa Reeda neměla ráda a Junior Minton jakožto zeť se jí moc líbil.“

Odmlčela se, aby si mohla zapálit další cigaretu. Alex netrpělivě čekala a z napětí pociťovala na prsou čím dál větší tíži. Jen co si Nora zapálila, zeptala se jí: „Jak bral nadcházející Celinin a Juniorův sňatek Reede?“

„Pořád ještě byl na Celinu naštvaný, ale záleželo mu na ní – a to hodně. To proto taky ke mně v ten večer přišel. Celina odešla na ranč na večeři. Reede očekával, že ji Junior požádá o ruku. Měl za to, že ráno budou zasnoubení.“

„Ale ráno byla Celina mrtvá.“

„Správně, puso,“ odtušila Nora studeně. „A podle mého názoru to bylo nejlepší řešení jejich problému.“

Jako by to chtělo podtrhnout její překvapivé prohlášení, zahřměl výstřel.

KAPITOLA TŘICÁTÁ ČTVRTÁ

„Proboha, co to bylo?“ Alex se vymrštila ze židle.

„Tuším, že výstřel.“ Nora zachovala obdivuhodný klid, ale už byla u dveří, když je rozrazil muž, který předtím přišel Alex otevřít. „Stalo se někomu něco, Petře?“

„Ano, madam. Jeden zákazník to schytal.“

„Zavolej Reeda.“

„Ano, madam.“

Petr se sklonil k telefonu na psacím stole. Nora vyšla z kanceláře, Alex jí byla v patách. Nora rozhrnula s teatrální rozmáchlostí závěs a jediným pohledem zaznamenala situaci. Alex jí s úzkostí a zvědavostí nahlédla přes rameno.

Dva muži, které Alex odhadovala na vyhazovače, přemohli nějakého muže a tiskli ho na zdobený barový pult. Několik spoře oblečených děvčat se ustrašeně krčilo na rudých sametových pohovkách a křeslech. Další muž ležel na podlaze. Pod ním se udělala kalužina krve a zašpinila pastelový orientální koberec.

„Co se stalo?“ Když Noře nikdo neodpověděl, zeptala se znovu, mnohem důrazněji.

„Začali se strkat,“ ozvala se konečně jedna prostitutka. „Pak už jsme jenom slyšeli, jak vyšla ta rána.“ Ukázala prstem na podlahu. Vedle mužovy natažené nohy ležel revolver.

„Kvůli čemu se prali?“ Po dlouhé odmlce jedno děvče ustrašeně zvedlo ruku.

„Jdi do mé kanceláře a zůstaň tam.“ Tón Nořina hlasu byl ostrý jako lámající se led. Napovídal, že děvče mělo vědět, jak podobnému incidentu předejít. „Vy ostatní běžte nahoru a nehněte se odtamtud, dokud vám neřeknu.“

Nikdo se nedohadoval. Nora to tady vedla železnou rukou. Mladé ženy kolem Alex proletěly jako hejno motýlů.

Cestou po schodech do patra potkaly několik mužů, kteří se hnali dolů a při běhu se ještě oblékali. Bez výjimky se nerozhlíželi nalevo napravo a mizeli hlavními dveřmi.

Byl to výjev jako z nějaké frašky, ale nepadalo v úvahu, že by se někdo zasmál. Alex zůstala jako ochromená. S násilnostmi se už setkala, ale bylo něco jiného číst si o nějakém zločinu v policejní zprávě, anebo jej zažívat z první ruky. Pohled na čerstvou lidskou krev a její pach, to bylo něco velice skutečného a znepokojivého.

Nora Gailová vyzvala pokynem ruky Petra, který se k nim přidal, aby se podíval na krvácejícího muže. Poklekl vedle něho a přitiskl mu prsty ze strany na krk. „Žije.“

Alex si všimla, že Noru tak trochu opouští ráznost. Zvládla situaci sebejistě, ale nebyla z kamene. To, co se stalo, ji rozhodilo víc, než na sobě dala znát.

Když k nim dolehlo kvílení sirény, otočila se Nora ke dveřím a zůstala stát na prahu, aby uvítala Reeda, který se vřítil dovnitř. „Co se stalo, Noro?“

„Došlo k hádce kvůli jednomu děvčeti,“ informovala ho. „Jeden muž je postřelený, ale žije.“

„Kde je? Saniťáci jsou –“.

Zůstal stát jako přibitý, když uviděl Alex. Zpočátku na ni s nepokrytým úžasem jen zíral, potom zbrunátněl vzteky. „Co tady ksakru děláš?“

„Provádím vyšetřování.“

„Vyšetřování, no to mě podrž!“ zavrčel. „Koukej vypadnout!“

Zraněný muž zasténal, a tím upoutal Reedovu pozornost. „Navrhuji, abyste si hleděl svého, šerife Lamberte,“ prohlásila Alex jízlivě.

Zaklel, poklekl vedle zraněného, a když zaznamenal, kolik krve muž ztratil, okamžitě pustil z hlavy Alex a soustředil se na oběť. „Tak jak je, kovboji?“ Chlápek zanaříkal. „Jak se jmenuješ?“

Muž mžikavě otevřel oči. Otázku pochopil, ale zřejmě nedokázal odpovědět. Reede mu jemně rozhrnoval oblečení, až našel ránu. Kulka mu prostřelila bok přibližně v úrovni pasu. „Přežiješ,“ řekl mu Reede. „Jen ještě pár minut vydrž. Sanitka je na cestě.“

Zvedl se z kleku a přistoupil k muži, kterého pořád ještě drželi vyhazovači. Muž stál se skloněnou hlavou. „A co ty? Máš jméno?“ řekl Reede a s trhnutím zvedl muži bradu. „A hele, jak se vede, Lewisi?“ řekl protáhle. „Myslel jsem, že už s tebou nebudeme mít tu čest. Nevzal jsi moje varování vážně, co? To bude blaho, až se zase zabydlíš u mě ve vězení!“

„Jdi do prdele, Lamberte,“ odsekl muž drze.

Reede spustil pěst, pak sáhl muži na páteř takových čtyřicet centimetrů nad pasem. Lewis se zlomil v pase, ale jen na tak dlouho, než mu na bradě přistála Reedova pěst a mocnou ranou ho narovnala. Pak ho Reede popadl za klopy kazajky a přirazil ho na zeď.

„Moc kecáš, Lewisi,“ pravil Reede nevzrušeně a při té námaze se ani nezadýchal. „Uvidíme, jak ti huba pojede, až si měsíc dva pobudeš v místě, kde si s tebou namísto snídaně pohrajou ráno co ráno ošklivý hošani.“

Muž bezmocně zakňučel. Když ho Reede pustil, svezl se po zdi na podlahu a zůstal tam nešťastně sedět. Dva šerifovi zástupci vešli do místnosti a valili oči na to přepychové prostředí.

„Kladl odpor při zatýkání,“ pravil Reede klidně a ukázal na Lewise a nařídil, aby mu nasadili pouta, přečetli jeho práva a zavřeli ho za pokus o vraždu. Pustil se do řeči se saniťáky, kteří vešli hned za šerifovými podřízenými a teď se zabývali zraněným.

„Ztratil hodně krve,“ sdělil ošetřovatel Reedovi a vpíchl oběti jehlu do paže. „Je to vážné, ale ne kritické.“

Ubezpečil se, že všechno probíhá, jak má, a znovu obrátil pozornost na Alex. Uchopil ji za paži a táhl ji ke dveřím.

„Pusť mě!“

„Pokud tě Nora nezaměstnala, tak tady nemáš co dělat. Noro, zavři podnik.“

„Je pátek, Reede.“

„Blbý. A ať nikdo neodchází. Za chvíli se někdo dostaví a započne s výslechy.“

Drsně odvlekl Alex po schodech ke svému vozu a div ji nevhodil na sedadlo, předtím než přirazil dveře. Vjel za volant.

„Tamhle mám auto,“ ozvala se umíněně. „Můžu se vrátit do města sama.“

„Pošlu někoho, ať ho později přiveze.“ Vrazil klíč do zapalování. „Co tě to proboha napadlo, chodit sem?“

„Nevěděla jsem, co to tady je, dokud jsem sem nepřijela.“

„No a když ti to došlo, proč jsi zase neodjela?“

„Chtěla jsem si promluvit s Norou Gailovou. Jak jsem vyrozuměla, je to tvoje letitá, drahá přítelkyně,“ řekla s předstíranou líbezností. Na křižovatce s dálnicí se setkali s hlídkovým vozem, který z ní sjížděl. Reede mu dal znamení, aby zastavil, a stáhl okénko. „Dej mi svoje klíčky,“ vyzval Alex. Podala mu je, protože jí nedal jinou možnost a protože se tvářila sice statečně, ale celá se klepala.

Hodil klíčky svému zástupci s tím, aby jeho parťák odvezl vůz slečny Gaitherové k motelu Westerner, až skončí předběžné vyšetřování toho střílení. Když se o to postaral, vyřítil se na dálnici.

„Necítíš se ani trochu provinile?“ zeptala se Alex.

„Proč?“

„Protože se tváříš, že nevidíš, že v tvém okrsku funguje nevěstinec.“

„Ne.“

Konsternované na něho pohlédla. „Proč ne? Protože je madam tvoje stará láska?“

„Ne tak docela. V jejím podniku jsou potencionální výtržníci pěkně na jednom místě. Její vyhazovači je drží v lati.“

„Dneska se jim to nepovedlo.“

„To byla výjimka. Ten ničema dělá maléry, ať je, kde je.“

„Měla bych tě oznámit kvůli policejní brutalitě.“

„Dostal, co si zasloužil, a ještě něco navrch. Posledně proklouzl naším zákonodárným systémem kvůli nějaké podružné formalitě. Tentokrát si ve vězení posedí pěkně dlouho.

Mimochodem, v Novém Mexiku chytili Lyle Turnéra. Přiznal se, že Pastyho podřízl za to, že mu pigloval Ruby Fayeo-vou. S tebou to nemělo vůbec nic společného, takže se můžeš přestat ohlížet přes rameno po nějakých násilnících.“

„Dík, žes mi to řekl.“ Ta novina ji trochu uklidnila, ale i tak musela pořád myslet na předchozí události. „Nesnaž se odvést řeč jinam. Nehodlám to zamést pod koberec. Pat Chastain by jistě rád věděl, že mu přímo pod nosem jede bordel.“

Zasmál se. Sundal si klobouk, prohrábl si vlasy a zavrtěl hlavou nad tím, že je Alex tak naivní. „Setkala ses někdy s paní Chastainovou?“

„Co to má –?“

„Setkala?“

„Ne. Mluvila jsem s ní jenom po telefonu.“

„Děsná bréca, věčně v country klubu, opálená, vychrtlá. Chodí víc ověšená zlatem než pasák, dokonce i když hraje tenis. Myslí si, že její hovno nesmrdí. Už máš představu? Líbí se jí být manželkou okresního státního zástupce, ale jeho nemůže vystát, zvláště v posteli ne.“

„Nezajímá mě –“

„Její představa předehry je ‚Rychle na věc, ale nerozcu-chej mi účes!‘, a pravděpodobně by radši umřela, než by mu ho vzala do úst.“

„Jsi nechutný.“

„U Nory si Pat obstaral favoritku, která mu to takhle udělá, a ještě předstírá, že se jí to líbí, tudíž Pat nehne prstem, aby ten podnik zavřel. Kdybys byla chytrá, o čemž začínám vážně pochybovat, nepřivedla bys ho do trapné situace tím, že bys dala najevo, že vůbec víš o tom, že tady Nora ten podnik má. A ať tě ani nenapadne něco vyžvanit soudci Wallaceovi! Ten tam jaktěživ nevkročil, ale všichni jeho kamarádi jo. Můžeš si být jistá, že jim tu zábavu ne-zatrhne.“

„No teda, copak je kdekdo v tomhle okrese zkorumpovaný?“

„Proboha, Alex, nebuď jak malá. V tomhle zatraceném světě je zkorumpovaný každý. Možná jsi jediný člověk, který kdy vystudoval právnickou fakultu a absolvoval s přesvědčením, že právo se stále ještě zakládá na morálce. Každý se něčím provinil. Každý má nějaké tajemství. Když máš štěstí, tak tajemství toho druhého je šťavnatější než to tvoje. Využíváš jeho tajemství k tomu, aby pomlčel o tom tvém.“

„Jsem ráda, že jsi na to zavedl řeč. To byla Nora Gailová, s níž jsi byl, když Celinu zabili.“

„Blahopřeju. Nakonec ses jednou strefila správně.“

„Nestrefila jsem se. Řekla mi to Wanda Plummetová.“

Zazubil se. „A kdy ti došlo, že je to Wanda Gailová?“

„Nedošlo mi to,“ přiznala váhavě. „Poznala jsem ji na snímku ve školní ročence. Mohls mi to říct, Reede.“

„Mohl jsem, ale to bys začla otravovat o to dřív.“

„Neotravovala jsem ji. Byla velice vstřícná.“

„Měla nahnáno. Když se teď na ni podíváš, tak bys neřekla, jak uměla kdysi vyvádět.“

„Raději bych mluvila o její sestře Noře. V ten večer, kdy matku zabili, jsi byl s Norou celou noc?“

„Ze bys to moc ráda věděla?“

„Co jste dělali?“

„Můžeš hádat třikrát a první dva pokusy se nepočítají.“

„Milovali jste se?“

„Souložili jsme.“

„Kde?“

„U ní doma.“

„Nora říkala, že jste byli v jejím voze.“

Prosvištěl kolem nějakého farmáře v náklaďáku. „Možná byli. Ve voze, v domě, jaký je v tom rozdíl? Už se nepamatuju.“

„Předtím jsi byl na ranči.“

„Jo, a co z toho?“

„Večeřels tam.“

„Tohle už jsme probírali.“

„Byl to mimořádný večer – na večeři přišla i Celina.“

„Zapomnělas, že jsme o tom už mluvili?“

„Nezapomněla. Říkals mi, že jsi odešel před moučníkem, protože nemáš rád jablkový koláč.“

„Špatně. Třešňový. Ještě pořád ho nemám rád!“

„Ale kvůli tomu jsi neodešel, Reede.“

„Tak?“ Riskl to, odtrhl oči od vozovky a mrskl po ní pohledem.

„Odešel jsi, protože ses bál, že Junior požádá Celinu o ruku. A ještě víc ses bál, že jeho nabídku přijme.“

Právě dorazili k jejímu motelu. Dupl na brzdu. Vystoupil, přešel na její stranu a málem vyrval dveře z pantů, když je otevíral. Popadl ji za paži, vytáhl ji ven a postrčil ji k jejímu pokoji. Vzpouzela se a otočila se, aby se mu mohla postavit. „Až sem mám pravdu, že je to tak?“

»Jo» vyrazil jsem si s Norou, abych upustil trochu páry.“

„Zabralo to?“

„Ne, takže jsem se vplížil znovu na ranč a ve stáji pro kobyly našel Celinu. Jak jsem věděl, že ji tam najdu, na to Už si budete muset přijít sama, advokátko,“ řekl jedovatě.

„Vytáhl jsem z kapsy skalpel. Proč jsem ho vzal veterináři z brašny, když jsem ji mohl uškrtit holýma rukama, to je další věc, kterou si budeš muset vykoumat. Když už budeš v tom, přemýšlej, kam jsem ten skalpel schoval, když jsem se předtím svlékl donaha, abych si to mohl rozdat s Norou, a ta by si se vší pravděpodobností skalpelu všimla.

Buď jak buď, tím skalpelem jsem Celinu opakovaně bodl. Potom jsem tam nechal její tělo ležet pro případ, že by se tam zatoulal Moula Bud, uviděl ji, snažil se jí pomoct a přitom se celý ušpinil od krve.“

„Myslím, že přesně takhle se to stalo.“

„Plácáš nesmysly a velká porota si to bude myslet taky.“

Znovu ji naštvaně postrčil ke dveřím motelového pokoje. Rozechvěle řekla: „Máš na rukou krev.“

Pohlédl si na ruce. „To už jsem měj i dřív.“ V tu noc, kdy jsi zavraždil Celinu?“

Pohlédl jí do očí. Sklonil se až k jejímu obličeji a chraplavě, výhružně řekl:

„Ne, v tu noc, kdy se snažila udělat si potrat, aby se te

zbavila.“

KAPITOLA TŘICÁTÁ PÁTÁ

Několik vteřin na něho prázdně hleděla, pak se na něho vrhla. Chtěla mu zarýt nehty do obličeje a špičkou boty se rozehnala po jeho holenní kosti. Vyhekl bolestí a překvapením, když ho tvrdě zasáhla do kolena.

„Lháři! Lžeš! Lžeš!“ Rozpřáhla se na jeho hlavu. Uhnul.

„Přestaň.“ Popadl ji za zápěstí, aby si chránil obličej. Snažila se vykroutit si ruce z jeho sevření a nepřestávala se přitom po něm rozhánět. „Já ti nelžu, Alex.“

„Lžeš! Ty mizero. Vím, že lžeš. Moje máma by tohle neudělala! Měla mě ráda! Měla!“

Zápasila jako divoká kočka. Hněv a adrenalin jí kolovaly tělem a dodávaly jí další sílu. Ale i tak pro něho nebyla žádný protivník. Levou rukou sevřel obě její zápěstí a vyklepal z její kabelky klíč, aby mohl odemknout motelový pokoj. Společně vklopýtali dovnitř. Kopnutím za sebou dveře přirazil.

Vzpínala se proti němu, nadávala mu, snažila se vyškubnout ruce z jeho sevření a zmítala hlavou ze strany na stranu, jako člověk, který přišel o rozum.

„Nech toho, Alex,“ přikázal jí zle.

„Nenávidím tě.“

„Já vím, ale nelžu ti.“

„Lžeš!“ Kroutila se a snažila se mu dupnout na nohy.

Silou ji vmáčkl na postel a držel ji tam váhou vlastního těla. Zápěstí jí svíral v železném stisku a druhou ruku jí přitiskl na ústa. Pokusila se ho kousnout, a tak víc přitlačil, čímž nemohla pohnout čelistí, pokud by si ji nechtěla zlomit.

Přes hranu j eho ruky ho spalovala vražedným pohledem. Ňadra se jí s každým nadechnutím prudce zvedala. Skláněl hlavu, vlasy mu padaly do čela a zhluboka se nadechoval, dokud se mu dech nezklidnil.

Nakonec zvedl hlavu a vnořil se pohledem do jejích očí. „Nechtěl jsem, aby ses to dověděla,“ řekl tiše a rozechvěle, „ale nepřestávala jsi do mě rejt. Ztratil jsem rozvahu. Je to venku a nejde to vzít zpátky, a ať se propadnu, jestli to není pravda.“

Snažila se zavrtět hlavou, v pohledu jí četl, že něco podobného odmítá. Prohnula se v zádech ve snaze ho ze sebe setřást, ale zůstala pod ním uvězněná.

„Poslouchej, Alex,“ naštvaně cedil slova skrze zuby. „Až do toho večera nikdo ani nevěděl, že je Celina těhotná. Byla už několik týdnů zpátky z El Pasa, ale já jsem za ní ještě nezašel, ani jsem jí nezavolal. Pořád ještě jsem byl uražený. Takovým tím nedospělým způsobem jsem ji nechával, ať se v tom podusí.“

Zavřel oči a lítostivě zavrtěl hlavou. „Pohrávali jsme si spolu, byly to dětské, bláhové, hloupé hry mezi klukem a holkou.

Nakonec jsem se rozhodl, že jí odpustím.“ Jeho hořký úsměv napovídal, že se vysmívá sám sobě.

„Zašel jsem za ní ve středu večer, protože jsem věděl, že tvoje babička bude na církevním shromáždění v baptistickém kostele. Po bohoslužbě vždycky zůstávala na zkoušku pěveckého sboru, takže jsem věděl, že budeme mít s Celinou pár hodin pro sebe, abychom si všechno vyříkali.

Když jsem k ní přijel, několikrát jsem zaklepal, ale nepřišla otevřít. Věděl jsem, že je doma. Vzadu v domě, kde měla ložnici, se svítilo. Myslel jsem, že se třeba sprchuje nebo má tak nahlas puštěné rádio, že moje klepání neslyší, takže jsem to obešel dozadu.“

Alex pod ním bez pohnutí ležela. Už neměla oči přivřené odporem, ale leskly se jí zadržovanými slzami.

„Nakoukl jsem oknem jejího pokoje. Svítilo se tam, ale Celina tam nebyla. Zaklepal jsem na okno. Neozvala se, ale postřehl jsem její stín na stěně koupelny. Viděl jsem jej dveřmi, které byly pootevřené. Zavolal jsem na ni. Věděl jsem, že mě slyší, ale nevyšla. Potom –“

Zavřel oči a zuby se mu zaleskly v bolestné grimase. „Začínal jsem mít zlost, víš, protože jsem si myslel, že jenom dělá drahoty. Otevřela dveře koupelny víc a já viděl, že tam stojí.

Pár vteřin jsem se jenom díval na její obličej, protože to bylo tak dlouho, co jsem ji viděl naposledy. Vypadala zmateně, jako by se ptala: ‚Co teď?‘, a tehdy jsem si všiml krve. Měla na sobě noční košili a spodní část byla od krve.“

Alex zavřela oči. Zpod chvějících se víček jí vyklouzly velké slzy a stekly Reedovi na prsty.

„Strašně jsem se vyděsil,“ řekl chraptivě. „Dostal jsem se do domu. Ani si nepamatuju jak. Asi jsem vysunul okno a vlezl dovnitř. Tak nebo tak ve chvilce jsem byl u ní v pokoji a držel ji v objetí. Oba jsme skončili na podlaze, zkrátka se mi zhroutila v náručí.

Nechtěla mi říct, co se děje. Ječel jsem na ni, třásl jsem s ní. Nakonec mi opřela hlavu o hruď a zašeptala ‚dítě‘. A tehdy mi došlo, co všechna ta krev znamená a odkud pochází. Popadl jsem ji do náruče, vyběhl ven a posadil ji do svého auta.“

Na chvilku se odmlčel a probíral se vzpomínkami. Když znovu navázal, rozcitlivělost, která rozechvívala jeho hlas, vymizela. Promluvil věcně:

„Ve městě byl jeden doktor, který tajně prováděl potraty. Věděli to všichni, ale nikdo o tom nemluvil, protože tehdy byly potraty v Texasu ještě zakázané. Odvezl jsem ji k němu. Zavolal jsem Juniorovi a řekl mu, aby přivezl nějaké peníze. Setkali jsme se tam. My dva jsme seděli v čekárně, zatímco ji doktor dával dohromady.“

Dlouhou chvíli na ni upíral pohled a pak odtáhl ruku z jejích úst. Obličej měla bílý jako duch, ale i tak bylo vidět, kde ji držel. Ležela pod ním poddajně a nehybně jako mrtvá. Bříšky palců jí setřel slzy z tváří.

„Ať tě peklo pohltí, jestli mi lžeš,“ zašeptala.

„Nelžu. Můžeš se zeptat Juniora.“

„Junior by tě podpořil, i kdybys řekl, že obloha je zelená. Zeptám se toho doktora.“

„Už nežije.“

„To se hodí,“ podotkla a nevesele se zasmála. „Co použila, když se mě pokusila zabít?“

„Alex, to ne…“

„Řekni mi to.“

„Ne.“

„Co to bylo?“

„Na tom nesejde.“

„Řekni mi to, krucinál!“

„Pletací drát tvojí babičky.“

Začalo to jako tichý rozhovor, ale skončilo to řevem. To náhlé, následné ticho bylo ohlušující.

„Ach bože!“ zakvílela a odvrátila obličej na polštáři. „Ach bože!“

„Sšš, Celina ti neublížila, ublížila jenom sobě.“

„Ale chtěla mi ublížit. Nechtěla, abych se narodila.“ Vzlyky ji celou roztřásly. Jeho tělo ten třas vstřebalo. „Proč mě ten doktor zkrátka rovnou nezlikvidoval, když ji dával do pořádku?“

Neodpověděl.

Otočila hlavu a upřeně se na něho zadívala. Popadla ho oběma rukama za košili. „Proč, Reede?“

„Navrhl to.“

„Proč to potom neudělal?“

„Protože jsem přísahal, že ho zabijú, jestli to udělá.“

Přemohly ji emoce. Zaplavil ji takový příval citu, až ji to připravilo o dech. Bezděčně zasténala, na okamžik přestala svírat jeho košili, pak ji popadla ještě pevněji a přitáhla ho k sobě. Znovu se prohnula v zádech, ale ne, aby se ho zbavila, ale proto, aby mu byla ještě blíž.

Zajel jí prsty do vlasů, sklonil tmavě plavou hlavu a přitiskl jí otevřená ústa na rty. Rty měla pootevřené, vlahé a vstřícné. Zajel jí jazykem hluboko do úst.

Horečnatě si vyprostila paže z rukávů kožíšku a objala ho kolem krku. Vtom zvedl hlavu a zadíval se na ni. Pod očima měla po pláči temné kruhy, ale modré duhovky měla křišťálově čiré a pevně na něho hleděly. Věděla přesně, co dělá. Nic víc znát nepotřeboval.

Přejel jí palcem přes rty, které byly po jeho prudkém polibku vlhké a trochu naběhlé. Nedokázal myslet na nic než na to, že ji znovu políbí, ještě vášnivěji, a také to udělal.

Odtrhl se od jejích úst a sjel rty na její prohnuté, zranitelné hrdlo. Jemně stiskl hebkou pokožku mezi zuby a pak ji pohladil jazykem. Polaskal ji na uchu a v prohlubenince hrdla, a když mu začalo překážet její oblečení, zvedl ji do sedu a přetáhl jí svetr přes hlavu.

Znovu se natáhli na postel, a to už hlasitě, přerývaně oddechovali, jinak se v pokoji neozývalo nic. Rozepnul jí vepředu podprsenku a odhrnul košíčky.

Zlehka jí prsty pohladil teplou, vzrušením zrůžovělou pokožku. Uchopil do dlaně její ňadro, nadzvedl je a vzal do úst. Polaskal je natolik naléhavě, aby pocítila vzrušení až v děloze, ale s rafinovaností, aby chtěla víc. Když jí bradavka ztuhla, přejel ji zlehka jazykem.

Se směsí paniky a radosti vykřikla jeho jméno. Zabořil obličej mezi její prsy a přitiskl ji k sobě, překulil ji na sebe a přitom se vyvlékl z bundy. Začala mu trhavě rozepínat košili. Rozepnul knoflík a zip na její sukni, pak jí ji stáhl i se spodničkou. Projela mu prsty hustými chlupy na svalnaté hrudi, posela ji drobnými polibky a přitiskla se k němu tváří. Znovu se překulili. Stáhla si boty a punčochy dřív, než se vedle ní znovu natáhl. Položil jí ruku na podbřišek a vsunul ji do kalhotek.

Dlaní jí majetnícky přikryl rozkrok. Polaskal ji špičkami prstů a poznal, jak ji pro něho její touha připravila. Slastně zasténala, sklonil hlavu a políbil ji na břicho a stáhl jí kalhotky. Otřel se tváří o tmavorudé ochlupení mezi jejími stehny a otevřenými ústy ji polaskal.

Pracně si rozepnul poklopec, vzal její ruku a přitiskl si ji na vzrušený úd. Zasykl, když jej pevně obemkla dlaní. Rozevřel jí nohy a sklonil se nad ní. Dotýkal se jí hebkou špičkou penisu. Přikryl jí prsy dlaněmi a zlehka je pomnul. Rovnoměrně, plynule pohnul boky, čímž měl do ní bezpečně proniknout. Nestalo se.

Trochu se posunul a zkusil to znovu, ale setkal se se stejným odporem. Nadzvedl se a nevěřícně se na ni zahleděl: „Chceš říct, že…?“

Slyšitelně oddechovala a oči jí mžikaly, jak se snažila na něho zaostřit. Z hrdla se jí dralo tiché, toužebné sténání. Rukama mu pátravé, neklidně přejížděla po hrudi, krku a tvářích. Špičkami prstů se zlehka dotkla jeho rtů.

Nevýslovná smyslnost toho všeho a sametové teplo, které ho obemykalo, ho připravily o rozvahu. Zkusil to s větší silou a hluboko do ní vnikl. Nikdy neslyšel nic erotičtějšího, než byl její přerývaný povzdech překvapení a poznání. Rozpálilo ho to.

„Proboha,“ zasténal, „ach bože!“

Ovládly ho instinkty staré jako samo lidstvo, instinkty vlastnit a naplňovat. Svíral jí hlavu v rukou a líbal ji s bezuzdnou smyslností. Jeho vyvrcholení, to byla lavina pocitů. Otřáslo jím to do hloubi duše. Jako by trvalo věčně… a přesto ne dost dlouho.

Několik minut uplynulo, než se vzchopil a odpoutal se od ní. Nechtěl, ale když se na ni zadíval, přešlo ho pomyšlení, že by jejich spojení protahoval.

Ležela s hlavou odvrácenou, s tváří přitisknutou k polštáři. Vypadala křehce a uštvaně. Utkvěl pohledem na žilce, která jí tepala na hrdle, na modřině, kterou na něm zanechal jeho polibek, a připadal si, jako by ji znásilnil. Zaplavila ho lítost a výčitky. Vyprostil prsty z jejích vlasů.

Když se ozvalo zaklepání na dveře, oba zareagovali divoce. Alex hmátla po zmačkané přikrývce a schovala se pod ni. Reede spustil nohy na podlahu. Přetáhl si džíny přes boky.

„Reede, jseš tam?“

„Jo,“ zavolal přes dveře.

„Já, no, mám tady klíčky slečny Gaitherový. Pamatuješ, říkals, abych –“

Muž umlkl, když Reede otevřel. „Pamatuju,“ vystrčil škvírou ve dveřích ruku a zástupce mu spustil klíčky do dlaně. „Děkuju,“ řekl Reede a bez dalšího dveře zaklapl.

Hodil klíčky na kulatý stolek u okna. Zachrastily na lakovaném dřevě hlasitě jako činely. Sehnul se pro košili a bundu, které přehodil přes pelest ve chvíli, kterou by si momentálně nedokázal vybavit. Oblékl si je a přes rameno oslovil Alex:

„Vím, že se právě teď určitě nenávidíš, ale třeba se budeš cítit líp, když ti řeknu, že i já bych si přál, aby k tomu nedošlo.“

Otočila hlavu a dlouze, pátravé se na něho zadívala. Hledala soucit, něžnost, lásku. Jeho obličej zůstával netečný, jeho oči, to byly oči někoho cizího. V jeho odtažitém pohledu nenašla žádnou něhu ani cit. Připadalo jí, že se ho to ani netklo, a že to ani nejde. Pracně polkla a skryla svoji bolest. Aby mu oplatila jeho lhostejnost, řekla: „Teď jsme si kvit, šerife. Zachránils mi život, než jsem se narodila.“ Odmlčela se a pak zastřeně dodala: „A právě jsem ti dala to, co jsi vždycky chtěl a nikdy nedostal od mojí matky.“

Sevřel ruce v pěst, jako by ji chtěl uhodit. Pak se trhavými, neobratnými pohyby dooblékl. V otevřených dveřích se otočil. „Ať už jsi k tomu měla jakýkoliv důvod, děkuju. Na pannu jsi byla fakt dobrá.“

KAPITOLA TŘICÁTÁ ŠESTÁ

Junior vklouzl do boxu bistra motelu Westerner potaženého oranžovou koženkou. Podmanivý úsměv mu sklouzl z tváře, jen co uviděl Alexin obličej. „Není ti nic, děvče?“

Chabě se usmála. „Ne. Dáš si kávu?“ zeptala se a pokynula číšnici.

„Prosil bych,“ odpověděl roztržitě. Když se číšnice pokusila vnutit mu jídelní lístek v plastikovém obalu, odmítavě mávl rukou. „Jenom kávu.“

Když mu Alex nalila šálek, předklonil se přes stůl a ztišil hlas do šepotu. „Moc mě potěšilo, že ses mi ráno ozvala, ale patrně se stalo něco zlého. Jsi bílá jako křída.“

„Měl bys mě vidět bez brýlí proti slunci.“ Posunula je nahoru a dolů v pokusu obrátit to v žert, ale neuspěla.

„Co se děje?“

Opřela se a zahleděla se tónovaným sklem ven. Venku jasně svítilo slunce, takže její brýle proti slunci nevypadaly nenáležitě. Čímž se klady dnešního dne vyčerpaly. „Reede mi pověděl o tom, jak se Celina pokusila o potrat.“

Zpočátku Junior neřekl slovo. Potom v duchu šťavnatě zaklel. Srkl si kávy, začal něco říkat, načež si to rozmyslel, nakonec očividně znechuceně zavrtěl hlavou. „Co to, kru-ci, do něho vjelo? Proč ti to vůbec vykládal?“

„Takže je to pravda?“

Sklopil hlavu a zadíval se do hrnku s kávou. „Bylo jí jenom sedmnáct, Alex, a přišla do jiného stavu s chlápkem, kterého ani nemilovala, s chlápkem, který se chystal do Saigonu. Byla vyděšená. Ona –“

„Všechna případná fakta znám, Juniore,“ přerušila ho netrpělivě. „Proč ji pořád obhajuješ?“

„Asi ze zvyku.“

Alex zahanbilo, že takhle vybuchla, a tak si dopřála chvilku, aby se uklidnila. „Proč to udělala, vím. Nedovedu pochopit, že vůbec mohla něco takového udělat.“

„My taky ne.“

„Vy?“

„Já a Reede. Dopřál jí pouze dva dny, aby se vzpamatovala, a potom jsme s ní odletěli zpátky do El Pasa, aby si všecko dala do pořádku.“ Usrkl si kávy. „Setkali jsme se na rozjezdové dráze hned po západu slunce.“

Jednou se Alex Reeda zeptala, jestli vzal někdy Celinu na noční let. „Jednou,“ odpověděl jí. Celina se bála, řekl. „Ukradl letadlo?“

„Vypůjčil si ho, tak to nazval. Moe myslím věděl, k čemu se Reede chystá, ale díval se jinam. Přistáli jsme v El Pasu, vypůjčili si auto a odjeli na vojenskou základnu. Reede podplatil stráže, aby Alu Gaitherovi daly vědět, že se za ním přijeli podívat příbuzní. Měl, myslím, zrovna volno. Tak nebo tak přišel k bráně a my ho, no… přemluvili, aby vlezl k nám do vozu.“

„Co bylo dál?“

Zahanbeně na ni pohlédl. „Vzali jsme ho na opuštěné místo a dali mu do těla. Měl jsem strach, že ho Reede zabije. Pravděpodobně by to tak skončilo, kdyby u toho nebyla Celina. Byla vysloveně hysterická.“

„Přinutili jste ho, aby se s ní oženil?“

„Ještě v tu noc. Přejeli jsme přes hranici do Mexika.“ Zachmuřeně při té vzpomínce zavrtěl hlavou. „Gaither byl jen tak tak při vědomí, aby mohl odříkat sliby. Během obřadu jsme ho s Reedem podpírali každý z jedné strany, pak jsme ho vyložili před bránou Fort Bliss.“

„Jedna věc mi není jasná. Proč Reede trval na tom, aby se Celina vdala?“

„Neustále opakoval, že nepřipustí, aby se její dítě narodilo jako nemanželské.“

Upřeně se na něho zadívala. „Proč se s ní potom neoženil sám?“

„Požádal ji o ruku.“

„Tak v čem byl problém?“

„Ve mně. Já jsem ji požádal o ruku taky.“ Viděl, jak ji to zmátlo, zhluboka vydechl. „Všechno se to stalo ráno, po tom co –“

„Chápu, pokračuj.“

„Celina byla pořád ještě dost otřesená a tvrdila, že nedokáže jasně uvažovat. Prosila nás, abychom na ni přestali naléhat. Reede ale tvrdil, že se musí vdát rychle, jinak všichni uvidí, co se stalo.“

„Stejně se to provalilo,“ podotkla.

„Chtěl ji chránit před pomluvami co nejdéle.“

„Musím být natvrdlá, ale pořád mi to není jasné. Celina měla dva muže, kteří ji milovali a žádali ji, aby si je vzala. Proč to neudělala?“

„Odmítla volit mezi námi dvěma.“ Mezi obočím mu naskočila vráska, jak se soustředil. „Víš, Alex, to bylo první chytré, zralé rozhodnutí, které kdy Celina učinila. Byli jsme v posledním ročníku střední školy. Bůh ví, že Reede neměl žádné peníze. Já jo, ale naši by se zbláznili, kdybych se oženil, ještě než dokončím školu, zvláště když Celina čekala dítě s někým jiným.

Měla k tomu ovšem ještě jiný důvod, mnohem důležitější než finance nebo rodičovský souhlas. Věděla, že kdyby dala jednomu z nás přednost, navždy by to změnilo naše přátelství. Jeden by v něm byl navíc. Když na to přišlo, nikdy by naši trojici nerozbila. Zvláštní, že? Stejně se to stalo.“

„Co tím chceš říct?“

„Potom, co jsme se vrátili z El Pasa, to mezi námi třemi už nikdy nebylo jako dřív. Pořád jsme byli ve střehu, zatímco předtím jsme k sobě byli vždycky naprosto otevření.“

Hlas mu zesmutněl. „Když byla těhotná, Reede se s ní už tolik nevídal jako já, a já jsem za ní moc často nechodil. Měli jsme hodně co dělat ve škole a ona se držela doma.

No, pořád jsme se tvářili, jako že jsme nerozluční přátelé, ale když jsme byli spolu, příliš jsme se snažili předstírat, že je všechno normální.

Ta noc, kdy se pokusila o potrat, mezi námi stála jako pevná zeď. Žádný z nás ji nikdy nedokázal přelézt, přeskočit, obejít ani jí projít. Byla tady. Nutili jsme se do hovoru. Neupřímně jsme se smáli.“

„Ale neopustili jste ji.“

„Ne. Ten den, kdy ses narodila, jsme s Reedem spěchali do nemocnice. Kromě tvojí babičky jsme byli první, kterým jsi byla představena.“

„Jsem ráda,“ řekla zastřeně.

„Já taky.“

„Kdybych byla Celina, jednoho z vás bych popadla, kdybych k tomu měla příležitost.“

Přestal se usmívat. „Reede ji přestal žádat, aby si ho vzala.“

„Proč?“

Junior pokynul číšnici, aby mu dolila kávu. Potom uchopil šálek do obou rukou a zadíval se do tmavé tekutiny. „Nikdy jí neodpustil.“

„Kvůli Alu Gaitherovi?“

„Kvůli tobě.“

Přitiskla si ruku na ústa. Pocit provinění, který ji provázel po celý život, ji sevřel jako do svěráku.

Junior vycítil, jak ji to rozčililo, a tak přispěchal s vysvětlením. „Neměl jí za zlé, že s tebou otěhotněla. Nedokázal jí odpustit, že se pokusila o potrat.“

„Nerozumím.“

„Podívej, Alex, Reede je ten, který přežil. Jestli byl někdo někdy předurčený k tomu, aby z něho nic nebylo, potom je to Reede. Neměl tu nejmenší šanci, aby ze sebe něco udělal. Kdyby měl Purcell nějaké sociální pracovníky, ukázali by na něho a řekli: ‚Zase jeden život, který přichází vniveč. Ten špatně skončí. Počkejte a uvidíte.‘ Ale ne Reede, ten ne. Pere se s nepřízní osudu. Je to bojovník. Je silný. Srazí ho na kolena, ale on se zvedne a zápasí dál.

A teď já,“ pokračoval s pohrdavým smíchem. „Umím přehlédnout slabosti ostatních, protože jich sám tolik mám. Dovedl jsem pochopit, jakou paniku a strach Celina pociťovala. Uchýlila se k zoufalým prostředkům, protože se bála se tomu postavit.

Reede nedovede pochopit, že někdo volí tu nejsnazší cestu. Tuhle slabost by u ní nebyl schopný tolerovat. Od sebe toho očekává zatraceně moc a klade stejná měřítka na ostatní. Ta měřítka je ovšem doslova nemožné splnit. To proto je neustále s lidmi nespokojený. Rozhodl se tak.“

„Je to cynik.“

„Je mi jasné, co tě k téhle domněnce vede, ale nenech se mýlit jeho tvrdým vystupováním. Když ho lidi vyšplouch-nou, tak jak to zpravidla dělají právě proto, že jsou jenom lidi, nese to těžce. A když nějak trpí, začne být zlý.“

„Byl zlý na moji matku?“

„To nikdy. Při tom, jaký byl mezi nimi vztah, měla tu moc mu ublížit a zklamat ho víc než kdokoliv jiný. On by však nedokázal být na Celinu zlý proto, že ji měl tolik rád.“ Vyrovnaně na Alex pohlédl. „Prostě jí nedokázal odpustit.“

„To proto se stáhl a dal ti příležitost?“

„Které jsem se nestydatě chopil,“ řekl a krátce se zasmál. „Nejsem tak náročný jako Reede. Nevyžaduji dokonalost ani u sebe ani u kohokoliv jiného. Ano, Alex, přes všechny chyby, kterých se dopustila, jsem tvoji matku miloval a chtěl jsem, aby byla mojí ženou za jakýchkoliv okolností.“

„Proč se za tebe nevdala, Juniore?“ zeptala se Alex naprosto konsternovaná. „Milovala tě. Vím, že ano.“

„Já to vím taky. A nejsem k zahození.“ Zamrkal a Alex se usmála. „Málokdo by tomu dnes uvěřil, protože žiju tak, jak žiju, ale Celině bych byl věrný a tobě bych byl dobrým otcem, Alex. V každém případě jsem to chtěl zkusit.“ Sepjal ruce položené na stole. „Celina ale odmítla, bez ohledu na to, kolikrát jsem ji požádal.“

Zvedl k ní pohled. „Ano, pozval jsem ji v ten večer na ranč, abych ji požádal o ruku.“

„A požádals ji. A co odpověděla?“

„Jako vždycky. Odmítla mě.“

„Víš proč?“

„Ano.“ Rozpačitě si poposedl. „Pořád milovala Reeda. Jako vždycky a navždy to byl Reede, koho chtěla.“

Alex odvrátila pohled, protože věděla, že je pro něho bolestné si to přiznat. „Kde jsi byl v tu noc, Juniore?“

„Na ranči.“

„Myslím po tom, co jsi odvezl Celinu domů.“

„Já ji nevezl domů. Předpokládal jsem, že ji odveze táta.“

„Angus?“

„Byl jsem rozčilený, protože mě znovu odmítla. Víš, řekl jsem našim, aby si zvykali na to, že budou mít v domě brzy snachu a vnouče.“ Bezmocně rozpřáhl paže. „Naštval jsem se a vypadl ven – zkrátka jsem vzal roha a nechal tam Celinu sedět.“

„Kam jsi šel?“

„Obešel jsem všechny putyky, kde nalévali mladistvým. Opil jsem se.“

„Sám?“

„Sám.“

„Nemáš žádné alibi?“

„Junior žádné alibi nepotřebuje. Vaši matku nezabil.“

Byli tak zabraní do hovoru, že ani jeden nepostřehl příchod Stacey Wallaceové. Když zvedli hlavy, stála u stolu. Tvářila se dokonce ještě nepřátelštěji, než když se setkaly poprvé.

„Dobré ráno, Stacey,“ řekl Junior celý nesvůj. Patrně neměl moc radost, že se tak náhle objevila. „Přisedni si a dej si s námi šálek kávy.“ Posunul se, aby pro ni udělal vedle sebe místo.

„Ne, děkuju.“ Zamračila se na Alex a řekla: „Přestaňte Juniora obtěžovat tím svým nekonečným vyptáváním.“

„Hele, Stacey, mně to nevadí.“ Snažil se situaci urovnat.

„Proč to prostě nevzdáte?“

„Nemůžu.“

„No, měla byste. Bylo by to pro všechny nejlepší.“

„Zvláště pro vraha,“ řekla Alex tiše.

Staceyino hubené, vzpřímené tělo se chvělo jako struna, do které právě někdo udeřil. „Vypadněte z našich životů. Nejste nic jiného než pomstychtivá potvora, které jde jenom o vlastní zájmy, která –“

„Tady ne, Stacey,“ zasáhl rychle Junior, zvedl se a popadl ji za paži. „Doprovodím tě k vozu. Co tady vůbec takhle po ránu děláš? Aha, váš bridžový kroužek sem zašel na snídani,“ řekl, když si všiml stolu, od kterého vše zvědavě sledovalo několik žen. „To je pěkné.“ Vesele jim zamával.

Alex, která si stejně jako Junior uvědomovala všetečné pohledy, vsunula pod talířek pětidolarovou bankovku a odešla z bistra jen chvíli za Juniorem a Stacey.

Obloukem se vyhnula Staceyinu vozu, ale koutkem oka sledovala, jak Junior sevřel Stacey do náruče a konejšivě ji pohladil po zádech. Zlehka ji políbil na rty. Věšela se na něho a naléhala na něho kvůli něčemu, co jí působilo starosti. Zřejmě ji svými odpověďmi uklidnil. Ochable se o něho opírala.

Vymanil se z jejího sevření, ale tak okouzlujícím způsobem, že se Stacey usmívala, když ji usadil za volant jejího vozu a zamával jí na rozloučenou.

Alex už byla zpátky ve svém pokoji, když vtom jí zaklepal na dveře a ohlásil se. „To jsem já.“

Otevřela. „Co to všechno mělo znamenat?“

„Myslela si, že jsem s tebou strávil noc, protože jsme spolu snídali v bistru.“

„Proboha!“ zašeptala. „Lidé v tomhle městě mají opravdu bujnou fantazii. Radši abys odešel, než takový dojem získá ještě někdo další.“

„Co ti na tom záleží? Mně ne!“

„Mně ano.“

Alex vrhla rozpačitý pohled na neustlanou postel. Kdykoliv jindy takhle poránu už pokojská klepala na dveře, když se ještě sprchovala. Ale právě dnes se opozdila. Měla strach, že postel prozradí její tajemství. Místnost byla prosycená Reedem. Jeho přítomnost ulpívala na všem jako jemný povlak prachu. Obávala se, že to Junior vycítí.

Opatrně jí sundal brýle proti slunci a prstem objel stíny pod jejíma očima. „Mělas špatnou noc?“

To není ani zdaleka výstižné, pomyslela si. „Můžeš si to docela dobře vyposlechnout ode mě. Určitě se to rychle rozkřikne. Včera jsem později odpoledne zašla za Norou Gailovou.“

Údivem rozevřel rty. „To mě podrž!“

„Potřebovala jsem s ní mluvit. Ona je zřejmě Reedovo alibi pro tu noc, kdy Celina přišla o život. Tak nebo tak, když jsem tam byla, postřelili nějakého muže. Bylo tam plno krve, střelce zatkli.“

Junior se nevěřícně zasmál. „Ty si ze mě utahuješ…“

„Kéž by ano,“ řekla ponuře. „A tady mě máš, členku kanceláře okresního státního zástupce, která je zapletená do střílečky mezi dvěma kovboji v nevěstinci.“

Najednou to na ni všechno dolehlo. Místo aby se rozbrečela, začala se smát. Jakmile ji to popadlo, nedokázala přestat. Smála se, až ji píchalo v boku a po tvářích se jí koulely slzy. „Panejo, je to vůbec k víře? Jestli se o tom někdy dozví Greg Harper, tak –“

„Pat Chastain mu to nepoví. Chodí tam za jedním děvčetem –“

„Já vím. Reede mi to říkal. Přišel tam a rychle mě odvedl. Zřejmě si nemyslel, že by to mohlo mít nějaké důsledky.“

Nenucené pokrčila rameny a zadoufala, že to nevypadalo moc nevěrohodně.

„Je to příjemné, slyšet tě pro změnu, jak se směješ,“ podotkl Junior s úsměvem. „Rád bych se zdržel a ještě víc tě rozveselil. Položil jí ruce na zadek a začal jimi jezdit nahoru dolů. Odstrčila mu je.

„Jestlis chtěl někoho rozveselovat, pak jsi měl odejít se Stacey. Vypadala, že toho má zapotřebí.“

Provinile odvrátil pohled. „Stačí málo, aby byla šťastná.“

„Protože tě pořád ještě miluje.“

„Nezasloužím si ji.“

„Na tom nezáleží. Odpustí ti cokoliv. Už ti odpustila.“

„Myslíš vraždu?“

„Ne. To, že jsi miloval jinou – Celinu.“

„Tentokrát ne, Alex,“ zašeptal a trochu sklonil hlavu, aby ji políbil.

Uhnula před jeho rty. „Ne, Juniore.“

„Proč ne?“

„Ty víš, proč.“

„Jsem pořád jenom kámoš?“

„Přítel.“

„Proč jenom přítel?“

„Pořád mám současnost propojenou s minulostí. Když jsem tě slyšela mluvit o tom, jak sis přál, aby ses mohl stát mým otcem, udusilo to ve mně veškeré romantické sklony.“

„Když se teď na tebe dívám, nedokážu si tě spojit s tím drobounkým děvčátkem v kolébce. Jsi vzrušující žena. Chtěl bych tě objímat a milovat, ale ne jako táta.“

„Ne.“ Bojovně zavrtěla hlavou. „To nejde, Juniore. Nepatří se to.“

Přesně tohle měla říct Reedovi. Proč to neudělala? Protože je falešná, proto. A protože v podobné situaci vždycky neplatí stejná pravidla, i kdyby člověk chtěl. A protože nedokázala ovlivnit, do koho se zamiluje. Tohle měly s Celinou společné.

„Nikdy se z nás nemohou stát milenci.“

S úsměvem řekl: „Jsem neodbytný. Až tohle skončí, postarám se, abys mě viděla v jiném světle. Budeme dělat, že se potkáváme poprvé, a ty se do mě zamiluješ.“

Jestli mu to udělá dobře, tak ať si to myslí, pomyslela Věděla, že se to nikdy nestane, tak jako se mu to nikdy mohlo podařit u Celiny.

A v obou případech byl důvodem Reede Lambert.

KAPITOLA TŘICÁTÁ SEDMÁ

Angusova sekretářka doprovodila Alex do jeho pracovny v sídle firmy Minton Enterprises. Byl to neokázalý komplex místností v kancelářské budově mezi zubařskou ordinací a právnickou firmou. Obešel psací stůl, aby ji přivítal.

„Díky, že jste se zastavila, Alex.“

„Jsem ráda, že jste zavolal. Stejně jsem s vámi chtěla mluvit.“

„Nedala byste si skleničku?“

„Ne, děkuji.“

„Viděla jste se teď nějak s Juniorem?“

„Ano, ráno jsme si spolu zašli na kávu.“

To Anguse potěšilo. Jeho lekce zřejmě zabrala. Jako obvykle potřeboval Junior jenom maličko postrčit, aby se rozkýval.

„Než se pustíme do toho, proč s vámi chci mluvit, co máte na srdci vy?“

„Především noc, kdy zemřela moje matka, Angusi.“

Srdečný úsměv mu vymizel z obličeje. „Posaďte se.“ Zavedl ji k malému čalouněnému gauči. „Co byste ráda věděla?“

„Když jsem dnes ráno mluvila s Juniorem, potvrdil mi to, co už jsem věděla – že v ten večer požádal Celinu o ruku. Vím, že jste vy a paní Mintonová byli proti.“

„To souhlasí, Alex, byli jsme proti tomu. Nerad to říkám. Nechci mluvit o vaší matce špatně, protože jsem ji měl rád jako Juniorovu kamarádku.“

„Ale za jeho ženu jste ji nechtěl.“

„Ne.“ Předklonil se a zakýval na ni prstem. „Nemyslete si, že to bylo z mojí strany snobství. Nebylo. Názor Sarah

Jo mohlo ovlivnit společenské postavení a majetkové rozdíly, můj ale ne. V té etapě jeho života bych byl namítal, ať by si chtěl vzít kohokoliv.“

„Proč jste potom souhlasil s jeho sňatkem^e Stacey Wallaceovou o pouhých pár týdnů později?“

Ta není hloupá, tahle holka, pomyslel si Angus. Zatvářil se nevinně. „Tehdy už byla jiná situace. Byl úplně zničený z Celininy smrti. Stacey zbožňovala zem, po které chodil. Myslel jsem, že mu to prospěje. Myslel jsem, že pro něho bude ta pravá. Nějakou dobu taky byla. Nelituju, že jsem tomu manželství požehnal.“

„Uznávaná soudcova dcera, to také byla mnohem vhodnější partie pro syna Anguse Mintona.“

Modré oči mu ztmavly. „Zklamala jste mě, Alex. To, co naznačujete, je dost laciné. Myslíte si, že bych svého syna přinutil k manželství bez lásky?“

„Nevím. Udělal byste to?“

„Ne!“

„I kdyby bylo opravdu hodně v sázce?“

„Poslyšte,“ ztišil hlas, aby dodal tomu, co řekne, na důrazu, „všechno, co jsem kdy pro svého chlapce udělal, bylo pro jeho dobro.“

„Zahrnuje to i zabití Celiny?“

Angus sebou trhl. „Vy ale máte nervy, mladá dámo.“

„Omlouvám se. Nemůžu si dovolit ohleduplnost. Angusi, Junior tvrdí, že v ten večer odjel z ranče, naštvaný a ublížený, protože se Celina odmítla za něho vdát.“

„To souhlasí.“

„Zůstalo na vás, abyste ji odvezl domů.“

„Místo toho jsem jí nabídl vůz a dal jí klíčky od auta. Rozloučila se se mnou a opustila dům. Předpokládal jsem, že odjela domů.“

„Slyšel vás někdo, jak spolu hovoříte?“

„Ne že bych o tom věděl.“

„Ani vaše manželka?“

„Šla si hned po večeři nahoru lehnout.“

„Vidíte, Angusi? Nemáte žádné alibi. Neexistuje nikdo, kdo by dosvědčil, co se dělo, když Junior odešel.“

Nesmírně ho potěšilo, že jí to zřejmě dělá starost. Obličej měla strhaný a rozčilený. Poslední dobou mu přišlo zatěžko považovat ji za svého nepřítele. Zřejmě ji trápila stejná nerozhodnost.

„Té noci jsem spal se Sarah Jo,“ řekl. „Dosvědčíte. Stejně tak Reede. Leželi jsme v posteli, když nám příští den ráno přiběhl říct, že našel ve stáji Celinino tělo.“

„Nedělala si o ni babička starosti? Když Celina nepřišla domů, nezavolala na ranč?“

„Vlastně telefonovala. To už ale Celina z ranče odjela. Chlubila se, že už se v noci kvůli vám nebudí, takže si šla nejspíš zase lehnout s tím, že je Celina na cestě. Až příští den ráno viděla, že Celina domů nedojela.“

„V kolik hodin babička volala?“

„Nepamatuju se. Nebylo ještě moc pozdě, protože jsem byl ještě vzhůru. Obvykle chodím spát brzy. Byl jsem dost utahaný po celém dni, který jsme strávili ve stáji s tou kobylou.“

Alex soustředěně vraštila čelo. Zazubil se. „Připadá vám to přijatelné?“

Zdráhavé mu úsměv oplatila. „Ano, ale je v tom plno děr.“

„Jistě toho není tolik, aby to stačilo na formální Obžalobu z vraždy před velkou porotou. Není to nic takového jako Moula Bud, celý od krve a se skalpelem v ruce.“

Neřekla slovo.

Angus natáhl paži a přikryl jí dlaní ruku. „Doufám, že jsem se vás nedotkl, když mluvím o vaší matce tak otevřeně.“

„Ne, nedotkl,“ odpověděla a malátně se pousmála. „V posledních dnech jsem se dozvěděla, že nebyla žádný anděl.“

„Nikdy bych neschvaloval, aby si ji Junior vzal. A můj nesouhlas nemá nic společného s tím, jestli byla světice, nebo hříšnice.“

Pozoroval ji, jak si nervózně olizuje rty. Zeptala se: „Jaký jste k tomu měl hlavně důvod? To, že měla mě?“

Takže v tom to vězí, pomyslel si. Alex si dává vinu za matčin osud. Pocit provinění ji žene, aby se dobrala podstaty toho případu. Touží se zprostit hříchu, který na ni vložila Merle Grahamova. Jakou to ohavnost provedla ta stará krůta dítěti! Přesto to moc dobře vyhovovalo cíli, který sledoval.

„S vámi neměl můj nesouhlas nic společného, Alex. Šlo o Reeda a Juniora.“ Kajícně sepjal ruce, zadíval se na ně a navázal: „Junior potřebuje někoho, kdo by ho čas od času postrčil. Silného tátu, silného kamaráda, silnou ženu.“ Pohlédl na ni zpod obočí. „Vy byste se k němu jako parťák dokonale hodila.“

„Parťák?“

Zasmál se a rozpřáhl paže. „Nebudu kolem toho okolko-vat. Rád bych viděl sňatek mezi vámi a Juniorem.“

„Cože?“

Angus nevěděl, jestli ji to skutečně ohromilo, nebo to jenom tak znamenitě předstírá. Tak nebo tak, byl rád, že se rozhodl začít o tom sám. Nechat to na Juniorovi, tak to nebude nikdy.

„V téhle rodině bychom mohli potřebovat chytrou právničku. Pomyslete, jaký byste byla přínos pro firmu, nemluvě o prázdných pokojích na ranči. Za chvíli byste je zaplnili vnoučaty.“ Sklouzl pohledem na její pánev. „Jste na to stavěná, a přinesla byste čerstvou krev do rodiny.“

„To nemůžete myslet vážně, Angusi.“

„V životě jsem nemluvil vážněji.“ Pohladil ji po zádech. „Prozatím zůstaňme u toho, že bych byl rád, kdyby mezi vámi a Juniorem něco vzniklo.“

Odtáhla se, aby se jí nemohl dotýkat. „Angusi, nechtěla bych ani vás ani Juniora urazit, ale to, co navrhujete, je…“ hledala případný výraz, pak se zasmála a dopověděla „… směšné.“

„Proč?“

„Žádáte po mně, abych hrála roli, do které byla obsazena moje matka. Zavrhl jste ji.“

„Vy se pro tu roli hodíte. Ona ne.“

„Juniora nemilujú a nestojím o to postavení.“ Zvedla se a vykročila ke dveřím. „Mrzí mě, jestli došlo k nějakému nedorozumění nebo jestli jsem v někom vzbudila dojem…“ Temně, výhružně se na ni zamračil, takový pohled obvykle v těch, kteří se mu stavěli na odpor, vzbuzoval strach. Bez potíží mu čelila. „Sbohem, Angusi. Ozvu se vám.“

Po jejím odchodu si Angus nalil panáka, aby se uklidnil. Sevřel skleničku v prstech s takovou silou, že bylo s podivem, že se neroztříštila.

O nápadech Anguse Mintona se jen zřídkakdy pochybovalo, a ještě méně se nad nimi někdo ošklíbal. A rozhodně nikdy nikdo neřekl, že jsou směšné.

Alex odešla krajně zneklidnělá. Přes všechno své nejlepší odhodlání ho urazila. Toho litovala. Ale mnohem víc ji znepokojovalo, že nahlédla do člověka, který se skrýval za jeho vystupováním bodrého bracha.

Angus Minton měl rád, aby šlo všechno po jeho. A pokud se věci nevyvíjely dost rychle, postrčil je. Těžko snášel, když mu něco křížilo plány.

Víc než kdy jindy litovala Juniora, jehož životní tempo se tolik lišilo od otcova. Nepochybně to vždycky bylo mezi nimi zdrojem třenic. Dokonce dokázala porozumět tomu, proč člověk tak sebejistý jako Reede odešel z Minton Enterprises. Nemohl by dobře pracovat pod těžkým Angu-sovým palcem.

Nastoupila znovu do vozu a začala se bezcílně projíždět, nechala za sebou hranice města a jezdila vedlejšími silnicemi. Okolní krajina nebylo nic zrovna moc úchvatného. Na plotech z ostnatého drátu, které jako by se táhly do nekonečna, se zachytily chomáče plevele. Naftové vrty, pouhé černé siluety proti bezbarvé zemi, nepravidelně pracovaly.

Ta projížďka jí však pomáhala; poskytla jí soukromí k přemýšlení.

Podobně jako její matka se zapletla s třemi muži, které měla všechny ráda. Nechtěla uvěřit, žejedenznichje vrah.

Je to všechno pěkně spletité. Postupně odkrývala vrstvy klamu a lží. Pokud u toho vydrží dostatečně dlouho, určitě se nakonec dobere pravdy.

Čas se jí ale krátil. Zbývalo jí jenom pár dní, než od ní bude Greg požadovat nějaké výsledky. Pokud mu nebude moci předložit něco konkrétního, bude trvat na tom, aby toho nechala.

Když se cestou zpátky blížila k hranicím města, uvědomila si, že má v těsném závěsu nějaký vůz.

„To je blbec,“ zavrčela a vrhla pohled do zpětného zrcátka. Další míli se jí dodávka držela jako stín. Slunce svítilo v takovém úhlu, že jí to znemožňovalo uvidět, kdo je za volantem. „Tak předjeď, když tak spěcháš.“ Zlehka rychle několikrát sešlápla brzdu, aby zadní světla zablikala. Řidič na pobídku nereagoval. Na téhle venkovské silnici byl štěrkový odstavný pruh příliš úzký, aby měl na to pojmenování nárok. Stejně k němu najela v naději, že ji řidič dodávky předjede.

„Neskonalé díky,“ řekla, když se dodávka přesunula na středový žlutý pruh a přidala plyn, aby ji mohla předjet.

Dodávka ji dojela. Koutkem oka to vzala na vědomí, ale neuvědomila si, že řidič má za lubem něco víc, dokud dodávka nejela chvíli těsně vedle ní, což byl při rychlosti, kterou ujížděli, risk.

„Ty blázne!“ rychle pohlédla z okénka. Dodávka najednou přidala, záměrně zakličkovala a zachytila pravým zadním blatníkem její levý přední. Ztratila kontrolu nad vozem.

Sevřela pevně volant a dupla na brzdy, ale nijak to nepomohlo. Sjela z nezpevněného odstavného pruhu do hlubokého suchého příkopu. Měla zapnutý bezpečnostní pás, ale i tak ji to hodilo dopředu s takovou silou, že hlavou narazila o volant. Zároveň se vysypalo přední sklo a pršelo jí zezadu na hlavu a na ruce. Jako by padalo nekonečně dlouho.

Nepřipadalo jí, že ztratila vědomí, ale jako další, co vnímala, byly hlasy, které na ni mluvily. Měkké, melodické hlasy, kterým nerozuměla.

Omámené zvedla hlavu. Při tom pohybu ji drásavě rozbolela. Bojovala s narůstající nevolností a pracně se snažila zaostřit pohled.

Lidé kolem jejího vozu, kteří se na ni starostlivě dívali, mluvili španělsky. Jeden z nich otevřel dveře a jemně se jí něco zeptal.

„Ano, jsem v pořádku,“ odpověděla automaticky. Nedovedla si vysvětlit, proč se po ní tak divně dívají, dokud nepocítila, že jí po tváři stéká něco vlhkého. Zvedla ruku a ohmatala to. Roztřesené prsty měla od krve.

„Byl bych raději, kdybyste strávila noc tady v nemocnici. Pokoj by tady pro vás byl. To se dá zařídit.“

„Ne, v motelu mi bude dobře.“ Zatřepala hnědou umělohmotnou lahvičkou s pilulkami. „Pár si jich vezmu a měla bych spát až do rána.“

„Otřes mozku nemáte, ale pár dní se šetřete. Žádné sportování ani nic podobného.“

Trhla sebou už při pouhé zmínce o nějaké fyzické námaze. „Slibuju.“

„Do týdne vytáhneme stehy. Ještě dobře, že máte tu ránu nahoře na hlavě, a ne na tváři.“

„Ano,“ odpověděla roztržitě. Museli jí vyholit kousek kštice, ale když se šikovně učeše, tak to vlasy překryjí.

„Cítíte se na to, abyste přijala návštěvníka? Někdo na vás čeká. Protože máme víkendovou noc, není tady velký provoz, můžete tady v té místnosti zůstat podle potřeby.“

„Děkuju, pane doktore.“

Odešel z ošetřovny. Snažila se posadit zpříma, ale zjistila, že se jí ještě pořád dost točí hlava. Nijak jí neprospělo, když uviděla vcházet Pata Chastaina. „Ále, pane Chastaine, dlouho jsme se neviděli,“ řekla uštěpačně.

Přistoupil k vyšetřovacímu stolu a zaraženě se zeptal: „Jak je vám?“

„Už mi bylo líp, ale budu v pořádku.“

„Mohl bych pro vás něco udělat?“

„Ne. Nemusel jste sem chodit. A vlastně, jak jste se to dozvěděl?“

Přitáhl si jedinou židli v místnosti a posadil se. „Ti Mexičané zastavili projíždějící vůz. Řidič zajel k nejbližšímu telefonu a zavolal sanitku. Zástupce šerifa, který šel nehodu prověřit, mluví španělsky, takže se od nich dozvěděl, co se stalo.“

„Viděli dodávku, jak mě vytlačila ze silnice?“

„Jo. Dokázala byste ji popsat?“

„Byla bílá.“ Pohlédla státnímu zástupci zpříma do očí. „A na boku měla logo Minton Enterprises.“

Vypadal znepokojeně a nervózně. „To tvrdili i ti Mexičané. Policista nemohl sehnat Reeda, takže zavolal mě.“ Pokývl na obvaz, který měla na hlavě. „Bude to v pořádku?“

„Za dva tři dny. Zítra si můžu obvaz sundat. Chtělo to pár stehů. A tohle mám jako připomínku.“ Natáhla ruce plné drobných škrábanců, z kterých jí vyndali střepinky ákla.

„Poznala jste řidiče, Alex?“

„Ne.“ Státní zástupce jí uštědřil tvrdý pohled, testoval její pravdomluvnost. „Ne,“ zopakovala. „Věřte mi, kdybych ho poznala, šla bych po něm sama. Vůbec jsem na něho neviděla. Dokázala jsem rozpoznat jenom jeho obrys proti slunci. Myslím, že měl na sobě nějaký klobouk.“

„Myslíte si, že to byl náhodný incident?“

Zvedla se na lokty. „Co si myslíte vy?“

Rukou jí naznačil, aby si zase lehla. „Ne, asi nebyl.“

„Tak mě potom neunavujte hloupými otázkami.“

Prohrábl si rukou vlasy a zaklel. „Když jsem svému starému kamarádovi Gregu Harperovi říkal, že máte volnou ruku, netušil jsem, že to v mém okrese obrátíte vzhůru nohama.“

Už ho měla akorát tak dost. „Jsem to já, kdo má natlučenou hlavu, pane Chastaine. Proč si stěžujete?“

„Proboha, Alex. Soudce Wallace, který mě nemá dvakrát v lásce, je poslední dobou ostřejší než břitva. Nemůžu se v posledních dnech v jeho soudní síni hnout z místa. 0 třech předních občanech okresu jste prohlásila, že jsou to vrazi. Místní figurka, Pasty Hickam, skončí bradou vzhůru, zatímco vy jste nedaleko. Byla jste v nevěstinci Nory Burtonové, když se tam strhlo střílení. Proč jste ksakru musela šťouchat do toho sršního hnízda?“

Přitiskla si dlaň na rozbolavělé čelo. „Nic jsem nedělala schválně. Sledovala jsem stopu.“ Spustila ruku a pronikavě se na něho zadívala. „A nemějte obavy, váš tajný zájem u Nory Gailové je u mě v bezpečí.“

Provinile se na židli zavrtěl. „Řeknu vám, Alex, vy jste tady popadla býka za rohy a skoro vás to dnes večer stálo život.“

„Což by mělo dokazovat, že se blížím k pravdě. Někdo se mě snažil srazit ze silnice, aby se chránil.“

„Asi jo,“ přisvědčil nerudně. „Co máte v ruce navíc od té doby, co jste sem přijela?“

„V první řadě pevně stanovené motivy.“

„Ještě něco?“

„Nedostatečná konkrétní alibi – Reede Lambert říká, že byl s Norou Gailovou, která připouští, že bude v případě nutnosti přísahat křivě, aby to potvrdila, což mě vede k domněnce, že s ní nebyl po celou noc. Junior nemůže prokázat žádné alibi.“

„A co Angus?“

„Tvrdí, že byl na ranči, ale to byla Celina také. Pokud tam byl Angus po celou noc, měl by bohatě příležitosti.“

„Stejně jako Moula Bud, jestli ji tam sledoval,“ podotkl Pat. „A přesně tohle dobrý obhájce porotě řekne. Nikdo nedostane doživotí, když to nebude jednoznačné. Pořád nemáte nic, co by dokazovalo, že jeden z nich v té stáji se skalpelem v ruce byl.“

„Byla jsem dnes odpoledne na cestě do vaší kanceláře, abych si s vámi právě o tomhle promluvila, když mě někdo srazil ze silnice.“

„O čem abyste si se mnou promluvila?“

„O veterinářově skalpelu. Co se s ním stalo?“

Přes obličej mu přeletěl překvapený výraz. „Tenhle týden jste už druhý člověk, který se mě na to ptá.“

Pracně se zvedla na loket. „Kdo jiný se vás na to ptal?“

„Já,“ řekl Reede Lambert ode dveří.

KAPITOLA TŘICÁTÁ OSMÁ

Jako by najednou nic nevážila. Bála se chvíle, kdy ho zase uvidí. Bylo to samozřejmě nevyhnutelné, ale doufala, že se dokáže tvářit, že ji to, co se mezi nimi stalo, nijak nepoznamenalo.

Ležela na vyšetřovacím stole s vlasy od krve a rukama natřenýma okurkově zelenou dezinfekcí, příliš slabá.a otupělá, aby se dokázala posadit, a to všechno zrovna nevzbuzovalo dojem neporazitelnosti, po kterém toužila.

„Ahoj, šerife Lamberte. To bude radosti, že jsem si vzala tvoji radu k srdci a přestala se ohlížet přes rameno, jestli na mě někdo nečíhá.“

Ignorovalji a řekl: „Ahoj, Pate. Právě jsem domluvil přes vysílačku se svým zástupcem.“

„Takže víš, co se stalo?“

„Nejdřív mě napadlo, že za tím vězí Plummet, ale zástupce říkal, že její vůz srazilo nějaké vozidlo s logem Minton Enterprises.“

„To souhlasí.“

„ME zastřešuje spoustu firem. Přístup k některé z jejich dodávek mohl mít v okrese kdekdo.“

„Včetně tebe,“ připomněla uštěpačně.

Reede vzal konečně tvrdým pohledem její přítomnost na vědomí. Státní zástupce rozpačitě těkal pohledem z jednoho na druhého. „Ehm, kde jsi vlastně byl, Reede? Nikdo tě nemohl najít.“

„Na koňském hřbetě. Všichni na ranči by ti to řekli.“

„Musel jsem se zeptat,“ ohradil se Pat omluvně.

„Chápu, ale měl bys vědět, že srážet někoho ze silnice není tak docela můj styl. Kromě mě, kdo bys myslela, že to provedl?“ zeptal se Alex.

Přišlo jí zatěžko tu domněnku vůbec formulovat, natožpak ji vyslovit nahlas. „Junior,“ řekla tiše.

„Junior?“ Reede se zasmál. „Proboha, proč?“

„Dnes ráno jsem se s ním sešla. Nemá alibi na tu noc, kdy Celinu zabili. Přiznává, že byl hrozně naštvaný.“ Sklopila pohled. „Rovněž mám důvod se domnívat, že mohl být rozzuřený na mě.“

„Proč?“

Mračila se na něho s veškerou vzdorovitostí, na niž se zmohla. „Přišel ráno za mnou do pokoje.“ Víc mu nehodlala vykládat. Ať si udělá vlastní závěry.

O poznání přivřel oči, ale nezeptal se, co Junior v jejím pokoji dělal. Buď to vědět nechtěl, nebo mu to bylo jedno. „Ještě někdo další?“ zeptal se. „Nebo jsi to zúžila jenom na nás dva?“

„Možná Angus, dnes odpoledne jsem za ním byla a nerozešli jsme se v nejlepším.“

„Zase jsme ve hře my tři, co? Jsi přesvědčená, že můžeme za všechno, co se tady semele?“

„Nejsem přesvědčená o ničem. Zakládám svá podezření na faktech.“ Přepadla ji vlna nevolnosti a zatočila se jí hlava, takže musela na chvilku zavřít oči, než mohla pokračovat. „Mám na mysli dalšího podezřelého.“

„Koho?“

„Stacey Wallaceovou.“

Pat Chastain zareagoval, jako by ho něco uštklo. „Co má být tohle za nesmysl?“ Vrhl pohled na dveře, aby se ubezpečil, že jsou zavřené. „Probůh, řekněte mi, že se mi to jenom zdá. Nehodláte ji snad z ničeho veřejně obvinit? Protože jestli na to i jen myslíte, Alex, musím vám rovnou říct, že od vás dávám ruce pryč. Nebudu znova nastavovat krk.“

„Doposud jste nenastavil krk kvůli ničemu!“ zařvala Alex a lebkou jí přitom prošlehla pronikavá bolest.

„Kde by se Stacey dostala k dodávce Minton Enterprises?“ zeptal se Reede.

„Nemám v ruce žádná spolehlivá fakta,“ řekla Alex malátně, „je to jenom podezření.“

„Jak to vypadá, nikdy jsi neměla víc než podezření,“ podotkl Reede. Alex ho sjela výhrůžným pohledem a zadoufala, že je v něm víc šťávy, než jí připadalo.

„Co se týká Stacey,“ zasáhl Pat, „na čem své tvrzení zakládáte?“

„Lhala mi v tom, kde byla v tu noc vraždy.“ Vylíčila, co jí Stacey řekla na toaletách v klubu Horše and Gun. „Vím, že Juniora pořád miluje. Tohle, tuším, nikdo nepopře.“

Oba muži na sebe souhlasně pohlédli. „Svého otce obskakuje jako kvočna, jde jí o to, aby nic nepoškodilo jeho pověst. A mě nenávidí ze stejného důvodu jako nenáviděla Celinu – kvůli Juniorovi. Myslí si, že ji připravuji o jeho pozornost, stejně jako to dělala moje matka,“ dodala s povzdechem.

Pat se zhoupl na patách a zacinkal drobnými v kapsách. „Zní to logicky, když to postavíte takhle, ale nějak si nedovedu Stacey představit, jak se uchyluje k fyzickému násilí.“

Pracně se na vyšetřovacím stole posadila. „Vraťme se k tomu skalpelu.“ Tak se jí točila hlava, že se musela chytit okrajů stolu, aby dokázala sedět vzpřímeně. „Kdy se vás Reede na to ptal, Pate?“

„Jestli se chceš na něco zeptat, zeptej se mě.“ Reede se postavil přímo před ni. „Zmínil jsem se před ním o tom skalpelu před dvěma dny.“

„Proč?“

„Stejně jako ty jsem chtěl vědět, co se s ním stalo.“

„Kdybys ho našel dřív než já, zničil bys ho, nebo bys ho předložil jako důkaz?“

Ve tváři mu zaškubal sval. „To je čistě akademická otázka. Ve skladišti důkazů už není.“

„Zkontroloval sis to?“

„To si piš. Nebylo tam po něm stopy. S největší pravděpodobností ho vyhodili, protože případ byl uzavřený.“

„Bez ohledu na rodinu Collinsových? Nikoho by nenapadlo, aby jim ho vrátil?“

„Na to nemám odpověď.“

„Sejmuli z něho vůbec otisky?“

„Dovolil jsem se na to zeptat soudce Wallace.“

„Určitě ano, šerife. Co odpověděl?“

„Ze ne.“

„Proč ne?“

„Rukojeť byla zakrvácená. Všude na ní byly otisky Mouly Buda. Bylo sotva zapotřebí je snímat.“

Měřili se tak naježeně, že se do toho Pat Chastain celý zpocený vložil: „No, raději bychom měli uvolnit ošetrovňu. Auto máte nabourané, Alex, takže vás odvezu do motelu. Dokážete dojít k vozu, nebo bych měl požádat o kolečkové křeslo?“

„Odvezu ji do motelu sám,“ řekl Reede dřív, než stačila na Patovu nabídku odpovědět.

„Určitě?“ Pat cítil povinnost se zeptat, i když se mu očividně ulevilo, že ho Reede Alex zbaví. „Protože se šerif nabídl,“ řekla Patovi, „nechám se od něho odvézt.“

Státní zástupce prchl, aby si to některý z nich nestačil rozmyslet. Alex s pohrdáním sledovala, jak upaluje pryč. „Žádný div, že v tomhle okrese zločin jen kvete. Státní zástupce je pěkný podělanec.“

„A šerif je zkorumpovaný.“

„Vzals mi ta slova přímo z úst.“ Sklouzla z vyšetřovacího stolu a opřela se o něj, dokud nezískala rovnováhu. Zkusila udělat krok, ale nejisté se zapotácela. „Doktor mi dal něco proti bolestem. Tak se mi točí hlava, že bys je měl možná požádat o kolečkové křeslo.“

„Spíš bys tady měla zůstat přes noc.“

„Nechci.“

„Jak je libo.“

Zvedl ji do náruče, než stačila něco namítnout, a vynesl ji z ošetřovny. „Moje kabelka.“ Malátně mávla k pultu u příjmu. Reede ji sebral a potom za fascinovaného okounění zaměstnanců na pohotovosti vynesl ven a posadil do policejního vozu.

Opřela si hlavu o opěrku sedadla a zavřela oči. Po chvilce jízdy se zeptala: „Kde jsi odpoledne byl?“

„Už jsem ti to říkal.“

„To ses projížděl i po západu slunce?“

„Měl jsem nějaké vyřizování.“

„Nemohli tě sehnat vysílačkou. Kde jsi byl, Reede?“

„Všude možně.“

„Kde přesně?“

„U Nory Gailové.“

Překvapilo ji, jak velice ji to zasáhlo. „Ach.“

„Musel jsem vyslechnout svědky ohledně toho střílení.“

„Takže jsi pracoval?“

„Kromě jiného.“

„Pořád s ní spíš, viď?“

„Občas.“

V tu chvíli mu přála, aby ho potkala pomalá, bolestná smrt.

„Možná Nora poslala některého z těch svých rabijátů, aby mě vyřídil,“ podotkla, „čistě aby ti prokázala laskavost.“

„Možná. Nepřekvapilo by mě to. Když jí něco nejde pod nos, bez váhání proti tomu zakročí.“

„Celinu ráda neměla,“ prohodila Alex tiše.

„Ne, neměla. Já ale s Norou byl v tu noc, kdy Celina zemřela.“

„Tak jsem to slyšela.“

Takže je Nora další podezřelou z Celininy vraždy? Z toho pomyšlení ji rozbolela hlava. Zavřela oči. Když dojeli k motelu, natáhla ruku po klice dveří. Nařídil jí, ať počká, a obešel vůz, aby jí pomohl vystoupit. Levou paží ji vzal kolem pasu, poskytl jí oporu, a tak se došourali ke dveřím.

Odemkl a dovedl ji k posteli. Vděčně se natáhla. „Je tady jako v ledárně,“ podotkl, mnul si ruce a rozhlížel se, kde je termostat.

„To je tady vždycky, když večer přijdu.“

„Včera jsem si toho nevšiml.“

Rychle se střetli pohledem, pak se oba odvrátili. Nedokázala se s tím srovnat. Zavřela oči, a když je po chvilce otevřela, prohraboval se Reede v horní zásuvce prádelníku naproti posteli.

„Co hledáš tentokrát?“

„Něco, v čem bys mohla spát.“

„Tričko. To je jedno, které vezmeš.“

Vrátil se k posteli, opatrně se posadil na kraj a stáhl jí boty. „Nech mi ponožky,“ poprosila ho, „je mi zima na nohy.“

„Můžeš se posadit?“

Dokázala to s tím, že se mu ztěžka opírala o rameno, zatímco se páral s knoflíky na jejích šatech. Drobné knoflíky nebyly větší než tablety a byly potažené stejnou látkou, z jaké měla šaty. Celá řada se jich táhla od krku až ke kolenům. Když dospěl k pasu, zlostně je proklínal.

Položil ji zpátky na polštář, vytáhl jí paže z dlouhých, úzkých rukávů a přetáhl jí šaty přes boky a nohy. Spodnička ho nezarazila, ale podprsenka ano.

Jen co si to ujasnil, věcně ji rozepnul a stáhl jí ramínka z ramen.

„Myslel jsem, že máš jenom ránu na hlavě a pár škrábanců na rukou.“ Zřejmě pohovořil s doktorem. „To ano.“

„Tak co potom –“

Zmlkl, jako když utne, protože si uvědomil, že oděrky, které má na těle, jí způsobil sám. Koutek úst se mu zvlnil, bylo znát, že toho lituje. Chtěla mu položit ruku na tvář a ubezpečit ho, že je všechno v pořádku, že se nic neděje, že jí nevadilo, když se horkými, dychtivými ústy dotýkal jejích ňader, když jí zkušeně laskal jazykem bradavky, až ztuhly a zrůžověly.

Neřekla samozřejmě nic. Temně se mračil a to zdusilo vše, co by chtěla říct. „Budeš se muset zase posadit,“ odtušil stroze.

Podepřel ji v zádech, zvedl do sedu a opřel ji o čelo postele. Vzal tričko, pokusil se přetáhnout jí je přes hlavu. Jen co se dotkl jejích vlasů, trhla sebou.

„Takhle to nepůjde,“ řekl. Potom jediným prudkým pohybem roztrhl výstřih trička natolik, aby jí je mohl přetáhnout přes hlavu a nezabolelo ji to.

Znovu se natáhla a dotkla se dlouhé trhliny v látce. „Dík. To bylo moje oblíbené.“

„Promiň.“ Přikryl ji až po bradu a zvedl se. „Budeš v pořádku?“

„Ano.“

Zatvářil se pochybovačně. „Určitě?“ Zesláble přikývla.

„Nepotřebuješ něco, než půjdu? Vodu?“

„Tak dobrá. Postav mi, prosím, sklenici vody na noční stolek.“

Když se vrátil k posteli se sklenicí vody, už spala. Zůstal nad ní stát. Ve vlasech rozprostřených na polštáři měla krev. Pleť měla nepřirozeně bledou. Udělalo se mu zle od žaludku při pomyšlení, jak málo chybělo, aby utrpěla těžké zranění nebo zemřela.

Postavil sklenici s vodou na noční stolek a opatrně se posadil na kraj postele. Zavrtěla se, něco nesrozumitelně zamumlala a natáhla ruku, jako by po něčem sahala. Vyslyšel tu tichou podvědomou prosbu a přikryl její pořezané ruce svými silnými mozolnatými dlaněmi.

Nepřekvapilo by ho, kdyby znenadání otevřela oči a začala mu vyčítat, že ji připravil o panenství. Jak to ksakru měl vědět?

A kdybych to věděl, pomyslel si, udělal bych to stejně.

Nevzbudila se. Jenom tiše popotáhla a důvěřivě mu obemkla prsty kotníky rukou. Svářel se v něm zdravý rozum a neodolatelné nutkání, ten zápas ale netrval dlouho a bylo rozhodnuto dřív, než se přihlásilo o slovo svědomí.

Natáhl se na postel vedle ní a pocítil na obličeji její lehký, léky prosycený dech.

Obdivoval jemnou stavbu kostí jejího obličeje, tvar jejích úst, to, jak jí řasy spočívají na tvářích.

„Alex!“ zašeptal její jméno, ne, aby ji probudil, ale z čiré radosti, že je vyslovuje nahlas.

Zhluboka si povzdechla, a tím přivábila jeho pohled k roztrženému tričku. Trhlinou viděl hebké obliny jejích ňader. Ve sporém světle lampičky byla prohlubenina mezi nimi tmavší a sametová a měl chuť přitisknout tam otevřená ústa.

Neudělal to. Ani ji nepolíbil na zranitelné rty, i když nedokázal myslet na nic jiného, než na to, jak něžně i vášnivě se s ním líbala.

Pomýšlel na to, že pohladí její vábivé prsy. Viděl, jak se jí pod měkkou látkou trička rýsují bradavky, a věděl, že by stačilo, aby se jich jen dotkl jazykem nebo špičkami prstů a probudily by se. To zpropadené tričko bylo mnohem víc sexy než jakékoli parádní negližé nebo podväzkový pás, co si kdy na sebe vzala Nora Gailová. Dávalo mu zabrat, aby se jí nedotkl, když ležel tak blízko, ale byla to slast, mít možnost se na ni dosytosti vynadívat. Když už to potěšení a bolest bylo na něho příliš, váhavě si vyprostil ruku z jejího sevření a zvedl se z postele.

Když se ujistil, že je dostatečně přikrytá a léky že úplně zabraly, vyklouzl tiše z pokoje.

KAPITOLA TŘICÁTÁ DEVÁTÁ

„Dále.“ Když Reede vstoupil, seděl Junior v posteli, koukal na televizi a kouřil joint. „Ahoj. Co tě sem přivádí?“ Nabídl Reedovi marihuanu.

„Ne, díky.“ Reede se svezl do lenošky a položil si nohy na otoman, který s ní tvořil soupravu.

Pokoj se jen málo změnil od doby, kdy do něho byl Reede pozván poprvé, přestože Junior obměnil nábytek, když se po svém posledním rozvodu rozhodl vrátit domů. Byl to prostorný pokoj, uspořádaný tak, aby poskytoval pohodlí.

„Panejo, jsem utahanej až běda,“ řekl Reede a prohrábl si vlasy.

Junior típl hořící cigaretu a odložil ji do popelníku. „Je to na tobě vidět.“

„Vřelé díky.“ Nevesele se zazubil. „Jak to přijde, že já vždycky vypadám jako drbán, a ty jako ze škatulky?“

„Asi to bude v genech. Koukni na máti. V životě jsem ji neviděl neupravenou.“

„Už to tak bude. Bůhví, že můj táta na něco takového kašlal.“

„Nečekej, že tě budu litovat. Dobře víš, že tvému zbrázděnému obličeji nemůžou dámy odolat. Jsme jiné typy, nic víc za tím není.“

„My dva dohromady bychom byli neodolatelní.“

„Bývali jsme.“

„Hmm?“

„Pamatuješ na tu noc, kdy jsme se dělili o jednu ze sester Gailových za zbrojnicí Národní gardy? Která to byla?“

Reede se krátce zasmál. „Ať se propadnu, jestli si vzpomenu. Jsem moc utahaný, abych vůbec myslel, natož vzpomínal.“

„Dělals hodně přes čas, že jo?“

„Ber to tak,“ záměrně se odmlčel, „že musím dávat pozor na Alex, aby se jí něco nestalo.“

Reede postřehl v Juniorových očích zájem. „Je to pěkné kvítko, to jo.“

„Nedělám si srandu. Dnes odpoledne Alex málem přišla o život.“

„Cože?“ Junior švihem spustil nohy na podlahu. „Co se stalo? Je poraněná?“

Pověděl Juniorovi o nehodě na dálnici. „Radši jí zavolám,“ řekl jen, co Reede domluvil.

„Nevolej. Když jsem od ní odcházel, spala. V nemocnici jí dali něco proti bolestem, a už to zabralo.“

Přímo cítil, jak na něm spočívá Juniorův pátravý pohled, ale nechal to být. Nehodlal vysvětlovat, proč považoval za nutné uložit Alex do postele. Musel sebrat veškerou svoji vůli, aby z jejího pokoje odešel a odepřel si ten luxus zůstat vedle ní ležet po celou noc.

„Nějací Mexičani to celé viděli. Říkají, že to byla dodávka Minton Enterprises a že ji záměrně srazila ze silnice.“

Junior se tvářil zmateně. „Nejvíc bych sázel na toho kazatele.“

„Kde by přišel k vozidlu vaší společnosti?“

„Qddaný člen jeho stáda by klidně mohl být naším zaměstnancem.“

„Poslal jsem jednoho muže, aby takovou možnost prošetřil, ale pochybujú, že z toho něco bude.“

Na chvíli se oba odmlčeli. Nakonec Reede prohodil, jako by se nechumelilo: „Vyrozuměl jsem, že jsi dnes ráno s Alex snídal.“

„Zavolala mi s tím, jestli bychom se nemohli sejít.“

„Proč?“

„Říkala, že se od tebe dověděla, že se Celina pokusila o potrat.“

Reede odvrátil hlavu. „Jo.“

„Nechci dvakrát hádat, kamaráde, ale –“

„Tak potom nehádej.“ Reede se zvedl z lenošky. „No dobře, dobře. Jenom nějak nevidím, k čemu to bylo dobré.“

Reede vůbec neměl chuť vybavovat se o včerejší noci.

„O čem jiném jste se u snídaně bavili?“

„O té noci, kdy Celina umřela. Alex chtěla vědět, jestli jsem ji požádal o ruku.“ Junior převyprávěl ranní rozhovor s Alex.

„Uvěřila ti, když jsi jí řekl, že jsi vypadl pryč a šel se opít?“

„Asi jo. Vypadalo to tak. Všichni ostatní mi věří.“

Pohled, který na sebe vrhli, trval příliš dlouho, než aby jim to bylo příjemné. „Jo, to je fakt.“ Reede se zadíval z okna. „Alex říkala, že se objevila Stacey a že se nechovala zrovna mile.“

Junior znervózněl. „Poslední dobou se se Stacey vídám.“ Reede se otočil. „Vídáš se s ní, nebo s ní spíš? Nebo je to pro tebe jedno a totéž?“

„Vinen v obou bodech obžaloby.“

Reede zaklel. „Proč s tímhle znovu začínáš?“

„Je po ruce.“

„Nora Gailová je po ruce.“

„Ale není k máni – alespoň pro nikoho jiného než pro tebe.“

Reede pohrdavě zkřivil rty. „Ty ubohej mizero.“

„Hele, nikomu to neubližuje. Stacey potřebuje, aby si jí někdo všímal. Chce to.“

„Protože tě miluje, ty pacholku.“

„Ale,“ Junior to odbyl mávnutím ruky. „Jedno vím jistě. Stacey je úplně bez sebe kvůli Alex. Má strach, že nás Alex všechny zničí, ale zvláště jejího tátu.“

„To by mohla. Je rozhodnutá najít viníka a poslat ho do vězení.“

Junior se opět pohodlně opřel o čelo postele. „Dělá ti to skutečně starost?“

„Ano,“ řekl Reede. „Mám hodně co ztratit, jestli ME přijde o dostihovou licenci. A stejně tak ty.“

„Co tím jako naznačuješ? Že jsem ze silnice Alex srazil já? To jako má být výslech, šerife?“ řekl tónem, který Reedovu postavení zrovna nelichotil.

„Tak jak?“

Juniorův pohledný obličej zrudl hněvem. „Proboha, zbláznil ses?“ Vyskočil z postele a postavil se přímo proti Reedovi. „Nezkřivil bych jí vlas na hlavě.“

„Byls dneska ráno u ní v pokoji?“

„Byl. A co z toho?“

„Kvůli čemu?“ zařval Reede.

„Co bys myslel?“ oplatil mu Junior stejným řevem.

Reede trochu trhl hlavou. Byl to reflexivní pohyb a nedokázal mu zabránit ani jej dodatečně zamaskovat.

Rozhostilo se chvilkové mlčení, načež Junior dodal: „Řekla ne.“

„Neptal jsem se.“

„Ale chtěl ses zeptat.“ Junior to správně odhadl. „Má Alex něco společného s tím, žes odmítl otcovu nabídku, aby ses vrátil do firmy?“ Přešel k posteli, posadil se na kraj a upřel na Reeda dotčený a pátravý pohled. „Nechtěl ses o tom ani zmínit?“

„Ne.“

„Proč?“

„Nemělo to smysl. Když jsem odešel z firmy, bylo to nadobro. Nechci k ní znovu patřit.“

„Knám, chceš říct.“

Reede pokrčil rameny, Junior se na něho zamyšleně zahleděl. „Kvůli Celině?“

„Celině?“ zašeptal Reede a tiše, smutně se zasmál. „Celina je mrtvá a pohřbená.“

„Opravdu?“

Oba kamarádi na sebe otevřeně hleděli, všechno předstírání šlo stranou. Po chvilce Reede odpověděl: „Ano.“

„Od té doby, co umřela, už to mezi námi nebylo jako dřív, viď?“

„To by ani nemohlo.“

„Asi ne,“ připustil Junior zasmušile. „Moc mě to mrzí.“

„Mě taky.“

„A co Alex?“

„Co je s ní?“

„Je ona ten důvod, proč se s námi nedáš znovu dohromady?“

„To ne. Ty ten důvod znáš, Juniore – nebo bys aspoň měl. Mluvil jsem o tom před tebou dost často.“

„Ty nesmysly o nezávislosti? To není žádný důvod. Ty to s Angusem umíš o moc líp než já.“

Junior se rychle nadechl, najednou si uvědomil, že na to kápl.

„V tom to vězí, viď? Držíš se dál od ME kvůli mně.“

„To se pleteš.“ Reede to popřel až příliš rychle.

„To těžko,“ zavrčel Junior. „Považuješ se za hrozbu pro mě, jasného dědice. Vřelé díky, ale nemusíš mi dělat žádné milosti!“

Stejně rychle jako se Junior naštval, ho hněv přešel. „Koho to chci kruci balamutit?“ Pohrdavě se zasmál. „Určitě ne sebe.“ Zvedl hlavu a pátravé se na Reeda zadíval. „Byl bych moc rád, kdyby ses vrátil. Potřebujeme tě, zvláště až se postaví to dostihové závodiště.“

„Kdo tady teď vykládá nesmysly?“

„Vím, že mám pravdu. Táta dovede věci rozhýbat, ale jedná jako kapitalista z devatenáctého století. Takhle se dneska obchody nedělají. Já mám osobní kouzlo, ale osobní kouzlo je na chovném ranči asi tak platné jako lyže na Jamajce. Pokud člověk není gigolo – často jsem přemýšlel o tom, že se na tuhle dráhu pustím –, nemůžeš šarm zpeněžit.“

„Hodí se.“

„Táta je dost chytrý, aby viděl, že ty bys nás mohl udržet pohromadě, Reede… Mohl bys posloužit jako nárazník mezi námi.“ Sklopil pohled na svoje ruce. „Má kolem sebe radši tebe než mě.“

„Juniore –“

„Ne, Reede, aspoň pro jednou to otevřeně připusť. Už jsme příliš staří, abychom sami sobě nebo jeden druhému něco nalhávali. Táta by odpřísáhl na hromadu biblí, že je hrdý, že jsem jeho syn, ale já vím svoje. Jo, já vím, má mě rád, ale na co sáhnu, to zvrtám. Byl by radši, abych byl jako ty.“

„To není pravda.“

„Bohužel je.“

„Hele,“ řekl Reede a přísně zavrtěl hlavou. „Angus ví, že když je nejhůř, když se neví, kudy kam, tak zabereš. Kolikrát se stalo –“

„No, kolikrát?“

„Mnohokrát,“ zdůraznil Reede, „žes udělal, co jsi věděl, že udělat musíš. Někdy muselo dojít až na nejhorší, než jsi na sebe vzal odpovědnost,“ řekl Reede. „Když ale víš, že je to jenom na tobě, uděláš, co je zapotřebí.“ Položil ruku Juniorovi na rameno. „To jenom, že tě občas musí někdo nakopnout do zadku, aby ses rozhýbal.“

Bylo načase s tímhle rozhovorem skoncovat, než se zvrhne v sladkobolné blábolení. Reede šťouchl Juniora do ramene a otočil se ke dveřím. „Ne abys prodával tohle svinstvo školní mládeži, jinak bych tě musel zašít, jasný?“ Otevřel dveře a už byl skoro venku, když ho Junior zarazil.

„Pěkně jsi mě naštval, když ses tuhle ukázal u country klubu a odvezl jsi Alex.“

„Já vím. Nedalo se jinak. Pracovní záležitost.“

„Fakt? A co to na letišti? To bylo taky pracovní? Táta neměl ten dojem.“

Reede kamenně mlčel, nepřiznal ani nepopřel nic.

„Proboha,“ vydechl Junior a přejel si dlaní obličej. „Znovu se to opakuje? Začínáme zase milovat stejnou ženu?“

Reede vyšel a tiše za sebou zavřel dveře.

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ

Stacey Wallaceová odstrčila tuňákovy salát, který otec zpoloviny nedojedl, a místo toho mu předložila misku míchaného kompotu. „Myslím, že už se jí moc dlouho nebudeme muset obávat,“ prohlásila s jistotou. Mluvili o Alexandře Gaitherové. „Slyšels o té její nehodě?“

„Co já vím, tak to nehoda nebyla.“

„O to větší důvod, aby chtěla odjet z města.“

„Angus si nemyslí, že odjede,“ řekl soudce a pohrával si s třešní, která plavala v lepkavém sirupu. „Tvrdí, že je přesvědčená, že jí chce někdo nahnat strach, aby odjela dřív, než vraha odhalí.“

„To bereš všechno, co řekne Angus, jako vytesané do mramoru?“ zeptala se odevzdaně. „Jak může vědět, co ona udělá, nebo neudělá?“

„Usuzuje to z toho, co řekla Juniorovi.“

Odložila vidličku. „Juniorovi?“

„Hmm,“ soudce Wallace si usrkl chlazeného čaje. „Včera s ní poseděl.“

„Myslela jsem, že ji pustili z nemocnice a že se vrátila do motelu.“

„Ať je, kde je, Junior byl jejím jediným spojením s venkovním světem.“ Soudce byl tak zabraný do vlastních starostí, že si nevšiml, jak ustaraně se najednou Stacey tváří.

Odsunul židli. „Raděj abych běžel, nebo přijdu pozdě. Dopoledne se vybírá porota a máme předběžné líčení s tím člověkem, který tuhle večer postřelil u Nory Gailové nějakého muže. Očekávám, že se obhajoba bude chtít dohodnout, ale Lambert tlačí na Pata Chastaina, aby ho obvinil z pokusu o vraždu.“

Stacey poslouchala jen napůl. Z hlavy jí nešla představa krásné Alex Gaitherové, jak lenivě spočívá na posteli v motelovém pokoji, zatímco Junior ji obskakuje.

„Mimochodem,“ řekl soudce, když si oblékal kabát, „dostalas vzkaz, který jsem ti včera zanechal?“

„Abych zavolala Ferguse Plummeta?“

„Ano. Není to ten kazatel, který tolik vyváděl, že měli loni na karnevalu o Halloweenu bingo? Co ti chtěl?“

„Shání podporu, aby se v okresu Purcell nesázelo na koně.“

Soudce se uchechtl. „To by se zrovna tak mohl pokoušet zadržet příští písečnou bouři. Jestlipak to ví?“

„Říkala jsem mu, že to asi nepůjde, když jsem mu volala,“ řekla Stacey. „Ví, že jsem v několika dámských spolcích, a chtěl, abych to s nimi probrala. Samozřejmě jsem odmítla.“

Joe Wallace uchopil kufřík a otevřel hlavní dveře. „Reede je přesvědčený, že Plummet je zodpovědný za ten vandalismus na Mintonově ranči, ale nemá žádné důkazy, aby ho mohl zadržet.“ Soudce často mluvil o svých případech s dcerou. Už před léty si získala jeho důvěru. „Podle mě Plummet nemá na to, aby něco takového vymyslel, aniž by ho někdo dirigoval. Reede o tom neustále mluví, ale mo-» mentálně je Plummet to nejmenší, co mi leží v hlavě.“

Stacey ho starostlivě uchopila za paži. „Co tě tíží, tati? Alex Gaitherová? Kvůli ní si starosti nedělej. Jak by tě mohla poškodit?“

Nucené se usmál. „Absolutně nijak. Vždyť přece víš, že mám rád, když jsou věci v pořádku. Musím běžet. Sbohem.“

Wanda Plummetová náhodou zametala přední verandu, když se u ní zastavil pošťák. Podal jí hromádku pošty a ona mu poděkovala. Cestou do domu poštu probrala. Jako obvykle byla adresovaná na manžela. Většinou to byly účty a korespondence týkající se církevních záležitostí.

Jedna obálka se nicméně od ostatních lišila. Byla z kvalitního béžového papíru a měla vyraženou zpáteční adresu, ale ta byla na stroji přeškrtaná, a tím nečitelná. Jejich adresa byla rovněž napsaná na stroji.

Zvědavost zvítězila nad striktními manželovými příkazy, že to bude on, kdo bude otevírat poštu. Roztrhla obálku. Byl v ní pouze prázdný list papíru, v němž bylo pět stodolarových bankovek.

Wanda hleděla na peníze, jako by to byl vzkaz z jiné planety. Pět set dolarů bylo mnohem víc, než se vybralo na hodně navštíveném duchovním shromáždění. A z toho si Fergus bral pro rodinu jenom zlomek. Téměř všechny vybrané peníze šly církvi a na její „potřeby“.

Tyhle peníze nepochybně poslal nějaký dárce, který chtěl zůstat anonymní. V posledních několika dnech Fergus obvolával kdekoho a sháněl dobrovolníky, kteří by šli demonstrovat k bráně Mintonová ranče. Snažil se vyprosit nějaké peníze. Chtěl dát do novin celostránkové inzeráty proti hazardu a sázení na koně. Publicita křižáckých výprav byla hodně nákladná.

Většina lidí mu zavěsila. Někteří mu ošklivě vynadali, než praštili telefonem. Něco málo jich poslouchalo a tak napůl slíbilo, že něco pošlou.

Ale pět set dolarů!

Rovněž všelijak šeptem, tajnůstkářsky telefonoval. Nevěděla, čeho se tyhle spiklenecké hovory týkají, ale měla podezření, že nějak souvisejí s těmi událostmi na Mintonově ranči. Hodně ji tížilo, že musela zalhat svému dávnému příteli Reedovi. Poznal, že mu lže, ale byl tak slušný, že jí to nepředhodil.

Když se potom Fergusovi svěřila, že se dopustila hříchu lži, řekl jí, že je to ospravedlnitelné. Bůh rozhodně neočekává, že jeho služebníci půjdou do vězení, kde by mu nebyli k ničemu.

Ostýchavě připomněla, že apoštol Pavel strávil dlouhou dobu ve vězení a sepsal tam některé nejpozoruhodnější pasáže z Nového zákona. To srovnání Fergus neocenil a řekl jí, že by měla být zticha a nevyjadřovat se k záležitostem, které jsou pro její chápání příliš složité.

„Wando?“ Při zvuku jeho hlasu nadskočila a reflexivně si přitiskla peníze k ochablým ňadrům. „Cože, Fergusi?“

„To byl pošťák? U dveří?“

„No, ano.“ Vrhla pohled na obálku. Peníze jistě souvisejí s těmi tajnůstkářskými telefonáty. Fergus by o nich určitě nechtěl mluvit. „Právě jsem ti chtěla poštu odnést.“

Zašla do kuchyně. Seděl u umakartového jídelního stolu, který mu sloužil za psací stůl, když se zrovna nejedlo. Položila hromádku pošty na stůl. Když se otočila ke dřezu, aby domyla nádobí, tu elegantní obálku i s jejím obsahem měla v kapse zástěry.

Odevzdá je Fergusovi později, slíbila si, jako překvapení. Mezitím si bude představovat, co všechno by za ně mohla koupit svým třem dětem.

Alex měla šestatřicet hodin, aby si to promyslela. Mezitím zápolila s ochromující bolestí hlavy, ležela v posteli a zaobírala se vším, co věděla, a mezery doplňovala tak, jak ji vedla zkušenost.

Nemohla donekonečna pobíhat v kruhu. Pravděpodobně se přiblížila k pravdě, jak nejvíc to šlo, a bude zapotřebí uchýlit se ke krajním prostředkům. Termín, který jí Greg stanovil, se hrozivě blížil. Bylo načase na někoho zatlačit, být agresivní, i kdyby musela blufovat.

Před několika dny dospěla k zničujícímu názoru, že byla katalyzátorem Celininy vraždy, ale nehodlala nést břemeno té viny po zbytek života sama. Ať už ten skutek spáchal kdokoliv, musí za to rovněž trpět.

Když se ráno vzbudila, pořád ještě ji bolela hlava, ale dalo se s tím žít. Dopoledne strávila tím, že se probírala poznámkami a ještě si něco ověřovala, a když se soudce Wallace vrátil z oběda, už na něho čekala v předpokoji jeho pracovny. Neměl zrovna radost, že ji vidí.

„Říkala jsem slečně Gaitherové, že dnes nemáte ani chvilku volnou,“ řekla na svoji obranu paní Lipscombová, když po ní vrhl vyčítavý pohled. „Trvala na tom, že na vás počká.“

„Je to tak, pane soudce, nedala jsem se odbýt,“ řekla Alex. „Mohl byste mi věnovat pár minut?“

Podíval se na své náramkové hodinky. „Skutečně jenom pár.“

Vešla za ním do jeho kanceláře. Sundal si kabát a pověsil jej na mosazný věšák. Až když se usadil za psací stůl a nasadil co možná hrozivý výraz, zeptal se: „Co je to tentokrát?“

„Na co vás Angus Minton nalákal?“

Na obličeji mu okamžitě naskákaly rudé skvrny. „Nevím, o čem to mluvíte.“

„Ale ano, víte. Nechal jste zavřít nevinného člověka do státní léčebny, pane soudce. Věděl jste, že je nevinný, nebo jste alespoň měl vážné podezření, že tomu tak je. Udělal jste to na žádost Anguse Mintona, že je to tak? A výměnou za to jste požadoval, aby se Junior oženil s vaší dcerou Stacey.“

„To je neuvěřitelné!“ Zabušil pěstmi do desky stolu.

„Všechno tomu odpovídá. Ráno potom, co našli Celinu Gaitherovou zavražděnou ve stáji, vám Angus zavolal nebo vás navštívil. Zatkli Buda Hickse, který byl celý od krve a měl u sebe skalpel, o němž se předpokládalo, že je vražednou zbraní. Nikdy se to nezjistilo, protože ten skalpel nebyl důkladně prozkoumán. V pitevní zprávě stojí, že zemřela na opakované bodné rány, avšak forenzní specialista neměl před kremací k tělu přístup, tudíž ji mohli ubodat čímkoliv.“

„Moula Bud ji ubodal skalpelem doktora Collinse,“ prohlásil umíněně. „Našel jej ve stáji a zabil ji tím.“

„Kde je ten skalpel teď?“

„Teď? Je to pětadvacet let. Jistě nečekáte, že se bude ještě povalovat ve skladišti důkazů.“

„Ne, ale očekávala bych záznam o jeho likvidaci. Nikdo nezavolal zesnulému doktoru Collinsovi ani jeho synovi a nezeptal se, jestli jej třeba nechtějí zpátky, i když se všeobecně vědělo, že to byl dárek od jeho ženy. Nepřipadá vám to neobvyklé?“

„Bůhví, co se s ním stalo, nebo se záznamy, které se ho týkají.“

„Myslím, že jste se ho úmyslně zbavil, pane soudce. Vy jste podle záznamů poslední, kdo jej měl v držení, ne šerifova kancelář. Překontrolovala jsem si to dnes ráno, než jsem šla sem.“

„Proč bych se ho zbavoval?“

„Protože kdyby později někdo přišel – nějaký vyšetřovatel jako já –, dalo by se snadno věrohodně tvrdit, že k jeho zmizení došlo nějakým úředním omylem. Je lepší být obviněn z ledabylé úředničiny než z bránění ve výkonu spravedlnosti.“

„Chováte se urážlivě, slečno Gaitherová,“ pravil škrobeně. „Jako většina pomstychtivých lidí jednáte emocionálně a vaše strašlivá obvinění jsou zcela nepodložená.“

„Nicméně přesně tohle hodlám předložit velké porotě. Vlastně vám prokazuji laskavost, když vám říkám, co mám v ruce. Budete se moci předem poradit se svým právníkem, jak budete odpovídat. Nebo se odvoláte na Pátý dodatek?“

„Nepotřebuji ani jedno ani druhé.“

„Chtěl byste si teď zavolat svého právníka? Ráda počkám.“

„Nepotřebuji právníka.“

„Potom budu pokračovat. Angus vás požádal o laskavost, a vy jste ho na oplátku také požádal o laskavost.“

„Junior Minton se oženil s mojí dcerou, protože ji upřímně miloval.“

„Tomu bych mohla jen těžko uvěřit, pane soudce, protože mi sám řekl, že požádal moji matku o ruku v ten večer, kdy přišla o život.“

„Nedovedu jeho vrtkavost vysvětlit.“

„Já ano. Vyměnil jste odsouzení Mouly Buda za Juniora.“

„Kancelář státního zástupce –“

„Byl v té době na dovolené v Kanadě. Jeho vdova mi to dnes ráno potvrdila. Jeho asistent měl dost důkazů, aby pohnal Buda Hickse za vraždu před řádný soud.“

„Porota by ho také odsoudila.“

„S tím nesouhlasím, ale to se nikdy nedozvíme. Tomu jste zabránil.“ Zhluboka se nadechla. „Koho Angus chránil? Sebe, Juniora, nebo Reeda?“

„Nikoho.“

„Musel vám to říct, když v to ráno volal.“

„Nevolal.“

„Musel volat, jakmile Hickse zatkli. Co vám Angus řekl?“

„Nic mi neřekl. Vůbec se mi neozval.“

Zvedla se ze židle a naklonila se přes stůl. „Musel říct ‚Hele, Joe, dostal jsem se tady do maléru.‘ Nebo Junior to tentokrát trochu přehnal‘ nebo ‚Mohl bys pomoct Reedovi? Je pro mě jako syn.‘ Nebylo to přesně takhle?“

„Ne, vůbec ne.“

„Možná jste namítal, že to nemůžete udělat. Pravděpodobně jste žádal, aby vám dopřál čas, abyste si to mohl promyslet. Protože je Angus takový milý chlápek, poskytl vám pár hodin, abyste si to přebral. A tehdy jste přišel s tím, že tu službičku pro něho uděláte výměnou za manželství mezi Stacey a Juniorem.“

„Nepřipustím, abyste –“

„Možná jste o té prekérní situaci hovořil se Stacey a s manželkou.“

„To je nactiutrhání –“

„Nebo možná podmínky dohody navrhla Stacey.“

„Stacey o tom vůbec nic nevěděla!“

Vymrštil se ze židle, naklonil se přes stůl až“ k Alex a vykřičel jí to do obličeje. Když si uvědomil, co přiznal, zamrkal, olízl si rty, narovnal se a otočil se k ní zády. Nervózně přejel prsty po řadě mosazných cvočků na opěradle koženého křesla. Byl to dárek od jeho dcery, jeho jediného dítěte.

„Vy jste věděl, jak hluboce Stacey Juniora Mintona miluje.“

„Ano,“ hlesl. „Věděl jsem, že ho miluje víc, než si zaslouží.“

„A že její láska není opětována.“

„Ano.“

„A že s ní Junior spal, kdykoliv se mu zachtělo. Byl jste přesvědčený, že byste měl raději ochránit její pověst, ochránit ji před možným nechtěným těhotenstvím tím, že ji co nejdřív provdáte.“

Soudci poklesla ramena a tichým, zlomeným hlasem řekl: „Ano.“

Zavřela oči a dlouze, tiše vydechla. Napětí z ní opadalo, jako když se vlna vrací od pobřeží na moře. „Pane soudce, kdo moji matku zabil? Koho Angus chránil, když vás žádal, abyste Buda Hickse právní cestou uklidil?“

Otočil se k ní čelem. „Nevím. Bůh je mi svědkem, že nevím. Přísahám na svoji kariéru soudce.“

Uvěřila mu a také to řekla. Co možná nejohleduplněji si posbírala věci. Když došla ke dveřím jeho kanceláře, skoro neslyšně na ni zavolal, v „Ano?“

„Pokud vůbec dojde k procesu, bude pro váš případ nezbytné, aby tohle všechno vyšlo před soudem najevo?“

„Obávám se, že ano. Mrzí mě to.“

„Stacey…“ Odmlčel se a odkašlal si. „Nelhal jsem, když jsem řekl, že o mojí dohodě s Angusem nevěděla.“

„Mrzí mě to,“ zopakovala.

Vážně přikývl. Vyšla do předpokoje a zavřela za sebou dveře. Sekretářka po ní šlehla nasupeným pohledem, který nebyl tak docela neoprávněný. Přinutila ho, aby řekl pravdu. Bylo to nutné, ale nedělalo jí radost, že na to musela takhle.

Právě čekala na výtah, když k ní dolehl výstřel. „Ach bože, ne,“ zašeptala, ale ani si to neuvědomila. Upustila kufřík a rozběhla se zpátky na konec chodby. Paní Lipscombová stála ve dveřích jeho kanceláře. Odstrčila ji a vběhla dovnitř jako první.

To, co uviděla, ji přimrazilo na místě. Výkřik jí uvízl v hrdle, ale sekretářčino zaječení se rozlehlo místností a do chodeb.

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ PRVNÍ

Do minuty po výstřelu se před pracovnou soudce Wallace seběhl houf sekretářek, soudních zřízenců a dalších zaměstnanců soudu.

Reede, který to ze suterénu stihl nahoru jako první, se mezi nimi prodral a ryčně udílel příkazy svým podřízeným, kteří se mu hnali v patách. „Všichni musí pryč!“

Jednomu nařídil, aby zavolal sanitku, a dalšímu, aby uzavřel vstup do chodby. Paní Lipscombovou, která hystericky plakala, vzal konejšivě kolem ramen a vyzval Imogene, sekretářku Pata Chastaina, aby ji odvedla. Potom se vrhl na Alex. „Běž do mé kanceláře, zamkni se tam a nikam nechoď, je to jasné?“ Prázdně na něho zírala. „Rozumíš?“ zopakoval hlasitě a zatřásl s ní. Pořád ještě ze sebe nedokázala vypravit slovo a jenom přikývla.

Dalšímu svému muži nařídil, ať dohlédne, aby se dostala do jeho kanceláře. „Nikoho dovnitř nepouštěj!“

Zástupce šerifa ji odvedl. Než odešla ze soudcovy pra-v covny, postřehla, jak Reede hledí na tu děsivou podívanou u psacího stolu. Prohrábl si rukou vlasy a zašeptal: „Krucinál.“

V jeho kanceláři v suterénu Alex střídavě přecházela sem a tam, plakala, skřípala zuby a hleděla do prázdna. Procházela svým soukromým peklem kvůli sebevraždě soudce Wallace.

Hlava jí tak třeštila, že jí připadalo, jako by se jí měly stehy na hlavě roztrhnout. Nevzala si s sebou léky. Horečnatě prohrabala šerifův stůl, ale nenašla ani tabletku aspirinu. Copak ten chlap vůbec nikdy nepociťuje žádnou bolest?

Točila se jí hlava a bylo jí zle od žaludku a pořád si nemohla zahřát ruce, i když se jí potily. Starý strop propouštěl všechny zvuky, ale nedokázala je rozlišit. Nahoře neustále někdo přecházel. Kancelář jí poskytla útočiště před zmatkem, ale moc ráda by věděla, co se děje v místnostech a na chodbách nahoře.

Utápěla se v zoufalství. Fakta ukazovala k neúprosné pravdě, kterou si nechtěla přiznat. Přiznání soudce Wallace do věci jen ještě víc zapletlo její hlavní podezřelé.

Kdyby se Angus dostal do úzkých, hleděl by, jak z toho ven, a nekoukal by napravo nalevo. Stejně tak by podplatil soudce, aby ochránil Juniora, a pravděpodobně totéž by udělal pro Reeda. Avšak který z těch tří šel v tu noc skutečně do stáje a Celinu zavraždil?

Když Reede rozrazil dveře, Alex se poděšeně otočila. Předtím se dívala z okna, nevěděla, jak dlouho už tam čeká. Uvědomila si, že se venku stmívá, až když Reede rozsvítil. Pořád netušila, co se odehrává nahoře a před soudní budovou.

Sjel ji tvrdým pohledem, ale neřekl nic. Nalil si hrnek kávy a několikrát z něho usrkl. „Jak je možné, že kdykoliv se v poslední době v tomhle městě něco stane, vždycky jsi do toho zapletená?“

Oči se jí okamžitě zalily slzami. V jednu chvíli je měla suché, ale vzápětí se jí začaly hromadit pod víčky slzy. Namířila roztřesený ukazováček na jeho hruď. „To ne, Reede. Já nevěděla, že –“

„Že když zaženeš soudce Wallace do kouta, tak že si vystřelí mozek? No tak přesně tohle se stalo, holubičko. Roztekl se po psacím stole a kapal na podlahu.“

„Zmlkni.“

„Na protější stěně jsme našli chomáčky vlasů a tkáně.“

Přitiskla si ruce na ústa a potlačila tím výkřik. Otočila se k němu zády a nezvládnutelně se roztřásla. Když se jí dotkl, trhla sebou, ale pevně jí sevřel ramena, otočil ji k sobě a přitáhl si ji do náruče.

„Utiš se, už se stalo.“ Pocítila na tváři, jak si zhluboka povzdechl. „Zapomeň na to.“

Odstrčila ho. „Zapomenout na to? Zemřel člověk. A je to moje vina.“

„Zmáčkla jsi spoušť?“

„Ne.“

„Tak to potom není tvoje vina.“

Ozvalo se zaklepání na dveře. „Kdo je?“ vyštěkl Reede nasupeně. Ohlásil se jeho zástupce a Reede jej vyzval, ať vejde dál. Pokynul Alex, aby se posadila, a zástupce mezitím vsunul papír do psacího stroje. Užasle pohlédla na Reeda.

„Potřebujeme tvoji výpověď,“ řekl.

„Teď?“

„Ať to máme za sebou. Připravený?“ zeptal se zástupce a ten přikývl. „No dobře, tak co se stalo, Alex?“

Zlehka si otřela obličej papírovým kapesníčkem a spustila. Co nejstručněji vypověděla, co se odehrálo v soudcově pracovně, a dávala si pozor, aby neuvedla žádná jména ani podrobnosti toho, o čem byla řeč.

„Odešla jsem z jeho kanceláře a došla až k výtahu.“ Zadívala se na mokrý kapesníček, který cupovala v rukou. „Vtom jsem zaslechla výstřel.“

„Běžela jsi zpátky?“

„Ano. Seděl předkloněný s hlavou položenou na psacím stole. Uviděla jsem krev a… a poznala jsem, že je mrtvý.“ , „Viděla jsi zbraň?“ Zavrtěla hlavou. „Zaznamenej, že odpověděla, že zbraň neviděla,“ nařídil zapisovateli. „A že ji nemohla vidět, protože vypadla z pravé ruky oběti na podlahu. To je prozatím všechno.“ Zástupce se nenápadně vzdálil. Reede chvilku počkal. Seděl na rohu stolu a pohupoval volnou nohou. „O čem jste se soudcem mluvili?“

„O Celinině vraždě. Obvinila jsem ho, že manipuloval s důkazy a nechal se podplatit.“

„To jsou vážná obvinění. Co on na to?“

„Přiznal se.“

Vytáhl něco z náprsní kapsy a hodil to na stůl. Stříbrný skalpel dopadl na desku s tupým, kovovým bouchnutím. Byl zašlý, ale jinak čistý.

Při pohledu na skalpel sebou trhla. „Kde jsi ho vzal?“

„Soudce jej držel v levé ruce.“

Dlouze se na sebe zadívali. Nakonec Reede řekl: „Tímhle se neustále trestal, měl to v zásuvce psacího stolu jako stálou připomínku toho, že se dá zkorumpovat. Když vím, jak se pyšnil těmi dlouhými léty na soudcovské lavici, nedivím se, že to skoncoval. Radši si prostřelil hlavu, než by se díval, jak jde celá jeho kariéra do pekel.“

„Nic víc k tomu nemáš co říct?“

„Co jiného ode mě čekáš?“

„Čekám, že se mě zeptáš, kdo ho podplatil. Čím. Proč.“ Uslzené oči měla najednou suché. „Ty už to víš, viď?“

Svezl se ze stolu a zůstal stát. „Nejsem včerejší, Alex.“

„Takže víš, že Angus přiměl soudce Wallace, aby nechal Moulu Buda zavřít do blázince jako pravděpodobného Celinina vraha výměnou za to, že se Junior ožení se Stacey.“

„K čemu ti tohle je?“ Tyčil se nad ní s rukama v bok. „Je to pouhá spekulace. Nemůžeš to dokázat. Žádný z nich nebyl tak hloupý, aby si takový rozhovor nahrál, pokud k němu tedy došlo. Nikdo si nic nezapisoval. Existují dostatečné pochybnosti. Zemřel člověk, jeho pověst skvělého soudce je v háji, a ty pořád nemáš, na čem ten případ vraždy založit.“

Hněvivě si poklepal špičkami prstů do hrudi. „Musel jsem zajet k soudci domů a uvědomit Stacey, že si její táta prohnal hlavu kulí kvůli tvým chatrným obviněním, která by pravděpodobně před velkou porotou neobstála.“

Zmlkl a ovládl se. „Navrhujú, abychom odtud vypadli, než se na tebe opravdu naštvu. Půjdeme někam, kde je bezpečněji.“

„Bezpečněji? Pro koho?“

„Pro tebe, krucinál. Nedošlo ti, jaké to má důsledky? Pat Chastain nemá daleko k srdečnímu záchvatu. Greg Harper dneska volal už třikrát a chtěl vědět, jestli snad nemáš něco společného se sebevraždou tohohle prominentního a uznávaného soudce. Stacey je ochromená žalem, ale ve světlých chvilkách tě proklíná a posílá do horoucích pekel.

Na schodech soudní budovy máme Plummeta a jeho armádu pošuků s transparenty, že tohle je jenom začátek konce. A všechno to pozdvižení je kvůli tobě a tvému nedopečenému případu vraždy, advokátko.“

Měla pocit, že se co chvíli sesype, ale nedala se. „To jsem jako měla nechat Wallace běžet jenom proto, že to byl opravdu takový milý chlapík?“

„Jsou mnohem jemnější způsoby, jak s takovýmihle delikátními situacemi zacházet, Alex.“

„Až na to, že s touhle situací nezacházel vůbec nikdo!“ rozkřikla se. „Je tohle tvoje představa práva, šerife Lamberte? Některé zákony pro některé lidi neplatí? Když uklouzne nějaký tvůj kamarád, tak to se příhodně díváš jinam? Zřejmě ano. Nemusíme chodit daleko – Nora Burtonová a její vykřičený dům. Platí tahle benevolence v dodržování zákonů i pro tebe?“

Neodpověděl. Místo toho přistoupil ke dveřím, otevřel je a odměřeně řekl: „Jdeme.“

Vyšla s ním na chodbu. Nasměroval ji k zadnímu výtahu. „Pat mi půjčil vůz své ženy,“ řekla. „Parkuje vepředu.“

„Já vím. Vedle něj se utábořilo hejno reportérů a nemůžou se dočkat, aby se dozvěděli odpudivé podrobnosti soudcovy sebevraždy. Propašuju tě ven zadním vchodem.“

Nepozorovaně vyklouzli z budovy. Venku už se udělala naprostá tma a Alex si říkala, kolik tak může být hodin.

Dostali se na půl cesty od budovy k parkovišti, když vtom se ze tmy někdo vynořil a postavil se jim do cesty.

„Stacey,“ zvolal Reede tlumeně. Podvědomě sevřel pistoli, ale nevytáhl ji z pouzdra.

„Myslela jsem si, že vás přistihnu, jak se snažíte někde schovat.“

Stacey upírala oči na Alex. Nenávist, která jí z nich planula, Alex přiměla, že měla chuť uchýlit se k Reedovi, aby ji ochránil, ale zůstala hrdě stát na místě. „Než něco řeknete, Stacey, chtěla bych, abyste věděla, že mě to s vaším otcem moc mrzí.“

„Opravdu?“

„Velice mě to mrzí.“

Stacey se zachvěla, jestli chladem nebo odporem, to Alex nedokázala rozpoznat. „Přišla jste sem, abyste ho zničila. Místo lítosti byste na sebe měla být pyšná.“

„Nemám vůbec nic společného s minulými omyly vašeho otce.“

„Vy jste tohle všechno způsobila! Proč jste ho prostě nemohla nechat na pokoji?“ zvolala Stacey a hlas se jí zlomil. „Co se stalo před pětadvaceti lety, není pro nikoho důležité, jenom pro vás. Byl starý. Stejně chtěl jít za pár měsíců do penze. Čím vám škodil?“

Alex vytanula soudcova poslední slova. Stacey nevěděla o té pokoutní dohodě, kterou kvůli ní otec udělal. Mohla by ji té bolesti ušetřit alespoň do té doby, než se vzpamatuje ze šoku z otcovy smrti. „Nemohu s vámi o případu hovořit. Lituji.“

„O případu? Případu? Tady nikdy nešlo o nějaký případ. Šlo o vaši bezcennou matku, která lidi využívala a manipulovala s nimi – s muži manipulovala –, až toho měl někdo dost a zabil ji.“ Výhružně přivřela oči a nenávistně o krok popošla. „Jste jako ona, děláte maléry, využíváte lidi, chováte se jako děvka!“

Vrhla se na Alex, ale Reede se mezi ně postavil, popadl Stacey a tiskl si ji na hruď, dokud ji hněv nepřešel a s pláčem se o něho ochable opřela.

Hladil ji po zádech a zdušené ji utěšoval. Nepozorovaně podal Alex klíče od svého policejního vozu. Vzala si je, nastoupila a zamkla se vevnitř. Předním sklem viděla, jak odvádí Stacey za roh budovy a mizí z dohledu. O pár minut později přiběhl zpátky. Odemkla mu, aby mohl nastoupit.

„Bude v pořádku?“ zeptala se Alex.

„Jo. Předal jsem ji nějakým přátelům. Postarají se, aby se dostala domů. Někdo by s ní měl dnes v noci zůstat.“

Sevřel rty do trpké linky. „Samozřejmě muž, kterého chce u sebe mít, není po ruce.“

„Její otec?“

Zavrtěl hlavou. „Junior.“

Bylo to všechno tak žalostně smutné, že se Alex znovu rozplakala.

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ DRUHÁ

Nezvedla hlavu, dokud vůz nenajel do výmolu. Zadívala se předním sklem, snažila se zjistit, kde asi tak jsou, ale byla temná noc a silnice nebyla nijak značená. „Kam to jedeme?“

„Ke mně.“ Jen co to řekl, vykrojila přední světla dům ze tmy. „Proč?“

Vypnul motor. „Protože se bojím pustit tě z očí. Kdykoliv to udělám, někdo skončí mrtvý nebo zraněný.“

Nechal ji sedět ve voze a šel odemknout hlavní dveře. Napadlo ji, že odjede, ale vzal si klíčky. V jistém ohledu se jí ulevilo, že jí znemožnil cokoliv podniknout. Chtěla mu vzdorovat, ale neměla dost ani fyzických, ani duševních sil. Unaveně otevřela dveře a vystoupila.

V noci vypadal dům jinak. Jako ženskému obličeji i jemu lépe prospívalo měkké světlo, které pomáhalo zamaskovat jeho nedostatky. Reede vešel před ní a rozsvítil lampu. Teď seděl v podřepu před krbem a dlouhou zápalkou zapaloval třísky pod narovnanými poleny.

Když začalo suché dřevo praskat, vztyčil se a zeptal se: „Máš hlad?“

„Hlad?“ zopakovala to slovo jako člověk, kterému je jazyk, jímž se mluví, cizí.

„Kdy jsi naposledy jedla? V poledne?“

„Junior mi včera večer přinesl do mého pokoje jeden hamburger.“

Nerudně zavrčel a zamířil do kuchyně. „Neslibuju žádnou takovou nóbl lahůdku jako hamburger.“ Díky Lupině neteři byl ve spíži další přísun burákové pomazánky a kre-krů. Rychle přehlédl zásoby a odrecitoval, co mají na výběr. „Polévka v konzervě, špagety v konzervě, mražené tamales, slanina a vejce.“

„Slaninu a vejce.“

Pustili se do přípravy za družného mlčení. Většinu vaření vzal na sebe Reede. Pořádek a kulinářské finesy mu byly cizí. Bavilo ji ho pozorovat. Když jí přes malý stolek přišoupl talíř a žuchl na židli naproti ní, melancholicky se na něho usmála. Všiml si, jak se tváří, a vrhl po ní ještě jeden pohled, než si zvedl vidličku k ústům.

„Copak je?“

Zavrtěla hlavou a ostýchavě sklopila oči. „Nic.“

Zřejmě se nehodlal s takovou odpovědí spokojit, než ale k tomu stačil něco říct, zazvonil telefon. Sáhl po přípojce na zdi.

„Lambert. Jo, ahoj, Juniore.“ Vrhl pohled na Alex. „Jo, byla to pěkná mela.“ Chvíli poslouchal. „Ona… ehm, setkala se s ním těsně před tím, než se to stalo… Bohužel všechno viděla.“

Převyprávěl Alexino oficiální prohlášení. „Víc toho nevím… No tak jim proboha řekni, ať se uklidní. Můžou si o tom přečíst v zítřejších novinách, jako každý… no dobře, hele, omlouvám se,“ řekl. „Byl to pekelný den a jsem utahaný.

‚Dej Sarah Jo nějaký ten její prášek na uklidnění a řekni Angusovi, že se nemá čeho obávat.“ Zachytil Alexin zamračený výraz, ale dál se tvářil neutrálně. „Alex? Ta je v pořádku… No, když nebere telefon, bude asi ve sprše… Jestli si chceš hrát na milosrdného samaritána, existuje někdo, kdo tě dnes večer potřebuje víc než Alex… Stacey, ty hňupe. Co kdybys tam zašel a chvilku s ní poseděl… Tak zítra ahoj.“

Přerušil spojení, nechal telefon vyvěšený a znovu se pustil do jídla.

„Proč jsi mu neřekl, že jsem tady?“ zeptala se. „Chtělas, abych mu to řekl?“

„Nijak zvlášť. Jenom mi nešlo do hlavy, proč jsi to neudělal.“

„Nemusí to vědět.“

„Zajde za Stacey?“

„To doufám, ale u Juniora člověk nikdy neví. Vlastně,“ spolkl sousto, „to vypadá, že myslí jenom na tebe.“

„Přímo na mě nebo na to, co jsem se dozvěděla od soudce Wallace?“

„Asi tak i tak.“

„Angus je rozčilený?“

„Přirozeně. Joe Wallace byl jeho dlouholetý přítel.“

„Přítel a spřeženec.“ Reede na tu návnadu neskočil, dokonce se ani nenechal vyrušit od jídla. „Musím mluvit s Angusem, Reede. Chci, abys mě tam zavezl, jakmile dojíme.“ Nevzrušeně se natáhl po šálku s kávou, napil se a postavil jej zpátky na podšálek. „Slyšels mě, Reede?“

„Ano.“

„Zavezeš mě tam teda?“

„Ne.“

„Musím s ním mluvit.“

„Dnes večer ne.“

„Dnes večer ano. Wallace ho zapletl do toho podvodu. Musím se ho na to vyptat.“

„Nikam neuteče. Zítra na to bude až dost brzo.“

„Tvoje loajalita je chvályhodná, ale nemůžeš Anguse ochraňovat věčně.“

Naskládal stříbrný příbor na prázdný talíř a odnesl jej k dřezu. „Dnes večer si dělám větší starosti o tebe než o Anguse.“

„O mě?“

Přelétl pohledem její talíř a uspokojilo ho, že všechno snědla. „Koukla ses na sebe teď nějak do zrcadla? Vypadáš děsně. Několikrát už jsem byl nachystaný, že tě chytnu, bál jsem se, že se sesypeš.“

„Je mi dobře. Jenom kdybys mě zavezl zpátky do motelu, tak bych –“

„To ne,“ zavrtěl hlavou. „Zůstaneš přes noc tady, kde se můžeš trochu vyspat, aniž by tě obtěžovali novináři.“

„Opravdu myslíš, že by mě obtěžovali?“

„Soudcova smrt je sólokapr. A soudcova sebevražda, to si teprv všichni smlsnou. Byla jsi poslední, kdo s ním mluvil. Vedeš vyšetřování, které zneklidnilo dostihovou komisi. Ano, myslím, že novináři budou brousit kolem motelu Westerner, aby se k tobě dostali.“

„Budu v pořádku, když se zamknu.“

„Nehodlám nic riskovat. Jak už jsem ti říkal, nepřipustím, aby některého z Harperových mazánků v mém okrsku zabili. V posledních čtrnácti dnech jsi na nás strhla tolik pozornosti, o kterou není co stát, že určitě nevydržíme víc. Bolí tě hlava?“

Sklonila hlavu do dlaně a nevědomky si masírovala spánky. „Ano, trochu.“

„Vem si nějaký lék.“

„Nemám je s sebou.“

„Podívám se, jestli něco nevyhrabu.“

Obešel její židli a odstrčil ji od stolu i s ní. Zvedla se a řekla: „Máš zásobu léků? Víš, to je taky protizákonné.“

„Na nic jiného nikdy nemyslíš než na zákon? Jestli je něco správné, nebo špatné? Máš předěl mezi dobrým a špatným tak jasně vymezený?“

„Copak ty ne?“

„Kdyby ano, tak jsem mnohokrát chcípal hlady. Kradl jsem jídlo pro sebe a pro tátu. Byla to špatnost?“

„Já nevím, Reede,“ řekla malátně.

Hlava ji bolela od toho, jak se snažila nenechat se udolat jejich dohadováním. Vlekla se za ním po chodbě a ani si pořádně neuvědomovala, kam jdou, až když rozsvítil ve své ložnici.

Na obličeji jí muselo být znát, jak ji to poplašilo, protože se ironicky zazubil a řekl: „Neměj obavy. Nesnažím se tě svést. Vyspím se na pohovce v obýváku.“

„Opravdu bych tady neměla zůstávat, Reede.“

„V tomhle bychom se už mohli chovat jako dospělí… pokud jsi byla dost dospělá, abys s tím začala.“

Ani trochu ji to nepobavilo. Vyjela na něho: „Existuje spousta důvodů, proč bych tady neměla zůstat přes noc. Na prvním místě toho výčtu je, že bych měla právě teď vyslýchat Anguse.“

„Dopřej mu ještě jednu noc klidu. Čemu by to mohlo uškodit?“

„Pat Chastain bude pravděpodobně čekat, že se mu ozvu.“

„Řekl jsem mu, že jsi na zhroucení a že se mu ozveš ráno.“

„Plánovals dopředu, jak vidím.“

„Nic jsem neponechal náhodě. Když máš volnost pohybu, jsi nebezpečná.“

Opřela se o zeď a na chvilku zavřela oči. Byla příliš hrdá na to, aby kapitulovala, ale také příliš unavená, aby ne, a tak přistoupila na kompromis. „Mám ještě jednu otázku.“

„Do toho.“

„Můžu se osprchovat?“

O čtvrthodinu později zavřela kohoutky a sáhla po ručníku pověšeném na tyči. Půjčil jí pyžamo, aby měla v čem spát. Vypadalo zbrusu nové.

Když k tomu něco podotkla, řekl: „Junior mi ho přinesl do nemocnice, když mi před pár lety operovali slepé střevo. Vzal jsem si ho, jenom abych nemusel nosit takovou tu košili, jak z ní kouká zadek. Pyžamo nesnáším.“

Musela se usmát, jak se přitom znechuceně zatvářil. Vklouzla do rukávů modrého hedvábného kabátku a zapnula ho. Právě v tu chvíli zaklepal na dveře koupelny. „Našel jsem prášky proti bolestem.“

Kabátek jí sahal až do půli stehen, takže otevřela. Podal jí lahvičku s pilulkami. „Tohle je pěkně silné,“ podotkla, když si přečetla nálepku. „Musel jsi mít hrozné bolesti. To po té operaci?“

Zavrtěl hlavou. „Zub. Už je ti líp?“

„Sprcha mi pomohla. Hlava mě už tak hrozně nebolí.“

„Umyla sis vlasy.“

„I když to doktor zakázal. Neměla jsem si mýt hlavu týden, ale už jsem to nemohla vydržet.“

„Ukaž, radši se ti podívám na stehy.“

Sklonila hlavu a on jí jemně rozhrnul vlasy. Prsty měl lehké a obratné. Mnohem víc než dotek jeho prstů pociťovala na hlavě jeho dech. „Vypadá to v pořádku.“

„Umyla jsem si to okolo.“

Poodstoupil, ale nepřestával se na ni dívat. Oplácela mu stejnou.

Takhle beze slova zůstali dlouhou chvíli. Nakonec tiše, chraplavě řekl: „Radši si vezmi ten prášek.“

Otočila se k umyvadlu a natočila do skleničky vodu z kohoutku. Vytřepala z umělohmotné lahvičky tabletku, vhodila si ji do úst a pořádně ji zapila. Jak skláněla hlavu, zachytila v zrcadle jeho pohled. Zaklapla víčko na lahvičce s tabletami a otočila se. Hřbetem ruky si otřela ústa.

Nevysvětlitelně a naprosto nečekaně jí vhrkly slzy do očí. „Já vím, že o mně nemáš moc vysoké mínění, Reede, ale musíš vědět, jak je mi hrozně kvůli tomu, co soudce Wallace udělal.“ Začal se jí chvět spodní ret, hlas měla zastřený. „Bylo to hrozné, strašné.“

4 Přistoupila k němu, objala ho pažemi kolem pasu a položila si mu tvář na hruď. „Buď pro jednou milý a jenom mě na chvilku obejmi, prosím.“

Zasténal její jméno, jednou rukou ji vzal kolem pasu, druhou si přidržel její hlavu na hrudi. Konejšivě jí masíroval lebku a zlehka ji několikrát políbil na čelo. Při prvním doteku jeho rtů zvrátila hlavu. Oči měla zavřené, ale cítila na obličeji žár jeho pohledu.

Přejel ústy přes její rty, a když je rozevřela, znovu tiše zasténal a horce ji políbil. Zlehka jí pročesával prsty mokré vlasy, pak ji polaskal na hrdle.

„Pohlaď mě znovu, Reede,“ poprosila.

Rozepnul jí kabátek od pyžama, zajel rukama pod něj, objal ji, zvedl a přitiskl k sobě. Jeho košile se jí zlehka otřela o prsy. Přezka jeho opasku ji zastudila na holém břiše a tlak jeho poklopce pocítila v rozkroku.

Každý další vjem ji rozpaloval víc a víc. Chtěla by si prožít každý zvlášť, ale když se takhle překrývaly a prolínaly, příliš ji to zahltilo, než aby se dokázala soustředit na jeden po druhém. Každá žilka v těle jí vybuchovala vzrušením. Reede jako by ji celou prostupoval. Zvedla k němu udivené, doširoka rozevřené oči a už jí připadalo, že něco ztrácí.

„Reede?“

„Musím to vědět.“

„Co?“

„Šla jsi do postele s Juniorem?“

„Na to nemusím odpovídat.“

„Ale ano, musíš,“ řekl rozhodně. „Jestli chceš, abychom pokračovali, tak musíš. Vyspala ses s Juniorem?“

Touha získala vrch nad pýchou. Zavrtěla hlavou a měkce, šeptem, odpověděla: „Ne.“

Po několika tíživých vteřinách řekl: „No tak jo, tentokrát to ale provedeme, jak to má být.“

Vzal ji za ruku a odvedl ji do obývacího pokoje, kde na ni čekalo překvapení, protože rozesílal pohovku, zatímco byla ve sprše. Pokoj osvětloval jenom oheň plápolající v krbu. Strhl lůžkoviny z rozestlané pohovky a rozprostřel je na podlaze před krbem. Klekla si na to provizorní lůžko, zatím co se začal klidně svlékat.

Rychle skopl boty, odhodil ponožky, košili a pásek od kalhot. Impulzivně mu odstrčila ruce, když si chtěl rozepnout poklopec. Pomalu provlékala nepoddajné kovové knoflíky dírkami. Když všechny rozepnula, rozevřela džíny, předklonila se a políbila ho.

Vzdychl a něžně sevřel její obličej v dlaních. Přitiskla mu rozevřená ústa na břicho těsně nad pupík. „Takhle to mám rád,“ vydechl zastřeně.

Zajela mu rukama do džin, přetáhla mu je přes boky a přitom mu neustále posévala břicho rychlými, lehkými polibky. Nakonec mu jazykem přejela špičku penisu.

„Přestaň, Alex. Přestaň,“ zasténal. „To mě ničí.“

Rychle vystoupil z džin a odkopl je. Stál tam nahý, vysoký, štíhlý a jizva po operaci slepého střeva byla jen jednou z mnoha. Chloupky na těle se mu zaleskly v záři ohně. Na opáleném těle mu zlatavě zářily, až na tmavé, husté ochlupení v rozkroku. Při každém pohybu se mu vypracované svaly rozehrály.

„Sundej si ten zatracený kabátek, nebo ho z tebe strhnu.“

Jak tak seděla na patách, stáhla si kabátek z ramen a nechala si ho sklouznout z těla. Jemná látka se kolem ní rozprostřela. Svezl se na kolena před ni. Vpíjel se do ní očima.

Napadlo ji, že zřejmě váhá, jestli se jí má dotknout, ale nakonec zvedl ruku k jejím vlasům a pomnul ještě vlhké kaštanové prameny ve špičkách prstů. Očima sledoval pohyb své ruky přes její hrdlo na hruď k jejímu ňadru. Palcem jí zlehka, obratně pohladil bradavku, až ztuhla.

Přerývaně vydechla. „Myslela jsem, žes mě nechtěl svádět.“

„Lhal jsem.“

Společně se natáhli před krbem. Přetáhl přes ně pokrývku, vzal ji do náruče, přitáhl ji k sobě a políbil ji s větší něžností než vášnivostí.

„Jsi velice úzká,“ zašeptal se rty u jejích úst. „Neublížil jsem ti tuhle večer?“

„Ne.“ Zaklonil hlavu a podezíravě se na ni zadíval. Ostýchavě se mu přitiskla obličejem k rameni. „Jenom trošku.“

Obemykal jí dlaní hrdlo a hladil je palcem. „Jak jsem měl vědět, že jsi panna?“

„To jsi nemohl.“

„Jak to, že tomu tak bylo, Alex?“ Pootočila hlavu a zvedla k němu pohled. „Jsou nějaké důvody, proč je to tak důležité, Reede?“

„To jenom, žes mě nechala.“

„Vůbec mi to nepřipadalo, jako že bych tě nechala. Prostě se to stalo.“

„Lituješ toho?“

Položila mu dlaň na tvář a přitáhla si ho k sobě. Dlouze, nenasytně se líbali. Když se od sebe odpoutali, odhrnul přikrývku a znovu jí začal hladit prso a pozoroval přitom své prsty, jak jí laskají bradavku.

„Reede,“ hlesla váhavě, „přivádíš mě do rozpaků.“

„Chci se na tebe dívat. Řekni, jestli je ti zima.“

„Není mi zima.“

Tichounce, toužebně zavzdychala ještě předtím, než uchopil její bradavku do úst a začal ji zkušeně dráždit. Zvolna jí jel rukou po těle, ocenil křivku jejího pasu, pohladil jí bok a stehno. Dotkl se jejího pupíku a zlehka jí přejel klouby ruky přes podbřišek. Dotkl se trojúhelníku pružných chloupků a oči mu ztmavly.

„Chci, aby sis to tentokrát prožila,“ zamumlal.

„Chtěla bych.“

Vsunul jí ruku mezi stehna. Maličko se nadzvedla v bocích a vyšla mu vstříc. Už byla vlhká. Zajel do ní prsty. „Reede,“ zalapala slastně po dechu. „Psst. Jen si to prožívej.“

Zvolna ji dráždil a přitom ji nepřestával vroucně líbat na plné rty.

„Asi už se to stane,“ vydechla mezi polibky. „Ještě ne. Povídej mi něco. Nikdy si při milování nepovídám.“

„Mám povídat?“ Nebyla schopná ani myslet. „O čem?“

„O čemkoliv. Chci jenom slyšet tvůj hlas.“

„Já… já ne…“

„Mluv, Alex.“

„Ráda se dívám, jak vaříš,“ vyhrkla.

„Cože?“ Zasmál se s ústy u jejích úst.

„Bylo to velice mužné, jak jsi třískal pánvemi. Naděláš strašný nepořádek. Vajíčka nerozbíjíš, ty je tříštíš. Jsi roztomile nešikovný.“

„Jsi bláznivá.“

„To z tebe blázním.“

„Že by?“

Sklonil hlavu a dotkl se jazykem jejího břicha. Nepřestával ji zkušeně dráždit prsty, až se jí začaly v těle vzdouvat dosud nepoznané pocity. A všechny ty pocity jako by se sbíhaly v místech, kde ji hladil prsty, takže když je nahradil špičkou jazyka, vykřikla.

Sevřela v ruce jeho vlasy a nadzvedla se v bocích, vstříc jeho horkým, dychtivým ústům, vstříc jeho laskání.

Až když opadly dozvuky toho poprvé vnímaného prožitku, otevřela oči. Skláněl se nad ní. Zvlhlé prameny vlasů jí přihnaly k tvářím a ke krku. Sbíral je a přenášel na polštář.

„Co by měla žena v takovéhle chvíli říct, Reede?“

„Nic,“ odpověděl chraplavě. „Tvůj obličej to už všechno řekl. Ještě nikdy jsem při tom obličej žádné ženy nepozoroval.“

To přiznání ji hluboce dojalo, ale pokusila se to zlehčit. „No teda! To potom nevíš, jestli jsem všechno prožila správně, nebo ne!“

Sjel pohledem na její zrůžovělá ňadra a na lesknoucí se tmavorudou houštinu. „Bylo to správně.“

Láskyplně mu zajela prsty do vlasů. „Mohlo k tomu dojít už dřív, vždyť víš – třeba ten večer na letišti. A v Austinu, když jsi mě odvezl domů. Prosila jsem tě, abys se mnou tu noc zůstal. Proč jsi to neudělal?“

„Protožes mě tam chtěla mít z nesprávných důvodů. Já jsem chtěl ženu, ne malou ztracenou holčičku, která hledá tatínka.“ Zkoumavě sledoval, jak pochybovačně se tváří. „Zřejmě se ti na tom něco nezdá.“

Nedokázala mu hledět do pronikavých očí, upřela pohled někam za jeho rameno. „Určitě jsi k tomu měl tenhle důvod? Nebo jsi hledal někoho jiného?“

„Nemyslíš někoho, myslíš Celinu.“ Odvrátila hlavu. Popadl ji za bradu a přinutil ji, aby na něho pohlédla. „Teď mě dobře poslouchej, Alex. Rozzuřila jsi mě k nepríčetnosti tím, co jsi tuhle večer řekla. Ten nesmysl, že jsem si vzal to, co jsem vždycky chtěl od Celiny. Chci, abys pochopila jedno. Teď jsme tady jenom my dva. Nikdo jiný mezi námi nestojí. Ani žádné přízraky. Je ti to jasné?“

„Myslím –“

„Ne.“ Zavrtěl hlavou tak prudce, až mu prameny vlasů spadly do očí. „Nestačí, abys myslela – musíš vědět. V tuhle chvíli na jinou než na tebe nemyslím. Nemyslím na jinou od chvíle, kdy jsem tě poznal. Jsi jediná, s kterou se chci milovat každou minutu, kdy jsem vzhůru, a o které s ním, že se s ní milujú, když spím.

Jsem pro tebe moc starý. Je to ode mě pitomé a pravděpodobně špatné, že tě chci. Je to značně složité. Ale ať je to správné, nebo ne, bez ohledu na to, čí jsi dcera, chci tebe.“ Vnikl do ní. „Rozumíš?“ Začal se s ní znovu vášnivě milovat. „Rozumíš?“ zasténal.

Dal si záležet, aby ji o tom přesvědčil.

Junior se vzbudil před východem slunce, což bylo u něho vzácné. Měl za sebou špatnou noc. Podle Reedova návrhu strávil několik hodin se Stacey. Lékař jí dal nějaká sedatíva, ale nezabrala dostatečně. Pokaždé, když už si myslel, že usnula, a zvedl se ze židle u její postele, probrala se, popadla ho za ruku a prosila ho, aby neodcházel. Dostal se domů hodně po půlnoci. Potom spal neklidně a dělal si starosti o Alex.

Jen co otevřel oči, sáhl po telefonu na nočním stolku a vytočil číslo motelu Westerner. Požádal recepčního, který už byl ke konci dlouhé služby unavený a protivný, aby ho spojil do jejího pokoje. Nechal telefon zazvonit desetkrát.

Zavěsil a zavolal kancelář šerifa. Dozvěděl se, že Reede ještě nepřišel. Požádal, aby ho s ním spojili přes vysílačku, ale dozvěděl se, že ji má vypnutou. Zavolal k Reedovi domů, ale bylo obsazeno.

Zdeprimovaně vylezl z postele a začal se oblékat. Nesnesl pomyšlení, že neví, kde Alex je. Zjistí si to sám, a začne u Reeda.

Neslyšně se kradl kolem ložnice rodičů, i když slyšel za dveřmi šramot. Angus by s ním chtěl určitě mluvit o dohodě, kterou udělal se soudcem Wallacem ohledně jeho manželství se Stacey. Ještě se na to necítil.

Vyšel z domu a nastoupil do jaguáru. Udělalo se jasné, ale studené ráno. Cesta k Reedovu domu mu nezabrala víc než pár minut. Byl rád, že venku ještě parkuje Reedův vůz a že se z komína kouří. Reede vstával časně. Při troše štěstí už bude mít uvařenou kávu.

Junior přeběhl přes verandu a zaklepal na hlavní dveře. Stál tam, přeskakoval z nohy na nohu a dýchal si do dlaní, aby si je zahřál. Po dlouhé době Reede otevřel. Měl na sobě jenom džíny, byl rozcuchaný, rozespalý a tvářil se zavile.

„Kolik je ksakru hodin?“

„Neříkej, že jsem tě vytáhl z postele,“ řekl Junior nevěřícně, strčil do dveří a vešel do obývacího pokoje. „Na tebe je tohle přece pozdě?“

„Co tady děláš? Co se děje?“

„Doufal jsem, že mi to řekneš ty. Alex nebrala celou noc telefon. Nemáš ponětí, kde by mohla být?“

Koutkem oka zahlédl před krbem lůžkoviny a potom nějaký pohyb. Pootočil se a uviděl ji stát na chodbě k Reedově ložnici. Byla rozcuchaná, rty měla plné a rudé, nohy holé. Byla v kabátku od pyžama, které Reedovi dal, když byl na operaci slepého střeva. Vypadala smyslně a uspokojeně.

Vydechl a o krok ustoupil. Zhrouceně se opřel o zeď, pohlédl ke stropu a krátce se zasmál.

Reede mu položil ruku na paži. „Juniore, já –“

Junior mu vztekle ruku setřásl. „Nestačilo, že jsi měl její matku, že jo? Musel jsi mít i ji.“

„Takhle to není,“ řekl Reede ledově.

„Že ne? Tak mi teda řekni, jak to je? Tuhle večer jsi mi dal zelenou. Řekls mi, že ji nechceš.“

„Nic takového jsem neřekl.“

„No rozhodně jsi neřekl ruce od ní pryč. Mrskl jsi sebou jako chřestýš, když jsi zjistil, že mám zájem. Co ten spěch? Bál ses, že kdyby se vyspala nejdřív se mnou, že by nechtěla vyměnit úroveň za nějakého nuzáka?“

„Juniore, přestaň!“ rozkřikla se Alex.

Ani ji nevnímal, tak byl soustředěný na Reeda. „Proč to je tak, Reede, že když něco chci, vezmeš si to sám? Fotbalové trofeje, respekt mého vlastního táty. Ani Celinu jsi už nechtěl, ale dal sis záležet, abych ji nedostal, viď?“

„Drž hubu!“ osopil se na něho Reede a výhružně k němu pokročil.

Junior mu namířil prst doprostřed hrudi. „Drž se ode mě dál, slyšíš? Prostě mi jdi z cesty.“

Práskl za sebou hlavními dveřmi. To prásknutí se rozlehlo celým malým domem. Když dozněl motor Juniorova vozu, zamířil Reede do kuchyně. „Nechceš trochu kávy?“

Alex stála na místě, ohromena tím, co ze sebe Junior vychrlil, a ještě víc šokovaná, jak Reede kavalírsky zareagoval. Vběhla do kuchyně, popadla ho za paži a otočila ho k sobě, až se kávová zrnka vysypala z odměrky.

„Než se do tebe úplně zamilujú, Reede, musím se tě ještě naposledy zeptat na jedno.“ Ostře se nadechla. „Zabils moji matku?“

„Ano.“

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ TŘETÍ

Fergus Plummet stál vedle postele, shlížel na svou spící ženu a třásl se rozhořčením. „Wando, vzbuď se!“ Jeho rozkazovačný tón by probudil mrtvého.

Otevřela oči a omámené, dezorientované se posadila. „Fergusi, kolik je –“ Rozbřeslo se jí, když uviděla, co drží v ruce – pět inkriminujících stodolarových bankovek.

„Vstaň!“ nařídil jí, než vypochodoval z místnosti.

Roztřesená strachy vstala z postele. Co nejrychleji se oblékla a nemilosrdně si stáhla vlasy, nechtěla, aby na ní shledal nějaký další nedostatek.

Čekal na ni v kuchyni, seděl rovný jako svíčka u stolu. Bojácně jako kajícnice se k němu blížila.

„Fergusi, já… schovávala jsem to jako překvapení.“

„Ticho,“ zahřměl. „Dokud ti neřeknu, že máš mluvit, tak budeš mlčet a zpytovat se.“ Zabodával do ní obviňující pohled. Zahanbeně sklopila hlavu.

„Kdes to sebrala?“

„Včera to přišlo poštou.“

„Poštou?“

Rychle přikývla. „Ano. V tamhleté obálce.“ Ležela na stole vedle hrnku s kávou.

„Proč jsi to schovávala před svým manželem, ty, která máš být podle písma svatého podřízena svému muži?“

„Já,“ začala, ale odmlčela se a olízla si rty, „schovala jsem to, abych ti to mohla dát jako překvapení.“

Oči mu podezíravě žhnuly. „Kdo to poslal?“

Zvedla hlavu a přihlouple na něho pohlédla. „Nevím.“

Zavřel oči a zakymácel se, jako by byl v tranzu. „Satane, přikazuji ti, abys ji propustil ze své zlé moci. Řídíš její prolhaný jazyk. Vrať jí jej, ve jménu –“

„Ne!“ vykřikla Wanda. „Nelžu! Myslela jsem, že to třeba poslal někdo z těch lidí, co jsi s nimi mluvil po telefonu o tom, co jsi provedl na Mintonově ranči.“

Vystřelil ze židle. Oběhl stůl a vrhl se na ni. „Jak se odvažuješ se o tom zmínit? Copak jsem ti neřekl, že o tom nikdy, nikdy nesmíš říct ani slovo?“

„Zapomněla jsem,“ hlesla a přikrčila se. „Myslela jsem, že ty peníze poslal někdo, kdo si váží toho, co jsi udělal.“

„Já vím, od koho přišly,“ zasyčel.

„Od koho?“

„Pojď se mnou!“ Popadl ji za ruku a táhl ji ke dveřím, které vedly z kuchyně do garáže. „Kam jedeme, Fergusi?“

„Počkej a uvidíš. Chci, aby si hříšníci stanuli tvářív tvář.“

„Děti jsou –“

„Bůh na ně dohlédne, než se vrátíme.“

S Wandou, která se třásla na předním sedadle vedle něho, projížděl spícími ulicemi města. U dálnice zabočil na západ. Zřejmě si neuvědomoval chlad, zahříval ho plášť spravedlivého rozhořčení. Když odbočil, nevěřícně se na něho zadívala, ale sežehl ji tak zatracujícím pohledem, že moudře ani nepípla.

Zastavil před rozlehlým domem a nařídil manželce, ať vystoupí. Na schodech zaduněly jeho kroky a zabušení na dveře se v tichu časného rána hlasitě rozlehlo. Na první zaklepání nikdo otevřít nepřišel, a tak zabušil rázněji. Pořád nikdo nešel, a tak důrazně zaklepal na okno, které měl nejblíž.

Otevřela Nora Gailová osobně a namířila mu hlaveň malé pistole přímo na čelo. „Milej pane, měl byste mít zatraceně dobrý důvod, že mi tady mlátíte na dveře a v tuhle nekřesťanskou hodinu mě taháte z postele.“

Pozvedl ruce nad skloněnou hlavu a začal svolávat Boha a zástupy andělů, aby očistili hříšnici od špatnosti.

Nora ho odstrčila a vykročila k sestře. Zůstaly stát proti sobě. Nora s lesklými platinovými vlasy vypadala úžasně na někoho, kdo právě vstal z postele. Neustálé používání drahých nočních krémů jí zajistilo svěží pokožku. Byla v růžovém saténovém županu pošitém drobnými perličkami. Wanda proti ní vypadala jako nějaký přerostlý hnědý pták.

„Tady venku je zima,“ podotkla Nora, jako by se viděly naposledy včera. „Pojďme dovnitř.“ Převedla svoji vyjevenou sestru přes práh nevěstince. Když šla kolem Ferguse, dloubla ho do hubených žeber a řekla: „Hele, kazateli, jestli nenecháš toho uřvanýho modlení, ustřelím ti koule, slyšíš?“

„Á-men,“ zahulákal a zmlkl, jako když utne.

„Děkuju,“ řekla Nora pobaveně. „Modlitby se mi můžou hodit, to teda jo. Pojďte dál. Chtěla jsem s váma mluvit.“

0 pár minut později seděli rozesazení u stolu v její kuchyni, která vypadala velice obyčejně a ani trochu hříšně. Káva byla uvařena a nalita do šálků z jemného čínského porcelánu. Fergus Wandě přikázal, aby se kávy vystříhala, jako by to byl jedovatý odvar.

„Nemůžete nás porazit,“ rozparádil se Fergus. „Bůh je na naší straně. Je na vás velice rozzloben… na nevěstku, která svádí slabší spolubratry na scestí.“

„Hele, nech si to,“ zatrhla mu Nora řečnění a ledabyle mávla rukou. „Bojím se Boha, to ano, ale co je mezi mnou a Jím, je čistě moje věc a tobě po tom nic není. Jediné, z čeho mám u tebe strach, kazateli, je tvoje pitomost.“

Urazil se. Obličej se mu nadul. „Poslala jste mojí ženě nějaké špatností nabyté peníze?“

„Ano. Když jsem viděla, jak ona a vaše děcka vypadají, řekla jsem si, že by se jí mohly moc hodit.“

„Nepotřebujeme vaše peníze.“

Nora si poposedla a lenivým, tichým hlasem Fergusovi řekla: „Ale do obličeje jsi mi je nehodil, co?“

Ohrnul rty. „Nikdy neodvrhuji dar, jímž mě Bůh štědře obmyslil.“

„Jsem si jistá, že ne.“ Nora si spokojeně vhodila dvě kostky cukru do šálku. „To proto se s tebou taky chci dohodnout, reverende Plummete.“

„Nevyjednávám s nehodnými. Dostavil jsem se sem jako posel Boží, abych vás varoval před Jeho hněvem, vyslechl vaši zpověď –“

„Jak by se ti líbil nový kostel?“

Rázem přestal řečnit. „Cože?“

Lenivě si zamíchala kávu. „Jak by se ti líbil nový kostel? Prostorný, velkolepý, který by všechny ostatní ve městě strčil do kapsy, dokonce i ten nový První baptistický?“ Odmlčela se a lokla si kávy. „Vidím, že nenalézáš slov, což už samo o sobě je požehnání.“

Znovu se usmála jako kočka, která právě slízla smetanu. „Jen co se dostaví Purcell Downs, budu velice bohatá a velice vážená. Bylo by k tvému prospěchu, kazateli, kdybys mé velkorysé dary, které by byly značné a přicházely by pravidelně, přijal. Potom, až sem přijdou z Texas Mon-thly nebo z jiných novin udělat se mnou rozhovor jako s jednou z nejbohatších podnikatelek ve státě, mohli by rovněž poreferovat, jaká jsem velkorysá a dobrotivá.

A na oplátku za ten nóbl kostel, který ti nechám postavit,“ řekla a znovu se předklonila, „bych očekávala, že budeš svoji uřvanou hubu držet na zámek, co se týče dostihového sázení. Můžeš se zaobírat jinými hříchy, je jich habaděj. Kdyby ti došel materiál ke kázání, s velkou radostí ti seznam hříchů poskytnu, protože jsem je spáchala všechny, cukrouši.“

Civěl na ni jako ryba vytažená z vody na břeh. Madam rozhodně upoutala veškerou jeho pozornost.

„A nebudete provádět žádné další hovadiny, jako asi před týdnem na Mintonově ranči. Ano,“ pozvedla ruku ověšenou šperky, aby zarazila veškeré jeho námitky. „Vím, že to máš na triku ty. Zavinil jsi, že se musel utratit cenný kůň, a to mě fakt nakrklo.“

Zadívala se na něho přivřenýma očima. „Jestli ještě někdy uděláš něco podobně pitomého, postarám se, aby sis už nikdy nestoupl k pulpitu, kazateli. Mám svoje plány a vyřídím si to s každým, kdo mi je zkříží. Pokud budeš mít problém, který budeš potřebovat vyřešit, přijdeš za mnou. Nechej pomstu na někom, kdo ví, jak na to, a nenechá se chytit.“ Znovu se pohodlně opřela. „Jasné?“

„Vy… poskytla jste mi mnoho k přemýšlení.“

„To nestačí. Chci slyšet odpověď dnes. Hned teď. Chceš být v církvi někdo se zbrusu novým kostelem, nebo je libo jít do vězení? Protože jak vidíš, když neřekneš na moji nabídku ano, zavolám svému dobrému kamarádovi Reedovi Lambertovi a řeknu mu, že mám očitého svědka vašeho nájezdu na ranč. Tak co to bude, cukrouši – kazatelna, nebo basa?“

Fergus viditelně polkl. Utkal se sám se sebou, se svým svědomím ale nezápasil dlouho. Krátce, rychle přikývl.

„Dobrá. Jo, a ještě něco,“ pokračovala Nora zpěvavě. „Přestaň jednat s mojí sestrou jako s kusem hadru. Tuhle večer tě slyšeli, jak sis na ni v šerifově kanceláři přede všemi otvíral hubu. Jestli se mi i jen donese, že se to opakovalo, osobně ti uříznu ten tvůj ubohej vercajk a hodím ho prvnímu psovi, kterýho uvidím. Jasný?“

Opět pouze polkl.

„Wandu posílám do lázní v Dallasu, kde zůstane čtrnáct 1 dní a budou ji tam obskakovat, což bude jen malý odpočinek od tebe. Jak čekáš, že ti do nového kostela budou chodit lidi, když tvoje vlastní žena vypadá jak rozšlápnutá žába? V létě pojedou tvoje děti na tábor. Dostanou nová kola a baseballové rukavice, protože zrovna měním tvoje nařízení, že pro ně nepadají v úvahu žádné hry, a zapíšu je zjara do sportovních klubů.“ Mrkla.

„Jejich tetička Nora bude to nejlepší, co se jim v životě přihodilo. Je ti to všechno jasný, kazateli?“

Plummet znovu bryskně přikývl.

„Fajn.“ Poposedla na židli a klidně komíhala pohlednou nohou, která jí vyčnívala z rozevřeného županu. „Teď, když jsme pěkně vyčistili vzduch, tak si pohovoříme o podmínkách. První dar obdržíš v den, kdy bude s konečnou platností udělena dostihová licence a licence na sázkovou kancelář, od té doby budou chodit částky vždy prvního v měsíci. Šeky půjdou z účtu NGB, s ručením omezeným. Budu potřebovat snížení daní,“ řekla a hrdelně se zasmála.

Tím s Fergusem skoncovala a otočila se k sestře. „Nečekej, až tě pošlu do Dallasu, Wando. Použij ty peníze, co jsem ti tuhle poslala, a kup sobě a dětem nové šaty. A udělej si proboha něco s vlasama. Vypadaj příšerně.“

Wandě se zamžily oči. „Děkuju ti, moc ti děkuju.“

Nora natáhla paži, že se dotkne sestřiny ruky, ale rozmyslela si to a radši si místo toho zapálila tu svoji černou cigaretu. Přes hustý sloupec štiplavého dýmu, prohodila: „Rádo se stalo, zlato.“

KAPITOLA ČYŘICÁTÁ ČTVRTÁ

„Juniore?“

Otočil se od skříňky s likéry, kde si během deseti minut míchal už druhou skleničku. „Dobré ráno, máti. Nedáš si koktejl?“

Sarah Jo přešla přes místnost a vytrhla mu láhev vodky z ruky. „Co se to s tebou děje?“ zeptala se mnohem ostřeji, než s ním obvykle mluvila. „Proč piješ už takhle brzo po ránu?“

„Není tak brzo, když vezmeš v úvahu hodinu, kdy jsem vstával.“

„Šel jsi pryč. Slyšela jsem tě odjíždět. Kam jsi jel?“

„To bych taky rád věděl,“ přidal se Angus a vešel do pokoje. „Potrebujú s tebou mluvit.“

„Nech mě hádat,“ prohodil Junior s předstíranou buja-rostí. „Chceš mluvit o soudci Wallaceovi.“

„Správně.“

„A mém manželství se Stacey.“ >,Ano,“ připustil Angus váhavě.

„Vsadím se, že mi budeš vykládat, proč bylo tak hrozně důležité, abych se s ní oženil právě v tu dobu.“

„Bylo to pro tvoje dobro.“

„To už jsi mi říkal před pětadvaceti lety. Já byl předmětem obchodu, nemám pravdu? Přiměl jsi ho, aby smetl ze stolu Celininu vraždu výměnou za to, že si vezmu Stacey. Dostávám se tomu na kloub? Alex to zřejmě došlo, protože když soudce konfrontovala se svou hypotézou, tak se zabil.“

Sarah Jo si přitiskla ruku na ústa, vypadala na omdlení. Angus odpověděl hněvem. Sevřel ruce, které mu visely podél těla, v pěst. „V tu chvíli to bylo to nejlepší, co se dalo dělat. Nemohl jsem připustit podrobné vyšetřování. Abych ochránil svoji rodinu a svoji firmu, neměl jsem na vybranou, musel jsem soudce o tu laskavost požádat.“

„Věděla o tom Stacey?“

„Ode mě ne. A pochybujú, že jí to Joe někdy řekl.“

„Díkybohu aspoň za to.“ Junior sklesl do křesla. Poraženecky svěsil hlavu. „Ty, táto, stejně jako já víš, že Moula Bud byl nevinný.“

„Nic takového nevím.“

„Ale jdi. Byl neškodný. Věděl jsi, že Celinu nezabil, ale nechal jsi ho za to potrestat. Proč jsi prostě nenechal věcem volný průběh? Z dlouhodobého hlediska bychom na tom byli všichni líp.“

„Víš, že to tak není, Juniore.“

„Opravdu?“ Zvedl pohled a zadíval se na rodiče žhnoucíma, pronikavýma očima. „Víš, koho měl dnes ráno Reede v posteli? A vypadala něžně a sexy a bylo znát, že se pomilovala? Alex.“ Sesul se v křesle a opřel si hlavu. S hořkým, neveselým smíchem dodal: „Celinina dcera. Panejo, co ty na to?“

„Alex strávila noc s Reedem?“ zahřměl Angus.

Sarah Jo znechuceně popotáhla. „To mě nepřekvapuje.“

„Proč jsi tomu nezabránil, Juniore?“ chtěl vědět Angus.

Junior vycítil, že otec začíná zuřit. „Pokusil jsem se!“ zařval.

„Ne dost účinně, jak vidno. Teď měla být v tvojí posteli, ne v Reedově.“

„Je to dospělá žena. Nepotřebuje moje povolení na to, aby si s ním začala. Nebo s kýmkoliv jiným.“ Junior se zvedl z křesla a zamířil ke skříňce s lihovinami.

Sarah Jo se mu postavila do cesty. „To děvče se mi nelíbí. Je to stejná courá, jako byla její máma, ale jestli jsi ji chtěl pro sebe, proč jsi ji přenechal Reedovi Lambertovi?“

„Je to mnohem kritičtější, Sarah Jo,“ řekl Angus tvrdě. „Naše budoucnost závisela na tom, jaký si na nás udělá Alex názor. Doufal jsem, že se stane součástí rodiny. Junior to jako obvykle zvoral.“

„Nekritizuj ho, Angusi.“

„Proč bych, ksakru, nemohl? Je to můj syn. Budu si ho kritizovat, jak se mi bude chtít, krucinál.“ Pak se ovládl a tíživě si povzdechl. „Teď už je moc pozdě, aby se brečelo nad rozlitým mlékem. Máme větší problém než Juniorův milostný život. Mám obavy, že nám hrozí soudní stíhání.“ Vyšel z místnosti a práskl za sebou hlavními dveřmi.

Junior si nalil čistou vodku. Když si zvedal sklenku k ústům, popadla ho Sarah Jo za paži. „Kdy už se naučíš, že jsi stejně dobrý jako Reede! Lepší! Kdy konečně uděláš něco, aby na tebe mohl být otec pyšný? Drahoušku, je načase, abys dospěl a pro změnu se chopil iniciativy.“

Alex zůstala na Reeda koukat v bezhlesém úžasu. Poklidně smetl rozsypaná kávová zrnka hřbetem ruky a dál plnil překapávač kávovaru. Jen co začala vroucí káva kapat do skleněné konvičky, otočil se k ní čelem.

„Tváříš se, jako bys spolkla kamínek. Copak jsi nečekala, že zrovna tohle uslyšíš?“

„Je to pravda?“ zeptala se chraptivě. „Zabils ji?“

Odvrátil hlavu, dlouhou chvíli hleděl do prázdna, pak se jí pronikavě zahleděl do očí. „Ne, Alex, nezabil jsem Celinu. Kdybych ji chtěl zabít, udělal bych to dřív než v ten večer, a udělal bych to holýma rukama. Měl bych pocit, že je to ospravedlnitelné zabití. Neobtěžoval bych se krást nějaký skalpel. A docela určitě bych nepřipustil, aby to za mě odskákal ten zaostalý nešťastník.“

Vklouzla mu do náruče a pevně ho objala. „Věřím ti, Reede.“

„Tak to už asi něco znamená.“ Tiskl ji k sobě a hladil ji po zádech. Otírala se mu obličejem o hruď.

Tiše, vzrušeně povzdechl, ale vyvinul se jí. „Káva je hotová.“

„Neodstrkuj mě, prosím. Ještě nejsem připravená, abychom se přestali objímat.“

„Ani já ne,“ řekl a pohladil ji po tváři, „ale jenom objímáni mi nestačí a mám silný pocit, že náš rozhovor nepovede k milostným hrátkám.“ Nalil dva šálky kávy a odnesl je ke stolu.

„Proč to říkáš?“ posadila se naproti němu.

„Protože chceš vědět, jestli vím, kdo do té stáje v ten večer šel.“

„A víš to?“

„Ne, nevím,“ řekl a energicky zavrtěl hlavou. „Přísahám při Bohu, že ne.“

„Ale víš, že to byl buď Angus, nebo Junior.“ Lhostejně pokrčil rameny.

„Nikdy jsi nechtěl vědět, který z nich to byl, viď?“

„Jaký by v tom byl rozdíl?“

To ji ohromilo. „Pro mě v tom rozdíl je. Pro tebe by měl být taky.“

„Proč? Tím, že to budu vědět, se na tom nic nezmění. Celinu to zpátky nepřivede. Nezmění to ani tvoje ani moje nešťastné dětství. Přiměje to tvoji babičku, aby tě měla ráda? Ne.“

Pochopil, proč se tváří tak zhrzeně, a řekl: „Ano, Alex, vím, že to je ten důvod, proč jsi sama sebe ustanovila jako toho, kdo Celinu pomstí. Merle Grahamová vždycky potřebovala obětního beránka. Kdykoliv Celina něco provedla, co považovala její matka za špatnost, schytal jsem to já. ‚Ten Lambertovic kluk‘ mi říkávala a tvářila se přitom kysele.

Takže mě nepřekvapuje, že na tebe vložila celoživotní pocit viny. Nikdy by nevzala vinu za Celininy chyby na sebe. A nikdy by nepřiznala, že Celina, jako každá jiná lidská bytost, co kdy chodila po tomhle světě, si dělala, co se jí zachtělo a kdy se jí zachtělo, ať už k tomu měla důvody, nebo ne. Takže jsi zbývala ty, v celé té zatracené záležitosti jediný skutečně nevinný člověk, aby na tebe tu vinu svalila.“

Zhluboka se nadechl. „Takže když tohle všechno uvážím, jak by vlastně mohlo komukoliv prospět, že se bude vědět, kdo ji zabil?“

„Musím to vědět, Reede.“ Neměla daleko k slzám. „Ten vrah, to byl i zloděj. Okradl mě. Matka by mě měla ráda, kdyby žila. Vím, že by měla.“

„Proboha, Alex, ani tě nechtěla,“ zařval. „Nechtěla tě o nic víc než chtěla moje máma mě. A nevytáhl jsem kvůli ní na trestnou výpravu.“

„Protože máš strach to udělat,“ zaječela na něho.

„Strach?“

„Bojíš se, že tě bude bolet to, co bys zjistil.“

„Nemám strach,“ odtušil. „Je mi to jedno.“

„Tak to mně to jedno není. Bohudíky nejsem tak studená a lhostejná jako ty.“

„V noci jsem ti nepřipadal studený,“ odsekl jízlivě. „To jsi zůstala tak dlouho panna, že jsi štěkala na všechny svoje nápadníky?“

Trhla sebou, jako by ji udeřil. Hluboce ji to zasáhlo, zůstala na něho koukat. Tvářil se uzavřeně a nepřátelsky, ale její zranitelnost ho udolala. Tlumeně zaklel a vtiskl si do očních důlků palec a ukazováček.

„Promiň. To jsem neměl. To jenom, že jsi tak hrozně protivná, když přijde řeč na tohle.“ Spustil ruku. V zelených očích měl naléhavou prosbu. „Vzdej to, Alex. Slituj se.“

„Nemůžu.“

„Nechceš.“

Sáhla po jeho ruce. „Reede, v tomhle se nikdy neshodném, a já se s tebou nechci hádat.“ Obličej jí zněžněl. „Ne po včerejší noci.“

„Někdo by si pomyslel, že to, co se támhle odehrálo,“ řekl a ukázal k obývacímu pokoji, „by vymazalo minulost.“

„To proto jsi to chtěl? Doufal jsi snad, že odpustím a zapomenu?“

Vytrhl jí ruku. „Ty ses pevně rozhodla, že mě naštveš, viď?“

„Ne, nechci tě provokovat, jenom, prosím tě, pochop, že se nemůžu vzdát, když už jsem tak blízko.“

„To nechápu.“

„Tak to prostě přijmi. Pomoz mi.“

„Jak? Tím, že ukážu prstem na člověka, který mi vždycky pomáhal, nebo na svého nejlepšího přítele?“

„Junior se zrovna nechoval jako tvůj nejlepší přítel.“

„To z něho mluvila uraženost a žárlivost.“

„V tu noc, kdy Celinu zabili, taky žárlil. Zranila jeho pýchu. Odmítla jeho nabídku k sňatku, protože byla pořád ještě zamilovaná do tebe. Mohlo by ho to přimět k tomu, aby ji zabil?“

„Přemýšlej, Alex,“ řekl podrážděně. „Kdyby se na ni Junior opravdu vrhl, měl by po ruce ten skalpel, aby ji mohl bodat? A to si opravdu myslíš, že by Junior bez ohledu na to, jak byl rozzuřený, dokázal někoho zabít?“

„Potom to byl Angus,“ řekla tiše.

„Nevím.“ Naštvaně vystřelil ze židle a začal rázovat sem a tam. Tahle domněnka mu vůbec nebyla cizí. „Angus byl proti tomu, aby si Junior Celinu vzal.“

„Angus je mnohem výbušnější než Junior,“ řekla spíš pro sebe. „Viděla jsem ho rozzlobeného. Dovedu si představit, že když se naštve, byl by schopný zabít, a rozhodně sáhl k zoufalým opatřením, aby se případ uzavřel dřív, než by důkazy mohly ukázat na něho.“

„Kam jdeš?“ Reede zpozorněl, když se zvedla ze židle a zamířila do ložnice.

„Musím s ním mluvit.“

„Alex!“ Šel za ní. Zalomcoval klikou na dveřích koupelny, ale zamkla se tam. „Nechci, abys tam chodila.“

„Musím.“ Otevřela dveře. Už byla oblečená a natáhla ruku. „Můžu si půjčit tvůj vůz?“

Upřel na ni tvrdý pohled. „Zničíš mu život. Pomyslelas na to?“

„Ano. A pokaždé, když pocítím lítost, připomenu si osamělé dětství bez lásky, které jsem prožívala, zatímco jemu se dařilo skvěle.“ Zavřela oči a vzchopila se. „Nechci Anguse zničit. Dělám jenom svoji práci, dělám, co je správné. Opravdu ho mám ráda. Za jiných okolností bych si ho mohla velice oblíbit. Ale okolnosti jsou takové, jako jsou, a já je nemůžu změnit. Když člověk provede nějakou špatnost, musí být potrestán.“

„No dobře.“ Popadl ji za paži a přitáhl si ji blíž. „A jak bude potrestaná žalobkyně za to, že spí s podezřelým?“

„Už nejsi podezřelý.“

„To jsi včera v noci nevěděla.“

Vztekle se mu vykroutila, proběhla domem a cestou popadla klíčky od auta z kraje stolu, kam je včera večer odložil.

Nechal ji jít a zavolal do své kanceláře. Bez dalších řečí vyštěkl: „Přivezte mi sem vůz, a rychle.“

„Všechny jsou mimo, šerife. Až na džíp.“

„To bude stačit. Ať už ho tady mám.“

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ PÁTÁ

Stacey Mintonová šokovala své přátele tím, že vešla do obývacího pokoje úplně oblečená, se suchýma očima a napohled klidná. S ohledem na její trápení hovořili tlumeně. Byli přesvědčení, že si dopřává tolik potřebný odpočinek, aby vydržela všechno to, co ji čeká.

Nepřetržitý proud starostlivých známých dodával do domu hrnce a mísy se saláty, vařeným jídlem a moučníky, a bez výjimky se každý zeptal: „Jak to snáší?“

Podle všeho nesla Stacey otcovu smrt velice dobře. Byla jako vždy dokonale oblečená a upravená. Až na našedlé kruhy pod očima mohla být docela dobře na cestě na nějakou schůzi klubu.

„Nevzbudili jsme tě, Stacey? Dali jsme ceduli na dveře, aby lidi klepali a nezvonili.“

„Už jsem nějakou chvíli nespala,“ odvětila přátelům. „Kdy odešel Junior?“

„Někdy během noci. Nedala by sis něco k jídlu? Páni, tady je jídla, že by se nakrmila armáda.“

„Ne díky, zrovna teď si nic nedám.“

„Volal pan Davis. Potřebuje s tebou nutně prohovořit, jak má zařídit pohřeb, ale říkal, že ti bude kdykoliv k dispozici.“

„Později mu zavolám.“

Všichni její přátelé užasle hleděli, jak jde ke skříni a vyndává kabát. Ustaraně a udiveně se po sobě podívali. „Stacey, drahá, kam jdeš?“

„Ven.“

„Rádi ti všechno zařídíme. Od toho jsme tady.“

„Vážím si toho, ale tohle musím vyřídit sama.“

„Co máme říct lidem, kteří se tady za tebou zastaví?“ zeptala se jedna návštěvnice a rozčileně ji následovala k hlavním dveřím.

Stacey se otočila a klidně odpověděla:. „Řekněte jim, co chcete.“

Anguse zřejmě nepřekvapilo, když Alex neohlášené vešla do jeho pracovny. Seděl na kožené pohovce a masíroval si palec, který ho nepřestával bolet. „Neslyšel jsem vás přijíždět,“ řekl. „Zrovna jsem přišel ze stájí. Máme tam dvouletého hřebečka se zánětem šlach, což může bolet o hodně víc než dna.“

„Lupe mi řekla, že jste tady.“

„Nechtěla byste něco k snídani? Trochu kávy?“

„Ne, děkuji, Angusi.“ Pohostinný až do trpkého konce, pomyslela si.

„Hodí se vám to teď, abychom si promluvili?“

Zasmál se. „Hodí se mi to jako kdykoliv jindy, řekl bych, když vezmu v úvahu, o čem budeme mluvit.“ Posadila se vedle něho na pohovku. Bystrýma modrýma očima si ji zkoumavě měřil. „Vylil si vám Joe srdce, než se zabil?“

„Nepozval mě k sobě do kanceláře, aby se mi vyzpovídal, jestli máte na mysli tohle,“ odpověděla, „ale vím, na čem jste se s ním dohodl. Jak jste Juniora přemluvil, aby na to přistoupil, Angusi?“

Vůbec se nesnažil jí její obvinění vyvracet. „V té době mu bylo jedno, co se s ním děje. Celinina smrt ho tolik zdrtila, že byl s Joeovým děvčetem ženatý dřív, než mu to došlo. A víte co? Nejsem si jistý, že by těch prvních pár měsíců přečkal, kdyby o něho Stacey tolik nepečovala. Nikdy jsem na vteřinu nezalitoval, že jsem s Joem tu dohodu uzavřel.“

„Koho jste chránil?“

Rázně otočil řeč jinam. „Vypadáte dnes poránu dost utahaně. To vám dal včera v noci Reede tolik do těla?“ V rozpacích sklopila hlavu. „Junior vám to řekl?“

„Ano.“ Natahoval si botu a přitom, jak do ní soukal bolavý palec, sebou trhl. „Nemůžu říct, že mě to překvapuje – jsem rozčarovaný, to ano, ale překvapený ne.“ Zvedla hlavu. „Proč?“

„Jaká matka, taková dcera. Reede měl vždycky u Celiny přednost přede všemi ostatními muži. Kdo ví proč? Takhle to zkrátka bylo. Dneska se tomu myslím říká chemie.“ Spustil nohu na podlahu a opřel se o vycpávané opěradlo pohovky. „Co je mezi vámi dvěma?“

„Je to víc než jen chemie.“

„Takže ho milujete?“

„Ano.“

Zatvářil se ustaraně. „Musím vás varovat, jako by vás varoval otec, Alex. Reeda není jednoduché milovat. Jen velice těžko dává najevo náklonnost a ještě hůř ji přijímá. Jak je starý, pořád má v sobě tu hořkost, že ho máma opustila, když byl ještě maličký.“

„To proto nedokázal Celině odpustit, že se zapletla s Alem Gaitherem a měla mě?“

„Myslím, že jo. Snažil se nedat na sobě znát, jak ho to zasáhlo. Chodil tady s hlavou vztyčenou a skrýval svoje pocity za lhostejnost, ale zasáhlo ho to. Já jsem to poznal. Proti vám nic neměl, to pochopte, ale nikdy by nedokázal vaší matce úplně odpustit, že ho podvedla.“

„A co Junior?“

„Junior jí zase nemohl odpustit, že měla radši Reeda než jeho.“

„Ale ani jeden z nich ji nezabil.“ Pohlédla mu zpříma do očí. „Udělal jste to vy, viďte?“

Zvedl se a přistoupil k oknu. Zadíval se ven na všechno to, co vybudoval z ničeho a co teď s velkou pravděpodobností ztratí. Tíživé ticho v místnosti se protáhlo na několik minut. Nakonec řekl: „Ne, já jsem to neudělal.“ Pak se pomalu otočil a dodal: „Ale chtěl jsem.“

„Proč?“

„Vaše matka si zahrávala, Alex. A dělala to s chutí, a když jsem ji poznal, byla trochu větroplach a všechno mohlo být prima, kdyby taková zůstala. Ale dospěla a uvědomila si, že může oba ty chlapce ovládat – sexuálně ovládat. A začala toho využívat.“

Alex se sevřelo srdce. Skoro ani nedýchala. Bylo jí, jako by se dívala na horor a čekala, až monstrum konečně vystrčí hlavu. Chtěla ten film vidět do konce, a zároveň nechtěla. Se vší pravděpodobností bude ošklivý.

„Pozoroval jsem to,“ pokračoval Angus, „ale nemohl jsem v tom nic udělat. Stavěla jednoho proti druhému.“

To, co říkal, odpovídalo tomu, jak to nazvala Nora Gailová. Pokušení bylo zkrátka moc silné.

„Čím byli starší, tím to bylo horší,“ navázal Angus. „Pevné přátelství mezi oběma chlapci bylo jako naleštěné jablko. Celina vyjedla jeho dužinu jako červ. Neměl jsem ji moc rád.“ Přišel se znovu posadit na pohovku. „Ale toužil jsem po ní.“

Když se Alex ujistila, že ji neklamal sluch, nedokázala zadržet překvapené „Cože?“

Pokřiveně se usmál. „Uvědomte si, že to bylo před pětadvaceti lety, kdy jsem měl o patnáct kilo míň. Neměl jsem tohle,“ pohladil si břicho, „a měl jsem víc vlasů. Pořád ještě na mě ženy braly.“

„Ne že bych o tom pochybovala, Angusi, to jenom, že jsem neměla ponětí –“

„Nikdo další také ne. Bylo to moje malé tajemství. Ani ona to nevěděla… až do toho večera, kdy zemřela.“

Alex zasténala. Monstrum pravdy nebylo jenom ošklivé, bylo přímo odporné.

„Junior vypadl, aby utopil svoje smutky v pití. Celina přišla do téhle místnosti. Seděla přímo tam, kde teď sedíte vy, a plakala. Svěřila se mi, že neví, co má dělat. Reeda milovala tak, jako nikdy nemilovala žádného muže. Juniora měla také ráda, ale ne dost na to, aby si ho vzala. Nevěděla, jak vás samotná bude vychovávat. Pokaždé, když se na vás podívala, připomnělo jí to chybu, jíž se dopustila a která provždy změnila její život.

Takhle mlela pořád dokola a očekávala, že s ní budu soucítit, ale já jsem přitom dokázal vidět jen sobeckou potvoru, kterou byla. Všechno si spískala sama. Bylo jí jedno, že ublížila jiným lidem nebo že si zahrávala s jejich životy. Záleželo jí jenom na tom, jak to zasáhlo ji.“

Zavrtěl hlavou, jak se vysmíval sám sobě. „To mně ovšem nezabránilo, abych ji nechtěl. Chtěljsemjivícnež kdypřed-tím. Sám před sebou jsem si to ospravedlnil, protože jsem si řekl, že si nezaslouží od takového starého kozla, jako jsem já, nic lepšího.“ Nadechl se. „Tak nebo tak, udělal jsem jí návrh.“

„Řekl jste jí, že… že po ní toužíte?“

„Nevybalil jsem to rovnou, to ne. Nabídl jsem jí, že ji ubytujú v domě mimo město, někde blízko. Řekl jsem jí, že všechno zaplatím. Že nebude muset hnout prstem, jenom mi vyhoví, až se za ní přijdu podívat. Samozřejmě jsem očekával, že si vás vezme s sebou a paní Grahamovou taky, i když pochybujú, že by na to vaše babička přistoupila. Požádal jsem ji, aby se stala mojí milenkou.“

„Co na to řekla?“

„Vůbec nic. Jen na mě pár vteřin hleděla, a pak se rozesmála.“ Jeho pohled zmrazil Alex až do morku kostí, když chraplavě dodal: „A vy dobře víte, jak nesnáším, když se někdo vysmívá mým nápadům.“

„Ty nechutný starý dobytku.“

Oba se otočili po hlase, který jim vpadl do hovoru. Junior, s obličejem zrůzněným urážkou a zlostí, stál v otevřených dveřích. Namířil roztřesený, obviňující prst na otce. „Nechtěls, abych se s ní oženil, protože jsi ji chtěl pro sebe! Zabils ji, protože tvůj odporný návrh odmítla! Tys ji kvůli tomu zabil, ty ničemo!“

Cesta jí připadala hrbolatější než obvykle. Nebo možná vjížděla do výmolů, protože přes slzy neviděla dobře na cestu. Měla co dělat, aby cestou k Reedovu domu udržela jeho vůz na silnici. Když se Junior vrhl na Anguse a začal do něho bušit pěstmi, vyběhla z místnosti. Nemohla se na to dívat. Její vyšetřování postavilo syna proti otci, přítele proti příteli, a už to zkrátka nedokázala vydržet. Utekla.

Všichni měli pravdu. Snažili se ji varovat, ale odmítala poslouchat. Poháněl ji pocit viny, byla paličatá a z ničeho si nic nedělala, byla po zuby ozbrojená neotřesitelným vědomím toho, co je správné, a co není, popoháněl ji neklid nezralosti, kopala na zakázaném území a porušila jeho po-svátnost. Probudila hněv zlých duchů uložených před léty ke spánku. Navzdory všem dobrým radám kopala dál. Teď se tito duchové bouří a hlásí se o slovo.

Babička jí vtloukla do hlavy, že Celina byla křehká heroina, tragicky zasažená v rozpuku ženství. Sklíčená mladá vdova s nemluvnětem v náručí, která s úzkostí a strachem hleděla na krutý svět kolem sebe. Místo toho byla sobecká pletichářka, a byla dokonce krutá k lidem, kteří ji měli rádi.

Merle ji přesvědčila, že to ona může za matčinu smrt. Každým gestem, slovem a skutkem, ať už skrytým, nebo zjevným, pěstovala v Alex pocit méněcennosti a viny.

Merle se mýlila. Celina mohla za to, že ji zabili, sama. Silou vůle se Alex zprostila pocitu viny a lítosti. Je svobodná! Už vlastně nezáleží na tom, čí ruka držela skalpel. Kvůli ní to nebylo.

Nedokázala myslet na nic jiného, než že to musí povědět Reedovi. Zaparkovala před jeho domem, vystoupila a přeběhla přes verandu. U dveří zaváhala a tiše zaklepala. Po chvilce je otevřela a vešla dovnitř. „Reede?“ Dům byl ponurý a prázdný.

Vykročila k ložnici, nepřestávala ho volat jménem, ale už jí bylo jasné, že není doma. Když se otočila, všimla si své kabelky, kterou zapomněla na nočním stolku. V přilehlé koupelně se podívala, jestli tam něco nezapomněla, všechno si posbírala a naházela do kabelky.

Když ji zaklapla, připadalo jí, že slyší známé zaskřípění předních dveří. Zůstala nehybně stát a poslouchala. „Reede?“ Ten zvuk se už neopakoval.

Ponořila se do sladkých vzpomínek na včerejší noc a přitom se dotýkala Reedových věcí na nočním stolku – slunečních brýlí, hřebenu, který moc nepoužíval, mosazné přezky k opasku, na níž byla pečeť státu Texas. Srdce jí přetékalo láskou. Otočila se k odchodu, ale zůstala stát na místě jako přibitá.

Žena, která stála ve dveřích ložnice, držela v ruce nůž.

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ ŠESTÁ

„Co se to tady ksakru děje?“

Reede popadl Juniora za límec a odtrhl ho od Anguse, který ležel jak široký, tak dlouhý na podlaze. Z roztrženého rtu mu na bradu stékal pramínek krve. Kupodivu se smál.

„Kde ses naučil takhle se prát, chlapče, a proč ses nepral častěji?“ Posadil se a natáhl ruku k Reedovi. „Pomoz mi vstát.“ Reede mrskl varovným pohledem po Juniorovi, pustil ho a pomohl Angusovi na nohy.

„Nechtěl by mi laskavě někdo z vás říct, co to hergot znamená?“ zeptal se Reede ostře.

Když mu přivezli džíp, odjel rovnou na ranč, kde ho hned ve dveřích uvítala rozčilená Lupe s tím, že se pan Minton s Juniorem perou.

Vběhl do pracovny a našel ty dva, jak se válejí na zemi. Junior se divoce, ale celkem neškodně strefoval otci do hlavy.

„Chtěl Celinu pro sebe,“ prohlásil Junior a hruď mu pracovala námahou a zlostí. „Zaslechl jsem, jak o tom vypráví Alex. Chtěl z Celiny udělat svoji milenku. Když odmítla, tak ji zabil.“

Angus si poklidně kapesníkem stíral z brady krev. „Opravdu tomu věříš, synu? Myslíš si, že bych všechno obětoval – tvoji matku, tebe, tohle místo – za takovou kur-vičku?“

„Slyšel jsem tě, jak jsi Alex říkal, že jsi ji chtěl.“

„Chtěl jsem ji, od pasu dolů, ale nemiloval jsem ji. Nelíbilo se mi, jak se postavila mezi tebe a Reeda. A rozhodně bych nedal v sázku všechno, co jsem v životě měl, tím, že bych ji zabil. Nejspíš jsem měl chuť jí zakroutit krkem, když se mi vysmála, ale neudělal jsem to.“ Těkal pohledem z jednoho mladého muže na druhého. „Nezadal jsem si, když to místo mě udělal jeden z vás.“

Všichni tři se po sobě rozpačitě dívali. Minulých pětadvacet let se vtěsnalo do této klíčové chvíle. Doposud neměl žádný z nich odvahu tu otázku položit. Pravda byla k neunesení bolestná, a tak připustili, aby totožnost vraha zůstávala záhadou.

Shodli se na tom beze slov. Chránilo je to před vědomím, kdo ukončil Celinin život. Žádný z nich to vědět nechtěl.

„Já jsem to děvče nezabil,“ prohlásil Angus. „Jak jsem říkal Alex, dal jsem jí klíče od jednoho našeho vozu a řekl jí, ať jede domů. Když jsem ji viděl naposledy, vycházela hlavními dveřmi.“

„Byl jsem rozčilený, protože mě odmítla,“ řekl Junior. „Obrážel jsem pivnice a zlil se pod obraz. Nepamatuju se, kde jsem byl, ani s kým. Ale myslím, že bych si pamatoval, kdybych Celinu rozšvihal na cáry.“

„Odešel jsem, když se podával moučník,“ připomněl jim Reede. „Strávil jsem noc s Norou Gailovou. Do stájí jsem přišel kolem šesté ráno. Tehdy jsem ji našel.“

Angus nechápavě zavrtěl hlavou. „Potom je všechno, co jsme řekli Alex, pravda.“

„Alex?“ zvolal Reede. „Neříkali jste, že tady zrovna teď byla?“

„Když jsem přišel, tak s ní táta právě mluvil.“

„Kde je teď?“

„Seděla přímo tady,“ řekl Angus a ukázal na prázdnou pohovku. „Když se na mě Junior vrhl a srazil mě na zem, tak už jsem nic jiného nevnímal. Jako by se na mě vrhl bejk,“ řekl a bodře zlehka udeřil syna do brady. Junior se natěšené chlapecky zazubil.

„Co abyste toho vy dva nechali a řekli mi, kam šla?“

„Jen klid, Reede, bude někde tady.“

„Neviděl jsem ji, když jsem přišel,“ trval umíněně na svém a spěchal do haly.

„Nemůže být pryč déle než pár minut,“ řekl Junior. „Co se tak rozčiluješ –“

„Copak nechápeš?“ zeptal se Reede přes rameno. „Jestli žádný z nás Celinu nezabil, tak ten, kdo to udělal, je pořád ještě tady, a je na Alex stejně naštvaný, jako jsme byli my.“

„Proboha, nenapadlo mě –“

„Máš pravdu, Reede.“

„Pojďme.“

Všichni tři se vyhrnuli hlavními dveřmi. Když sbíhali ze schodů, vjela na příjezdovou cestu Stacey Wallaceová, zastavila a vystoupila.

„Juniore, Angusi, Reede, jsem ráda, že jsem vás zastihla. Jde o Alex.“

Reede ujížděl s džípem jako o život. Na křižovatce dálnice a Mintonovy soukromé cesty dostihl své zástupce, kteří mu dovezli džíp, a zastavil jejich hlídkový vůz.

„Neviděli jste moje auto?“ zahulákal na ně. „Řídila ho Alex Gaitherová.“

„Jo, Reede, viděli. Mířila k tobě domů.“

„Moc děkuju.“ Svým spolujezdcům nařídil: „Držte se,“ a prudce vůz otočil.

„Co se děje?“ zeptala se Stacey. Džíp neměl plachtu, a tak se držela horní tyče, aby uchránila holý život. V jejím usedlém světě se nikdy nic tak vzrušujícího neodehrávalo.

Nebylo možné některého z těch tří zadržet. Div ji nepovalili, jak se hnali do džípu. Dověděla se, že jestli s nimi zrovna teď potřebuje mluvit, musí jet s sebou. Nasedla dozadu k Juniorovi, zatímco Angus se posadil dopředu vedle Reeda.

„Alex by mohla být v nebezpečí,“ zakřičel jí do ucha, aby ho slyšela. Studený vítr mu bral slova od úst. „V nebezpečí?“

„To je dlouhá historie.“

„Jela jsem za ní do motelu,“ křikla Stacey. „Recepčními řekl, že by mohla být na ranči.“

„Co že to nemůže počkat?“ zeptal se Reede přes rameno.

„Včera večer jsem jí neřekla všecko, co mám na srdci. Nedržela pistoli ani nestiskla spoušť, ale způsobila, že se otec zabil.“

Junior ji vzal kolem ramen, přitáhl ji k sobě a políbil ji na spánek. „Nech to být, Stacey. Alex není ten důvod, proč si vzal soudce život.“

„O tohle tak docela nejde,“ řekla Stacey roztržitě. „To jejívyšetřování vyvolalo plno otázek… no, vzali jsme se tak krátce nato, co Celinu zabili. Lidi si mysleli… víš, jak dovedou být podezíraví a úzkoprsí. Zase o tom začali mluvit.“ Pátravé k němu zvedla oči. „Juniore, proč sis mě vlastně vzal?“

Zvedl jí prstem bradu. „Protože jsi krásná, dynamická žena. Jsi to nejlepší, co mě kdy potkalo, Stacey,“ řekl a myslel to vážně. Nemohl ji milovat, ale vážil si její laskavosti a dobroty a její neochvějné lásky.

„Tak mě máš přece jenom trochu rád?“

Usmál se na ni, a aby měla radost, řekl: „Moc tě milujú, děvče.“

V očích se jí zaleskly slzy. Obličej se jí tak rozzářil, že byla skoro hezká. „Děkuju, Juniore.“

Angus se najednou předklonil a ukázal k obzoru. „Proboha, to vypadá jako –“

„Kouř,“ dořekl Reede chmurně a dupl na plyn.

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ SEDMÁ

„Sarah Jo!“ zvolala Alex. „Co to proboha děláte?“

Sarah Jo se mírně usmála. „Sledovala jsem vás sem od svého domu.“

„Proč?“

Alex upírala oči na nůž. Byl to obyčejný kuchyňský nůž, ale v ruce Sarah Jo vůbec obyčejně nevypadal. Vždycky předtím se zdála její ruka ženská a křehká. Nyní, když svírala střenku nože, vypadala vychrtle a zlověstně.

„Přišla jsem se zbavit další nepříjemnosti.“ Doširoka rozevřela oči, ale vzápětí je přivřela. „Stejně jako kdysi v Kentucky. Bratr dostal hříbě, které jsem chtěla. To nebylo fér. Musela jsem se zbavit jeho i hříběte, jinak bych nemohla být nikdy zase šťastná.“

„Co… co jste udělala?“

„Vlákala jsem ho do stáje, řekla jsem mu, že hříbě má koliku. Pak jsem zamkla vrata a založila oheň.“

Alex se v hrůze zapotácela. „To je strašné.“

„Ano, opravdu to bylo strašné. Na míle daleko bylo cítit škvařící se koňské maso. Ten zápach visel ve vzduchu kolik dní.“

Alex si zvedla roztřesenou ruku k ústům. Ta žena je jasně šílená, a tudíž o to nebezpečnější.

„V tu noc, kdy jsem zavraždila Celinu, jsem oheň zakládat nemusela.“

„Proč ne?“

„Ten kretén, Moula Bud, se za ní táhl na ranč. Potkala jsem ho, když jsem ze stáje vycházela. Vyděsil mě k smrti, jak tam tak tiše stál ve tmě. Vešel dovnitř a uviděl ji. Padl na ni a začal provádět něco ohavného. Viděla jsem ho, jak zvedá nůž doktora Collinse.“ Potěšené se usmála.

„A to jsem poznala, že nebudu muset zapálit a zahubit všechny ty nádherné koně.“

„Vy jste zabila moji matku,“ hlesla Alex zničeně. „Vy jste ji zabila!!!“

„Byla to bezcenná holka.“ Výraz v obličeji Sarah Jo se drasticky změnil, zatvářila se nenávistně. „Večer co večer jsem se modlila, aby se vdala za Reeda Lamberta. Tím by oba zmizeli z mého života. Angus nepotřeboval víc než jednoho syna, toho, kterého jsem mu dala já,“ rozkřikla se a volnou rukou si zabušila do hrudi. „Proč pořád musel mít kolem sebe toho bastarda?“

„Jak to souviselo s Celinou?“

„Ta pitomá holka se nechala přivést do jiného stavu. Potom už ji Reede nechtěl.“ Zaťala zuby, a tím se jí zkřivily jemné rysy obličeje. „A já jsem se musela dívat, jak se do toho vložil Junior, aby zaujal Reedovo místo. Skutečně se s ní chtěl oženit. Presley, který si bere nějakou pobehlici s nemanželským dítětem! Nehodlala jsem připustit, aby si můj syn zničil život.“

„Takže jste čekala na příležitost, abyste ji zabila.“

„Celina mi přímo padla do rukou. Ten večer Junior celý rozháraný odešel. A potom ze sebe před ní Angus udělal úplného pitomce.“

„Vyslechla jste jejich rozhovor?“

„Potají jsem poslouchala.“

„A začala jste žárlit.“

„Žárlit?“ zopakovala a melodicky se zasmála. „Dobré nebe, to ne. Angus měl jiné ženy téměř po celé naše manželství. Dokonce bych mu ani neměla za zlé, kdyby si pořídil Celinu, pokud by ji usadil někde mimo město a daleko od Juniora. Ale ta hloupá potvora se mu vysmála –vysmála se mému manželovi do obličeje, potom, co si jí vylil srdce!“

Oči se jí rozmžikaly a skrovné poprsí se jí zvedalo s každým namáhavým nadechnutím. Hlas měla najednou ječi-vý. Alex věděla, že jestli se má z téhle situace vymluvit, musí postupovat velice opatrně. Pořád ještě shledávala slova, když ucítila první závan kouře.

Pohlédla za Sarah Jo do chodby. Začínala se plnit dýmem. Plameny olizovaly stěny obývacího pokoje vzadu.

„Sarah Jo!“ začala Alex roztřeseně. „Ráda bych si s vámi o tom promluvila, ale…“

„Zůstaňte, kde jste,“ přikázala jí Sarah Jo ostře, a když Alex udělala váhavý krok, rozmáchla se nožem. „Přišla jste sem a začala dělat nepříjemnosti, stejně jako ona. Dáváte přednost Reedovi před mým Juniorem. Trápí se kvůli vám. Angus je rozčilený a má starosti kvůli smrti soudce Wallace, a za to všecko můžete vy. Víte, Angus myslel, že ji zabil některý z chlapců.“

Selmovsky se usmála. „Věděla jsem, že si to bude myslet. Věděla jsem, že se ani kluci nebudou na nic vyptávat. Byla jsem závislá na loajalitě jednoho k druhému. Byl to dokonalý zločin. Angus si myslel, že chrání kluky, a dohodl se se soudcem Wallacem. Vadilo mi, že se Junior musel ženit tak mladý, ale byla jsem radši, že je to Stacey, než aby to byla Celina.“

Dým houstl čím dál víc. Obtáčel se kolem Sarah Jo, ona však si to zřejmě neuvědomovala. „Začala jste se moc vyptávat,“ navázala Sarah Jo a nasadila smutný obličej. „Pokusila jsem se vás zastrašit tím dopisem. Udělala jsem to, aby to vypadalo, že ho poslal ten bláznivý reverend Plummet, ale napsala jsem ho já.“ Byla zřejmě se sebou velice spokojená. Alex využila její samolibosti a nenápadně, pomaličku, po krůčcích se k ní blížila.

„Pořád vám to nedocházelo, tak jsem vás srazila ze silnice firemní dodávkou. Škoda že jste neumřela, když jste se nabourala, to by byl soudce Wallace pořád ještě naživu a o dohodě, kterou s ním Angus uzavřel, by nikdo nevěděl.“ Začínala ztrácet vyrovnanost, to bylo znát. „Ale po dnešku se nebudu muset –“

Alex se vrhla kupředu a udeřila Sarah Jo do zápěstí. Sarah Jo měla ovšem víc síly, než se zdálo. Podařilo se jí udržet nůž v ruce. Alex ji popadla za zápěstí a nepustila, přitom uhýbala před nožem, který se na ni rozmachoval.

„Nedovolím, abyste mi zničila rodinu,“ supěla Sarah Jo a mávla nožem na Alexino břicho.

Zápasily o nůž. Padly na kolena a Alex se snažila uhýbat před míhající se čepelí, ale dým kolem nich už byl příliš hustý, takže ji pořádně neviděla. Začaly jí slzet oči. Rozkašlala se. Sarah Jo ji přirazila ke zdi. Svezla se k zemi a při tom nárazu pocítila, jak se jí otevřela rána na hlavě.

Nějak se jí podařilo zvednout se na nohy a začala táhnout Sarah Jo chodbou, kde se kolem nich valil dým. Alex úplně zapomněla, jak by se měla v případě požáru správně chovat. Pokoušela se zadržet dech, ale plíce volaly po kyslíku, když se měla zhostit nelehkého úkolu a odtáhnout Sarah Jo s sebou.

Dostaly se skoro až do obývacího pokoje, než si Sarah Jo uvědomila, že nad ní Alex získává vrch. Sebrala všechny síly a začala s ní zápasit divočeji než předtím. Nůž zasáhl Alex do kotníku. Zaječela. Zubaté ostří nože ji zasáhlo znovu, tentokrát do lýtka. Udělala pár klopýtavých kroků k obývacímu pokoji.

Najednou se jí Sarah Jo vytrhla. Před pár vteřinami bojovala, aby se z toho dostala, ale teď zpanikařila, že tu ženu, která na ni v dusivém černém dýmu útočí, ztratila. Už ani nedokázala rozeznat její obrysy.

„Sarah Jo, kde jste?“ Do úst jí vnikl dým. Natáhla ruce a hmatala kolem sebe, ale nenahmátla nic než žhavý vzduch.

Pak ji ovládl pud sebezáchovy. Otočila se, předklonila a vrhla se chodbou. V obývacím pokoji prokličkovala mezi hořícím nábytkem a slepě běžela ke dveřím. Dveře už doutnaly, jinak byly netknuté. Popadla kliku a popálila si dlaň.

Rozkřičela se strachy a bolestí a vyřítila se ze dveří ven na verandu.

„Alex!“

Klopýtala ve směru Reedova hlasu a kouřem pálícíma očima rozostřeně uviděla, jak za skřípotu brzd pouhých pár yardů od ní zastavuje džíp.

„Reede,“ vypravila ze sebe krákoravě a natáhla po něm ruce. Upadla. Vyskočil z místa řidiče a sklonil se nad ní. „Sarah Jo,“ zasípěla. S vypětím sil pozvedla ruku a ukázala k domu.

„Panebože, matka!“ Junior vyskočil z džípu a rozběhl se.

„Juniore, vrať se!“ zaječela Stacey. „Ne, ach bože, ne!“

„Synu, ne!“ Angus hmátl po Juniorovi, když se hnal kolem něho. „Je moc pozdě!“

Reede už byl na verandě, když ho Junior srazil. Reede se zřítil pozpátku po schodech a skončil na zemi. Ještě stačil hmátnout po Juniorově kotníku, ale bez úspěchu. „To nemůžeš, Juniore!“

Junior se otočil a zadíval se na něho: „Tentokrát, Reede, sklidím slávu já.“

Vrhl na Reeda oslnivý úsměv a vběhl do hořícího domu.

EPILOG

n

„Myslela jsem, že bys mohl být tady.“

Reede nedal najevo, že slyšel Alex přicházet, dokud na něho nepromluvila. Otočil se po ní přes rameno, pak se znovu zadíval na dva čerstvé hroby. Na chvíli se rozhostilo rozpačité mlčení. Potom řekl: „Slíbil jsem Angusovi, že to sem zajdu každý den zkontrolovat. On se na to ještě úplně necítí.“

Alex přistoupila blíž. „Zastavila jsem se za ním dnes odpoledne. Předvedl chabý pokus, jako že je pořád ten chlap od rány,“ poznamenala smutně. „Má plné právo truchlit. Taky jsem mu to řekla. Doufám, že si to vzal k srdci.“

„Byl určitě rád, že jsi za ním přišla.“

„Tím si nejsem tak jistá.“ Obrátil se k ní. Nervózně si odhrnovala vlasy, které jí silný vítr vháněl do obličeje. „Kdybych sem vůbec nepřišla, nikdy znovu ten případ neotevřela

„Tohle si neříkej, Alex,“ vybuchl divoce. „Za nic z toho jsi nemohla. Nikdo netušil, jak je Sarah Jo šílená, ani Angus ne, a ten s ní byl ženatý. Junior… no…“ Odmlčel se, hrdlo se mu stáhlo.

„Bude ti chybět.“

„Že mi bude chybět?“ opakoval s předstíranou nonšalancí. „Holomek jeden. Vlítnout do hořícího domu, který je na spadnutí. Jenom vyložený blázen může udělat takovou pitomost.“

„Ty víš, proč to udělal, Reede. Měl pocit, že musí.“

V očích se mu leskly slzy a při tom pohledu se Alex stáhlo hrdlo a chtělo se jí plakat. Přistoupila k němu a položila mu ruku na paži. „Měl jsi ho rád, Reede. Je tak těžké si to přiznat?“

Zadíval se na hrob zasypaný květinami. „Lidi vždycky mluvili o tom, jak na mě žárlil. Nikdy nikdo neuhodl, jak jsem žárlil já na něho.“

„Ty jsi žárlil na Juniora?“

Přikývl. „Na výhody, které měl.“ Suše, posměšně se zasmál. „Skoro pořád jsem na něho byl naštvaný, že ty výhody promarňuje.“

„Máme rádi lidi prese všechno, jací jsou, ne proto, jací jsou. Alespoň by to tak mělo být.“

Spustila ruku z jeho paže a pokusila se o lehký, konverzační tón. „Angus mi říkal, že má v plánu pokračovat s tím závodištěm.“

„Jo, je to paličatý starý nezmar.“

„Tvoje letiště bude prosperovat.“

„To by mělo. Koncem roku jsem bez místa.“ Zatvářila se udiveně, a tak pokračoval: „Dal jsem výpověď. Nemůžu dělat šerifa a zároveň něco udělat z toho letiště. Bylo načase se do toho pustit, nebo to nechat plavat. Rozhodl jsem se, že se do toho pustím.“

„To je dobře. Jsem kvůli tobě ráda. Angus říká, že pomýšlíš na to, že by ses s ním spojil.“

„Uvidíme. Chci si koupit dalšího závodního koně z pojistky za Double Time. Uvažujú o tom, že bych si ho sám vycvičil. Angus mi chce pomáhat.“ v Že o tom mluvil, jako by o nic nešlo, ji ani na chvíli neošá-lilo, ale nechala to být. Kdyby byla hazardní hráč, vsadila by na to budoucí spojenectví. Tentokrát z toho víc bude těžit Angus než Reede.

„A co ty?“ zeptal se. „Kdy se vrátíš do práce?“

Zastrčila si ruce do kapes kožíšku a narovnala ramena. „Ještě nevím. Vzhledem ke svým zraněním –“

„Jak se ti vlastně hojí?“

„Dobře.“

„Žádné bolesti?“

„Už ne. V podstatě jsem jako znovuzrozená, ale Greg říkal, abych do práce nespěchala. Ví, jak mi to dalo zabrat.“

Rozhrábla špičkou boty měkkou půdu. „Ani si nejsem jistá, jestli se vůbec chci vrátit.“ Vycítila, že sebou překvapeně trhl, zvedla hlavu a usmála se na něho. „Bude vám to připadat zábavné, šerife. Právě jsem si uvědomila, jaké pochopení mám pro obviněné. Možná zkusím pro změnu obhajobu.“

„Jako veřejný obhájce?“

„Možná.“

„Kde?“

Vnořila se mu pohledem do očí. „Ještě jsem se nerozhodla.“

Reede začal také rozhrnovat čerstvě rozkopanou hlínu, na níž stál. „Já… ehm… četl jsem tvoje prohlášení v novinách. To bylo od tebe slušné, že jsi případ uzavřela pro nedostatek důkazů,“ řekl tiše.

„Nikomu by přece nijak neprospělo, kdybych napadla původní rozsudek.“

„Ne, to by neprospělo, zvláště teď ne.“

„Pravděpodobně tomu tak bylo od začátku, Reede.“ Zvedl hlavu a uznale na ni pohlédl. „Měl jsi pravdu, všichni jste měli pravdu. To vyšetřování bylo osobní. Využila jsem je a lidi, co do toho byli zapletení, abych dokázala, že se babička mýlila.“ Roztřeseně se nadechla. „Pro Celinu je už moc pozdě, aby napravila svoje chyby, já ale určitě můžu udělat něco s těmi svými.“

Pokývla hlavou k hrobu opodál, k tomu staršímu, zarostlému, kde teď u náhrobního kamene ležela jediná rudá růže. „Dals ji tam ty?“

Pohlédl přes dva čerstvé rovy k Celininu hrobu. „Napadlo mě, že by se s ní Junior rád podělil. Víš, jak si potrpěl na dámy.“ Bylo zdravé, že se při těch slovech dokázal usmát.

„Víš, neuvědomovala jsem si, že je to místo Mintonovy rodiny, až tuhle při pohřbu. Matce by se líbilo, že je tady s ním.“

„A on je tam, kde chtěl být vždycky. Blízko Celiny, a aby mezi nimi už nikdo nebyl.“

Příval citu stáhl Alex hrdlo a oči jí zvlhly. „Chudák Stacey. Nikdy neměla u Juniora šanci, viď?“

„To žádná. Přes všechno to holkaření byl Junior muž jediné ženy.“

V tichém srozumění se otočili a pustili se ze svahu ke svým vozům.

„To byl tvůj nápad, aby se Stacey na nějakou dobu přestěhovala na ranč?“ zeptala se Alex cestou přes trávník.

Zřejmě se mu moc nechtělo to přiznat. Pokrčení rameny bylo jediné, čeho se dočkala jako odpovědi.

„To byl moudrý návrh, Reede. S Angusem se budou navzájem podporovat.“ Dcera zesnulého soudce ji neměla moc v lásce, Alex to ovšem chápala a dovedla jí to odpustit.

„Stacey musí někoho obskakovat,“ řekl Reede, „a tenhle druh pozornosti Angus zrovna teď potřebuje.“

Došli právě k jejímu vozu a Alex se otočila a zastřeně se zeptala: „A co ty? Kdo bude obskakovat tebe?“

„Nikdy jsem to nepotřeboval.“

„Ale ano, potřeboval,“ řekla. „Jenom jsi to nikdy nikomu nedovolil.“ O krok k němu přistoupila. „Necháš mě odejít z města, ze svého života, aniž by ses pokusil mě zastavit?“

„Ano.“

Zadívala se na něho s láskou a zklamáním. „No tak dobře, něco ti řeknu, Reede. Já tě prostě budu milovat, co budu žít, a ty si tomu klidně vzdoruj.“ Řekla to jako výzvu. „Uvidíme, jak dlouho ti to vydrží.“

Zaklonil hlavu a odhadoval míru jejího odhodlání z toho, jak tam stála, z jejího hlasu, z jejího pohledu. „Víš, že si nějak moc troufáš?“

Odpověděla mu rozechvělým úsměvem. „Miluješ mě, Reede Lamberte, já vím, že mě miluješ.“

Pomalu přikývl a vítr mu rozčechral tmavě plavé vlasy. „Jo. Dovedeš být děsně otravná, ale milujú tě.“ Tlumeně zaklel. „Tím se ale pořád nic nemění.“

„Jako třeba co?“

„Jako třeba věkový rozdíl mezi námi. Zestárnu a umřu dlouho předtím než ty.“

„Záleží na tom dnes – právě v tuhle chvíli?“

„To by teda určitě mělo.“

„Nezáleží.“

Namíchnutý její klidnou logikou si zabořil pěst do dlaně druhé ruky. „Páni, ty ale jsi neodbytná.“

„Ano, to jsem. Když něco hrozně moc chci, když cítím, že je to správné, tak se nikdy nevzdávám.“

Dlouhou chvíli na ni upřeně hleděl a zápasil sám se sebou. Nabízela mu lásku, ale bál se ji přijmout. Potom šťavnatě zaklel, popadl do hrsti její tmavě kaštanové vlasy a přitáhl ji k sobě. „Uvádíte zpropadeně pádný argument, advokátko,“ zavrčel.

Opřel ji o bok jejího vozu, zlehka se dotkl jejího srdce, jejího břicha, položil jí ruku na bok a přitiskl ji k sobě. Políbil ji s láskou a vášnivostí a ještě s něčím, čeho měl vždycky velice málo – s nadějí.

Zadýchaně se odpoutal od jejích rtů a zabořil obličej do tepla jejího hrdla. „Za celý svůj život jsem nikdy neměl nic, co by nejdřív patřilo mně, co bych nedostal z druhé ruky – dokud jsi nepřišla ty. Alex, Alex…“

„Řekni to, Reede.“

„Buď moje žena.“