Sandra Brown

Odkud vane kouř

KAPITOLA PRVNÍ

Nikdy neměl nijak rád kočky.

Potíž byla právě v tom, že žena vedle něho jako kočka předla. Od hrdla až po břicho jí vibrovalo hluboké uspokojení. Měla úzké, neklidné oči a pohybovala se plíživě, jako když se vine had. Nechodila, ale vykračovala si. Její erotická předehra byla téměř choreografickým číslem, protahovala se a otírala o něho jako kočka na výsluní; když dospěla k vyvrcholení, vykřikovala a drápala ho po ramenou.

Kočky se mu zdály zákeřné a mazané, a byly na jeho vkus nedůvěryhodné. Cítil se vždycky trochu nejistý, když se k některé obrátil zády.

„Jaká jsem byla?“ Její hlas byl stejně horký jako noc za žaluziovými okenicemi.

„Slyšelas, že bych si stěžoval?“

Key Tackett rovněž nesnášel následné vyhodnocování pohlavního styku. Pokud se akt vydařil, řeči byly nadbytečné. Nevydařil-li se, pak čím méně se řeklo, tím líp.

Omylem přijala jeho stručnou odpověď jako poklonu a vyklouzla z široké postele. Prošla se nahá pokojem k přecpanému toaletnímu stolku a zapálila si cigaretu bohatě zdobeným zapalovačem. „Chceš taky?“

„Ne, děkuju.“

„A něčeho se napít?“

„Jestli to máš po ruce. Něco rychlého.“

Teď už znuděně zíral na křišťálový lustr uprostřed stropu. Byl přezdobený a ohavný. Příliš velký na ložnici, i když žárovky za skleněnými kapkami byly ztlumeny málem do polosvitu.

Šokující růžový koberec byl stejně přehnaně dekorativní a přenosný bar byl plný ozdobných křišťálových karaf. Nalila mu bourbon. „Nemusíš tak spěchat,“ pravila s úsměvem. „Manžel je mimo město a dcera přespává u známých.“

„Muže, či ženy?“

„U kamarádky. Panebože, vždyť je jí teprve šestnáct.“

Nebylo by od něho kavalírské, kdyby jí připomněl, že ona si získala pověst lehčí ženské dávno předtím, než jí bylo šestnáct. Zůstával tiše, hlavně z nedostatku zájmu.

„Myslím, že můžeme být klidní až do rána.“ Podala Keyovi sklenici, posadila se vedle něho a přitiskla se k němu hýždí.

Zvedl hlavu z polštáře naditého do hedvábného povlaku a srkal čistý bourbon. „Musím jít domů. Jsem už zpátky ve městě…“ podíval se na hodinky, „tři a půl hodiny a ještě jsem nepřekročil rodný práh.“

„Říkal jsi, že tě dnes večer nečekají.“

„Ne, ale slíbil jsem, že přijdu domů, jak nejdřív budu moct.“

Natáčela si pramen tmavých vlasů na prst. „Ale nepočítal jsi s tím, že na mě narazíš u Palmy ve chvíli, kdy vpadneš do města?“

Dopil a hodil po ní prázdnou sklenicí. „Nechápu, proč se tomu podniku říká U Palmy. Na tři sta mil odtud žádné nerostou. Chodíš tam často?“

„Dost často.“

Key jí oplatil zlomyslný pohled. „Vždycky, když tvůj starej někam vypadne?“

„A vždycky, když nedokážu snést nudu v týhle díře u silnice, což se stává, bůh to ví, prakticky denně. Obyčejně najdu u Palmy nějakou zajímavou společnost.“

Podíval se na její překypující poprsí. „Jo. To ti věřím, že najdeš. Vsadil bych se, že sis užila s každým místním chlapem, každým pořádně vybuzeným a tvrdě rozcvičeným.“

„Ty mě tak dobře znáš.“ Chraptivě se zasmála a předklonila, aby se vlhkými rty otřela o jeho.

Odvrátil hlavu. „Vůbec tě neznám.“

„Ale to přece není pravda, Keyi Tackette.“ Opřela se a zatvářila uraženě. „Chodili jsme spolu do školy.“

„Chodil jsem do školy se spoustou fakanů. To neznamená, že je poznám na potkání.“

„Ale líbal jsi mě.“

„Lhářko,“ řekl a nekavalírsky dodal: „jelikož jsem nerad stával ve frontě, tak jsem tě nikdy nepozval na rande.“

Kočičí oči jí zablýskly zlostí, která se okamžitě ztlumila. Zatáhla drápky stejně rychle, jak je vystrčila. „Opravdu jsme nikdy nebyli spolu na rande, to ne,“ předla, „ale jednou v pátek večer, po vítězství nad Gladewaterem, ty a zbytek fotbalového týmu jste se vraceli z hřiště. Mé kamarádky i já – a s námi téměř všichni ostatní z Eden Passu – jsme se seřadili kolem lajny, abychom vás pozdravili, jak jste se vraceli do šaten.

A ty,“ zdůraznila a zapíchla mu nehet do hladkých prsou, „jsi byl nejmocnější samec mezi všemi ostatními. Byl jsi nejzpocenější a tričko jsi měl nejšpinavější a pochopitelně si všechna děvčata myslela, že jsi nejkrásnější. Ty sis to myslel taky, počítám.“

Odmlčela se, aby mu umožnila to komentovat, ale Key se na ni díval bez hnutí. Vzpomínal si na desítky pátečních večerů, jako byl ten, co právě popsala. Tréma před zápasem a nádherný pocit po vítězství. Záře reflektorů na stadioně. Rytmus pochodující dechovky. Vůně čerstvého popcornu. Parta fanoušků. Jásající zástupy diváků.

A Jody, která křičela hlasitěji než všichni ostatní, aby ho povzbudila. To bylo už dávno.

„Když jsi šel kolem mě,“ pokračovala, „chytil jsi mě kolem pasu, zvedl ze země, přitiskl k sobě a políbil jsi mě neurvale na rty. Hrubě, tak nějak barbarsky.“

„Seš si tím jistá?“

„To si piš, že jsem. Vydráždilo mě to tak, že mi zvlhly kalhotky.“ Nahnula se nad ním a přitiskla se mu bradavkami na prsa. „Čekala jsem dlouho, abych dokončila, co jsi tehdy začal.“

„Dobrá, jsem rád, že jsem mohl posloužit.“ Poplácal ji po zadnici a posadil se. „Padej.“ Natáhl se za ni a sebral své džínsy.

„Ty fakt odcházíš?“ zeptala se překvapeně. „Jo.“

Chvějíc se položila cigaretu do popelníčku na nočním stolku. „Ty jeden zkurvysynu,“ zabručela. Potom ale zvolila jinou taktiku, vylezla z postele a sebrala mu džínsy, než si je stačil obléct. Svůdně se mu přitiskla k břichu.

„Je už pozdě, Keyi. U vás doma už všichni tvrdě spí. Můžeš dnes v noci stejně dobře zůstat se mnou.“ Sáhla mu mezi silná stehna a začala ho odvážně a zkušeně dráždit. Drze mu hleděla do tváře a snažila se prsty vyvolat jeho reakci. „To teprve uvidíš, co je život, až ochutnáš ke snídani jednu z mých specialit.“

Keyova ústa sebou pobaveně cukla: „Servírovanou v posteli?“

„Rovnou. Se vší parádou. Já dokonce…“ náhle se zarazila, když ho rukou příliš stiskla, až se mu zkřivila tvář.

„Hele, dej pozor. To jsou rodinné klenoty.“

„Pst!“ Pustila ho a po špičkách zamířila k otevřeným dveřím do koupelny. Když tam došla, ozval se zvenku mužský hlas: „Zlatíčko, už jsem doma.“

„Do prdele!“ Obrátila se ke Keyovi, už vůbec ne bezstarostně a svůdně. „Musíš odtud okamžitě vypadnout,“ zasyčela. „Teď hned.“

Key si už natáhl džínsy a v předklonu hledal boty. „Jak to mám podle tebe udělat?“ zašeptal.

„Zlatíčko? Jsi nahoře?“ Key uslyšel kroky na mramorových dlaždicích před vchodem a potom na koberci na schodech. „Skončil jsem dřív a řekl jsem si, že se vrátím na noc domů, místo abych tam zůstával do zítřka.“

Vyděšeně postrčila Keye k francouzským dveřím na vzdálenější straně pokoje. Sesbíral boty a košili, rozevřel dveře a vyklouzl ven. Byl na balkoně dřív, než si vzpomněl, že hlavní ložnice je v prvním poschodí domu. Zíral přes litinové zábradlí, a neviděl žádnou jednoduchou cestu dolů.

V duchu zaklel a rychle posoudil, jaké má možnosti. Co se k čertu vlastně děje? Musel už čelit horším situacím. Tajfunům, kulkám, jednomu nebo dvěma zemětřesením, katastrofám způsobeným boží i lidskou rukou. Ani manžel, který se nečekaně vrací domů, pro něho nebyl žádnou novou zkušeností. Musí akorát najít nějakou cestu ven a doufat, že to dobře dopadne.

Vykročil zpátky do pokoje, ale na prahu francouzských dveří se králce zarazil. Zásuvka u nočního stolku byla otevřená. Jeho milenka byla teď zase v posteli a tiskla si jednou rukou k bradě saténový přehoz. Ve druhé ruce držela pistoli a mířila přímo na něho.

„Co to vyvádíš?“

Její pronikavý výkřik ho polekal. O vteřinu později mu výstřel pistole ohlušil ušní bubínky. Jen o pár zrychlených úderů srdce si pak uvědomil, že byl zraněn. Zíral překvapeně na usychající ránu na levém boku a zvedl k ní nevěřící oči.

Zrychlené kroky teď dostihly chodbu. „Zlatíčko!“

Vykřikla znovu, až stydla krev. A opět zamířila pistoli.

Key, zelektrizovaný, se otočil, zrovna když zase vystřelila. Myslel si, že ho minula, ale nemohl si dovolit zdržovat se, aby si to ověřil. Hodil boty a košili přes zábradlí. Překročil je nejdřív levou a potom pravou nohou, a chvilku balancoval na pár centimetrech opory, než seskočil na temnou zem.

Přistál tvrdě na pravý kotník. Bolest mu projela holení, stehnem a slabinami a pak mu zasáhla vnitřnosti. Mrkal násilně, lapal po dechu, modlil se, aby se nepozvracel, a snažil se, aby zůstal při vědomí, zatímco si natahoval boty a košili, a dal se na zběsilý útěk.

Lara vyskočila, když uslyšela silné zaklepání na zadní dveře.

Byla ponořena do nasládlého hlasu Bette Davisové. Ztlumila dálkovým ovládáním televizi a naslouchala. Klepání se opakovalo, silněji a naléhavěji. Shodila z nohou šálu, opustila pohodlnou pohovku v obývacím pokoji a spěchala chodbou a cestou rozsvěcovala světla.

Když došla k zadním dveřím ordinace, uviděla pootevřenými miniokenicemi na dveřích siluetu muže. Opatrně se nahnula kupředu a podívala se škvírou v okenici ven.

V ostré záři světel na verandě vypadala jeho tvář vosková a ztuhlá. Dolní polovinu tváře zastiňovalo den staré strniště vousů. Pot mu přilepil na čelo několik pramenů neposlušných vlasů. Šilhal okenicemi zpod hustého, tmavého obočí.

„Doktore?“ Zvedl pěst a udeřil znovu do dveří. „Hej, doktore, otevřete! Dělám vám tu hroznej nepořádek na zadním schodišti.“ Otřel si čelo hřbetem ruky a Lara uviděla krev.

Překonala opatrnost, vypnula poplachový systém a odemkla dveře. Jakmile závora povolila, prorazil si cestu dovnitř a bosý odklopýtal do ordinace.

„To vám to trvalo,“ mumlal. „Ale všechno je odpuštěno, pokud ještě tady dole pořád schováváte láhev Jacka Danielse.“ Zamířil přímo k bílé lakované skříňce a sklonil se, aby otevřel dolní zásuvku.

„Tam není žádný Jack Daniels.“

Když uslyšel její hlas, otočil se. Vteřinu zíral na ni a Lara na něho. Působil živočišným dojmem, který ji zároveň přitahoval i odpuzoval. Jelikož byla zvyklá na pach čerstvé krve, snesla i vůni té jeho.

Instinkt jí radil, aby utekla; ne ze strachu. Byl to projev ženské sebeobrany. Přesto neustoupila a čelila dál jeho nevěřícímu a odsuzujícímu pohledu.

„Kdo vlastně jste? Kde je doktor?“ Mračil se nevraživě a přidržoval si na boku zakrvavený konec nezapnuté košile.

„Radši si sedněte. Jste raněný.“

„Kecy, madam. Kde je doktor?“

„Pravděpodobně právě spí v rybářské chatě na jezeře. Šel do penze. Odstěhoval se tam před několika měsíci.“

Zíral na ni. Nakonec znechuceně prohlásil: „Ohromný. To je prostě fantastický.“ Potichu zaklel a prsty si prohrábl vlasy. Pak udělal pár nejistých kroků ke dveřím a zhroutil se bokem na vyšetřovací stůl.

Lara se reflexivně pokusila ho zachytit. Zarazil ji, ale opíral se dál o čalouněný stůl. Dýchal těžce. S obličejem staženým bolestí řekl: „Mohl bych dostat kapku whisky?“

„Co se vám stalo?“

„Co je vám do toho?“

„Nejsem tu na návštěvě u doktora Pattona. Převzala jsem jeho lékařskou praxi.“

Zarazil se. Safírově modrýma očima pohlédl do jejích. „Vy jste lékařka?“

Přikývla a rozhodila rukama, aby ukázala ordinaci.

„Ať mě čert vezme.“ Očima ji přelétl. „To musí být opravdu senzace v nemocnici, když se tam producírujete takhle oháknutá,“ řekl a bradou ukázal na její šaty. „To je poslední model lékařskýho pláště?

Měla na sobě dlouhou bílou halenu přes leginy, které jí končily u kolen. Přestože byla bosa, odpověděla rezolutně: „Obyčejně nenosím po půlnoci plášť. Je sice po ordinačních hodinách, ale lékařský diplom mám pořád. Tak si přestaňte všímat toho, jak jsem oblečená, a nechte mě, ať se podívám na vaše zranění. Co se vám stalo?“

„Menší nehoda.“

Když mu stahovala košili z ramen, všimla si, že nemá ani opasek a na poklopci polovinu knoflíků zapjatých. Odtrhla mu zakrvavenou ruku z rány na levém boku ve výši pasu.

„Tohle je od kulky z pistole!“

„Ne. Jak jsem vám řekl, měl jsem menší nehodu.“

Jasně lhal, jako by to byl zvyklý dělat často a bez výčitek svědomí. „Jaký druh ‚nehody‘?“

„Upadl jsem na vidle.“ Ukázal na ránu. „Jen to vyčistěte, dejte na to rychloobvaz a zítra budu v pořádku.“

Vzpřímila se a bez úsměvu pohlédla do jeho bolestí zkřivené tváře. „Přestaňte kecat! Poznám ránu od kulky, nejsem slepá.“ řekla. „S tímhletím nemůžu nic dělat. Patříte do okresní nemocnice.“

Otočila se k němu zády, natáhla se k telefonu a začala vyťukávat číslo. „Postarám se o vás co nejlíp, než přijede záchranka. Lehněte si, prosím. Jakmile domluvím, udělám, co je v mých silách, abych zastavila krvácení. Ano, haló,“ řekla do sluchátka, když dostala spojení. „Tady je doktorka Malloryová z Eden Passu. Mám tady naléha…“

Zezadu natáhl ruku a stiskl telefon. Lara se na něho poplašeně ohlédla přes rameno.

„Nepůjdu do žádný zatracený nemocnice,“ řekl úsečně. „Žádná záchranka. To nic není. Nic, rozumíte? Prostě zastavte to krvácení a plácněte na to obvaz. Je to jednoduchý jak facka. Máte tu nějakou whisky?“ zeptal se potřetí.

Lara tvrdohlavě znovu volila číslo. Než dokončila, vytrhl jí sluchátko z ruky a vztekle je utrhl od přístroje, konec šňůry mu visel z pěsti.

Otočila se a postavila proti němu, ale poprvé od chvíle, kdy otevřela dveře, dostala strach. Dokonce i v tomto malém východotexaském městečku už bylo fetování problémem. Brzy potom, co se sem nastěhovala, dala nainstalovat poplachový systém proti zlodějům, aby zabránila krádežím drog vydávaných jen na recept a prášků proti bolestem.

Neuniklo mu, že dostala strach. S klepnutím položil telefonní sluchátko na skříňku a široce se usmál. „Podívejte se, paní doktorko, kdybych sem přišel, abych vám ublížil, tak už jsem to udělal. Prostě do toho nechci zaplést příliš mnoho lidí. Žádná nemocnice, platí? Postarejte se o mě a já zase půjdu vesele dál.“ Ale zatímco hovořil, rty se mu stáhly a ztrácely barvu. Zasténal hlasitě přes stisknuté zuby.

„Nechcete omdlít?“

„Ne, pokud to závisí na mně.“

„Máte pořádné bolesti.“

„Jo,“ připustil a pomalu přikývl. „Svinsky to bolí. Necháte mě vykrvácet, nebo se tu budeme hádat?“

Zkoumala jeho rozhodný obličej o chvilku déle a dospěla k závěru, že buď to musí udělat tak, jak chce on, anebo on odejde. Měla by dát přednost první možnosti před druhou, při té druhé totiž riskovala pacientovo zdraví a možná i život. Poručila mu, aby se položil a stáhl džínsy.

„Tady už jsem ležel nejmíň stokrát,“ řekl a pomalu protahoval hlásky, když se ukládal na stůl.

„To mě nepřekvapuje.“ Jeho chlubení na ni nezapůsobilo. Odešla k umyvadlu a umyla si ruce desinfekčním mýdlem. „Pokud znáte doktora Pattona tak dobře, že víte, kam si schovával Jacka Danielse, musíte být místní.“

„Narodil jsem se a vyrostl tady.“

„Jak to, že potom nevíte, že je v penzi?“

„Byl jsem nějakou dobu pryč.“

„Byl jste jeho stálý pacient?“

„Celý život. Léčil mi plané neštovice, nosní mandli, dvě zlomená žebra, zlomenou klíční kost, ruku a srážku s rezavou plechovkou, co sloužila jako druhá meta. A taky mám jizvu na stehně, na kterým jsem přistál, když jsem uklouzl.“

„Křičel jste?“

„Hergot ne,“ odpověděl, jako by to nebylo vůbec myslitelné. „Vícekrát jsem těmi zadními dveřmi přišel uprostřed noci a potřeboval, aby mě doktor dal z takovejch či makovejch důvodů dohromady. Nedělal s léčebnou whisky takový okolky jako vy. Co mi to chcete píchnout?“

„Sedativum.“ Klidně stiskla tlačítko injekční stříkačky a vystříkla proud léku do vzduchu.

Pak ji odložila a potřela mu paži tampónem vaty namočeným v lihu. Než si uvědomila, co se děje, sebral stříkačku, stiskl palcem tlačítko a vyprázdnil její obsah na podlahu.

„To si myslíte, že jsem pitomej, nebo co?“

„Pane…“

„Jestli mě chcete umrtvit, tak mi dejte sklenici whisky. Nepřipustím, abyste mi napumpovala do krevního oběhu nějakej šmejd, co mě vodrovná a umožní vám zavolat do nemocnice.“

„A šerifovi. Zákon mi ukládá oznámit úřadům zranění střelnou zbraní.“

S úsilím se posadil, a když se mu to podařilo, z otevřené rány mu vytryskla jasná červená krev. Zaúpěl. Lara si rychle natáhla chirurgické rukavice a začala vysušovat ránu gázovými tampóny, aby zjistila, jak vážné zranění je.

„Máte strach, že byste ode mne mohla dostat AIDS?“ zeptal se a kývl na její ruce v rukavicích.

„Profesionální opatrnost.“

„Bez obav,“ řekl s malým úšklebkem. „Byl jsem celej život opatrnej.“

„Dnes večer ne. Přistihli vás, že fixlujete v pokeru? Anebo házíte očima po nesprávné ženské? Nebo jste si čistil pistoli, která náhodou spustila?“

„Říkal jsem vám, že to byly…“

„Já vím. Vidle. A ty by vás bodly místo toho, aby vám vyrvaly kus tkáně.“ Pracovala rychle a účinně. „Podívejte se, musím odstřihnout rozervané okraje rány a dát tam několik svorek. Bude to bolet. Musím vám to umrtvit.“

„Zapomeňte na to.“ Sklouzl napůl s okraje stolu, jako by chtěl odejít.

Lara se mu opřela zápěstími o ramena, aby ho zadržela. Prsty v rukavicích měla od krve. „Dám vám lidocain, lokální anestetikum,“ vysvětlovala mu. Vzala ze skříňky ampuli a nechala mu přečíst etiketu. „Oukej?“

Krátce přikývl a pozoroval, jak připravuje další stříkačku. Dala mu injekci kousek od rány. Když okolní tkáň zmrtvěla, odstranila potrhané okraje rány, vyčistila ji solným roztokem, sešila svorkami a vložila do ní drén.

„Co to k čertu je?“ zeptal se. Byl bledý a mocně se potil, ale sledoval každý rychlý a hospodárný pohyb jejích rukou.

„Říká se tomu drén. Vysušuje to krev a kapaliny a pomáhá zabraňovat infekci. Odstraním vám ho za několik dní.“ Došila ránu svorkami a zakryla ji sterilní gázou.

Zahodila zakrvavené rukavice do označeného kovového kontejneru určeného pro kontaminované odpadky a vrátila se k umyvadlu umýt si ruce. Potom ho požádala, aby se posadil, a obvázala mu kolem těla elastický obvaz, aby ošetřenou ránu chránil.

Pak od něho poodstoupila a zkoumavě si prohlédla výsledek své ruční práce. „Měl jste štěstí, že na vás nemířil lepší střelec. Být to o několik centimetrů vpravo, kulka zasáhla pár životně důležitých orgánů.“

„Anebo o pár decimetrů níž a už bych si nikdy nic neužil.“

Lara se na něho vrhla odmítavý pohled. „To jste ale měl kliku.“

Zachovávala si stále profesionální odstup, i když pokaždé, když ho při obvazování rány objala rukama, se přiblížila tváří k jeho rozložité hrudi. Měl atletickou, opálenou a místy chlupy porostlou horní část trupu. Elastický obvaz rozdělil napůl pevné ploché břicho. Pracovala v úrazových ambulancích velkých městských nemocnic; zašívala už různé pochybné typy – ale žádný z nich nebyl takhle vemlouvavý, zábavný a hezký.

„Věřte mi, doktorko, já mám ďábelskou kliku.“

„Ale ano, věřím. Vypadáte jako muž, který vede dobrodružný život a přežívá díky své chytrosti. Kdy vám dávali naposled protitetanovku?“

„Loni.“ Pohlédla na něho pochybovačně. Zvedl pravou ruku, jako by přísahal. „Přisámbůh.“

Sklouzl přes okraj operačního stolu, postavil se na zem a opíraje se o něj zády zapnul si džínsy. Opasek nechal rozepnutý. „Co jsem vám dlužen?“

„Padesát dolarů za návštěvu po ordinačních hodinách, padesát za zašití a ošetření, dvanáct za injekce včetně té, co jste zničil, a čtyřicet za léky.“

„Jaké léky?“

Vyndala ze zamčené skříňky dvě plastové lahvičky a podala mu je. „Antibiotikum a prášky proti bolesti. Až lidocain přestane působit, bude to bolet.“

Z přední kapsy těsných džínsů vytáhl peníze sepnuté sponkou. „Takže celkem padesát a padesát, plus dvacet čtyři plus čtyřicet, to dělá dohromady…“

„Sto šedesát čtyři.“

Nazdvihl obočí, zjevně pobavený jejím rychlým sčítáním.

„Správně. Sto šedesát čtyři.“ Vybral potřebné bankovky a položil je na operační stůl. „Drobné si nechte,“ řekl, když pokládal pětidolarovku místo čtyř jednodolarovek.

Lara byla překvapena, že má u sebe tolik peněz v hotovosti. I potom, co jí zaplatil, mu zůstal balíček bankovek vyšších hodnot. „Děkuji. Vezměte si dvě tablety antibiotika dnes v noci, a potom čtyři denně, dokud je všechny nevyužíváte.“

Přečetl si etikety, otevřel skleničku s prášky proti bolesti a vysypal jednu. Vzal ji do úst a na sucho polkl. „Sklouzla by líp s hltem whisky.“

Jeho hlas zazněl nadějným, zkoumavým tónem.

Zavrtěla hlavou. „Berte si jednu po čtyřech hodinách. Dvě, kdyby to bylo nezbytně nutné. A zapíjejte je vodou,“ zdůraznila, ale vážně pochybovala, že se bude držet těchto pokynů. „Zítra odpoledne kolem půl páté přijďte na převaz.“

„Za dalších padesát babek, že jo?“

„Ne, to je už v ceně.“

„Jste velmi laskavá.“

„Nejsem; jakmile odejdete, zavolám šerifa Baxtera.“

Zkřížil si ruce na nahé hrudi a mile na ni pohlédl. „A vytáhnete ho z postele v tuhle noční dobu?“ Zavrtěl s politováním hlavou. „Znám chudáka starého Elmo Baxtera celý život. Byli s mým tátou kámoši. Dospívali za naftového boomu. Vzpomínali na ta léta, jako by spolu prožili válku.

Navykli si flákat se kolem ložisek a stali se maskoty vrtačů a divokých prospektorů. Chodili jim nakupovat hamburgery, cigarety a pašovanou whisky, pro všechno, co chtěli. On a můj táta patrně podnikli i pár věcí, který by si raději starý Elmo asi nepřipomínal,“ řekl s významným mrknutím.

„No ale, jen mu zavolejte. Ale až sem přijde, bude jenom rád, že mě zase vidí. Poplácá mě po zádech a řekne něco jako: to sem tě dlouho neviděl, a zeptá se, proč jsem k čertu tak pozdě ještě vzhůru.“ Odmlčel se, aby zaznamenal Lařinu reakci. Její kamenná tvář ho neznepokojila.

„Elmo je přepracovaný a nedostatečně placený. Když ho zavoláte v tak pozdní hodinu kvůli téhle mojí drobné nehodě, pořádně ho to naštve, a on je už od přírody vznětlivý. A jestli se někdy dostanete do skutečných potíží, třeba až se k vám vloupe nějaký bláznivý feťák, aby tu našel něco na zastavení těch malých zelených strašidel tančících mu před očima, šerif bude dlouho váhat, než vám přiběhne na pomoc.

A navíc,“ dodal a ztišil přitom hlas, „lidi k vám nebudou chodit rádi, když se doslechnou, že vám nemůžou svěřit svá tajemství. Lidi v tak malém místě, jako je Eden Pass, dají mnoho na lékařské tajemství.“

„Pochybuju, že moc jich vůbec ví, co je to lékařské tajemství,“ odsekla Lara suše. „A na rozdíl od toho, co říkáte, za tu dobu, co jsem tady, jsem zjistila, jak rychlá a přesná je zdejší šeptanda. V tomhle městě má tajemství jepičí život.

Co jste mi sdělil o šerifu Baxterovi, je fakticky jasné. Podle vás provozuje spravedlnost starým sousedským způsobem, a i kdybych mu oznámila vaši střelnou ránu, tak to tím skončí.“

„Víc než pravděpodobně,“ odvětil upřímně. „Kdyby tady v okolí šerif vyšetřoval každý výstřel, dostal by do měsíce otravu olovem.“

Lara se usmála, protože si uvědomila, že má zřejmě pravdu. „Byl jste zasažen při páchání nějakého zločinu?“

„Bylo to možná pár hříchů,“ řekl a pomalu a líně se na ni usmál. Modré oči mu zlomyslně zamrkaly. „Ale nemyslím, že by to bylo nezákonné.“

Nakonec opustila profesionální pózu a zasmála se. Nepřipadal jí jako zločinec, i když byl téměř s jistotou hříšník. Pochybovala, že by byl někomu nebezpečný, možná s výjimkou důvěřivých žen.

„Takže paní doktorka není přece jenom uplnej suchar. Dokáže se zasmát. A má dokonce docela hezkej úsměv.“ Zamhouřil oči a zeptal se tiše: „A co jinýho máte ještě tak pěknýho?“

Teď byla ona na řadě, aby si založila ruce na prsou. „To vám tenhle styl seznamování funguje vždycky?“

„Pořád si myslím, že pokud jsou kluci a holky pohromadě, řeči jsou prakticky zbytečný.“

„Opravdu?“

„Šetří to čas a energii. Energii je lépe používat na dělání jinejch věcí.“

„Neodvažuju se zeptat, co máte na mysli.“

„Nebojte se, ptejte se. Mě takový řeči nevyvedou z míry. Vás ano?“

Už dlouho s ní žádný muž neflirtoval. A ještě déle to bylo od doby, kdy flirtovala ona s nějakým. Líbilo se jí to, ale jenom pár vteřin. Pak ji napadlo, proč by si nedovolila flirtovat, bez ohledu na to jak neškodně. Nejistě se usmála, a pak ji úsměv přešel. Vzpamatovala se a vrátila se k profesionálnímu vystupování. „Nezapomeňte si tu košili,“ řekla komisně.

„Můžete ji vyhodit.“ Udělal krok od stolu, ale hned upadl na něj zpátky s tváří zkřivenou bolestí. „Ksakru!“

„Copak?“

„Ale můj proklatej kotník. Špatně jsem šlápl, když jsem… Myslím, že je pořádně vyvrtnutej.“

Klekla si a co nejšetrněji mu vyhrnula pravou nohavici džínsů. „Panebože! Proč jste mi to neukázal dřív?“ Kotník měl oteklý a fialový.

„Protože jsem krvácel jako píchnutej pašík. Jedno po druhým. Bude to v pořádku.“ Předklonil se, odstrčil jí ruce, jimiž prohmatávala bolavé místo a stáhl si nohavici.

„Měl byste jít na rentgen. Může to být zlomené.“

„Není to zlomené.“

„Nemáte nárok vyjadřovat lékařské názory.“

„To ne, ale už jsem si zlámal dost kostí, abych věděl, kdy mám nějakou zlomenou a kdy ne.“

„Já si nemůžu vzít na zodpovědnost, kdyby…“

„Nechte toho. Já vás nepoženu k zodpovědnosti kvůli ničemu.“ Bez košile, bosý poskakoval po jedné noze ke dveřím, jimiž předtím vešel.

„Nechcete si umýt ruce, než odejdete?“ nabídla mu.

Podíval se na skvrny od krve a zavrtěl hlavou. „Už jsem je měl špinavější.“

Lara měla pocit, že zanedbává své lékařské povinnosti, když s ním jedná tímto způsobem. Byl však dospělý a zodpovědný za své jednání. Udělala tolik, co jí dovolil.

„Nezapomeňte užívat ta antibiotika,“ připomněla mu, když mu vstrčila ruku pod levou paži a podepřela ho ramenem. Pak ho levou paží objala, aby mu poskytla dodatečnou oporu, zatímco skákal po jedné noze ke dveřím. Pár metrů od zadních schodů stál pickup. Přední pneumatiky jen o vlas minuly záhonek kvetoucích petúnií.

„Máte berle?“

„Najdu si nějaký, když je budu potřebovat.“

„Budete je potřebovat. Několik dnů ten kotník nenamáhejte. Až se dostanete domů, dejte si na něj pytlík s ledem a nohu pokud možno držte zdviženou. A nezapomeňte přijít o…“

„Zítra o půl páté. Nezapomenu.“

Vzhlédla k němu. On sklonil hlavu, aby se na ni podíval. Jejich pohledy se setkaly a neopustily. Lara cítila teplo vyzařované jeho tělem. Byl svalnatý a v dobré kondici, a byla si jistá, že jeho tělo plné životní síly se rychle uzdraví. Byl to výstavní kousek chlapa a ona se snažila, ne zcela úspěšně, na něj pohlížet čistě profesionálně.

Měřil ji a soustředěným pohledem zkoumal její tvář, vlasy a ústa. Tichým a hrubým hlasem řekl: „Zcela jistě vůbec nevypadáte jako žádný doktor, kterého jsem kdy viděl.“ Ruka mu sklouzla z jejího ramene na hýždě. „Nevypadáte vůbec jako doktor.“

„A jak se předpokládá, že má doktor vypadat?“

„Takhle ne,“ odsekl a něžně ji stiskl.

A pak ji políbil. Náhle a drze jí své rty přitiskl na její.

Lara překvapením ztratila dech, a osvobodila se. Srdce jí bušilo a cítila, že ji polilo vedro. Blesklo jí myslí tisíc možností, jak by měla reagovat, ale usoudila, že nejlepší bude tvářit se, že k polibku nedošlo. Kdyby z toho vyvodila důsledky, jen by jeho důvěrnosti přidala na významu. Byla by nucena si ji přiznat, diskutovat s ním o tom, jak rychle uvážila, a tomu by se měla vyhnout.

Proto zvolila chladný, suchý tón a zeptala se: „Chcete, abych vás někam zavezla?“

Zašklebil se od ucha k uchu, jako by prohlédl její pokus zakrýt zmatek. „Ne, díky,“ odpověděl vznešeně, „tenhle náklaďák má automatickou spojku. Zvládnu to levou nohou.“

Krátce přikývla. „Jestli uslyším, že byl dnes v noci spáchán nějaký zločin, oznámím tenhle incident šerifu Baxterovi.“

Zachechtal se, přestože ho bolest nutila zkřivit tvář, a nastoupil do kabiny pickupu. „Nedělejte si starosti. Průchodu spravedlnosti nebráníte.“ Nakreslil rukou imaginární kříž přes levou stranu hrudi. „Ať se propadnu, jestli vám lžu.“ Motor zavrčel a ožil. Key přehodil řadící páku na zpátečku. „Na shledanou, doktorko.“

„Buďte opatrný, pane…“

„Tackett,“ řekl jí otevřeným okénkem. „Ale říkejte mi Keyi.“

V Laře se všechno zastavilo. Srdce, které ji ještě před několika okamžiky bušilo, jako by přestalo tepat úplně. Krev se jí odlila z hlavy a ona dostala závrať. Musela drasticky zblednout, ale bylo příliš temno, aby si toho Key všiml, když v pickupu couval na konec příjezdové cesty. Dvakrát stiskl klakson a zamával jí na pozdrav konečky prstů, zatímco auto odhučelo do tmy.

Lara sebou plácla na studené betonové schody, pokapané schnoucími kapkami krve. Skryla si obličej do vlhkých třesoucích se dlaní. Letní noc byla teplá a příjemná, ale ona se ve volné bílé košili celá roztřásla. Na nohou jí vyrazila husí kůže a v ústech jí vyschlo.

Key Tackett, Clarkův mladší bratr. Konečně se vrátil domů. Tohle byl den, na který čekala. On byl rozhodující postavou jejího odvážného plánu, plánu, který rozvíjela a zdokonalovala celý uplynulý rok. Teď byl tady. Nějak, nějakým způsobem musí získat jeho podporu. Ale jak?

Doktorka Lara Malloryová byla posledním člověkem, kterého si Key Tackett přál poznat.

KAPITOLA DRUHÁ

Po celý život každé ráno vstávala Janellen Tackettová ze své osamělé postele v okamžiku, kdy se rozezněl budíček. Kohoutky u vany skřípaly a stoupačky s teplou vodou hlasitě klepaly ve stěnách domu. Byly to zvuky tak všední, že je už ani nevnímala.

Janellen strávila všech svých třiatřicet let v tomto domě a nedokázala si představit, že by mohla bydlet jinde, nebo dokonce že by si to přála. Její otec jej postavil pro svou nevěstu před čtyřiceti lety, a ačkoliv byl dům v uplynulých desetiletích znovu zařizován nábytkem a modernizován, nezničitelné stopy, které Janellen a její bratři zanechali na stěnách a na podlahách z tvrdého dřeva, přetrvávaly. Tylo šrámy přispívaly k jeho charakteru, jako vrásky smíchu zkrášlují ženskou tvář.

Clark a Key pokládali dům spíše jen za přístřeší. Ale pro Janellen představoval rovnoprávnou součást rodiny, stejně důležitou pro její dědictví jako její rodiče. Tolikrát ho pozorně prozkoumala od půdy až po sklep a vnímala každý jeho detail s citlivostí zamilovaného člověka. Byl jí tak důvěrně blízký jako její vlastní tělo. Možná ještě víc. Nikdy se totiž v duchu nezabývala vlastním tělem, nikdy nemeditovala nad svou existencí, nikdy se nezastavila, aby zhodnotila svůj život a přemýšlela, zda je šťastná. Přijímala věci prostě takové, jaké jsou.

Když se osprchovala, oblékla si pracovní khaki sukni a jednoduchou bavlněnou blůzku. Nosila punčochové kalhoty nevýrazné barvy a i hnědé kožené střevíce byly určeny spíš pro pohodlí než na parádu. Sčesala si tmavé vlasy do pohodlného koňského ohonu. Jejím jediným šperkem byly jednoduché náramkové hodinky. Jemně se nalíčila – jedenkrát si letmo přejela pudrátkem po tvářích, přibarvila si konečky řas a nanesla růžový lesk na rty, a byla připravena pozdravit nový den.

Slunce právě vycházelo, když sešla po zšeřelém schodišti, prošla halou v přízemí a vešla do kuchyně, kde rozsvítila nástropní zářivky, jež zalily všechny kouty a škvíry modrobílým světlem operačního sálu. Janellen neměla ráda tuto pronikavou chladnou záři, protože měnila tradičně útulnou kuchyni v nepříjemnou místnost.

Ale Jody to měla takhle ráda.

Janellen začala mechanicky připravovat kávu. Zbožně dodržovala tento ranní rituál od doby, co propustili poslední hospodyni, která u nich bydlela. Když bylo Janellen patnáct, prohlásila, že už nepotřebuje chůvu, že už dokáže jít do školy sama a ještě předtím připravit matce snídani.

Jejich nynější hospodyně Maydaleová pracovala jenom pět hodin denně. Dělala větší úklid, prala a vařila obědy. Ale ve všech praktických ohledech řídila domácnost Janellen a zároveň plnila své povinnosti v Tackettově naftové a plynárenské společnosti.

Zkontrolovala obsah chladničky, aby si byla jistá, že je připraven džbán pomerančové šťávy a džbán smetany, kterou ještě doředila z poloviny mlékem. Jody by neměla pít kávu se zředěnou smetanou kvůli obsahu tuku, ale ona na tom přesto trvala. Jody vždycky prosadila svou.

Zatímco kávovar bublal a syčel, naplnila Janellen zahradní konev destilovanou vodou a vyšla na zadní verandu chráněnou žaluziemi zalít kapradiny a begonie.

A tehdy uviděla pickup. Nepoznala ho, ale byl zaparkován tak, jako by na to určité místo u zadního vchodu patřil. Byl zaparkován přesně tam, kam ho vždycky stavěl Key…

Udělala čelem vzad a málem rozlila obsah konve, než ji vrátila na poličku. Vyběhla z kuchyně a proběhla halou, chytila se spodního sloupku schodiště a udělala kolem něho piruetu jako malá holčička a pak se pustila vzhůru po schodech. V prvním poschodí rychle doběhla k poslední ložnici napravo, a aniž se zdržovala klepáním, vtrhla dovnitř.

„Keyi!“

„Co se děje!“

Prohrábl si prsty tmavé rozcuchané vlasy a zvedl hlavu z polštáře. Mžoural chvíli, než ji uviděl. Potom zaúpěl, chytil se za bok a zvrátil se zpět do peřin. „Panebože, nesmíš na mě tak zhurta. Jednou mi to takhle udělal jeden beduín a málem jsem ho rozpáral, než jsem si uvědomil, že je jeden z mála našich přátel.“

Janellen se neohlížela na jeho výtku a vrhla se bratrovi kolem krku. „Keyi! Ty jsi doma! Kdy jsi přišel? Proč ses sem vplížil a nevzbudil jsi nás? Jsi doma. Díky, díky, díky, že jsi tady.“ Objímala ho pevně kolem krku a několikrát políbila na čelo a tváře. „Dobrá, dobrá, chápu. Jsi ráda, že mě vidíš.“ Zabručel a vymanil se z jejích polibků, když se pokoušel posadit, usmíval se. „Ahoj, sestřičko.“ Prohlížel si ji zarudlýma očima. „Tak se podívejme. Žádné šedivé vlasy. Máš pořád všechny zuby. Nenabralas víc než nějaké dvě tři kila. Celkem bych řekl, že nevypadáš nijak moc opotřebovaná.“

„Nemám ani deko navíc, abys věděl. A vypadám tak jako vždycky. Bohužel.“ A bez ostychu dodala: „Ty a Clark jste byli rodinní krasavci. Já jsem jenom ta obyčejná Jane, anebo v mém případě Janellen.“

„A proč mě ze všeho nejdřív chceš naštvat?“ zeptal se. „Proč hned, jak se objevíš, vyrukuješ s něčím takovým?“

„Protože je to pravda.“ Pokrčila lehce rameny, jako by to mělo pro ni jen malý nebo vůbec žádný význam. „Nemluvme zbytečně o mně. Chci slyšet o tobě. Odkud jsi přijel a kdy jsi sem dorazil?“

„Vaši zprávu jsem dostal prostřednictvím toho londýnského telefonního čísla, které jsem vám dal,“ řekl jí a široce přitom zívl. „Zastihla mě v Saúdské Arábii. Byl jsem na cestě tři možná čtyři dny. Těžko se to sleduje, když překračuješ tolik časových pásem. Přiletěl jsem včera do Houstonu firemním letadlem. Dostal jsem se do Eden Passu někdy v noci.“

„Proč jsi nás neprobudil? Čí je ten náklaďák? Jak dlouho se zdržíš?“

Sčesal si vlasy dozadu a tvářil se, jako by ho každý kořínek vlasů bolel. „Jednu otázku po druhé, prosím. Neprobudil jsem vás proto, že bylo pozdě a nebylo proč. Půjčil jsem si to auto od kamaráda v Houstonu, který musí za pár dnů dopravit letadlo do Longview. Pak si auto vyzvedne a odveze. A… co bylo to poslední?“

„Jak dlouho chceš zůstat?“ Sepjala ruce pod bradou a vypadala jako malá holčička, než se začne před spaním modlit. „Neříkej ‚jen pár dnů‘. Neříkej ‚týden‘. Řekni, že tu zůstaneš dlouho.“

Uchopil ji za sepjaté ruce a tleskl jimi. „Kontrakt, co jsem měl s tím naftovým podnikem v Saúdské Arábii, byl vlastně téměř u konce. Zrovna teď nemám nic navařenýho. Necháme datum mého odjezdu otevřený. Počkáme a uvidíme, jak se věci vyvinou, ano?“

„Výborně. Děkuji, Keyi.“ Modré oči se jí zalily slzami. O tuhle rodinnou ozdobu nebyla zkrácena. „Nerada jsem tě obtěžovala s naší zdejší situací, ale…“

„To není žádné obtěžování.“

„Dobrá, já to jako obtěžování cítila. Nebyla bych tě kontaktovala, kdybych si nemyslela, že kdybys byl tady, mohlo by to věci… zlepšit.“

„Co se děje, Janellen?“

„Jde o maminku, Keyi, je nemocná.“

„Stoupá jí zase krevní tlak?“

„Je to horší,“ Janellen zalomila rukama. „Začíná mít výpadky paměti. Netrvají dlouho. Nejdřív jsem si jich ani nevšimla. Potom se Maydaleová zmínila o několika případech, kdy maminka ztratila nějaké věci a obvinila ji, že je odnesla. Při řeči se vrací k věcem, o kterých se mluvilo dřív.“

„To přichází s léty, Janellen. Pravděpodobně to není nic jiného než časné známky senility.“

„Možná, ale já tomu nevěřím. Obávám se, že je to vážnější než obyčejné stárnutí, protože jsou dny, kdy mohu říct, že jí není dobře, zatímco ona se to snaží skrývat.“

„Co na to říká lékař?“

„Nechce k žádnému jít,“ zvolala znechuceně. „Doktor Patton jí předepsal léky na krevní tlak, ale to bylo víc než před rokem. Ona nutí lékárníka, aby jí znovu vystavoval recept, a říká, že jí to stačí. Nechce mě poslechnout, když ji přesvědčuji, aby šla k nějakému jinému lékaři na kontrolu.“

Usmál se sardonicky. „To je celá Jody. Vždycky zná všechno nejlíp.“

„Prosím tě, Keyi, nebuď k ní kritický. Pomoz mi, pomoz.“ Poplácal ji něžně po bradě a řekl: „Příliš dlouho jsi nesla odpovědnost sama. Je čas, abych ti to nějak ulehčil.“ Rty se mu stáhly. „Dokážu-li to.“

„Dokážeš. Tentokrát to bude mezi tebou a maminkou jiné.“

Zabručel skepticky, odhrnul pokrývku a spustil nohy na podlahu. „Podej mi prosím tě džínsy.“

Janellen se chtěla otočit a natáhnout pro džínsy ležící zmačkané na sedadle lenošky, když si všimla obvazu kolem jeho trupu. „Co se ti stalo?“ vykřikla. „A podívej se na ten kotník!“

Nonšalantně zkoumal opuchlý kotník. „Byl to trochu divoký návrat domů.“

„Jak jsi se zranil? Je to vážné?“

„Ne. Ty džínsy, prosím.“

Seděl dosud na okraji postele a natáhl ruku. Janellen poznala rozhodný výraz bratrových hrubých čelistí a podala mu kalhoty. Potom poklekla, aby mu pomohla natáhnout nohavice na nahé nohy.

„Máš ten kotník tak nateklý, že je dvakrát tak velký,“ mumlala s obavami. „Můžeš se na něj postavit?“

„Lékař mi radí nedělat to,“ odpověděl suše. „Dej mi ruku.“

Pomohla mu vstát. Přenesl všechnu váhu na levou nohu a natahoval si džínsy na nohy a přes hýždě. Když si zapínal zip, vrhl po ní uličnický úsměv, kterým už zničil dobrou pověst celých legií ctnostných žen.

Janellen se neodvažovala uhodnout, na kolika ženách její bratři vyzkoušeli svou přitažlivost, zejména Key. Ona vždycky snila o tom, jak bude kazit regiment neteří a synovců, ale stále to byl nesplněný sen. Key miloval ženy obecně, ale neviděla žádné známky toho, že by se chtěl oženit a usadit.

„Docela ti jde natahovat mužskýmu kalhoty,“ poznamenal zlomyslně. „Dělala jsi to v poslední době? Doufám, že ano,“ dodal.

„Ale kuš!“

„Prosím?“

„Jistěže ne.“ Cítila, že zrudla. Key byl vždycky schopen donutit ji, aby zčervenala.

„A proč ne?“

„Nezajímá mě to, proto,“ odvětila vzpurně. „A mimoto se svým zjevem nikomu hlavou nezamotám.“

„Nevidím na tvým zjevu nic špatnýho,“ ujišťoval ji loajálně.

„Ale těžko jsem oslňující.“

„Protože sis vzala do tý svý tvrdý palice, že jsi ta obyčejná Jane, a tak se taky oblíkáš. Jsi tak…“ povýšeně pokynul k její přísné blůzce…,, zapjatá.“

„Zapjatá?“

„Jo. Potřebuješ rozepnout u krku. Odvázat se, uvolnit. Přestat být upjatá, sestřičko.“

Předstírala, že ji to pobouřilo. „Jako stará panna se vyhýbám těmhle nesmyslným řečem.“

„Stará panna! Kdo ti k čertu…? Poslouchej Janellen.“ Ukázal jí prstem na špičku nosu. „Ty nejsi stará.“

„Ale už taky nejsem žádné děvčátko.“

„Jsi o dva roky mladší než já. To znamená třicet čtyři.“

„Ne docela.“

„Dobrá, tak třicet tři. Daleko od vrcholu. Dneska kdejaká coura čeká až do čtyřicítky, než má děti.“

„Tyhle, co si dávají na čas, by asi neocenily, že o nich mluvíš jako o „courách“.

„Slyšelas můj názor,“ naléhal. „Ty jsi dokonce ještě ani nedospěla na svůj sexuální vrchol.“

„Key, prosím tě.“

„A jediný důvod, proč jsi ještě panna, pokud jsi…“

„Jsem.“

„Tím hůř… Protože tě vyvádí z míry a nahání ti strach každej chlap, který si jen pomyslí, že by se ti mohl dostat do kalhotek.“

Janellen, zaražená nedostatkem jeho taktu, na něho beze slova zírala. Pracovala osm hodin denně mezi muži, pět dnů v týdnu a příležitostně i o víkendech. Jako normálně, byl jejich jazyk barvitý a přesný, ale dávali si pozor, když byla na doslech slečna Janellen. Když se její zaměstnanci na ni obraceli, dávali si pozor na ústa. Pochopitelně by Jody zastřelila na potkání každého muže, který by použil vulgární výrazy v její či dceřině přítomnosti. Paradoxně ovládala Jody rozsáhlý slovník obscénností a kleteb, což byla ironie, která jí nejspíš unikala.

Skutečnost, že vydává neviditelný odpuzovací prostředek proti neformálnímu a nenucenému chování, Janellen příliš netěšila. Vlastně tento rys pokládala za nevýhodu. Stavělo ji to mimo hru a dokazovalo, že žádným způsobem nepřitahuje muže, na žádné úrovni, včetně přátelství. Nedokázala se dokonce zařadit ani mezi kluky, i když vyrůstala v soutěžení se svými dvěma staršími bratry.

Key ji tak urazil svými nestoudnými řečmi, že zmlkla. Jistým způsobem to přijala i jako kompliment. To však Key nemohl tušit.

„Ale, k čertu,“ zamumlal vyčítavě a pohladil ji po tváři. „Lituji, nechtěl jsem to tak říct. Jsi na sebe příliš přísná. Uvolni se, pro smilování boží. Dopřej si trochu legrace. Vezmi si na rok dovolenou a jeď do Evropy. Udělej trochu zmatek, rozruch. Nějakej skandál. Rozšiř si zorný úhel. Život je příliš krátkej, než abys ho brala tak vážně. Utíká ti.“

Usmála se, sevřela mu ruku a políbila její hřbet. „Omluva se přijímá. Vím, že ses mě nechtěl dotknout, anebo dokonce urazit. Ale mýlíš se, Keyi. Život mi neutíká. Můj život je tady a jsem s ním smířená. Mám tak moc práce, že nevím, jak bych dokázala ještě zvládnout nějaký další zájem – romantický či jiný. Já vím, že můj život není tak vzrušující jako tvůj, ale já nechci, aby takový byl. Ty jsi světoběžník. Já jsem domácký tvor, zcela nevhodný pro zmatky, rozruch a skandály.“

Položila mu ruku na předloktí. „Nechci se s tebou hádat první den, kdy jsi doma od té doby, co Clark…“ Nedokázala dokončit větu. Pustila mu ruku. „Pojďme dolů. Káva by už měla být hotová.“

„Dobrá. Vezmu si šálek nebo dva, než se setkám se starou paní. V kolik hodin obyčejně vstává?“

„Stará paní je vzhůru.“

Ve dveřích stála jejich matka, Jody Tackettová.

Bowie Cato se probudil, když ho někdo hrubě šťouchl do žeber špičkou boty. „Hej, vstávej!“

Bowie otevřel oči a převalil se na záda. Chvilku mu trvalo, než si připomněl, že spí ve skladišti Palmy, nejhlučnější, nejmizernější a nejsprostší ze všech hlučných, mizerných a hulvátských hospod, které lemovaly obě strany dvouproudové dálnice na předměstí Eden Passu.

Bowieho tady nedávno zaměstnali jako vrátného. Vykonával většinu své práce až po druhé hodině v noci, kdy se ve vinárně zavíralo, a k tomu docházelo, jen když nešly obchody. Jako dodatek k nízké mzdě mu majitel dovolil přespávat ve spacím pytli na podlaze ve skladišti.

„Co se děje?“ zeptal se otřeseně. Zdálo se mu, že spal jen několik málo hodin.

„Vstaň.“ Ucítil znovu botu na žebrech, tentokrát šťouchnutí bylo o něco silnější než jen přátelské. Nejprve ho napadlo, že chytí tu obtížnou nohu a odrazí ji stranou, aby připravil jejího majitele o rovnováhu a třískl jím na zadek.

Bowie však strávil poslední tři roky ve státní věznici, protože neovládl své násilnické sklony, a vůbec netoužil po tom, aby si musel odsedět další léta.

Bez komentáře nebo námitek se posadil a potřásl zmateně hlavou. Mžouraje sluneční září přicházející od okna uviděl obrysy dvou mužů, kteří nad ním stáli.

„Je mi líto, Bowie,“ promluvil Hap Hollister, majitel Palmy. „Říkal jsem Gusovi, že jsi tady byl celou noc, neodešel jsi z podniku ani jednou od sedmi včera večer, ale on říká, že si tě musí přesto prověřit, vzhledem k tomu, že jsi bývalý trestanec. Se šerifem se tady vyptávali včera večer a moc se snažili. V současné době jsi jediný podezřelý typ ve městě.“

„O tom teda vážně pochybuju,“ zamumlal Bowie a pomalu vstával. „To je v pořádku, Hape.“ Pousmál se na svého nového zaměstnavatele a pak se obrátil na lysého, nadutého a statného šerifova zástupce. „Co se stalo?“

„Stalo se,“ odvětil zástupce nasupeně, „že paní Darcy Winstonová byla včera večer málem znásilněná a zavražděná ve své vlastní posteli. To se stalo.“ Pověděl jim podrobnosti pokusu o vloupání.

„To je mi hrozně líto.“ Bowie překvapeně pohlédl z uniformovaného zástupce na Hapa, ale ti se na něho dívali beze slova. Pozdvihl ramena rychlým, tázavým pohybem. „Kdo je paní Darcy Winstonová?“

„Jako bys to nevěděl,“ pronesl pohrdavě zástupce.

„Já to opravdu nevím.“

„Vždyť jsi s ní mluvil včera večer, Bowie,“ prohlásil Hap lítostivě. „Byla tady, když jsi měl službu. Zrzavý vlasy, velký prsa, měla ty červený přiléhavý kalhoty pod kolena. A dost šperků.“

„Aha.“ Nevzpomínal si na šperky, ale na ta prsa se skutečně zapomenout nedalo, a představoval si, že paní Darcy Winstonová to umí dělat líp než kterákoli jiná. Napájela se tequilou s citrónovou šťávou, jako by to byla limonáda, a dělala oči na všechny chlapy, kteří byli v podniku včetně na něho, ubohého uklízeče.

„Mluvil jsem s ní,“ řekl zástupci, „ale nedostali jsme se k tomu, abychom se navzájem představili.“

„Mluvila s každým, Gusi,“ zasáhl Hap.

„Ale jenom on seděl v base. Jenom on je venku na podmínku.“

Bowie přenesl váhu z nohy na nohu a poručil svým napjatým svalům, aby se uvolnily. Věděl instinktivně, že potíže jsou hned za rohem a ženou se kupředu na plný plyn, připravené srazit ho k zemi. Zoufale doufal, že se mu podaří vyhnout se jim, ale šanci neměl velkou.

Tenhle metrákový zástupce šerifa byl typ násilníka. Bowie se ve svém životě již utkal s tolika podobnými, že je vždycky poznal na první pohled. Viděl veliké a svalnaté stejně jako malé a šlachovité. Velikosti a síly těch mužů se to netýkalo. Jejich společným jmenovatelem byla samoúčelná krutost, která jim zářila z očí.

Bowie se s ní poprvé setkal u svého nevlastního otce brzy potom, co se jeho zoufalá ovdovělá matka provdala za toho ožralu, který začal tím, že mu natloukl. Později krutost odhalil v učiteli tělocviku na chlapecké nižší střední škole, který denně úmyslně ponižoval chlapce, kteří nebyli rozenými sportovci.

Že se postavil nedůtklivému nevlastnímu otci a bránil ty ubohé kluky proti učiteli tělocviku, bylo začátkem jeho potíží, které nakonec přivedly Bowieho do okresní věznice jako mladistvého provinilce. Protože se učil pomalu, postoupil po letech do státního vězení.

Ale tohle nebyla jeho záležitost. Neznal Darcy Winstonovou a vůbec nedbal o to, že byla přepadena. Řekl si, že zůstane-li prostě klidný, bude to v pořádku. „Byl jsem tady u Palmy celou noc, přesně jak vám to Hap řekl.“

Zástupce ho pozoroval z jedné i druhé strany. „Svlékni si šaty.“

„Promiňte?“

„Tak co, jsi hluchý? Svlékni se. Pohyb.“

„Gusi,“ řekl Hap bojácně, „jsi si jistý, že je to nutné? Tenhle mládenec…“

„Uhni, Hape,“ vyštěkl zástupce. „Nech mě dělat mou práci! Paní Winstonová na lupiče vystřelila. Víme, že ho trefila, protože na zábradlí jejího balkonu a na plošině u bazénu byla krev. Nechal po sobě krvavé stopy, když prchal mezi keři.“ Povytáhl si pouzdro na pistoli, které mu zapadlo do hluboké štěrbiny pod překypující pivní břicho. „Podíváme se, jestli někde nemáš střelnou ránu. Svlékni se, ty mukle.“

Bowiemu došla trpělivost: „Jdi do prdele.“

Zástupce zrudl jako pivoňka. Prasečí očka měl utopená v kypících, tukových záhybech.

Tohle mu zatraceně zaplatí.

Policista vydal zvířecký zvuk a napadl Bowieho. Bowie uskočil. Zástupce podnikl divoký obrat, ale Bowie se mu znovu vyhnul. Hap Hollister se vedral mezi ně. „Poslouchejte. Já tu nechci mít žádné potíže. Jsem si jist, že ani vy.“

„Já z toho sviňáka vytřesu duši.“

„Ne, nevytřeseš, Gusi.“ Gus se bránil Hollisterovým upaženým rukám, ale Hap se porval s rozzlobenými opilci už víckrát a sám také nebyl žádná pápěrka. Dokázal by zástupce zvládnout. „Šerif Baxter by s tebou zametl, kdybys obtěžoval podezřelého.“

„Já nejsem žádný podezřelý!“ vykřikl Bowie.

Zadržuje Guse, pohlédl Hap na Bowieho přes zástupcovo masité rameno. „Nepouštěj si takhle hubu na špacír, hochu. Je to hloupost. A teď se omluv.“

„Ani mě nenapadne!“

„Omluv se!“ zařval Hap, „nechtěj, abych litoval, že jsem se tě zastal.“

Zatímco zástupce soptil, Hap si s Bowiem vyměnili vyzývavé pohledy. Bowie to znovu uvážil. Kdyby si neudržel zaměstnání, měl by na krku dohlížecího úředníka. Bylo to sice mizerné zaměstnání, k ničemu, ale bylo placené a dokazovalo jeho přání zařadit se znovu do společnosti.

V každém případě si byl zatraceně jistý, že by se nechtěl vrátit do Huntsvillu, i kdyby musel políbit zadek každé skopové hlavě s šerifskou hvězdou na košili; tak moc se nechtěl vrátit zpátky do vězení.

„Beru to zpět.“ A aby podepřel své dobré úmysly, rozepnul si košili a předvedl zástupci hruď i záda. „Žádné díry od kulek. Byl jsem tady celou noc.“

„A existuje pravděpodobně přibližně tak tři desítky svědků, kteří to můžou potvrdit, Gusi,“ řekl Hap. „Do ložnice paní Darcy Winstonové se včera v noci pokusil vloupat někdo jiný. Bowie to nebyl.“

Gus nechtěl ustoupit, i když bylo zřejmé, že nemá správného muže. „Je to divný, že jakmile se tenhle na čestný slovo propuštěnej vězeň jenom otře o naše město, hned tu máme zprávu o vážném zločinu, první, na kterou si pamatuju.“

„Náhoda,“ poznamenal Hap.

„Myslíš?“ zabručel zástupce, ačkoli dál zíral podezíravě na Bowieho.

Hap odpoutal jeho pozornost jedním místním klepem. „Jen tak mimochodem, hádej, kdo další nečekaně zavítal do města včera večer. Key Tackett.“

„Nepovídej?“

Hapův manévr měl úspěch. Zástupce opustil úřední postoj a opřel se loktem o štelář a zapomněl na chvíli na Bowieho a účel své návštěvy v baru. Bowie by se rád vrátil do spacího pytle a trochu si odpočinul. Zívl.

Zástupce se zeptal: „Zestárl Key? Už nabral nějaký to sádlo?“ Smál se a láskyplně se poplácával po břiše.

„Vůbec ne. Ani trošičku se nezměnil od té doby, co byl v posledním ročníku střední školy a kapitánem školního mužstva během státního finále. Vysokej, tmavej a krásnej jako sám ďábel. Ty jeho modrý voči pořád ještě probodnou všechno, na čem spočinou. A taky pořád stejně inteligentní, jako byl vždycky. Je to poprvý, co se vrátil od té doby, kdy pochovali jeho bratra.“

Bowie nastražil uši. Připomněl si muže, o kterém hovořili. Tackett byl typ, který výrazně působil na lidi – muže i ženy. Muži chtěli být jako on. Ženy chtěly být s ním. Nemusel udělat nic víc než se posadit na barovou stoličku, aby se na něho nalepila ta madam s rudými vlasy a velkým poprsím. Taky se k sobě měli docela přátelsky víc než půl hodiny. Tackett odešel jen pár minut potom, co ona po anglicku zmizela.

Zajímavá náhoda? Bowie se v duchu zasmál. Nevěřil na náhody. Ale raději by si dal vyříznout jazyk a nechal ho sežrat kojotům, než aby prozradil zástupci šerifa, co viděl.

„Clarkova smrt byla těžká rána pro starou Jody,“ řekl Gus.

„Jistě.“

„Od té doby, co ten kluk zemřel, se úplně změnila.“

„A k dovršení všeho ta doktorka, co se přistěhovala a znovu rozdmýchala všechny ty řeči.“

Zástupce se zadíval na chvíli do prázdna a lítostivě zavrtěl hlavou. „Co ji to popadlo, aby přišla sem do Eden Passu po tom, co se přihodilo mezi ní a Clarkem Tackettem? Řeknu ti, Hape, lidi už dneska za nic nestojí. Vůbec neberou ohled na ničí city kromě vlastních.“

„Máš pravdu, Gusi.“ Hap povzdech a poklepal zástupci po rameni. „Heleď, až budeš mít po službě, přijď si vypít pivo na účet podniku.“ Na Bowieho zapůsobila Hapova diplomacie, s jakou vypoklonkoval zástupce ze skladu a prázdným lokálem baru, zatímco vykládal, jak je ten svět smutný.

Bowie se znovu uložil do spacího pytle, položil si ruce za hlavu a zíral ke stropu. Pavučiny tam vytvářely složitý baldachýn mezi holými trámy. Zatímco se Bowie díval, pilný pavouk jej zdokonaloval.

Za okamžik se Hap vrátil. Posadil se na bednu beefeateru, zapálil si cigaretu a potom jednu nabídl Bowiemu. Ten ji vzal a naklonil hlavu kupředu, aby mu Hap mohl zapálit. Kouřili za přátelského mlčení. Nakonec Hap řekl: „Možná by ses měl podívat po jiným zaměstnání.“

Bowie se opřel o loket. Nepřekvapilo ho to, ale nebyl ochoten tu zprávu přijmout jen tak vleže. „Ty mě teda vyhazuješ, Hape?“

„Ne hned, to ne.“

„Já jsem s tou štětkou nic neměl.“

„Já vím.“

„Tak proč mám bejt fackovací panák? Kdo to vlastně vůbec je? Podle toho, jak jste o ní mluvili, by člověk řekl, že je královna ze Sáby.“

Hap se zachechtal. „Pro svýho starýho určitě. Fergus Winston je vrchní ředitel naší školské správy. Patří mu motel na druhým konci města a docela pěkně prosperuje. Je asi tak o dvacet let starší než Darcy. Ošklivej jako noc a ne moc chyt rej. Lidi si myslí, že si ho vzala kvůli prachům. Kdo ví?“ Zamyšleně pokrčil rameny.

„Všechno, co vím já, je, že kdykoli se Darcy Ferguse zbaví, je tady a hledá nějakou partii. Vášnivá malá štětka,“ dodal bez škodolibosti. „Sám jsem ji měl jednou nebo dvakrát. Před lety, když jsme ještě byli mladí.“ Zamířil hořícím koncem cigarety na Bowieho. „Jestli se k ní do ložnice včera v noci někdo vloupal, byla by schopna ho zastřelit proto, že ji neznásilnil.“

Bowie se zasmál spolu s ním, ale humor mu brzy došel. „Proč mě chceš vyhodit, Hape?“

„Pro tvý vlastní dobro.“

„Můj dohlížitel říkal, že dokud nebudu osobně roznášet alkohol…“

„O to nejde. Děláš práci, na kterou jsem tě najal.“ Díval se na Bowieho očima unavenýma životem. „Mám docela decentní podnik, ale každý večer tu projde dost pochybnejch existencí. Může se stát cokoli a někdy se stává. Přijmi mou radu a najdi si místo, kde by nebylo tak pravděpodobný, že se dostaneš do trablů. Chápeš?“

Bowie rozuměl. Tak to šlo v jeho životě pořád. Zdálo se, že přivolává obtíže, bez ohledu na to, co dělá nebo nedělá. Poctivý, těžce pracující Hap Hollister nepotřeboval, aby v jeho baru pracoval nějaký rozený zdroj potíží. Rezignovaně odpověděl: „Zaměstnavatelé se zrovna nehrnou, aby nabízeli práci podmíněně propuštěnejm. Můžeš mi pár dnů počkat?“

Hap přikývl. „Než si něco najdeš, můžeš tábořit tady. Půjč si můj pickup, budeš-li potřebovat zajet tady někam do okolí.“ Hap si strčil cigaretu do koutku úst, když vstával. „No, musím jet zaplatil nějaký účty. Nespěchej se vstáváním. Měl jsi krátkou noc.“

Když zůstal sám, Bowie se znovu natáhl, ale věděl, že už neusne. Od začátku chápal, že práce u Palmy nemá velkou perspektivu, ale spolu s ní získal místo, kde mohl přespávat. Říkal si – doufal – že to bude taková přestávka, dočasný útulek na půl cestě mezi vězením a životem venku. Ale ne. Kvůli nějaké štětce, kterou ani neznal, a nějakému zkurvysynovi, byl teď znovu na samém začátku.

Tam, odkud se celý život nemohl odlepit.

KAPITOLA TŘETÍ

Jody Tackettová a její syn na sebe zírali přes vzdálenost, která je rozdělovala. Byla to propast, kterou se nepodařilo překlenout celých třicet šest let, a Key pochyboval, že by se to někdy podařilo.

Přinutil se k úsměvu. „Nazdar, Jody.“ Už před lety přestal užívat jakékoli odvozeniny od slova matka.

„Keyi.“ Nazlobeně se obrátila k Janellen. „Vsadila bych se, že tohle je tvoje práce.“

Key objal sestru kolem ramen. „Nevyčítej nic Janellen. To byl můj nápad překvapit vás.“

Jody Tackettová zabručela, aby dala Keyovi najevo, že ví, že lže. „Slyšela jsem dobře, že káva je hotová?“

„Ano, maminko,“ odpověděla Janellen nedočkavě. „Připravím tobě i Keyovi slavnostní snídani na oslavu jeho návratu domů.“

„Nejsem si jistá, zda je jeho návrat domů důvod k oslavám.“ Když to pronesla, Jody se otočila a odešla pryč.

Key si zhluboka povzdechl. Neočekával žádná vřelá objetí, a dokonce ani povinný polibek. Nikdy se svou matkou nesdílel žádné sympatie. Kam až jeho paměť sahala, Jody nedovolovala, aby se s ní sblížil; byla pro něho nedostupná, a on k ní zaujal tentýž postoj.

Celá léta existovali vedle sebe za podmínek nevyhlášeného příměří. Když byli spolu, byl zdvořilý a očekával, že ona bude vůči němu také taková. Někdy byla, někdy ne. Tohoto rána byla otevřeně nepřátelská, i když byl jejím jediným žijícím synem.

Možná že právě to byl ten důvod.

„Měj s ní trpělivost, Keyi,“ prosila Janellen. „Necítí se dobře.“

„Chápu, co máš na mysli,“ poznamenal zamyšleně. „Odkdy začala vypadat tak staře?“

„Bylo to víc než před rokem, ale ještě se úplně nevzpamatovala z… víš z čeho.“

„Ano.“ Odmlčel se. „Pokusím se nerozčilovat ji, pokud tady budu.“ Podíval se na sestru a usmál se ironicky. „Nejsou tu někde v domě berle?“

„Přesně tam, kde jsi je nechal po autohavárii.“ Zašla do komory a vytáhla ze zadního kouta pár hliníkových berlí.

„Když už jsi v tom, najdi mi také nějakou košili,“ poprosil ji. „Ta moje včera v noci nedorazila až domů.“

Nevšímal si jejích pátravých pohledů a ukázal na košile, které visely v komoře. Přinesla jednoduchou bavlněnou, bílou, která byla cítit slabě naftalínem. Oblékl si ji, ale nezapnul. Zatímco si rovnal čalouněné opěrky berlí pod paže, pokynul pohybem hlavy ke dveřím. „Pojďme.“

„Jsi bledý. Cítíš se na to?“

„Ano, ale vůbec se netěším na snídani s Jody.“

Ta již seděla u kuchyňského stolu, popíjela kávu a kouřila cigaretu, když se Key vbelhal dovnitř. Janellen vešla nepozorovaně a začala připravovat jídlo. Key se posadil naproti matce a opřel berle o okraj stolu. Byl si až příliš vědom, že není oholený a má rozcuchané vlasy.

Jako vždy byla Jody dokonale upravená, i když nebyla atraktivní žena. Texaské slunce jí pokazilo pleť skvrnami a vráskami. Jelikož netolerovala marnosti, jediný ústupek, určený ke zkrášlení jejího vzhledu, spočíval v lehkém použití laciného pudru na tváře. Po celý svůj dospělý život chodila jednou týdně ke kadeřníkovi, aby jí umyl a učesal vlasy, ale jedině proto, aby se neobtěžovala udělat si to sama. Trvalo dvacet minut, než její krátké šedé vlasy uschly pod sušákem. Během těch dvaceti minut jí manikýrka ostříhala a vyleštila krátké rovné nehty. Nikdy si je nedala nalakovat.

Šaty nosila jen do kostela v neděli, a když to nějaká společenská událost nezbytně vyžadovala. Toho rána měla kostkovanou bavlněnou košili a kalhoty, obojí tuze naškrobené a vyžehlené.

Když zamáčkla cigaretu, oslovila Keye tónem, který byl stejně zastrašující jako její pohled. „Co teď děláš?“

Její obviňující slova jasně naznačovala, že Key je zodpovědný za svou smůlu. Byl, ale to by nemělo vadit, pokud byl obětí vrtošivého osudu. Nehody však byly vždycky jeho chyba.

Když spadl z větve pekanového stromu, na který spolu s Clarkem vylezli, Jody řekla, že si zlomeninu klíční kosti zasloužil za to, že udělal takovou pitomost. Když ho odpalovač v Malé lize zranil na spánku pálkou, dostal vynadáno, protože se nesoustředil na hru. Když mu valach šlápl na nohu, Jody ho obvinila, že koně postrašil. Když mu jednou na čtvrtého července vybuchla v ruce rachejtle a roztrhla mu palec, byl za to potrestán. Clark z toho vyvázl bez úhony, i když vystřeloval rachejtle spolu s bratrem.

Ale jednou byl Jodyin hněv oprávněný. Kdyby nebyl Key tak moc opilý, kdyby nejel stovkou po té temné venkovské silnici, vybral by tu zatáčku, vyhnul by se tomu stromu a nezklamal by svou matku, která toužila po tom, aby se stal obráncem v týmu Národní fotbalové ligy. Nikdy mu neodpustila, že zmařil plány, které s jeho životem měla.

Vycházeje z minulých zkušeností, nečekal tedy Key mateřské sympatie. Ale odsuzující tón jejího hlasu ho přinutil stisknout zuby.

Odpověděl úsečně. „Podvrtl jsem si kotník.“

„A co je tohle?“ zeptala se a ukázala šálkem kávy na široký obvaz kolem pasu.

„Kousl mě žralok.“ Mrkl a ušklíbl se na sestru.

„Nedělej si ze mě legraci!“ Jodyin hlas mlaskl jako bič.

Už jsme zase v tom, pomyslel si Key smutně. K čertu, tohle nechtěl. „To nic není, Jody, nic.“ Janellen před něho postavila šálek kouřící se kávy. „Děkuju, sestřičko. Pro mě je to všechno.“

„Nechceš něco sníst?“

„Děkuju, nechci. Nemám hlad.“ Zamaskovala zklamání váhavým úsměvem, který ho dojal. Chudák Janellen. Musí snášet ty řeči staré paní dennodenně. Jody měla vzácné nadání změnit každou otázku v inkvizici, každou poznámku v kritiku a každý názor v odsouzení. Jak Janellen snáší den po dni její nesnášenlivost? A proč to dělá? Proč si nenajde nějakého hodného chlapa a nevdá se? Co by se stalo, kdyby se do někoho bláznivě zamilovala? Nic nemohlo být obtížnější než život s Jody.

Jenže Jody nebyla tak kritická k Janellen, jako byla k němu. Nebyla taková ani ke Clarkovi. Zdálo se, že jen on sám je postižen nadáním vyvolávat matčin hněv. Myslel si, že je to proto, že je přesným obrazem svého otce, a bůhví že Clark junior Jody provokoval až do dne, kdy zemřel. Na jeho pohřbu neprolila ani jedinou slzu.

Zato Key ano. Nikdy předtím ani potom neplakal, ale brečel jako malé dítě nad hrobem Clarka juniora, a nejenom proto, že jejich otec byl vždycky pozorný rodič. Většina Keyových vzpomínek na něho byla soustředěna kolem loučení, ze kterého měl vždycky pocit osamělosti. Ale jakkoli vzácné, Keyovy šťastné vzpomínky z dětství se točily kolem otce, který byl divoký a legrační, který se smál a vyprávěl vtipy, a který svým pohotovým šarmem vždy přitahoval zástup obdivovatelů.

Keyovi bylo jenom devět let, když byl jeho otec zabit, ale s nevysvětlitelnou dětskou moudrostí pochopil, že jeho naděje na to, že ho někdo bude mít rád, byla pochována v otcově hrobě.

Jako by mu četla myšlenky, Jody se náhle zeptala: „Vrátil ses domů, abys pozoroval, jak umírám?“ Key se na ni přísně podíval. „Protože, jestli ano,“ dodala, „tak se pěkně pleteš. Já hned tak neumřu.“

Měla výbojný výraz, ale Key se rozhodl přijmout tu provokativní otázku v žertu. „To rád slyším, Jody, protože mám černý oblek v čistírně. Vrátil jsem se domů, abych se podíval, jak se vám všem daří.“

„Nikdy tě nezajímalo ani za mák, jak se nám daří. Proč zrovna teď?“

To poslední, po čem Key toužil, bylo pohádat se s matkou. Nebyl to ráno zrovna ve špičkové psychické kondici a Jody vždycky narušovala jeho duševní stav. Spolehlivě dokázala zahubit smysl pro humor i optimismus. Chtěl toto setkání usnadnit, když už pro nic jiného, tak aby udělal radost své těžce zkoušené sestře. Nicméně zdálo se, že se Jody rozhodla, že jejich shledání bude co nejobtížnější.

„Narodil jsem se tady,“ řekl Key vyrovnaně. „Toto je můj domov, nebo býval. Už tady nejsem vítán?“

„Samozřejmě, že jsi vítán, Keyi,“ pronesla Janellen naléhavě. „Maminko, chceš slaninu nebo párek?“

„Cokoli.“ Jody udělala rozzlobené gesto, jako by odháněla mouchu. Když si zapalovala další cigaretu, zeptala se Keye: „Kde jsi byl celý ten čas?“

„Naposled v Saúdské Arábii.“ Popíjel malými doušky kávu a vyprávěl znovu Jody to, co již řekl předtím Janellen, ale vynechal, že ho domů přivedla Janellenina výzva.

„Létal jsem se skupinou specialistů na havárie naftových vrtů od jedné hořící studny ke druhé. Tu a tam jsem vozil zásoby a několikrát jsem převážel raněný. Oni tam ale už končí a já jsem zatím nepodepsal žádný další kontrakt, a tak jsem si myslel, že sem na chvíli zajedu. Budete tomu asi těžko věřit, ale Eden Pass mi začíná chybět. Nebyl jsem doma přes rok, od Clarkova pohřbu.“

Znovu si usrkl kávy. Několik vteřin uplynulo, než si uvědomil, že Janellen se na něho dívá upřeně jako noční zvíře chycené světly reflektorů a že Jody se mračí.

Pomalu vrátil šálek s kávou na talířek. „Co se děje?“

„Nic,“ pronesla Janellen kvapně. „Chceš ještě dolít kávu?“

„Ano, ale naleju si ji sám. Myslím, že se ti připaluje slanina.“ Z pánve stoupal kouř.

Key se dobelhal k lince a nalil si další dávku kávy. Potřeboval další prášek proti bolestem, ale nechal ho nahoře v koupelně. Přes lékařčiny pokyny spláchl dvě tablety sklenkou whisky, než si šel lehnout. To mu vydrželo celou noc.

Teď se bolest vrátila. Zalitoval, že neměl dost drzosti sebrat ze spíže láhev brandy, kterou Janellen užívala na pečení, aby si ji nalil do kávy. To by ale poskytlo Jody další důvod, aby na něho zaútočila. Prozatím to musí vydržet s pulzující bolestí v boku a ztuhlým pravým kotníkem.

I když přijímal svá zranění statečně, instinktivně sebou cukl, když se belhal zpět na svou židli. „Povíš nám, jak jsi přišel k těm zraněním?“ zeptala se Jody.

„Ne.“

„Jsem nerada, když se přede mnou něco skrývá.“

„Věř mi, nechtěj to vědět.“

„Mám o tom určité pochybnosti,“ poznamenala mrzutě. „Nerada bych se totiž dovídala nějaká ošklivá fakta od cizích lidí.“

„Nedělej si s tím starosti. To se tě netýká.“

„Bude se mě to týkat, jakmile se ve městě roznese, že ses musel hned první večer doma dát ošetřit v nemocnici.“

„Nebyl jsem žádné v nemocnici. Šel jsem do ordinace doktora Pattona, a našel jsem tam doktorku, krásnou jako obrázek,“ řekl s širokým úsměvem. „Ošetřila mě.“

Janellen upustila kovovou vařečku, která s rachotem upadla na sporák. Nejdřív si Key myslel, že horké sádlo ze slaniny vystříklo z pánve a spálilo jí ruku. Pak zaznamenal strohý, neúprosný výraz v Jodyině tváři a poznal, že je to vztek. Vídal její zlostnou tvář dost často, aby si byl jist.

„Co se stalo? Co se na mě obě díváte, jako bych zneuctil nějaký hrob?“

„Taky jsi to udělal.“ V Jodyině hlase zazněl hluboký, hněvivý podtón. „Právě jsi zneuctil bratrův hrob.“

„O čem to ksakru mluvíte?“

„Keyi…“

„Ta doktorka,“ řekla Jody, rozzlobeně přerušila Janellen a udeřila pěstí do stolu. „Nevšiml sis jejího jména?“

Key se zamyslel. Nebyl zase tak těžce zraněn, aby ponechal některé věci bez povšimnutí – jako byly její výrazné hnědé oči, atraktivně rozcuchané vlasy a dlouhé krásné nohy. Dokonce si v duchu zaznamenal i barvu jejího laku na nehty i vůni jejího parfému. Vzpomínal si na tyto intimní detaily, ale nemohl si uvědomit její jméno. Proč by to mělo mít pro Jody a Janellen význam? Pokud ovšem nejsou zaujaty proti všem ženám v lékařském povolání kvůli jediné.

Když mu napadla tato myšlenka, začal pociťovat bolestivé hryzení v žaludku. Panebože, to snad ne! „Jak že se jmenuje?“

Jody na něho jenom zírala. Pohlédl na Janellen, aby dostal odpověď. Ta nervózně tiskla v rukou suchou utěrku a v každém rysu její tváře bylo vyleptáno utrpení. „Ve svém povolání užívá jméno Lara Malloryová,“ zašeptala. Provdaná je…“

„Lara Porterová,“ dokončil větu Key tichým, mdlým hlasem.

Janellen přikývla.

„Panebože.“ Zakryl si pěstmi oči a v duchu si představil ženu, s níž se setkal minulé noci. Vůbec se nepodobala té štětce z fotografií ve všech bulvárních plátcích. Nic z jejího obratného jednání nebo upřímného vyjadřování se neshodovalo s představou, kterou si v duchu utvořil o Laře Porterové, ženě, která způsobila neštěstí jeho bratra, ženě, o které někteří političtí analytici vyslovili domněnku, že změnila běh amerických dějin.

Nakonec Key spustil ruce a bezmocně a omluvně pokrčil rameny. „Nemohl jsem to tušit. Neřekla mi, jak se jmenuje, a já se jí nezeptal. Nepoznal jsem ji podle fotografií, které jsem kdysi viděl. To všechno se stalo… kdy?… před pěti šesti lety?“

Zlobil se na sebe za ty užvaněné omluvy, protože velmi dobře věděl, že se stala chyba a že mu Jody neodpustí, ať už teď řekne cokoli. Proto obrátil list a zeptal se: „Co k čertu hledá Lara Porterová v Eden Passu?“

„Má to nějaký význam?“ zeptala se Jody příkře. „Je tady. A ty s ní nebudeš mít nic společného, rozumíš? Až s ní skoncuju, stáhne ohon a odplíží se z města stejnou cestou, kterou se sem připlížila.

Do té doby Tackettové a každý, kdo s námi chce dál mluvit, s ní nebude jednat nijak jinak než s opovržením, jaké si zasluhuje. A to včetně tebe. To obzvlášť včetně tebe.“

Bodla cigaretou směrem k němu, aby udělala tečku. „Měj si všechny děvky, které chceš, Keyi, protože jsem si jistá, že chceš. Ale od ní se drž stranou.“

Key okamžitě přešel do obrany a zvedl hlas, aby se vyrovnal matčinu. „Co tu na mne řveš? Nechytili mě, ale Clarka, když si to s ní rozdával.“

Jody pomalu vstala a naklonila se nad stůl a přes láhve s kečupem a tabaskem a výhružně se přiblížila ke svému mladšímu synovi. „Jak se odvažuješ takhle o něm mluvit? Copak nemáš ani špetku slušnosti, ani trošku úcty ke svému bratrovi?“

„Clark,“ vykřikl Key, vstávaje a zaujímaje proti Jody útočný postoj přes stůl. „Jmenoval se Clark a jakou úctu mu prokazuješ ty, když ani nikdy nevyslovíš jeho jméno nahlas?“

„Zraňuje mě mluvit o něm, Keyi.“

„Proč?“ Obrátil se k Janellen, která bojácně vysvětlila: „No, protože… protože jeho smrt byla tak nevhodná. Tak tragická.“

„Ano, to byla. Ale to by nemělo vymazat celý jeho život.“ Obrátil se zpět k Jody. „Dokud byl táta naživu, dohlížel na to, abychom s Clarkem dobře vycházeli. Chtěl, abychom si byli blízcí bez ohledu na tebe, a my jsme byli. Bůh ví, že Clark a já jsme byli ve všem protikladní, ale byl to můj bratr. Měl jsem ho rád. Oplakával jsem ho, když zemřel. Ale odmítám se tvářit, jako by neexistoval jenom proto, abych ušetřil tvé city.“

„Nejsi hoden vyslovovat jméno svého bratra.“

To bolelo. I nyní ťala do živého, když říkala něco takového. Nedala mu jinou možnost než vrátit ránu. „Kdyby byl tak zatraceně dokonalý, nevedli bychom tenhle rozhovor, Jody. V našem životě by se nikdy neobjevila žádná Lara Porterová. Žádný bulvární tisk. Žádný skandál. Žádná hanba. Clark by zůstal tím zlatým hochem na Kapitolu.“

„Už mlč!“

„S radostí.“ Zastrčil si berle pod paže a zamířil k zadním dveřím.

„Keyi, kam jdeš?“ zeptala se Janellen hlasem poznamenaným panikou.

„Mám schůzku s doktorkou.“

Vzdorovitě pohlédl na Jody a potom za sebou bouchl dveřmi.

Lara strávila bezesnou noc. Ani za lepších okolností nespala tvrdě. Spánek jí často přerušovaly zlé sny a dlouhé bdění. Poslouchala výkřiky, které už nikdy neuslyší. Její obvyklá nespavost pramenila ze smutku.

Včerejší noční setkání s Keyem Tackettem způsobilo, že spala obzvlášť špatně. Probudila se s tupou bolestí hlavy. Kolem očí měla tmavé kruhy, které líčidlo pomohlo zamaskovat, ne však odstranit. Dva šálky silné černé kávy ji vyléčily z bolesti hlavy, ale nedokázala zaplašit znepokojivé myšlenky o svém nočním pacientovi.

Nevěřila, že by bylo možné, aby i jiný muž byl stejně přitažlivý jako Clark Tackett, ale Key takový byl. Oba bratři určitě patřili k rozdílným typům. Clark měl pečlivý, dokonalý vzhled kadeta námořní pěchoty. Ani jediný pramínek jeho světlých vlasů se nikdy neocitl jinde, než měl být. Bezvadně ušité obleky měl vždycky dobře vyžehlené; boty mu zářily jako zrcadlo. Byl ztělesněním čisťounkého chlapce z dobré rodiny, vzoru amerického hocha, kterého by si každá matka přála pro svou dceru.

Key byl typ, před kterým matky dcery schovávají. I když byl zrovna tak hezký jako Clark, byl tak nepodobný svému bratrovi jako pouliční lotr způsobnému skautíkovi.

Key byl povoláním pilot. Podle Clarka řídil letadla instinktivně a mnohem víc věřil vlastnímu úsudku a dovednosti než aeronautickým přístrojům. Opíral se o techniku jenom, když neměl jinou možnost. Clark se chlubil, že neexistuje letadlo, které by jeho bratr nedokázal řídit, ale Key dával přednost být na volné noze než pracovat pro komerční aerolinie.

„Bylo by to na něho příliš pravidel a omezení,“ říkával Clark a usmíval se s chápavou sympatií k mladšímu bratrovi. „Key se nejraději nezodpovídá nikomu jinému než sám sobě.“

Když se teď s Keyem setkala a vyzkoušela z první ruky vtíravou svůdnost jeho uličnického úsměvu, nedokázala si ho Lara představit oblečeného do úhledné kapitánské uniformy a hovořícího melodickým hlasem k pasažérům o povětrnostních podmínkách a cílovém městě.

Dlouhý čas strávený na křesle v pilotní kabině mu zanechal atraktivní vrásky kolem očí od toho, jak je přivíral – očí modrých, jako byly Clarkovy. Ale Clark byl světlovlasý a měl světlou pleť.

Keyovy oči byly obklopeny hustými, silnými, černými řasami. Byl opravdu černou ovcí rodiny, i ve fyzickém slova smyslu. Vlasy měl husté, tmavé a stejně neukázněné, jako byl on sám. Clark nebyl nikdy, ani večer, neoholený. Key se neholil třeba několik dní. Bylo divné, že strniště vousů mu nejen neubíralo, ale dokonce i dodávalo atraktivnosti.

Oba bratři byli skvělé exempláře živočicha zvaného člověk. Clark, domestikovaný mazlíček. Key, nezkrocený. Lara si představovala, že by rozčilený nebo vzrušený vrčel.

„Dobré ráno.“

Vyskočila, jako by byla přistižena a měla se za to stydět. „Ach, dobré ráno, Nancy. Neslyšela jsem vás přicházet.“

„Taky bych řekla. Byla jste duchem někde moc daleko.“ Sestra a recepční v jedné osobě odložila kabelku na skříňku s kartotékou a oblékla si pastelový plášť. „Co se stalo s telefonem v ordinaci?“ Vešla dovnitř zadními dveřmi, než se připojila k Laře v malém výklenku, kde měly uloženy zásoby, nápoje a zákusky. Kuchyni v další části domku užívala Lara pro svou osobní potřebu.

„Byl příliš lehký, a tak jsem se rozhodla ho vyměnit.“

Protože si ještě neutřídila pocity z návštěvy Keye Tacketta v ordinaci, nechtěla o ní zatím s Nancy mluvit. „Dáte si kávu?“ Zvedla konvici.

„Určitě.“ Sestra si do kouřícího se šálku, který jí Lara podala, přidala dvě čajové lžičky cukru. „Zbyly na mne nějaké koblihy?“

„Jsou ve skříňce. Myslela jsem, že držíte dietu.“

Nancy Bakerová našla koblihy a jedním kousnutím zdolala půlku jedné z nich. Pak si olízla z prstů cukr. „Nechala jsem diety,“ pronesla a neznělo to omluvně. „Mám příliš mnoho práce, než abych počítala kalorie. A i kdybych držela dietu do soudného dne, nebude ze mě nikdy modelka. Kromě toho se Clemovi líbím takhle. Říká, že je toho aspoň víc k milování.“

S úsměvem se jí Lara zeptala: „Jaké bylo volno?“

„Nu,“ odpověděla Nancy a pomlaskla si, „když všechno uvážím, bylo to prima. Fenka se hárala a malý Clem našel sestřiny stepovací boty s podkůvkami, obul si je, ale spletl si pravou a levou, a celý den v nich tak chodil. Když jsme se pokoušeli mu je vyzout, ječel, jako by ho na nože brali, a tak bylo jednodušší nechat ho, ať si v nich běhá a vypadá hloupě. Boty, které klapou, snesu, ale jeho řev ne.“

Nancyino vyprávění o její neuspořádané domácnosti bylo vždycky zábavné. Stěžovala si dobrosrdečně na každodenní vzrušený kolotoč kolem svých tří až moc živých dětí, z nichž každé pořád zrovna procházelo nějakou složitou „etapou“, ale Lara věděla, že její zdravotní sestra má ráda svého manžela i své děti a s nikým by neměnila.

Nancy se přihlásila na inzerát, který Lara dala do místních novin, a Lara ji přijala po jejich prvním rozhovoru, částečně proto, že Nancy byla jediná žadatelka. Nancy měla dobrou kvalifikaci, ale přerušila zaměstnání před dvěma lety, když se jí narodil malý Clem.

„Teď, když nastal čas naučit ho chodit na nočníček,“ řekla Laře, „půjdu raději do práce a přenechám tu čest babičce Bakerové.“

Laře se okamžitě zalíbila, a dokonce na ni byla trochu žárlivá. Měla také ve svém životě dříve zmatek, ale ne takový bláznivý a šťastný, jaký každodenně prožívala Nancy. Zmatky Lařin život změnily, zranily ji a zanechaly jí hluboké jizvy. Její kalamity byly neodvolatelné.

„Nebýt Clema,“ řekla Nancy, zatímco dojídala druhou koblihu, „byla bych tu fenku zabila, a děti asi taky, a pak si vytrhala vlasy. Ale když přišel Clem domů z práce, trval na tom, abychom odvedli děti k jeho matce, a šli sami na večeři. Pořádně jsme se nadlábli u Beltbustera a potom šli na cibulové křupky k Mléčné královně. Bylo to ohromné.

Když malý Clem usnul, schovala jsem ty stepovací boty nahoru do skříně, takže si na ně už nevzpomene. Dnes ráno velký Clem odvezl fenku k veterináři, kde ji buď nechají pokrýt, anebo ji budou sterilizovat. Mimochodem, nechcete si zamluvit štěně, jestli pro ni seženou nějakého vhodného partnera?“

„Ne, ne, děkuji,“ řekla Lara se smíchem.

„Já vám to nevyčítám, stejně mi asi ten celý zatracený vrh zůstane.“ Umyla si ruce v umyvadle. „Raději půjdu zkontrolovat knihu návštěv, kdo je na dnešek objednán.“

Obě věděly, že kniha návštěv není naplněna. Bylo v ní mnohem více prázdných okének než potvrzených návštěv. Lara byla v Eden Passu už půl roku, ale pořád bojovala o rozšíření praxe. Kdyby neměla nějaké úspory, z nichž mohla čerpat, musela by zavřít ordinaci už dávno.

Větší než finanční starosti byly odborné. Byla dobrá lékařka. Chtěla provozovat lékařskou praxi…, i když by si nemusela vybírat zrovna Eden Pass.

Ale Eden Pass se jí nabídl sám.

Tahle praxe byla dar, který se objevil, když už to nejméně čekala. Usnadňoval plán, který nějakou dobu spřádala. Potřebovala přesvědčivou záminku, jak se přiblížit Keyi Tackettovi. Když se jí naskytla příležitost, aby se mu dostala sama do cesty, využila jí. I když si přitom uvědomovala, že stát se jediným praktickým lékařem na malém městě, pro ni bude obtížná změna.

Věděla také, že to bude dokonce ještě náročnější pro místní obyvatele, kteří byli zvyklí na doktora Pattona a jeho malou přeplněnou ordinaci. Teď zdobily stěny její diplomy. Také lékařské knihy na poličkách patřily jí. Ale ordinace pořád nesla mužskou stopu svého dřívějšího uživatele. Jakmile to bude ekonomicky únosné, měla v úmyslu dát vymalovat tmavé táflování a nahradit hnědý kožený nábytek něčím pestřejším a modernějším.

Plánované změny by byly jen kosmetické. Změnit myšlení lidí si vyžádá více času a úsilí. Před odchodem do důchodu byl doktor Stewart Patton praktickým lékařem v Eden Passu víc než čtyřicet let a za tu dobu si nikdy neudělal jediného nepřítele. Od chvíle, kdy Lara převzala jeho praxi, dostávala pravidelně otázku ‚kde je doktor?‘ se stejnou podezřívavou intonací, jakou použil Key Tackett, když se jí na to zeptal včera v noci, jako by ona starého doktora ve svém zájmu zlikvidovala.

Doktorka Lara Malloryová má před sebou dlouhou cestu, než se jí podaří získat stejnou důvěru, jakou u lidí z Eden Passu měl doktor Patton. Věděla, že si nikdy nedokáže vypěstovat stejné sympatie pacientů, jakým se těšil doktor Patton, protože je koneckonců ta hříšná ženština, která svedla Clarka Tacketta. Každý v jeho rodišti ji takhle znal. Proto je její příchod tak překvapil. Lara si myslela – protože si to přála-, že až se lidé zotaví z prvotního šoku a uvědomí si, že je kvalifikovaná lékařka, mohli by na ten skandál zapomenout.

Naneštěstí podcenila mimořádně silný vliv Jody Tackettové na místní společnost. Ačkoli se nikdy nesetkaly tváří v tvář, Clarkova matka mařila všechnu Lařinu snahu prosadit se.

Jednou odpoledne, když Lara byla obzvlášť sklíčená, řekla o tom Nancy. „Soudím, že není žádné tajemství, proč lidé z Eden Passu raději zajedou dvacet mil do nejbližšího města k doktorovi.“

„Pochopitelně, že není,“ odpověděla Nancy. „Jody Tackettová nechala rozhlásit, že každý, kdo by se přiblížil k vaší ordinaci, bez ohledu na to, jak je nemocný, ocitne se na její černé listině.“

„Kvůli Clarkovi?“

„Každý ve městě zná ty nejpikantnější detaily celé vaší aféry. Když Clark zemřel, už se na vše téměř zapomnělo. Pak jste se tu za pár měsíců ukázala vy. Jody se naštvala a vzala si do hlavy, že z vás udělá vyvržence.“

„Tak proč u mě chcete pracovat vy?“

Nancy se zhluboka nadechla. „Můj táta byl pětadvacet let pumpařem u Tackettovy naftové a plynařské společnosti. To bylo před lety, když byl ještě vrchním šéfem Clark senior.“ Odmlčela se. „Víte, že Clark – váš Clark byl už třetí Clark Tackett v pořadí, že? Jeho dědeček byl Clark senior a jeho otec Clark junior.“

„Ano, řekl mi to.“

„Dobrá, a tak tehdy,“ shrnula Nancy, „došlo u jedné studny k neštěstí a můj otec při tom zahynul.“

„Přiznali Tackettovi vinu?“

„Udělali, co mohli, aby splnili své právní povinnosti. Maminka dostala celou pojistnou částku, na kterou měla nárok. Ale nikdo z nich nepřišel na pohřeb, nikdo nám ani nezavolal. Zařídili, aby květinář dodal do kostela velkou kytici chryzantém, ale nikdo z nich nepokládal za potřebné maminku navštívit.

Byla jsem tehdy dítě, ale myslela jsem si, a dosud si myslím, že od nich bylo hanebné zachovat se tak chladně. Pravda, tatínkova smrt nezčeřila ani barel té jejich špinavé nafty, ale byl to loajální, poctivě pracující zaměstnanec. Od té doby mám špatné mínění o všech Tackettech, ale zejména o Jody.“

„Proč speciálně o Jody?“

„Protože si vzala Clarka juniora jenom proto, aby dostala Tackettovu společnost do těch svých nenasytných rukou.“ Nancy si poposedla dopředu na židli. „Podívejte se, Clark senior byl na vrcholu boomu nezávislým prospektorem. Narazil na naftu hned, jak začal vrtat, vydělal obrovské peníze prakticky přes noc a potom se dál snažil je poctivě vydělávat. Když vyrostl Clark junior, stalo se jeho hlavním životním cílem mít se dobře a utratit co nejvíc otcových peněz, hlavně na sázky, whisky a ženy.“

Povzdechla si nad těmi vzpomínkami. „Byl to ten nejhezčí chlap, jakého jsem kdy viděla. Ženy z celého okolí truchlily, když zemřel. Ale Jody zatraceně jistě ne. Když zemřel, dostala, co celou tu dobu chtěla.“

„Tackettovu společnost?“

„Plnou kontrolu. Starý pán byl už tehdy mrtvý. Když Clark junior uklouzl na tom ledovci – myslím, že to bylo v Himálaji – a zlomil si vaz, Jody si vyhrnula rukávy a dala se do práce.“

Nancy nebylo třeba pobízet, aby pokračovala ve vyprávění.

„Je tvrdá jako podrážka. Pochází z chudé farmářské rodiny. Jejich dům zničilo tornádo a všichni kromě ní zahynuli. Jedna vdova se jí ujala a vychovala ji.

Jody byla tak bystrá, že dostala stipendium na Texaskou techniku. Hned po skončení koleje ji zaměstnal Clark senior. Měla smysl pro podnikání a získala mu několik z jeho nejlepších polí i potom, co si každý myslel, že ve východním Texasu už bylo o naftě řečeno všechno. Starému pánovi se líbila. Jody měla všechno, co Clarku juniorovi chybělo – odpovědnost, ambice i dynamiku. Myslím, že Clark senior stál za jejich svatbou.“

„Co tím míníte?“

„Říká se, že Clark junior zbouchl nějakou buchtu z Fort Worthu. Její tatíček měl spolky s mafií a bez ohledu na všechny své prachy a společenské postavení nebyl nic víc než oslavovanej pasák. Clark senior se s nimi nechtěl zaplést, a tak donutil Clarka juniora, aby si vzal Jody.

Nevím, zda je to pravda, ale je to možné. Clark junior měl rád zábavu. Byl by si mohl vybrat mezi stovkami žen. Proč by jinak souhlasil, že se dá osedlat Jody, kdyby se nemusel zachraňovat od průšvihu s mafiánem?

Tak či onak se vzali. Clark Třetí dal na sebe čekat. Ty nejošklivější klepy tvrdí, že to Clarku juniorovi trvalo tak dlouho, protože ho Jody, která nikdy nebyla žádní krasavice, nedokázala patřičně vzrušit. Ve skutečnosti Jody vůbec nejde o to, aby vypadala hezky. Nejspíš si myslí, že mozek a krása se navzájem vylučují.“

„Nevadilo jí sukničkaření Clarka juniora?“

Nancy pokrčila rameny. „Pokud ano, tak to nedávala najevo. Ignorovala jeho avantýry a soustředila se na řízení podniku. Řekla bych, že se o něho starala méně než o cenu surové ropy. Kdyby záleželo na něm, přivedl by pravděpodobně společnost k bankrotu. Nikoli Jody. Ta prosperovala, i když ostatní byli na lopatkách. Je bezohledná podnikatelka.“

„Cítím tu její bezohlednost na vlastní kůži,“ řekla Lara klidně.

„No, musíte chápat, odkud pramení.“ Nancy se naklonila kupředu a snížila hlas, přestože blízko nebyl nikdo, kdo by je mohl poslouchat. „Jediná věc, kterou Jody milovala víc než společnost, byl syn Clark. Myslela si, že s ním stojí a padá svět. Vsadila bych se, že jí nikdy neodporoval. Ať to bylo jakkoli, naplánovala celou jeho budoucnost včetně období v Bílém domě. Zlobí se na vás, že jste jí ten sen zničila.“

„Ona i všichni ostatní.“

Po chvilce rozmyšlení Nancy řekla: „Buďte opatrná, paní doktorko. Jody má peníze, moc i nástroje, aby vás rozdrtila. Proto je nebezpečná.“ Poklepala Laře na paži. „Osobně se budu snažit vyhrabat každého, koho nemá v přízni.“

Nancy neměla velký úspěch. Za měsíce, které uplynuly od tohoto rozhovoru, nedošlo k žádnému znatelnému vzrůstu počtu pacientů, kteří přišli do ordinace. Jenom několik málo lidí v Eden Passu riskovalo Jodyinu nepřízeň a využilo Lařiných odborných služeb. Ironie byla, že jedním z nich byl Jodyin vlastní syn.

Key Tackett už určitě nyní odhalil, jakou botu udělal. Její jméno pravděpodobně narazilo na stěnu domu Tackettových s tvrdostí tenisového míče.

Jen ať si ji proklínají. Přišla do Eden Passu se zvláštním úmyslem, a tím není získat úctu Tackettových. Nestála o jejich souhlas.

Až nastane chvíle, aby je požádala o to, co jí dluží, nebude se ohlížet, zda se jim líbí, nebo ne.

Onoho rána bylo vlastně velice rušno. Před polednem měla přijmout pět pacientů. První byla starší žena, která odemlela celou litanii stížností. Lara ji vyšetřila a zjistila, že paní je zdravá jako řípa, jenom trochu osamocená. Předepsala jí prášky – což byly ve skutečnosti multivitamínové tablety – a vyprávěla jí o legračních cvičeních v metodistickém chrámu.

Nancy uvedla dalšího pacienta, mrzutého tříletého chlapečka, kterého bolelo ouško a měl vysokou horečku. Lara se vyptávala jeho vyčerpané maminky na podrobnosti onemocnění, když vtom uslyšela rozruch z čekárny v přední části domu. Vrátila vzlykajícího tříletého chlapečka mamince do náručí, omluvila se jí a vyšla na chodbu.“Co se děje, Nancy?“ zavolala.

Spojovacími dveřmi nevrazila dovnitř s rámusem ošetřovatelka, ale Key Tackett. Ani berle ho nezbrzdily, jak se k ní řítil. Byl bez sebe vztekem.

I když se k ní přiblížil na několik centimetrů, než se zastavil, Lara neustoupila. „Byl jste pozván až na odpoledne, pane Tackette.“

Chlapečkova matka vyšla za Larou na chodbu a stála za ní. Nářek dítěte všechno přehlušoval. Nancy vstoupila za Keyem a vypadala odhodlaná pustit se do boje na Lařinu obranu. Lara i Key byli mezi nimi, ale pouze Lara měla pocit, že je v pasti.

„Proč jste mi včera večer neřekla, kdo jste?“

Nevzala jeho otázku na vědomí a řekla: „Jak vidíte, mám dnes dopoledne plno práce. Mám tu v čekárně pacienty. Jestli si přejete se mnou o něčem mluvit, objednejte se prosím u sestry.“

„Jistěže s vámi chci o něčem mluvit.“ Krůpěj potu mu skanula po spánku. Z jeho tváře téměř vyprchala barva. Obojí bylo výrazem bolesti.

„Myslím, že byste se měl posadit, pane Tackette. Jste slabý, a rozhodně ne ve stavu, abyste…“

„Nechte těch lékařskejch keců,“ zařval. „Proč jste mi v noci neřekla, že jste ta děvka, která zničila mému bratrovi život?“

KAPITOLA ČTVRTÁ

Jeho zlá slova ji hluboce ranila. Laře se zatočila hlava, nabrala zhluboka dech a zadržela ho. Zdálo se jí, že podlaha i stěny se hrozivě naklánějí. Zatápala rukou a opřela se o dřevěný obklad stěny.

Nancy se protlačila kolem Keye a spustila: „Podívej se, Keyi Tackette, nemůžeš jen tak vtrhnout do lékařské ordinace a dělat tady takový zmatek.“

„Rád bych si s tebou popovídal, Nancy, a zavzpomínal na staré časy, ale přišel jsem navštívit tadyhle doktorku.“ Poslední slovo pronesl opovržlivým tónem.

Lara se teď už trochu uklidnila. Postrčila Nancy k mamince s plačícím děckem. „Postarejte se o paní Adamsovou a Stevieho. Vrátím se k nim, jakmile to bude možné.“

Nancy uposlechla jen se zdráháním, ale potom co uštědřila Keyovi výhružný pohled, vyprovodila ženu s dítětem zpět do ordinace a hlasitě za nimi zavřela dveře.

Lara obešla Keye a oslovila zvědavé pacienty, kteří se shlukli v čekárně a nakukovali na chodbu. „Posaďte se, prosím,“ řekla Lara tak klidným hlasem, jak jen dokázala, „došlo tu k menšímu narušení pořadí. Jak sami vidíte, pan Tackett je zraněn a potřebuje okamžité lékařské ošetření. Krátce se o něho postarám.“

„Moc bych tomu nevěřil.“

Čekající pacienti ho uslyšeli a dívali se na ni s nejistotou. „Budu se vám věnovat hned, jak budu moci,“ ujistila je. Pak se obrátila na Keye a řekla: „Pojďme do mé kanceláře.“

Jakmile zavřela dveře kanceláře, nedokázala zadržet vztek. „Jak si dovolujete mluvit se mnou takhle v ordinaci plné pacientů? Měla bych vás dát zavřít.“

„Tuhle scénu jste si mohla ušetřit,“ řekl a kývl hlavou k chodbě, „kdybyste mi v noci řekla, kdo jste.“

„Nezeptal jste se na mé jméno a já jsem se dověděla vaše jen pár vteřin předtím, než jste odešel.“

„Dobrá, tak je teď znáte.“

„Ano, teď je znám a vůbec mě nepřekvapuje, když se dovídám, že jste Tackett. Arogance u vás patří k rodinným vlastnostem.“

„Tady nejde o Tacketty. Tady jde o vás. Co k čertu děláte v našem městě?“

„Vašem městě? To je podivný výběr slov u někoho, kdo tady strávil jen velmi málo času. Clark mi řekl, že býváte v Eden Passu jen vzácně. Čemu vděčíme za vaši návštěvu?“

Výhružně se k ní o krok přiblížil. „Už jsem vám říkal, abyste nechala těch keců. Nepřišel jsem s vámi hrát slovní kopanou, doktorko, tak se nesnažte mě odvádět od tématu.“

„A to je co?“

„Co tu děláte?“ zařval.

Náhle se rozlétly dveře a Nancy vstrčila dovnitř hlavu. „Doktorko Malloryová? Chcete abych… něco udělala?“

Key nehnul ani svalem a nijak nedal najevo, že by ji vůbec slyšel nebo si všiml jejího zásahu.

Lara se na toto střetnutí podvědomě připravovala, a tak nebyla jeho rozzlobeným vzhledem tolik překvapena. Od chvíle, kdy se zdálo nevyhnutelné, aby si vyložili karty na stůl, chtěla to prostě mít za sebou.

Vrhla na ošetřovatelku letmý pohled. „Ne, děkuji vám, Nancy. Pokuste se zpacifikovat pacienty, než se jim budu moci věnovat.“ Pak když pohlédla na Keyovu vzteklou tvář, dodala: „Já se pokusím zkrotit nerozumnou zlost pana Tacketta.“

Nancy měla o Lařině rozhodnutí zřejmě pochybnosti, ale nechala je o samotě. Lara pokynula směrem ke křeslu. „Prosím, posaďte se, pane Tackette. Jste bledý.“

„Je mi výtečně.“

„Těžko. Motáte se.“

„Řekl jsem, že je mi výborně,“ opakoval tvrdohlavě a znovu zvýšil hlas.

„Dobrá, jak chcete. Myslím si ale, že ani jeden z nás nechce, aby se rozneslo, co si povídáme. Mohl byste laskavě ztlumit hlas?“

Opřen o berle naklonil se kupředu, až se jeho obličej přiblížil na pár centimetrů k jejímu. „Nechcete, aby se rozneslo, co si říkáme, protože se bojíte, že těch pár lidí, kteří to ještě neví, zjistí, že vás manžel přistihl s nahým zadkem in flagranti s mým bratrem.“

Slyšela tohle obvinění už mnohokrát a zdálo se, že na jeho palčivou bolest neexistuje protilék. Čas její účinek nezmenšil.

Obrátila se k němu zády a přistoupila k oknu, které nabízelo pohled na štěrkové parkoviště. Jedna pacientka z čekárny nastupovala zrovna do auta. Kdyby odcházela z knihkupectví s balíčkem pornografických časopisů, zabalených do hnědého papíru, nemohla by vypadat zaraženěji. Její vzdalující se vůz zvířil oblak prachu.

Když ji sledovala, získala Lara čas na odpověď. „Usilovně se snažím zapomenout na episodu s vaším bratrem a žít dále svůj život.“

Obrátila se opět k němu tváří v tvář a cítila se mnohem lépe, když mezi nimi byla určitá vzdálenost, i když i z dálky byla jeho osobnost imponující. Pořád se ještě neoholil a vypadal ještě méně spořádaně než v noci. Syrová sexualita, která z něho vycházela, ji krajně zneklidňovala. Vnímala ji pronikavě. Zdálo se, že to jeho opovržlivému názoru na ni dodává věrohodnosti a hrozně jí to vadilo.

Odvrátila upřený pohled. „Copak si nezasloužím ještě jednu šanci, pane Tackette? Stalo se to už velmi dávno.“

„Já vím, jak je to dlouho. Pět let. Každý v této zemi ví přesně, kdy se to stalo, protože ono ráno, kdy vás přistihli v posteli s mým bratrem, to byl jeho konec. Jeho život už nikdy nebyl stejný jako předtím.“

„Ani můj!“

„To bych řekl,“ odfrknul sarkasticky. „Potom co jste se stala nejproslulejší záletnicí v celostátním měřítku, tak určitě.“

„Nechtěla jsem se jí stát.“

„Měla jste na to myslet, než jste vlezla Clarkovi do ložnice. Panebože,“ řekl a zavrtěl beznadějně hlavou, „copak vás nenapadlo nic lepšího než páchat cizoložství, zatímco váš manžel spal ve vedlejším pokoji?“

Naučit se skrývat pocity se pro ni stalo otázkou přežití. Když skandál vrcholil, naučila se navodit upjatý výraz tváře, aby neprozradila nic ze svých myšlenek nebo pocitů. Teď se uchýlila k této technice. Aby ji neprozradil hlas, neřekla nic.

„Některé podrobnosti jsou poněkud zamlžené. Objasněte mi je.“

„Nemíním s vámi o nich diskutovat. Kromě toho tu mám pacienty.“

„Já jsem také pacient, zapomněla jste na to?“ Postavil berle ke stolu a opíraje se o něj rukou, poskakoval na levé noze směrem k ní. „Poskytněte mi plnou péči.“

Tahle impertinence nebyla náhodná. Na důkaz toho se zlomyslně zašklebil. Lara nereagovala, alespoň ne viditelně.

„No tak, doktorko. Zaplňte bílá místa. Clark měl předchozí den nějakou společnost na večeři, že?“

Lara dál zarytě mlčela.

„Mám na to celý den,“ varoval ji tiše. „nemám vůbec co dělat, kromě toho, že si musím dávat pozor na kotník. A to se dá dělat jinde anebo přímo tady. Je mi to jedno.“

Jednou z možností bylo zavolat šerifovi a dát ho vyvést násilím, ale on už jí řekl, že šerif Baxter je jeho dlouholetý rodinný přítel. Zatáhnout do toho šerifa by znamenalo dělat z toho, co stalo, víc než bylo nutné. Jaký smysl mělo prodlužovat tuto situaci kromě toho, že šlo o zachování tváře? Tu už obětovala před mnoha lety. Od té doby se stala specialistkou na polykání urážek.

„Clark pozval několik lidí z Washingtonu, aby strávili večer na venkově,“ řekla mu. „Randall a já jsme byli mezi jeho hosty.“

„Nebylo to poprvé, co jste navštívila Clarkovu chatu ve Virginii, že ano?“

„Ne.“

„Znala jste tedy dům?“

„Ano.“

„Ve skutečnosti, protože byl Clark svobodný, jste u něho mnohokrát vystupovala jako oficiální hostitelka.“

„Pomáhala jsem mu organizovat některé večírky.“

„A tento osud vás dva svedl dohromady.“

„Přirozeně, museli jsme plánovat jídelní lístek…“

„Jistě, přirozeně.“

„Clark byl oficiální osobnost. I náhodná setkání si vyžadovala plánování a přípravy.“

„Copak něco popírám?“

Jeho blahosklonnost byla zrovna tak nesnesitelná jako jeho rozzlobená obvinění. Lara si náhle uvědomila, že pevně sevřela ruce v pěsti. Přála si uvolnit je.

„Aranžmá všech těch večírků,“ pokračoval, „plánování a přípravy a tak dále vám muselo zabírat dost času.“

„Bavilo mě to. Bylo to vítané osvěžení od mých nemocničních povinností.“

„Ale, ale. Takže když jste vy dva – vy a Clark – dávali hlavy dohromady a dělali tyhle plány, velice jste se sblížili.“

„Ano,“ pronesla tiše, „váš bratr byl charismatický člověk. Měl magnetickou osobnost. Nemyslím, že bych kdy potkala někoho jiného, kdo by se mu vyrovnal energičností a vzletem. Vypadal v pohybu, i když stál docela klidně. Různé věci ho vzrušovaly a měl tak vznešené ideály, tak ambiciózní cíle nejen sám pro sebe, ale pro celý národ. Nebylo pro mne tajemstvím, proč si ho voliči z Texasu vybrali do Kongresu.“

„Hned po ukončení právnické fakulty,“ řekl jí, i když to již věděla. „Jen po jedno období byl ve sněmovně reprezentantů, než se rozhodl pokusit se o Senát. Porazil dosavadního držitele úřadu obrovskou většinou.“

„Váš bratr byl člověk, který měl vizi. Dokázala jsem ho poslouchat celé hodiny, ať mluvil o čemkoli. Jeho nadšení a přesvědčení byly nakažlivé.“

„To zní jako láska.“

„Připouštím, že jsme si byli velmi blízcí.“

„Ale vy jste byla vdaná.“

„Ve skutečnosti se Clark a Randall znali už dřív, než jsem se s ním seznámila. Představil nás Randall.“

„Aha.“ Zvedl ukazováček. „Vstupuje manžel. Ubohý paroháč. Jak banální! Vždycky se dozví až poslední, že ho manželka podvádí. A zrovna s jeho nejlepším přítelem! Neměl Randall podezření, když jste naléhala na to, abyste strávili tu noc ve Virginii, místo abyste se vrátili do Washingtonu s ostatními hosty?“

„To byl Clarkův nápad. On a Randall měli jít následující den hrát golf, a bylo by naprosto směšné se vracet do Washingtonu a pak jet následující ráno zpátky. Randall ovládal logiku.“

„To se vám ale opravdu muselo hodit, doktorko, když se o vás manžel takhle postaral. Souložila jste s ním taky ten večer, abyste ho odvedla ze stopy?“

Dala mu facku, a pořádnou. Překvapilo ji to stejně jako Keye. Nikdy v životě ještě nikoho neudeřila. Nemyslela by si, že by toho byla schopná.

Naučit se ovládání patřilo k nejobtížnějším částem její výchovy. V domě rodičů bylo nemyslitelné dávat najevo pocity. Záchvaty pláče, výbuchy smíchu, jakákoli forma neukázněného citového projevu byly pokládány za nepřístojné chování. Tato schopnost nedávat průchod citům se jí ve Washingtonu dobře hodila.

Nevěděla, jak se Keyovi podařilo zlomit její sebeovládání, ale dokázal to. Kdyby jí dlaň tolik nepálila, nevěřila by, že ho skutečně uhodila.

Rychleji než to byl její mozek schopen zaznamenat, uchopil ji za zápěstí, přitáhl k sobě a zkroutil jí ruku za záda. „Tohle už nikdy nedělejte.“ Slova vyšla zřetelně z rovných, tenkých rtů, které se téměř nepohnuly. Pohled jeho očí byl upřený a zářivý jako laserové paprsky.

„Takhle se mnou nesmíte mluvit.“

„Ale ano? Pročpak ne?“

„Nemáte právo mě soudit.“

„To víte, že mám. V některých světadílech stále ještě kamenují ženy za manželskou nevěru.“

„Byl byste spokojenější, kdyby mě ukamenovali? Věřte mi, že když vás vláčejí ve sdělovacích prostředcích, je to téměř stejně smrtelné.“ Ruka, kterou jí tiskl, začala dřevěnět. Ohnula prsty. „Bolí to.“

Pomalu ji pustil a ustoupil o krok. „To jsou reflexy.“

Bylo to tak důvěrné, jako by se jí omluvil. Za daných okolností se to zdálo podivné, ale myslela si, že upřímně lituje, že jí udělal bolest.

Cukl sebou a přitiskl si ruku k boku.

„Máte bolesti?“

„To nic není.“

„Chcete něco?“

„Ne.“

Lékařský instinkt ji napovídal, aby se ho chopila a poskytla mu pomoc. Ale nešlo to. Jednak proto, že by se její péči vyhnul. Především se však bála z jakéhokoli důvodu se ho dotknout. Teprve teď, když se přerušil jejich kontakt, si uvědomila, jak těsně u sebe ji držel.

Zatímco si masírovala ruku, aby v ní obnovila krevní oběh, pokusila se ten políček obrátit v žert a uklidnit sebe i jeho. „Normálně své pacienty nefackuju.“

Pokus o vtip nezabral. Key se dokonce ani neusmál. Soustředěně studoval její obličej. „Nepoznal jsem vás včera večer podle fotografií, které jsem viděl,“ řekl. „Vypadáte teď jinak.“

„Zestárla jsem o pět let.“

Zavrtěl hlavou. „Ještě něco se změnilo. Máte jiné vlasy.“

Dotkla se jich hrdě. „Už si je neodbarvuji. Randallovi se líbilo, když jsem je měla světlejší.“

„Vraťme se k vašemu manželovi. Chudák Randall. Vsadím se, že se cítil, jako by mu někdo podtrhl pod nohama koberec. Divil jsem se, že s vámi zůstal.“ V hlase mu znovu zazněl sarkastický podtón.

„Mám na mysli to, jak vás, zákonnou manželku Randalla Portera, ukázali na obálce National Enquireru, jakožto milenku senátora Clarka Tacketta. Na fotografiích byl Randall, jak vás vystrkuje z chaty jenom v noční košili.“

„Nepotřebuji, abyste mi opakoval ty články. Pamatuji si na ně dobře.“

„A co měl Randall dělat?“ zeptal se, jako by nic neřekla. „On, ze Státního departmentu, že? Diplomat. Předpokládá se, že všechno zvládne slovy, že má na všechno pohotovou odpověď. Popřel ale ta obvinění? Ne. Vystoupil na obranu vaší cti? Nikoli. Zřekl se vás jako nevěrné děvky? Také ne. Vyhlásil, že jste si uvědomila, že jste jednala nesprávně, a stala se znovu věrnou křesťanskou manželkou? Ne.“

Položil si ruce na kolena a předklonil se. „Randall se choval jako zatracenej zbabělec. Nic veřejně neprohlásil, než se rychle uklidil do té banánové republiky a odvezl si vás tam s sebou. ‚No comment bylo všechno, co z něho novináři vyrazili.“

Zklamaně pokrčil rameny. „Jenže hádám, že se toho nedá moc říct, když je vaše žena přistižena v posteli s vaším nejlepším přítelem a jejich poměr se změní v politickou aféru celonárodních rozměrů.“

„Taky bych řekla.“ Byla rozhodnuta neztratit znovu sebekontrolu, bez ohledu na to, jak moc jej bude provokovat.

„I když Randall zahynul jako hrdina ve službách své vlasti, pokud se mě na to zeptáte, řeknu vám, že byl zbabělec.“

„Já jsem se vás ale neptala, pane Tackette. A navíc, odmítám s vámi diskutovat o mém zesnulém manželovi a našem soukromém životě. Ale když jsme narazili na téma zbabělosti, co takhle váš bratr? Ani on nikdy nevystoupil s dementi nebo obranou mé cti.“ Stejně jako její manžel, ani Clark nedokázal vydat nějaké prohlášení, obranu nebo vysvětlení. Nechal ji, aby čelila té ostudě sama. Jejich společné mlčení bylo stejné jako obvinění a změnilo se v hrozně pokořující pohanu, kterou musela snášet jak veřejně, tak soukromě.

„Nemělo to žádnou šanci. Co mohl dělat?“

„Ach, udělal toho dost. Opravdu věříte, že Randalla jmenovali do Montesangre jenom tak?“

„O tom jsem nikdy nepřemýšlel.“

„Dobrá, tak o tom přemýšlejte teď. Ta země je naprostá díra,“ pronesla důrazně. „Žumpa. Malá, ošklivá, špinavá a zkorumpovaná republička. Politicky řečeno, byl to sud prachu násilí připravený vybuchnout.

Randall si nevybral, že tam půjde, pane Tackette. Nežádal o žádné jmenování. Váš bratr se postaral o to, aby nás tam poslali,“ řekla pohrdavě. „Jeho způsob řešení skandálu nespočíval v tom, že mu bude čelit, ale že ho smete pod koberec.“

„Jak by to dokázal? Díky vám ho nikdo nechtěl znát. Přátelé se k němu obrátili zády.“

„Ale několik lidí ze Státního departmentu bylo Clarkovi zavázáno. Zavolal jim – a jako zázrakem – byl Randall vyslán do tehdy potenciálně nejnebezpečnější oblasti na světě. Znáte biblický příběh o Davidovi a Betsabé?“ A aniž mu dala čas na odpověď, vysvětlovala. „Král David poslal Betsabina manžela do první linie bitvy s faktickou zárukou, že zahyne. A taky zahynul.“

„Ale tady ta vaše paralela končí,“ řekl, odstrčil se od okraje stolu a znovu se postavil proti ní. „Král David si nechal Betsabé u sebe. To pro vás není moc lichotivé, že?“ otázal se s pohrdavým úsměvem. „Clark si vás necenil ani tolik, aby si vás nechal blízko sebe. Musela jste být pěkně mizerná milenka.“

Na tvářích jí vyskočily rudé skvrny rozhořčení. „Po tom skandálu jsme s Clarkem neměli žádnou společnou budoucnost.“

„To on neměl budoucnost, tečka. Stála jste ho jeho politickou kariéru. Dokonce ani neobtěžoval svou politickou stranu, aby znovu kandidoval. Věděl, že Američané už mají po krk politiků, kteří se dají nachytat v kompromitujících situacích s děvkami.“

„Já nejsem žádná děvka.“

„Výjimka potvrzuje pravidlo. Zřejmě umíte psát na stroji,“ pronesl sžíravě. „Podstata věci spočívá v tom, že dokud jste se neobjevila, byl můj bratr miláčkem Washingtonu. Po onom osudném ránu ve Virginii se stal na Kapitolu párijou.“

„Jen mi tu nebrečte nad ‚ubohým Clarkem‘. Váš bratr znal potenciální důsledky našeho jednání.“

„A chtěl nést riziko, je to tak?“

„Přesně.“

„Tak co prosím vás dokážete v posteli tak ohromnýho, že to připraví člověka o rozum?“

„Tohle ani nestojí za odpověď,“ odrazila ho rozzlobeně. „Myslíte si, že Clark byl jediný, kdo trpěl následky?“ Zkřížila ruce na hrudi. „Já jsem taky přišla o mnoho. Například o kariéru, která pro mne byla stejně důležitá, jako Clarkova pro něho.“

„Opustila jste zemi.“

„Co to mění na věci? I kdybych neodjela s Randallem do Montesangre, nikdy bych nedostala příležitost provozovat lékařskou praxi ve Washingtonu nebo v okolí. Ještě dnes bych bojovala za to, abych získala vůbec někde nějaké lékařské místo, kdyby Clarka nedonutil pocit viny koupit mi tohle.“

„Cože?“ Ucukl dozadu hlavou.

Lara se krátce, ostře nadechla. Otevřela údivem ústa. Řekla by, že jeho ohromený výraz je autentický. „Vy jste to nevěděl?“

Udiveně se zamračil tak, že se mu obočí spojilo na kořeni nosu.

„Tomu nemohu uvěřit,“ zašeptala. Pečlivě zhodnotila jeho reakci a řekla: „Clark koupil toto místo od doktora Pattona, když se doktor chystal do penze, a potom je věnoval mně.“

Zíral na ni několik trapných okamžiků tak upřeně, že bylo těžké dívat se mu do očí, ale ona to bez mrknutí snesla. V jeho pohledu se zračil zmatek a podezření. „Lžete.“

„Nemusíte dát na má slova. Je to úředně zaznamenáno.“

„Byl jsem tu, když byla čtena Clarkova závěť. Nebylo v ní o tom zmínky. To bych si pamatoval.“

„Zařídil to tak. Zeptejte se sestry, zeptejte se své matky. Opakovaně vyhrožovala, že dá popřít zákonnost mého vlastnictví, ale Clark dohlédl na to, aby bylo neprůstřelné.“ Hrdě se vztyčila. Keyova neznalost tohoto jediného faktu jí poskytla značnou výhodu.

„Sama jsem se o tom dozvěděla až po jeho smrti. Oznámil mi to jeho advokát. Byla jsem ohromená a myslela jsem si, že jde o nějaký omyl, protože jsem od skandálu neměla s Clarkem sebemenší kontakt.“

„A to si myslíte, že tomu uvěřím?“

„Kašlu na to, jestli tomu věříte, nebo ne,“ vyštěkla.

„Takže jen tak z ničeho nic můj bratr koupí majetek v ceně… jaké? Pár tisíc dolarů? A věnuje vám ho.“ Vydal posměšný zvuk. „Houby. Musela jste ho k tomu přinutit.“

„Povídám vám, že jsem ho neviděla, ani s ním nemluvila celé roky,“ naléhala. „Nechtěla jsem. Proč bych se chtěla vidět s chlapem, který mě nechal snášet veřejný skandál, který mě poslal do vyhnanství do té bohem zatracené díry, který je nepřímo zodpovědný za smrt…“ Odmlčela se.

„Vašeho manžela?“ usmál se Key zlomyslně. „Ach, jak brzo se zapomíná.“

„Ne, pane Tackette, mé dcery.“ Obrátila se na okamžik, jen aby zvedla zarámovanou fotografii ze svého psacího stolu. Držela ji v napřažené ruce a strčila mu ji pod nos, takže na ni hleděl zblízka.

„Seznamte se s Ashley, mým děťátkem, mou krásnou malou holčičkou. Byla taky zabita v Montesangre. Nebo, jak jste to výmluvně vyjádřil, zemřela hrdinskou smrtí ve službách své vlasti.“ Slzy naplnily Lařiny oči a rozmazaly jí obraz Keye. Potom stáhla paže zpět prudce jako písty a přitiskla si rámeček k hrudi.

Key zamručel nějakou kletbu. Po delší chvíli řekl: „Je mi líto vašeho dítěte. Byl jsem v té době ve Francii a četl jsem o tom v anglických novinách. Pamatuji si, že jsem četl, že Clark se zúčastnil pohřbu Portera a vaší dcery.“

„Ano, Clark se zúčastnil, ale já jsem tam nebyla. Byla jsem ještě v nemocnici v Miami a léčila si vlastní zranění.“ Unaveně odhrnula uvolněný pramen vlasů a vrátila rámeček na stůl. „Váš bratr se nepokusil se mnou setkat a mně to vyhovovalo. Myslím, že bych ho zabila, kdybych ho tehdy uviděla, za jeho podíl na našem vyhnanství v Montesangre.“

„Ale nezlobila jste se na něho zase tolik, abyste neodmítla jeho odkaz.“

„Ne, neodmítla. Vzhledem k tomu, že mě všichni znali, ztrácela jsem místo za místem. Všechny ty roky po uzdravení jsem nebyla schopna si udržet žádné zaměstnání dlouho – jenom dokud si nějaký nemocniční papaláš nespojil doktorku Laru Malloryovou s Larou Porterovou. Bez ohledu na to, jak dobře jsem plnila své povinnosti, mi dali výpověď.

Clark se to musel dovědět a zřejmě měl pocit, že mi něco dluží za všechno, o co jsem přišla. Pokusil se zabezpečit mi profesionální budoucnost. Proč by mi jinak kupoval tento zcela zařízený dům, připravený k nastěhování, kdybych si mohla vybírat?“

Zamyšleně sklonila hlavu na stranu. „Je zajímavé, že se utopil jenom několik dnů potom, co připojil tento dodatek ke své závěti.“

Key zareagoval divoce v sebeobraně. Uvědomila si to, ještě než promluvil. „Co chcete naznačit touhle poznámkou?“

„Určitě ty klepy, týkající se Clarkova utopení došly až k vám. Existují spekulace, že to nebylo neštěstí, ale sebevražda.“

„Lžete,“ řekl se zkřivenými rty. „Jako lže každý, kdo na ty klepy slyší. Clark si vzal loď na jezero, aby rybařil. Jak ho znám, byl příliš tvrdohlavý na to, aby si oblékl záchrannou vestu. Já bych taky žádný takový proklatý krám nenosil.“

„Clark byl dobrý plavec. Byl by se mohl zachránit.“

„Obvykle ano,“ řekl úsečně. „Muselo se něco stát.“

„Třeba co? Toho dne nebyla žádná bouřka, není žádný důkaz o poruše motoru. Loď se nepřevrhla. Co myslíte, že se stalo?“

Protáhl zamyšleně obličej, ale nenašel žádnou odpověď. „Všechno, co vím, je, že můj bratr by si sám nevzal život. A ať už měl jakékoli důvody, aby vám dal tohle místo, odnesl si je s sebou do hrobu.“

„Jeho důvody ve skutečnosti nemají žádný význam. Jsem prostě tady.“

„To mě vrací zpět k mé původní otázce. Proč jste sem vůbec přišla? Clark byl oblíbený syn Eden Passu. Vás nepokládají za nic víc než za děvku, která zničila jeho politickou budoucnost. Má matka se postará, aby na to nikdo nezapomněl.“

Vzhledem k jeho nynějšímu rozčilení, nebyla teď vhodná chvíle, aby mu prozradila svůj skutečný důvod, proč do Eden Passu přišla. To mohlo počkat, dokud se jejich nepřátelství nezeslabí – pokud to bude to možné. Teď bylo bezpečnější navázat na jeho poslední slova.

„Jsem si jista, že se o to pokusí.“

„Stojí tohle místo za ty starosti?“ řekl a ukázal mávnutím ruky kolem kanceláře. A věřte mi, Jody to dokáže rozbalit.“

„Chci vykonávat lékařskou praxi, pane Tackette. Jsem dobrá lékařka. Nechci nic jiného, než abych mohla v klidu dělat svou práci.“

„To ale nebude tak snadné,“ řekl pomalu. „Ve skutečnosti si myslím, že peklo zbledne závistí, až uvidí, co tady v Eden Passu zažijete.“

„To mám chápat jako hrozbu?“

„Já jen konstatuji fakta, doktorko. Nikdo z Eden Passu se neodváží urazit Jody tím, že by se stal vaším pacientem. S tím můžete počítat. Živobytí příliš mnoha rodin závisí na Tackettově naftové společnosti. Raději pojedou padesát kilometrů pro aspirin, než aby překročili váš práh.“

Zamračil se. „Bude to zábava sedět a pozorovat, jak dlouho bude trvat, než se sbalíte a vrátíte se tam, odkud jste přišla. Až to skončí, tak bude ohňostroj. Řekl bych, že by vám měli být vděční, že jste tady trochu zahnala nudu.“ Zastrčil si berle pod paže a kulhal směrem ke dveřím.

Pak se otočil a pomalu a urážlivě si ji prohlédl. „Clark byl proklatej cvok, že zahodil všechno kvůli nějaké ženské. Jediný důvod, který si dovedu představit, je, že musíte být opravdu pořádně vášnivá. Ale stojí číslo s vámi za všechno, o co přišel? Vážně o tom pochybuju.“ Očima jí přeběhl po těle. „Vůbec na to nevypadáte.“

Nechal za sebou otevřené dveře jako jasný projev svého opovržení. Lara počkala, dokud neuslyšela, že prošel hlavním vchodem, a pak se posadila za stůl. Nohy se jí chvěly. Položila lokty na stolní desku a podepřela si čelo klouby ruky. Byly studené a vlhké, zatímco tvář a hruď jí žhnuly jako v horečce.

Složila ruce a hleděla na Ashleyinu fotografii. Smutně se usmála a sáhla na dceřinu buclatou tvářičku, ale dotkla se jen studeného, neosobního skla. Z tohoto úžasného úsměvu, těchto smějících se očí, čerpala Lara rozhodnost. Dokud od nich nedostane to, co chce, může a chce vydržet jakoukoli tvrdost, kterou jí Tackettové uštědří.

Nancy vtrhla dovnitř. „Paní doktorko, jste v pořádku?“

„Nedoporučuji nikomu jeho denní dávku,“ odpověděla Lara, nutíc se do úsměvu. „Ale ano, je mi prima.“

Ošetřovatelka zmizela a za pár vteřin se vrátila se sklenicí ledové vody. „Vypijte tohle. Patrně byste si měla vzít něco silnějšího. Key dokáže obrátit lidi naruby.“

„Děkuji vám,“ Lara se hltavě napila. „Jen abyste to věděla, Nancy, byl tady včera v noci. Podvrtl si kotník a přišel sem, protože si myslel, že tu najde doktora Pattona.“ Aby uchránila Keyovo soukromí a vlastní zavinění, nezmínila se ošetřovatelce o střelné ráně, o které se rozhodla úřadům zprávu nepodat.

Bez vyzvání Nancy padla do křesla proti Lařině psacímu stolu. „Key Tackett byl vždycky hrozně zlomyslný. Vzpomínám si, jak jednou přinesl do školy živého chřestýše v pytlíku na cvičky a strašil jím nás děvčata. Pánbůhví jak dokázal, že ho neuštkl. Řekla bych, že ten had měl dost rozumu, že si s ním nechtěl nic začínat.

Je hrozně pěknej, ale jsem si jistá, že si to uvědomuje. Ty jeho modré oči a lenivý úsměv mu už otevřely cestu mezi hezkejch pár stehen. Jsem si jistá, že i v tom je dobrej. Bůhví že má pořádnou praxi. Spousta žen by se stavěla do fronty, aby potvrdily, že mám pravdu, ale já jsem si osobně vždycky myslela, že je tak akorát korunovanej vůl.“

Lara se přinutila k profesionálnímu úsměvu a řekla: „Dejte mi prosím pár minut. Potřebuji si srovnat myšlenky v hlavě a osvěžit se a potom se budu dál věnovat pacientům.“

„Paní doktorko,“ řekla Nancy mile, „pacienti si jeden po druhém vzpomněli, že musejí udělat něco ‚důležitého‘.“ A pak, odhazujíc formality, dodala sympaticky: „Miláčku, venku už na vás nečeká ani živá duše.“

KAPITOLA PÁTÁ

Janellen seděla za psacím stolem v podnikové kanceláři Tackettovy naftové a plynařské společnosti. Cihlová budova ve tvaru kostky byla navržena muži, postavili ji muži a byla vybavena nábytkem pro muže za slavných časů Clarka seniora. Jody se o zařízení absolutně nestarala. Většina mužů, kteří pracovali u Tackettovy společnosti, zde byla zaměstnána mnoho let, byla na kanceláře zvyklá a byla s nimi spokojená. Takže i když tam Janellen trávila mnohem víc času než kdokoli jiný, nikdy ji nenapadlo obnovit nebo jinak zlepšit vzhled kanceláře jenom proto, aby se líbila i jí.

Jejím jediným osobitým vylepšením, které sem dodala, byl břečťan, který zasadila do keramického květináče ve tvaru králíčka. Krčil se na rohu jejího psacího stolu, částečné zakrytý dopisy, účty a dalšími papíry.

Pro Janellen bylo otázkou cti řídit kancelář s neúprosnou výkonností. Otevírala ji každý všední den ráno přesně v devět hodin, poslechla si vzkazy z telefonního záznamníku a pročetla faxy, které došly přes noc, a potom prohlédla velký kalendář, na který si zapisovala poznámky počínaje: ‚zavolat do kostela kvůli květinám na oltář‘ – na památku otcových narozenin – až po ‚návštěva u zubního lékaře v Longview‘.

To ráno však byla zaujata matčiným zdravotním stavem a prohlubujícím se antagonismem mezi Jody a Keyem. Nezvýšili na sebe hlas od rána, které následovalo po nečekaném Keyově návratu domů, ale atmosféra byla nabitá nepřátelstvím, kdykoli byli spolu v jedné místnosti.

Janellen se snažila, jak nejlépe mohla, aby působila jako tlumič, ale neměla velký úspěch. Jody se prostřednictvím místní aktivní šeptandy dověděla o Keyově opětovné návštěvě u lékařky Lary Malloryové. Obvinila ho, že ji schválně neposlouchá, a on jí připomněl, že už dávno není děcko, kterému se musí říkat, co má a co nemá udělat. Odpověděla, že ze sebe udělal pitomce, a on jí zase řekl, že se to naučil podle jejího příkladu.

A tak to šlo dál.

Setkání při jídle byla k zoufání. Na Janellen dopadlo břímě udržovat konverzaci, což byla vyčerpávající povinnost. Jody se nikdy u jídelního stolu příliš živě nebavila a teď to bylo ještě horší než obvykle.

Keyovi bylo třeba přiznat, že se snažil. Bavil je vtipy o svých dobrodružstvích. Jody však nepokládala jeho historky za směšné. Odrážela všechny jeho pokusy o humor a soustavně vracela předmět hovoru k doktorce Malloryové, což zákonitě vedlo k tomu, že Key vybuchl. Jakmile dojedl, našel si nějakou omluvu, aby mohl opustit dům. Janellen věděla, že chodí pít, protože se málokdy vracel dříve než v časných ranních hodinách a jeho chůze po schodech byla obvykle nejistá.

Pravděpodobně měl také nějaké ženské, městská šeptanda však si nebyla jistá, pokud šlo o to, kdo by mohl být předmětem jeho přízně. Byl doma už týden, ale jeho návrat se značně lišil od toho, co Janellen očekávala. Místo toho, aby Keyova přítomnost doma pomohla vyjasnit Jody její názory, zvyšovala jenom její popudlivost. To bylo podivné. Když byl pryč, Jody se trápila tím, že od něho nemá žádné zprávy, a dělala si starosti o jeho bezpečí. Nikdy nebyla příliš sdílná, ale Janellen si všímala úlevy, která se jí zračila ve tváři, kdykoli od něho dostaly pohlednici, sdělující, že je v pořádku.

Teď, když byl doma, se jí nic, co udělal, nelíbilo. Byl-li mlčenlivý, pokárala ho. Pokusil-li se o smířlivost, briskně ho odmítla. Sebemenší důvod ji vyprovokoval a Janellen připouštěla, že její bratr provokovat umí. Jako olej s vodou se jeho nálada nikdy, jak se zdálo, s Jodyinou nesnesla.

Věci se vyvinuly opravdu ošklivě večer, kdy jí vyčetl ten dodatek ke Clarkově závěti. „Proč jsi mě neinformovala, že koupil a věnoval Laře Malloryové ten dům?“

„Protože to vůbec není tvá věc,“ odsekla Jody. To, co Clark udělal, bylo nepochopitelné, zejména pro jeho matku. Janellen z toho byla zoufalá. Přála si, aby se to Key nikdy nedozvěděl. Snažila se zabránit tomu, aby o tom s Jody vůbec mluvil.

„Že to není moje věc?“ opakoval nedůvěřivě. „Nemyslíš, že bych měl být na takové hloupé rozhodnutí z jeho strany upozorněn? Týká se to nás všech.“

„Neznám důvody, proč Clark udělal, co udělal,“ vykřikla Jody. „Ale nechci, abys zrovna ty jako jediný ze všech říkal, že tvůj bratr byl hloupý.“

„Já jsem to neřekl. Řekl jsem, že jeho rozhodnutí bylo hloupé.“

„To je to samé.“

Jejich vzrušená hádka trvala půl hodiny a teprve potom odešel Key rozzuřený a Jody vylétl krevní tlak nebezpečně vysoko. Nikdo se nikdy nedozví, co přinutilo Clarka, aby to udělal. Janellen si myslela, že je marné pokoušet se uhádnout jeho motivy. Věděla jen naprosto jistě, že její starší bratr by byl velice nešťastný z třenic, které nechtěně způsobil. Jejich domov se stal smutným, antagonistickým místem, které si Janellen přála zoufale a marně změnit.

„Madam?“

Janellen byla tak zabrána do svých myšlenek, že se při nečekaném zvuku mužského hlasu ulekla. Ve dveřích, ozářený zezadu sluncem a obličejem ve stínu, stál nějaký člověk.

Uvedená do rozpaků, že byla přistižena, jak ve dne sní, vstala a sebevědomou rukou si přejela límeček na halence. „Promiňte. Mohu pro vás něco udělat?“

„Možná, doufám.“

Smekl slaměný kovbojský klobouk a pomalu přistoupil blíž k psacímu stolu. Měl nohy trochu do O. Byl o něco menší než Key; řekla by že takových sto osmdesát centimetrů. Nebyl svalnatý, ale zdál se houževnatý, silný a šlachovitý. Oblek měl čistý a patrně nový.

„Hledám práci, madam. Říkal jsem si, jestli byste neměli nějaká volná místa.“

„Je mi líto, my momentálně, pane…?“

„Cato, paní. Bowie Cato.“

„Těší mě, že vás poznávám, pane Cato. Jsem Janellen Tackettová. Jaký druh práce hledáte? Pokud to v Eden Passu neznáte, mohla bych vám doporučit některou jinou naftovou společnost.“

„Děkuji vám za laskavost, ale to by mi nijak nepomohlo. Už jsem se všude ptal. Dalo by se říct, že to nejlepší jsem si nechal na konec,“ dodal a krátce se široce usmál. „Zdá se, že nikdo nepřijímá.“

Usmála se sympaticky. „Obávám se, pane Cato, že je to až příliš pravda. Hospodářství ve východním Texasu je v tísni, zejména naftový průmysl. Prakticky nikdo nevrtá. Pochopitelně, dost starých studní ještě produkuje.“

Jeho utrápené hnědé oči se rozzářily. „Ano, madam, studně; u těch jsem dřív pracoval – jsem pumpař. Udržoval jsem několik studní pro jednu firmu.“

„Takže máte zkušenosti? Znáte tu práci?“

„Ale jistě, madam. Pracoval jsem v západním Texasu. Vyrostl jsem v takové díře, pardon, v malém městečku kousek od Odessy. Od dvanácti let jsem dělal na naftových polích v Permské pánvi.“ Odmlčel se, jako by jí chtěl poskytnout možnost změnit názor, když vyslechla jeho kvalifikaci. Když nic neříkala, pokývl na závěr hlavou. „No, přesto vám děkuji, madam.“

„Počkejte!“ Jakmile si Janellen uvědomila, že mu reflexivně podala ruku, stáhla ji zpět a zmateně jí pleskla o druhou a přitiskla si je k pasu.

Pohlédl na ni zvědavě. „Ano, madam?“

„Když už jste tady, můžete vyplnit přihlášku. Kdyby se nám brzy uvolnilo nějaké místo… Chápejte, nemyslím, že by se to stalo, ale neškodilo by, kdybyste nechal v naší kartotéce žádost o přijetí.“ Na chvíli se nad tím zamyslel. „Ne, řekl bych, že by to nevadilo.“

Janellen se posadila za stůl a nabídla mu protější židli. V horní zásuvce měla spolu s dalšími formuláři pár standardních přihlášek do zaměstnání. Jednu mu podala. „Potřebujete pero?“

„Prosím.“

„Mohu vám nabídnout trochu kávy?“

„Ne, děkuji.“

Vzal si kuličkovou tužku, kterou mu podávala, sklonil hlavu a začal psát jméno do prvního řádku žádosti.

Janellen odhadovala, že je asi tak starý jako Key, i když měl tvář poznamenanou více vráskami a na skráních mu tu a tam mezi hnědými vlasy probleskovaly šedivé. Kolem hlavy se mu do vlasů otiskl okraj klobouku.

Náhle vzhlédl a přistihl ji, jak se na něho upřeně dívá. Bezmyšlenkovitě vyhrkla: „Ne… nedal byste si šálek kávy?“ Potom si vzpomněla, že mu ho už nabídla ani ne před půl minutou. „Promiňte, už jsem se vás na to ptala, že?“

„Ano, madam. Pořád ještě nechci. Ale přesto děkuji.“ Sklonil se zpět k formuláři.

Janellen si nervózně pohrávala se sponkou na papíry a přála si, aby byla nechala zapnuté rádio, když si poslechla ranní zprávy, přála si, aby to prázdné ticho vyplnil nějaký hluk, přála si, aby nebyla tak zoufale bezradná, když jde o to navázat nezávazný rozhovor.

Konečně vyplnil formulář a vrátil jí kuličkovou tužku. Přelétla očima několik prvních řádek a překvapilo ji, když shledala, že je mnohem mladší než Key a ve skutečnosti o dva roky mladší než ona sama. Zřejmě těch jeho jednatřicet let muselo být tvrdých.

Zvedla oči od formuláře. „Vy jste teď zaměstnán u Palmy? V tom šantánu?“

„Je to tak, madam.“ Zakašlal a pokrčil sebevědomě rameny. „Ujišťuju vás, že to není nic moc. Jsem tam jenom dočasně.“

„Nechci to nijak shazovat,“ řekla chvatně. „Někdo musí i v takových podnicích pracovat.“ Ale i to vyznělo urážlivě. Kousla se do dolního rtu. „Můj bratr tam chodí pořád.“

„Jo, ukázali mi ho. Nepamatuju si, že bych tam někdy viděl vás.“

Uvědomila si, že se pokusil potlačit úsměv. Nervózně zvedla ruku k límečku halenky a začala si pohrávat s knoflíčky. „Ne, já… já jsem tam nikdy nebyla.“

„Ano, madam.“

Janellen si olízla rty. „Hleďme,“ řekla, vracejíc se k formuláři přihlášky, „před Palmou jste pracoval ve státní…“

Zaváhala nad následujícím jasně napsaným slovem. Poděšená tolik svou příliš hloupou chybou, že se na něho bála podívat, zírala upřeně na přihlášku, dokud se jí linky a slova nezačaly slévat dohromady.

„Je to tak, madam,“ pronesl klidně. „Byl jsem zavřenej v huntvillský státní věznici. Jsem propuštěnej na podmínku. Proto naléhavě potřebuju pořádný zaměstnání.“

Sebrala veškerou odvahu a zvedla oči, aby pohlédla do jeho. „Je mi líto, že pro vás nic nemáme, pane Cato.“ Ke svému zděšení si uvědomila, že si to myslel.

„No dobrá,“ řekl a vstal, „stejně jsem věděl, že nemám moc naděje.“

„Proč to říkáte?“

Pokrčil rameny. „No, že jsem propuštěnej trestanec a tak dál.“

Nechtěla mu lhát a tvrdit, že jeho trestní rejstřík by neměl žádný vliv na možnost zaměstnání u Tackettovy společnosti. Jody by o tom nechtěla ani slyšet. Nicméně Janellen bylo hloupé rozloučit se s ním beze slova povzbuzení. „Máte v záloze nějaké další možnosti?“

„Nic, co by stálo za pozornost.“ Nasadil si klobouk a stáhl si ho hluboko do čela nad obočí. „Děkuju vám, že jste mi věnovala svůj čas, slečno Tackettová.“

„Sbohem, pane Cato.“

Vycouval ze dveří kanceláře, zavřel za sebou a potom prošel betonovou verandu, seběhl se schodů a naskočil do pickupu.

Janellen rychle vstala z křesla a doběhla ke dveřím. Skrz žaluzie pozorovala, jak odjíždí. Na silnici obrátil pickup směrem k Palmě.

Vrátila se k psacímu stolu ještě sklíčenější než předtím. Čekalo na ni papírování, ale neměla vůbec chuť se do něho dát se svou obvyklou sebekázní. Místo toho vytáhla formulář přihlášky, který vyplnil Bowie Cato, a pečlivě si znovu pročetla všechny důležité údaje.

Napsal X vedle „svobodný“, aby označil svůj rodinný stav. Okénko určené k uvedení nejbližších příbuzných nechal prázdné. Janellen si náhle uvědomila, že se chová jako čmuchal. Přece vážně neuvažovala, že by ho zaměstnala. Neměla žádné místo, které by mu nabídla, a i kdyby je měla, způsobila by Jody záchvat mrtvice, že přijala bývalého trestance.

Nespokojená sama se sebou za to, že se polovinu dopoledne ulejvala, zastrčila přihlášku Bowieho Cata do hořejší zásuvky psacího stolu a dala se do práce.

„Tuhletu kravatu ksakru ne, Fergusi,“ zaklela Darcy Winstonová zoufale. „Copak nevidíš, že se ti nehodí ke košili?“

„Vždyť mě znáš, drahoušku,“ řekl a vlídně pokrčil rameny. „Jsem barvoslepý.“

„Dobrá, ale já ne. Vyměň si ji za tuhle.“ Vytáhla jinou vázanku z police v jeho šatníku a strčila mu ji do ruky. „A pospěš si. Jsme dnes večer hlavní atrakce a kvůli tobě přijdeme pozdě.“

„Už jsem se ti jednou omluvil za zdržení. K Zelené borovici přijel bez ohlášení plný autobus důchodců z Fayettevillu. Bylo jich sedmatřicet. Musel jsem pomáhat při registraci. Hromada lidí. Byli na čtrnáct dnů v Harlingenu stavět baptistickou misii pro Mexičany a vést biblickou školu a tak. Vyprávěli, že ta mexická děcka si myslela, že led je…“

„Ježíšmarja, Fergusi, mě to nezajímá,“ přerušila ho netrpělivě. „Jenom se dooblékni, prosím tě. Jdu popohnat Eriku.“

Darcy vyšla po schodech na chodbě jejich rozměrného domu k ložnici svého jediného dítěte. „Eriko, jsi už hotová?“

Ze zvyku zaklepala, ale vešla, aniž čekala na svolení. „Eriko zavěs ten zatracenej telefon a jdi se obléct!“

Šestnáctiletá dívka zakryla mluvítko. „Jsem připravená, mami. Akorát jsem ještě mluvila s Tannerem, než se bude muset jít.“

„Už je čas.“ Darcy jí vytrhla sluchátko a sladce řekla: „Sbohem, Tannere,“ a zavěsila.

„Mami!“ vykřikla Erika. „To je sprosté! Já z toho umřu. Bylas na něho tak protivná! Proč to děláš?“

„Protože na nás teď zrovna čekají ve škole.“

„Ještě není půl sedmé. A máme tam být až v sedm.“

Darcy došla k dceřině toaletnímu stolku a prohrabala se lahvičkami voňavek, až našla svoji oblíbenou vůni a nasprejovala se.

Erika se dotčeně zeptala: „Vadí ti něco na tvých parfémech? Máš jich na výběr desítky. Proč mi bereš můj?“

„Trávíš moc času telefonováním s Tannerem,“ řekla Darcy, ignorujíc dceřinu námitku.

„Netrávím.“

„Hoši nemají rádi děvčata, která se dost neupejpají.“

„Mami, nehrabej se mi ve šperkovnici. Vždycky, když ji otevřeš, naděláš mi v ní zmatek.“ Erika natáhla ruku kolem Darcy a zaklapla víko.

Darcy ji odstrčila a vzdorně znovu otevřela levandulově fialovou sametovou kazetu. „Copak si to tam přede mnou schováváš?“

„Nic!“

„Jestli kouříš trávu…“

„Nekouřím.“

Darcy vybrakovala obsah kazety, ale našla jenom hromadu náušnic, náramků, prstýnků, přívěsků a perlový náhrdelník, který Fergus Erice koupil v den jejího narození.

„Vidíš? Já jsem ti to říkala.“

„Neotvírej si na mne pusu, slečno.“ Zaklapla víko a změřila Eriku kritickým pohledem. „A než vyrazíme, utři si asi tak polovičku těch očních stínů. Vypadáš jako lehká ženská.“

„Nevypadám.“

Darcy popadla papírový ubrousek z krabice kleenexu a strčila ho Erice do ruky. „Ale patrně se tak taky chováš, vždycky když jdeš ven s Tannerem Hoskinsem.“

„Tanner si mě váží.“

„Povídali, že mu hráli. Chce se ti dostat do kalhotek, a zrovna tak každej další chlap, s kterým se kdy potkáš.“

Odmítajíc Eričiny protesty, že to tak není, vyšla Darcy z pokoje a sešla dolů. Měla ze sebe radost. Byla přesvědčena, že rodiče by nikdy neměli nechávat dětem volnou ruku, a tak Eriku hlídala jako policajt. Darcy musela vědět o každé minutě Eričina času. Trvala na tom, že musí vědět, kde její dcera byla, s kým, a jak dlouho. Podle Darcy Winstonové jedině informovaný rodič si zachová kontrolu nezbytnou k výchově dospívajících dětí.

Celkem vzato byla Erika poslušná. Zaplněný školní rozvrh jí nedával moc času, během kterého by se mohla dostat do problémů, ale v létě, kdy volného času bylo víc, bylo na neplechy dost příležitostí.

Bdělost, kterou Darcy projevovala, nebyla založena ani tolik na mateřském pudu jako spíš na vzpomínkách na vlastní dospívání. Znala všechny triky, kterými může mládež napálit naivní rodiče, protože je všechny vyzkoušela. Dokonce si je vymýšlela.

Kdyby její matka byla přísnější, kdyby si víc všímala, kdy odchází a kdy se vrací domů, Darcyino mládí by možná nemuselo být tak krátké. Nemusela by se vdát v osmnácti. Její otec opustil matku, když bylo Darcy devět. I když nejdříve sympatizovala s matčiným neštěstím, brzy jí začala pohrdat. Během doby se její pohrdání změnilo ve vzpouru. Když byla stejně stará, jako je nyní její dcera, patřila k divoké partě, která se každý večer opíjela, a často střídala sexuální partnery.

Střední školu dokončila jen o vlásek – ve skutečnosti díky tomu, že vykouřila penis učiteli biologie, který nosil silné brýle a měl vlhké ruce. V létě po maturitě otěhotněla s bubeníkem jedné country-westernové kapely. Stopovala ho do De Ridderu v Louisianě, kde popřel, že by se s ní kdy setkal. V jistém smyslu byla Darcy ráda, že odmítl odpovědnost. Byl to netalentovaný budižkničemu, feťák, který utrácel svůj mrňavý podíl z výdělku kapely na látky, které mohl kouřit, čichat, nebo si píchat do žil.

Když se vrátila do Eden Passu, vyhlížela její budoucnost černě. Naštěstí se zastavila na snídani v motelu U zelené borovice. Ve dveřích zaplněné kavárny ji pozdravil úsměvem s vyceněnými koňskými zuby Fergus Winston, který si už zvykal na postavení starého mládence středního věku.

Místo toho, aby si prohlížela jídelní lístek, Darcy sledovala, jak Fergus cinká kontrolní pokladnou. Než vypila do poloviny první šálek kávy, učinila zásadní rozhodnutí, které změnilo její život. Během dvou hodin tu byla zaměstnána. Do čtrnácti dnů polapila manžela.

O svatební noci Fergus celým svým srdcem uvěřil, že se oženil s pannou, a o pár týdnů později, když Darcy oznámila, že je těhotná, mu nikdy nenapadlo, že by její dítě mohl zplodit někdo jiný než on sám.

Ani po všechny ty roky, které od té doby utekly, mu to pořád nedošlo, i když Erika byla tenkrát téměř o osm týdnů „nedonošená“, přestože byla zdravá a vážila po narození tři a půl kila.

Fergus neměl čas obírat se těmito nesrovnalostmi, protože Darcy orientovala jeho mysl na motel. V průběhu let ho přesvědčila, že chytrý podnikatel utrácí peníze, aby je vydělával. Předělal stravovací služby, zmodernizoval zařízení motelu a pronajal si billboardy u dálnice.

Jen v jedné věci byl Fergus neústupný. Pouze on měl přístup k účetním knihám motelu U zelené borovice. Ať se Darcy snažila, jak mohla, účetnictví dělal on sám. Předpokládala, že nepřiznává všechny zisky bernímu úřadu, což by jí vůbec nevadilo. Jí šlo o to, že kdyby měla k účetnictví přístup, patrně by se jí podařilo najít nějakou tu mezeru, které by si on nevšiml. Ale ani za šestnáct let manželství neustoupil ze své původní pozice. Byl to jeden z mála jejich sporů, který Darcy prohrála.

Protože zůstával tak dlouho svobodný, byl zcela unesen svou mladou, hezkou, rudovlasou manželkou a jejich dcerou, a pokládal se za nejšťastnějšího muže pod sluncem. Jako manžel byl velkorysý. Postavil pro Darcy nejhezčí dům v Eden Passu. Měla volnou ruku při jeho zařizování s pomocí dekoračních ateliérů z Dallasu a Houstonu. Každý rok dostala nové auto. Fergus byl zbožňujícím otcem pro Eriku, která si ho otočila kolem svého malého prstíku stejně snadno, jak to dokázala její matka.

Nic jím neotřáslo a nepodezříval ji, ani když si Darcy opatřila tři měsíce po narození Eriky svého prvního milence. Byl to host z motelu, obchodník se sedly z El Pasa, který cestoval do Memphisu. Scházeli se v pokoji dvě stě tři. Bylo jednoduché napovídat Fergusovi, že jde navštívit na pár hodin matku.

Přes časté nevěry měla Darcy Ferguse upřímně ráda, zejména kvůli tomu, že jeho společenské postavení také podstatně zvýšilo její a protože jí poskytl každou věc, po jaké její srdce zatoužilo. Nyní, když scházel po schodech ruku v ruce s Erikou, se na něho usmívala. „Jste pěkný pár,“ řekla. „Celé město přijde dnes večer na to shromáždění a všichni se budou dívat na rodinu Winstonových.“

Fergus ji objal kolem ramen a políbil na čelo. „Tak mě těší, že budu stát na pódiu se dvěma nejhezčími dámami z Eden Passu. Jsem na to hrdý.“

Erika zvedla oči k nebi.

Fergus byl příliš nadšený, než aby si toho gesta všiml. „Ale i tak mi je trapně kvůli příčině tohoto městského shromáždění.“ Povzdechl si, když pohlédl do tváře milované manželky. „Třesu se pomyšlením, že by ti ten lupič mohl ublížit.“

„Taky mi z toho naskakuje husí kůže,“ Darcy ho pohladila po tváři a potom se netrpělivě vymanila z jeho objetí. „Měli bychom jet, nebo tam přijdeme pozdě. Ostatně,“ dodala se samolibým úsměvem, „bez nás přece nemohou začít, že?“

KAPITOLA ŠESTÁ

Lara měla zvláštní důvody, proč se chtěla zúčastnit městského shromáždění.

Pokud by v Eden Passu nastala vlna zločinnosti, potřebovala o tom být informovaná. Bydlela sama a měla by podniknout opatření na ochranu sebe i svého majetku.

Pro její budoucnost v Eden Passu bylo rovněž důležité, aby se co nejvíc aktivně zapojila do veřejného života. Koupila si už permanentku na fotbalové zápasy a přispěla do fondu na zakoupení nových semaforů na jedinou rušnou křižovatku ve středu města. Kdyby ji místní pravidelně vídávali každý den, třeba v potravinářském obchodě Sak’n Save nebo u benzinové pumpy, přestali by ji možná vnímat jako cizího člověka. Možná že by ji dokonce mohli přijmout mezi sebe, bez ohledu na Jody Tackettovou.

Třetí důvod, proč se chtěla shromáždění zúčastnit, byl daleko více osobní. Pokládala za zvláštní, že zločinnost propukla ve stejnou dobu, kdy Key Tackett přišel k jejím zadním dveřím s krvácející střelnou ranou. Bylo by velice málo pravděpodobné, že by se vloupal do domu Ferguse Winstona s loupežnými úmysly, ale nějak jí to vzájemně neladilo, a proto si to chtěla pro klid duše vyjasnit.

Velká školní aula, pýcha spojeného školního areálu, byla často využívána jako středisko veřejného života v obci. Lara přišla brzy, ale parkoviště už bylo plné osobních vozů, malých náklaďáků a pickupů. Shromáždění označily místní noviny za „životně důležité“. Citovaly šerifa Elmo Baxtera, který prohlásil, že každý by se tohoto shromáždění měl zúčastnit. „Závisí na občanech Eden Passu, aby zastavili tento nárůst zločinnosti dřív, než se nám vymkne z rukou. Zarazili ho tak říkajíc v počátcích. Naše malé město je čisté a slušné, a pokud budu šerifem, tak takovým zůstane.“

Jeho výzva měla slušný ohlas. Lara se ocitla v davu, který se hrnul k osvětlené budově. Jakmile však vstoupila do sálu, byla najednou osamocena. Když vešla, slyšela, jak si za ní lidé něco šeptají. Hluk vydávaný davem tyto rozhovory pohlcoval, ale ona si jich byla přesto vědoma.

Snažila se ignorovat odvrácené hlavy a zvědavé pohledy, usmívala se mile a zdravila lidi, které znala, – pana Hoskinse ze supermarketu, dámu, která pracovala na poště, a několik těch natolik statečných, že porušili blokádu vyhlášenou Jody Tackettovou a využili její odborné služby. Místo aby se posadila na některou z volných židlí v zadní části sálu, což by bylo vyhovující, ale zbabělé, pokračovala Lara dopředu střední, naplněnou uličkou. Zahlédla Nancy a Clema Barkerovy a jejich dorost. Nancy jí mávala, aby se posadila k nim, ale Lara zavrtěla hlavou a našla si židli ve třetí řadě.

Její odvaha tváří v tvář tak velice nepříznivé pozornosti byla pózou. Nebylo příjemné vědět, že jazyky klepou, že desítky párů očí hledí na zátylek její hlavy a většina z nich kriticky. Věděla, že propírají ztlumenými hlasy soukromé stránky jejího života, tak aby děti neslyšely o té nestoudné ženské támhle uprostřed.

Lara nemohla ovlivnit, co si lidé myslí nebo říkají, ale pořád ještě ji zraňovalo, když zjistila, že tepají její charakter a že neexistuje žádný proklatý prostředek, jímž by tomu mohla zabránit. Jediný způsob sebeobrany by bylo zůstávat doma, ale to pro ni nebylo schůdné řešení. Měla všechna práva, aby se účastnila veřejného života. Proč by se měla dát zastrašit klepy a lidmi tak bezpáteřnými, že se dají ovlivňovat jednou starou potvorou, jak si v duchu zvykla říkat Jody Tackettové.

Paní Tackettová měla o sobě zřetelně mnohem vyšší mínění. Když vešla, s módním zpožděním, kráčela střední uličkou neohlížejíc se vlevo ani vpravo. Měla pocit, že tvářit se přátelsky je buď ztráta času, anebo cosi pod její důstojnost. V žádném případě se nezastavila, aby prohodila pár slov, dokonce ani s těmi, kdo ji oslovili.

Její chování bylo bojovné, ale nebyla fyzicky tak působivá, jak Lara očekávala. Clark popisoval svou matku tak podrobně, že ji Lara poznala, ale vytvořila si v duchu obraz Jody jako něco mezi Joan Crawfordovou a Janou z Arku.

Na rozdíl od Clarka byla Jody malá, podsaditá, šedovlasá žena průměrného vzhledu a oblečená do šatů, které byly sice vysoce kvalitní, ale vůbec ne módní. Ruce měla tupé a neupravené. Rysy jejího obličeje byly natolik drsné, že vypadaly mužsky. Ztělesňovala železnou vůli, kterou byla pověstná.

Dav zmlkl, když procházela sálem. Její příchod jako by oznamoval, že shromáždění může začít. Byla bezpochyby v Eden Passu všemi uznávána za občanku číslo jedna.

Lara možná byla jediným člověkem mezi diváky, kdo si uvědomil, že Jody Tackettová je vážně nemocná.

Měla výmluvné vrásky silné kuřačky kolem úst i očí a pleť kolem strupovitou. Ruce měla poseté modřinami a skvrnami. Jak podávala ruku starostovi, Lara si všimla, že má tlusté kůžičky u lůžek nehtů. Takové kombinace symptomů jsou typické pro akutní problémy krevního oběhu.

V Jodyiných stopách šla žena Lařina věku. Usmívala se upřímně, ale nejistě. Zdálo se, že jí není příjemné sdílet pozornost, která je věnována její matce. Janellen odpovídala přesně Clarkově popisu. Jednou o své sestře řekl, že je „nesmělá“, ale nemyslel to nijak zle.

„Táta na ní přímo visel. Možná že kdyby neumřel, když byla tak malá, byla by pravděpodobně rozkvetla. Matka neměla moc času, aby ji kultivovala. Měla tolik práce, aby zachránila podnik. Myslím, že to, že sestra vyrůstala vedle Keye, matky a mě, samých prvotřídních typů, vedlo k tomu, že je nesmělá a zakřiknutá. Je-li nervózní, těžko ze sebe vypraví slovo.“

Janellen měla jemný obličej a světlou pleť. Ústa měla příliš malá a nos o trochu delší, ale stejně jako její bratři měla působivě modré oči, které více než vynahrazovaly její nevýrazné rysy.

Jelikož ji zřejmě Jody ovlivňovala, její nedostatek stylu nijak nepřekvapoval. Ale dokonce i Jody byla oblečena módněji než Janellen. Janellen byla naprosto neatraktivní. Její přísný účes byl zcela bezvýrazný. Jako by se snažila upravit se co nejméně přitažlivě, aby si jí nikdo nevšímal a skryla se ve velkém stínu, který vrhala Jody.

Nakonec přišel Key. Na rozdíl od své matky neprošel uličkou nevšímavě. Často se cestou zastavoval, aby si vyměnil pozdravy a vtipy s lidmi, kteří ho zřejmě nějakou dobu neviděli. Lara zachytila útržky těchto kamarádských dialogů.

„Na mou duši! Vždyť je to Key Tackett!“

„Ahoj, Possume, ty jeden odpornej darebáku, jak jde život?“

Zatímco člověk jménem Possum se rozplýval nad svým úspěšným podnikáním s krmivem a hnojivy, Key si náhodou všiml Lary. Když přestal vnímat, co mu Possum říká, stáhly se jí žaludeční svaly. Zírali na sebe, dokud Possum, jemuž se tak přezdívalo bezpochyby proto, že se nešťastně podobal vačnatci, mu nepoložil přímou otázku.

„Pardon, co jsi říkal?“ Key odvrátil pohled od Lary, ale ne dřív než si Possum a další lidé, kteří seděli blízko, všimli, kdo v tom okamžiku upoutal jeho pozornost.

„Ale… řekl jsem…“ Possum byl tak zaměstnán tím, jak se střídavě korálkovitýma očkama díval na Laru a Keye, že nebyl schopen zopakovat otázku.

Naštěstí si ředitel střední školy vybral zrovna tuto chvíli, aby přistoupil k řečnickému pultu na jevišti. Promluvil do mikrofonu, ale ten nefungoval. Když si pohrál s knoflíky, protrhl všem ušní bubínky svým: „Děkuji vám všem, že jste dnes večer přišli.“ Nakonec upravil hlasitost a zopakoval své uvítání.

Key slíbil Possumovi, že za ním následující den zajde, a pak se připojil k Jody a Janellen v první řadě, kde jim starosta držel místa.

Shromáždění se rozběhlo za předsednictví ředitele školy. Představil rodinu Ferguse Winstona, která vypochodovala v útvaru ze zlaté sametové opony. Lara si je se zájmem prohlížela. Dospívající dívka, jež byla představena jako Erika, se zdála polomrtvá už jen z toho, že se musí předvádět spolu s rodiči na takovém veřejném fóru. Paní Winstonová vůbec nevypadala, že by byla na pokraji zhroucení, jak to pateticky naznačoval ředitel školy. Kypěla zrovna vitalitou jako ztělesnění zdraví. Jevištním osvětlením se změnily její rudé vlasy v plameny. Zdrženlivě vstrčila ruku manželovi pod paži.

Lara k ní okamžitě pojala nedůvěru.

Fergus byl vysoký muž s věčně ohnutými zády. Řídké šedé vlasy mu pokrývaly nerovnoměrně kónickou, plešatějící lebku. Kolem širokých úst se mu táhly hluboké vrásky smíchu, ale nesmál se, když nastoupil na ředitelovo místo za řečnickým pultem a vyprávěl příběh o jejich nepříjemné zkušenosti.

Když lehce sklonila hlavu vlevo, uviděla Lara Keye Tacketta sedícího vedle své sestry. Opíral se lokty o opěrky křesla a klepal si štíhlými prsty do rtů. Kotník, který si podvrtl, měl položený na koleně druhé nohy. Byl na svém křesle shrbený, a oči mu neklidně těkaly kolem, jako by se při jednání hrozně nudil a těšil se, že už to brzo skončí, jako malý chlapec v kostele.

Lara se podívala znovu na jeviště a uviděla, že není jediná, kdo pozoruje Keye. Paní Winstonová jej rovněž uzamkla do svého pohledu. Její výraz byl zlomyslný, skoro samolibý.

„Nu, to je všechno, co jsem vám chtěl říct,“ skončil pan Winston, „kromě toho, abyste si dávali pozor na každého podezřelého a neznámého člověka kolem města a abyste oznámili každou nezvyklou událost šerifovi.“ Za potlesku předal šerifovi mikrofon. Elmo Baxter byl neupravený muž, který se pohyboval rychlostí střely a měl unavené vzezření jezevčíka. „Vážím si toho, že Fergus a Darcy se s námi podělili o svou zkušenost.“ Přenesl váhu na druhou nohu. „Ale ne abyste dostali pitomý nápad spát s nabitou puškou pod polštářem. Kdybyste uviděli známky vloupání, nebo si všimli nějakého neznámého motat se v sousedství, oznamte to mému úřadu. Já nebo Gus to vyšetříme s použitím správných policejních postupů.

Ne, abyste chtěli brát zákon do vlastních rukou, je to jasný? No a teď, já a městská rada, jsme se rozhodli, že potřebujeme výbor pro potírání zločinnosti, jako mají ve velkých městech. Tento výbor bude organizovat lidi v různých čtvrtích, aby zajistili hlídkování a pomáhali všechny informovat. Pochopitelně je potřeba zvolit předsedu. Přijímám návrhy.“

„Hlásím se dobrovolně,“ oznámila Darcy Winstonová jasným, silným hlasem.

Doslalo se jí bouřlivého potlesku. Fergus jí stiskl ruku a pohlédl na ni s neskrývaným obdivem.

„A byla bych ráda, kdyby se Key Tackett stal spolupředsedou,“ dodala Darcy.

Key sebou trhl a zpozorněl. Jeho bota přistála tvrdě na podlaze a Lara uviděla, že sebou cukl. „Co to k čertu říkala?“ Každý se jeho ohromené reakci zasmál. „Já tady přece ani nebydlím. A kromě toho, co já vím o nějakých výborech?“

Pobavený šerif se zatahal za dlouhý ušní boltec. „Není podmínkou, abys něco věděl o výborech, ale pokud se kdy nějaký muž dokázal o sebe postarat, pak jsi to ty. Viď, Jody?“

Jody pohlédla přes Janellen na svého syna. „Myslím, že bys to měl vzít. Kdy jsi naposled něco udělal pro obec?“

„Když dovedl bojovné Ďábly do celostátního šampionátu!“ Possum vskočil do prostřední uličky a začal mávat rukama vysoko nad hlavou. „Ať žije nebojácná jedenáctka, Key Tackett!“

Ostatní povstali a přidali se k ovacím. Nudící se děti využily přestávky jako příležitost, aby utekly rodičům. Neurvalí teenageři si dávali jeden druhému signály, když pádili k východu. Obnovit pořádek bylo mimo diskusi, a tak šerif Baxter přiblížil ústa k mikrofonu a řekl: „Kdo souhlasí, ať řekne ano. Návrhy byly schváleny, končím schůzi. Buďte opatrní cestou domů.“

Dav strhl Laru do uličky. Když se postavila na špičky, byla schopna spatřit, jak Darcy Winstonová velitelsky mává na Keye, aby za ní přišel na pódium. Vypadala jako žena naprosto schopná vystřelit na prchajícího milence ve snaze zabránit tomu, aby s ním byla přistižena. Z jejích věčně sevřených rtů a šikmých očí čišela vypočítavost.

„Promiňte.“

Lara reagovala na zdvořilou prosbu, kterou uslyšela za zády, ustoupila stranou a pak se obrátila, aby se omluvila, že překážela. Ocitla se tváří v tvář Janellen.

Janellen byla přistižena při váhavém úsměvu, který se rychle změnil v úlek. Bez rozpaků civěla na Laru.

„Dobrý den, slečno Tackettová,“ řekla Lara zdvořile. „Promiňte, že jsem blokovala uličku.“

„Vy jste… vy jste…“

„Jsem Lara Malloryová.

„Ano, já…“

I kdyby byla Janellen schopna dál dohromady vhodnou odpověď, Jody jí nedala možnost cokoli říct. „Proč se zdržuješ, Janellen?“ Když si také všimla Lary, její výraz ztvrdl nepřátelstvím.

„Tak se nakonec setkáváme, paní Tackettová,“ řekla Lara, podávajíc jí pravou ruku.

Jody ignorovala jak nabídnutou ruku, tak její pozdrav. Pošťouchla jen dceru kupředu. „Pohni sebou, Janellen. Mám najednou pocit, že potřebuji na čerstvý vzduch.“

Na několik okamžiků Jodyin hněvivý pohled Laru zmrazil. Náhodné setkání však nezůstalo bez povšimnutí, a brzy si uvědomila, že se jí dav začíná snaživě vyhýbat. Sebevědomě stáhla pravou ruku zpět. Když procházela uličkou, udělali jí širokou cestu, jako by trpěla malomocenstvím. Nikdo se na ni ani nepodíval.

U východu se zastavila a vrhla pohled zpět na pódium. Key se tam připojil k paní Winstonové. Lara se opovržlivě odvrátila. Hodili se jeden ke druhému.

Jelikož Darcy byla delikátní asi tak jako pouťový vyvolávač, neměl Key jinou možnost než za ní na jeviště zajít. Když udělala takové divadlo, aby ho tam dostala, vyvolalo by zvědavost, kdyby nesplnil její požadavek.

Když směřoval k jevišti, pokusil se najít v davu Laru Malloryovou a šokovalo ho, když ji spatřil hovořit se svou matkou.

Pozoroval, jak jí Jody odmítla stisknout ruku a prudce vyvedla Janellen pryč uličkou. Bylo ke cti doktorce Malloryové, že se nerozklepala nebo neztratila sebeovládání. Nerozplakala se, ani na ně nevykřikla žádnou nadávku, když se obrátily zády a odcházely. Místo toho půvabně s hlavou vzhůru odkráčela k východu.

Keye lákalo vyrazit za ní a – a co by udělal?

Zeptal by se jí, proč si vybrala zrovna jeho bratra, když ve Washingtonu D.C. byly tisíce nadržených mladých samců, kteří měli jistě chuť ji ulovit?

Zjistit, zda by mu mohla objasnit strašidelné okolnosti bratrovy smrti?

Požádat ji, aby opustila město do svítání, nebo…?

Vypadal by jako cvok a nechtěl jí poskytnout toto zadostiučinění. Kromě toho musel si vyřídit nějakou záležitost s Darcy. Bude lépe sprovodit to ze světa, dřív než se pustí do dalších problémů.

Vystoupil po schodech na jeviště. „O co ti jde, Darcy?“

„Ahoj, Keyi!“ Byla jeden úsměv a bez ohledu na to, že se rozzlobeně mračil, vnutila mu seznámení. „Znáš se s mou dcerou? Eriko, tohle je pan Key Tackett.“

„Dobrý den, pane Tackette.“ Dívka odpověděla zdvořile, ale zřejmě myslela na něco jiného. „Tanner na mě čeká,“ řekla matce. „Mohu teď jít?“

„Běž rovnou domů.“

„Ale všichni jdou k jezeru.“

„V tuhle noční dobu? Ani nápad.“

„Mami! Všichni tam jdou. Prosím.“

Pohled, který Darcy upřela na Eriku obsahoval nevyslovená varování. „Ať jsi doma o půl dvanácté. Ani o minutu pozděj.“

Erika trucovitě protestovala. „Nikdo jiný se nemusí vracet tak brzy.“

„Můžeš to přijmout, nebo odmítnout, slečinko. Žádné smlouvání.“

Přijala to. Rozloučila se povinně s Keyem a připojila k hezkému mladíkovi, který na ni čekal pod jevištěm.

„Keyi?“

„Co je?“ Teprve, když doktorka zmizela, obrátil svou pozornost k Darcy. Protože sledovala, kam se dívá, byla také soustředěna na východy na konci sálu.

„Takže se naše ostudná nová lékařka tady dnes večer objevila,“ poznamenala jízlivě. „Měl jsi již tu čest seznámit se s ní?“

„No jasně, měl. Zašila mě, když jsi mě postřelila.“ Key s potěšením vygumoval Darcyin samolibý úsměv.

„Ty jsi šel k ní!“ vykřikla. „Tos úplně přišel o ten svůj bláznivej rozum? Myslela jsem si, že budeš natolik chytrej, abys šel do nemocnice, kde tě znají, ale aby to bylo aspoň mimo město.“

„Hledal jsem doktora Pattona. Nikdo mi neřekl, že šel do penze.“

„Anebo že tvůj bratr zařídil tady své bývalé milence praxi?“

„Ne, ani to mi nikdo neřekl.“

Snažil se, aby mu v hlase nezazněl prozrazující tón, ale Darcy by si ničeho stejně nevšimla. Měl pocit, že kolečka jejího pletichářského mozku běží na plný plyn.

„Mohla by udat zranění od střelné rány šerifovi,“ řekla ustaraně.

„Mohla by, ale pochybuji, že to udělá.“ Vrhl pohled k východu. „Má dost jiných starostí. Kromě toho by nic nemohl dokázat. Žádná kulka. Vyrvala mi jenom kus masa, když prolétla skrz.“ Předklonil se a hovořil tiše, aby je nikdo, kdo by se motal kolem, neslyšel. „Měl bych tě zaživa stáhnout z kůže za to, že jsi na mě vystřelila. Mohlas mě zabít, ty pitomá krávo.“

„Nenadávej mi,“ zasyčela nenávistně, což bylo obtížné, když si uchovávala na rtech klamně přátelský úsměv. „Kdybych nejednala dost rychle, Fergus by nás přistihl v Adamově rouše, jak šoustáme jako králíci. Byl by nás mohl zabít a žádná porota v tomhle státě by ho neuznala vinným.“

„Zlatíčko?“

Na zvuk manželova hlasu Darcy udělala čelem vzad. Key na něho zamířil bradou. „Ahoj, Fergusi, neviděli jsme se celou věčnost.“

„Jak se daří, Keyi?“

„Nestěžuju si.“

Před mnoha lety měli Fergus a Jody jakýsi spor. Mělo to co dělat s parcelami, které měla Tackettova společnost pronajaté v sousedství Fergusova motelu. Podrobnosti nebyly jasné a Keye nikdy tak moc nezajímaly, aby po nich slídil. Měl pocit, že Jody, ve své vášni po naftě a s ní spojené touze po moci a penězích, nějak Ferguse napálila.

Jejich spor se ho netýkal, kromě toho, že Fergus ho vždycky přehlížel jako popelnici, ale to asi spíš souviselo s tím, jak se Key choval v mládí. Nejednou se s Possumem a jejich bandou opili v kavárně Fergusova motelu. Maně si vzpomínal, jak pozvracel růžové keře před Zelenou borovicí po obzvlášť divokých orgiích.

Ať už to bylo z jakýchkoli důvodů, Fergus Winston ho neměl rád, ale Key si z toho nikdy nic nedělal.

„Já fakticky nejsem nijak nadšený tou prací ve výboru, kterou na mě zrovna vaše žena ušila. Jen tak mimochodem,“ obrátil se k Darcy, „podávám demisi. S okamžitou platností.“

„Nemůžeš rezignovat. Ještě jsi ani nezačal pracovat.“

„Tím spíš. Nestál jsem o to být členem výboru proti zločinnosti. Nechci jím být. Najdi si jinýho spolupředsedu.“

Hodila po něm nejlíbeznějším úsměvem, jaký svedla. „Snad se nechce dát doprošovat, Fergusi. Mohl bys přivést vůz před hlavní vchod? Přijdu za tebou. Zatím se pokusím změkčit Keyovu tvrdou palici.“

Key pozoroval Ferguse, jak pomalu odchází z pódia a přeje dobrou noc školníkovi, který trpělivě čekal, až všichni odejdou, aby mohl zavřít budovu.

Darcy vyčkala, až byl její manžel mimo doslech, a pak se obrátila zpět ke Keyovi. Zašeptala: „Copak nevidíš, jaká je to šance, i když tě to bude nudit?“

„Co tím míníš, zlatíčko?“ vysmíval se jí s předstíranou nechápavostí.

„Chci tím říct,“ zdůraznila, „že kdybychom byli spolu ve výboru, nikomu by nebylo nápadný, že nás vidí pohromadě.“ Díval se dál nechápavě. Ze zoufalství začala hláskovat. „Mohli bychom se scházet, kdykoli bychom chtěli, a nemuseli bychom se kvůli tomu skrývat.“

Asi tak třikrát se nadechl a vybuchl v smích. „Ty si myslíš, že s tebou budu ještě spát?“ A stejně náhle, jak vybuchl, se přestal smát a tvář se mu napjala zlostí. „Zvysoka na vás kašlu, paní Winstonová. Mohla jste mě tou svou zatracenou pistolí zastřelit. A navíc teď těžko můžu vlézt do pilotní kabiny s tímhle napuchlým kotníkem.“

Oči jí potemněly, jak na něho zírala. „To nebyla tak vysoká cena za potěšení, které jsme při tom měli, neřekl bys?“

„Ani zdaleka, zlatíčko. Chováš se, jako bys tam měla zlaté rouno,“ řekl a významně se jí podíval na rozkrok, „ale já už poznal lepší. Spoustu lepších. V každém případě, jestli si myslíš, že ti tam ještě sáhnu po tom tvým fóru, cos předvedla, tak jsi stejně velkej cvok, jak velká jsi coura.“

Temnota jí z očí zmizela. Spatřil v nich plamen. „Ani já bych už s tebou nešoustala!“

„Takže podle toho, co slyším, se shodujeme.“

Darcy zesinala. „Jsi hajzl a vždycky jsi byl, Keyi Tackette.“

„Máš pravdu,“ poznamenal břitce. „V nejpřesnějším smyslu slova.“

„Jdi k čertu.“

Jelikož se pořád ještě lidé hemžili kolem a procházeli se uličkami sálu, nezbylo jí nic než polknout vztek, udělat čelem vzad a uraženě odpochodovat. Krátce odpovídala těm, kdo jí přáli dobrou noc, a spěchala uličkou ze sálu.

Key ji pobaveně následoval mnohem volnějším krokem, ale kromě radosti pociťoval jakousi nespokojenost. Darcy si jeho dloubnutí zasloužila, ale z toho, jak ji urazil, neměl tak velkou radost, jak očekával.

Jako pokorný služebník čekal Fergus na Darcy vedle jejich eldoráda a držel otevřené dveře auta. Darcy se usadila na sedadle a Key ji uslyšel říkat: „Honem mě zavez domů, Fergusi. Rozbolela mě hrozně hlava.“

Keyovi bylo Ferguse líto, ale ne proto, že spal s jeho ženou; k čertu, prostě každý, kdo tady nosil kalhoty, si to někdy zkusil. Ale i když jeho motel poskytoval zisk, nebude z něho nikdy podnikatel. To vyžaduje určitou vlastnost, rys, který zjevně chyběl v té jeho dlouhé, hubené tváři, v jeho špatnému chování i v jeho konzervativním přístupu k podnikání. Na světě jsou Jody Tackettové a Fergusové Winstonové. Útočníci a přemožení. Někteří si prorazí cestu životem jako parní válec, zatímco ti ostatní jim buď uhnou z cesty, anebo se dají převálcovat. V životě i v lásce patřil Fergus do druhé kategorie.

Taková pasivita byla nad Keyovo chápání. Proč Fergus ignoruje Darcyinu promiskuitu? Proč chce být objektem opovržení? Proč přijímá a odpouští její nevěru?

Je to snad láska?

Spíš peklo, vysmíval se Key. Láska je slovo, které patří básníkům a písničkářům. Vybavují tento cit obrovskou mocí nad lidskými srdci a myšlením, ale mýlí se. Láska nemění život, tak jak by podle těch nasládlých lyriků mohla. Key nikdy nepozoroval žádný důkaz její magie, pokud to nebyla magie černá.

Láska mu zlomila mladé srdce, když byl zabit jeho otec a nechal ho bez spojenců v nepřátelském světě. Láska udržovala jeho sestru emocionálně a psychicky závislou na matce. Láska stála Clarka slibnou kariéru státníka. Donutila také láska Randalla Portera, aby zůstal se svou nevěrnou manželkou? To se mě netýká, ujišťoval se Key, když přecházel přes parkoviště tak dlouhým krokem, jaký mu poraněný kotník dovoloval. Láska, odpuštění a nastavení druhé tváře byly pojmy patřící do nedělní školy. Do skutečného života se nehodí. Rozhodně ne do jeho života. Kdyby se v důsledku duševního selhání snad oženil a kdyby přistihl svou ženu v objetí jiného muže, zabil by je oba.

Dorazil ke svému vozu a zastrčil klíček do zámku.

„Dobrý večer, pane Tackette.“

Obrátil se a zaraženě hleděl na Laru Malloryovou. Větřík jí lehce zachvíval šaty a vlasy. Tvář, částečně ukrytou ve stínu, jí zpola ozařoval měsíční svit. I když byla poslední osobou, kterou si v tom okamžiku přál vidět, vypadala tak proklatě nádherně, že na okamžik zůstal zcela ohromen.

Zareagoval rozzlobeně, jak o tom svědčil jeho hlas. „Sledovala jste mě sem?“

„Ve skutečnosti jsem na vás čekala.“

„To mě dojímá. Jak jste věděla, kde mě najdete?“

„Viděla jsem vás jezdit po městě v tomhle autě. Je pro vás charakteristické, mám-li se vyjádřit stručně.“

„Patřilo mému otci.“

Lincoln byl šíleně dlouhý polykač benzínu, skoro dvacet let starý, ale Key nechal v Boově garáži a karosárně instrukce, aby mu auto stále udržovali jako ve výkladní skříni. Kdykoli přijel domů, jezdil v něm a měl pocit, že ho to spojuje s otcem, kterého ztratil.

Vůz zrcadlil barvitou osobnost Clarka juniora. Byl uvnitř i zvenku žlutý a chladič a kryty kol se blyštěly zlatými odlesky. Key o něm rád mluvil jako o „pasáckém autě“. Jody se nad přezdívkou auta mračila, patrně proto, že věděla, že je naprosto přesná.

„Pořád ještě kulháte,“ řekla Lara. „Měl byste chodit o berlích.“

„Zahodil jsem je. Byly na prd.“

„Můžete si nevyléčitelně pošramotit kotník.“

„Risknu to.“

„A co váš bok? Nepřišel jste už do ordinace.“

„Seru na to.“

„Ten drén by se měl odstranit.“

„Vytáhl jsem si ho sám.“

„Aha, chápu. Jste tvrdej chlap. Dobrá, aspoň jste se oholil… předpokládám, že kuchyňským nožem.“

Neřekl nic, protože měl nepříjemný pocit, že si z něho utahuje.

„Měníte obvazy pravidelně? Kdyby ne, mohl byste pořád ještě dostat infekci. Hojí se zranění dobře?“

„Je to prima. Podívejte se,“ řekl a opřel si loket o střechu vozu, „mám tohle pokládat za domácí návštěvu lékaře? Pošlete mi účet za ošetření?“

„Tentokrát ne.“

„Dobrý, doktorko, děkuju. Dobrou noc.“

„Ve skutečnosti,“ řekla a přistoupila k němu o krok, „jde o něco jiného, o čem s vámi chci mluvit. Myslím, že budete raději, když to udělám tady, kde nás nikdo neuslyší.“

„Zase vedle. Ať už se mnou chcete mluvit o čemkoli, nemám náladu to poslouchat. Fakticky mám dnes večer náladu pod psa. Udělejte mi laskavost a zmizte.“

Už málem seděl za volantem, když ho překvapila ještě víc tím, že ho uchopila za ruku. „Bylo to odvážné, pane Tackette, ráda vám to věřím. Anebo to byl nápad paní Winstonové, předstírat raději vloupání, než aby byla přistižena při cizoložství?“

Key se zarazil, ale jen na okamžik. Hleděla na něho slavnostně, tak slavnostně, že se zasmál. „Dobrá, co se dá dělat. Chytrá holčička si myslí, že si všechno vykalkulovala.“

„Pan Winston vás vyrušil, když jste byl v posteli s jeho ženou, viďte?“

„Proč se ptáte? Všechny odpovědi znáte.“

„Když jste utíkal, podvrtl jste si kotník. Paní Winstonová na vás vystřelila, aby zakryla vaše stopy. To je skoro jako scéna ze špatného filmu. Věděl jste, že na vás bude střílet?“

„Co je vám k čertu do toho?“

„To znamená, že jste nevěděl.“

„Nemluvte za mě,“ řekl vzpurně. „Má otázka stále platí: Co je vám do toho? Nebo máte jenom nenormální interes o milostnej život druhejch lidí?“

„Jediný důvod, proč se o to starám, je, že jste se rozkřikoval v mé ordinaci a nazval mě děvkou za to, že jsem udělala to samé, co vy,“ řekla vzrušeně.

„To přece není úplně totéž, ne?“

„Ale, opravdu? A v čem se to liší?“

„Protože Darcy a já jsme nikomu neublížili.“

„Nikomu neublížili!“ vykřikla. „Ona je vdaná. Ale mě jste obvinil z nejtěžšího hříchu.“

„Ne, váš nejtěžší hřích byl, že jste se dala přistihnout.“

„Takže dokud se její manžel nic nedozví, je to pro vás v pořádku mít s ní poměr?“

„No v pořádku ne, možná. Ale není to ještě katastrofa. Důsledky budou trpět jedině samotní hříšníci.“

„Těžko, pane Tackette. Vyvolal jste v celém městě paniku kvůli ‚vlně zločinnosti‘, která nikdy neexistovala.“

„To není vůbec moje práce. Fergus se rozklepal, když uslyšel, jak Darcy ječí a střílí z té pistole. Musel si to nějak vykompenzovat.“

„Anebo možná využil mytického loupežníka, aby vhodně zmírnil své vlastní podezření.“

Tato možnost napadla Keyovi také, ale nechtěl to přiznat. „Nezodpovídám za to, co se mu motá v hlavě.“

„Vůbec vám nevadí, že jste v celém městě vyvolal strach?“

„Strach?“ ušklíbl se. „Lidi se rádi bojí. Úplně to žerou. Musí mít něco, co je trochu povyrazí v těchhle posledních horkejch nudnejch tejdnech před svátkem práce. Šerif Baxter mi říkal, že z celýho města přicházejí udání na pokusy o vloupání a na voyeury.“

Zachechtal se. „Vezměte například slečnu Winnii Fern Lewisovou. Bydlí ve strašidelným tříposchoďovým baráku v Dělostřelecký ulici. Pokaždý v předvečer Všech svatejch jsme jí přeřízli šňůru na prádlo, protože byla lakomá a skoupá a dávala nám jenom levný bonbóny.

V každém případě mi včera Elmo řekl, že tahle slečna Winnie Fern podala udání na neznámýho muže, který prý postává celý poslední týden za jejím oknem v ložnici a kouká se na ni, jak se svléká. Tvrdí, že ho nemůže popsat nebo identifikovat, protože se pořád schovává za jejími šaronskými růžemi, kde se „ručně přivádí k sexuálnímu vyvrcholení“, jak to řekla Elmovi. Jestli Elmo přitom dokázal zachovat nehnutou tvář, tak je lepší než já.

Za šaronskými růžemi slečny Winnie Fern není pochopitelně žádnej onanující voyeur, stejně jako není žádnej muž na měsíci, ale ona takovýhle vzrušení už nezažila celý roky. Tak co se vlastně stalo?“

„Jinými slovy máte pocit, že jste udělal obci službu?“

„Možná. Lidé v tak malém městečku, jako je Eden Pass, potřebujou vyvolávat vzrušení.“ Naklonil se k ní blíž, tak blízko, aby ucítil její parfém.

„A co vy, paní doktorko?“ zeptal se jí tiše. „Jak vy tu vyvoláte nějaký to vzrůšo, když v Eden Passu nejsou žádní zákonodárci, kteří by se dali svádět?“

Otřásla se pobouřením a Key si okamžitě uvědomil, že lhal, když jí řekl, že nechápe, co na ní upoutalo jeho bratra.

Laru Malloryovou zkrášlovala zlost. Když pohodila hlavou vzad v tomto povýšeneckém gestu, mohla by sloužit jako hrdá bysta na přídi plachetnice.

S tou výhradou, že byla jemnější. Mnohem jemnější. Pomyslel na jemnost pokaždé, když jí jižní větřík přitiskl šaty k tělu anebo odfoukl prameny vlasů z tváří. Měla také velice jemně vyhlížející ústa.

Protože se mu nelíbilo, kam mu zabloudily myšlenky, zeptal se. „Už jste si vybrala další oběť?“

„Clark nebyl mou obětí!“

„Byla jste jediná žena, s kterou kdy něco měl.“

„Což naznačuje, že byl mnohem vybíravější než vy.“

„Anebo míň.“

Rozzlobeně se otočila a byla by odešla, kdyby si ji rychlým pohybem ruky nepřitáhl nazpět. „Když už jste s tímhle začala, tak mě budete muset vyslechnout do konce.“

Odhodila si vlasy dozadu. „Ano?“

„Říkala jste, že mý obvinění nejsou spravedlivý.“

„Přesně tak. Jsou hrubě nespravedlivá. Nevíte nic o mém vztahu s Clarkem, jenom co jste četl v různých plátcích anebo si vydedukoval ve svém špinavém mozku.“

Zazubil se. Právě strčila svou štíhlou nohu do pasti. „Nevíte ani tohle o mým vztahu s Darcy anebo s kteroukoli jinou. Přesto mě tu přepadáte a jako nějakej plamennej biblickej kazatel mi kážete, jak jsem hříšnej. Jestli bylo ode mne špatný, že jsem si o vás udělal závěry, není zrovna tak špatný od vás popravovat mě bez soudu?“

A než měla čas odpovědět, pustil ji, vklouzl na přední sedadlo žlutého lincolnu a nastartoval motor. Otevřeným oknem dodal: „Vy nejste jenom nevěrná ženská, ale taky proklatej pokrytec.“

KAPITOLA SEDMÁ

Lara se rozjela bez cíle do noci. Bylo jasno a teplo. Horko sálalo z půdy této široké a tvrdé země, přenášeno z místa na místo vlahou brízou.

Texas.

„Texas není prostě země,“ slyšela opakovat Clarka aspoň stokrát. „To je duševní stav. Ráj v kovbojských botách.“

Lara až dosud nikdy nevstoupila na texaskou půdu, dokud před půl rokem nepřijela převzít dar, který jí Clark odkázal. Přišla sem s představami ovlivněnými Hollywoodem – o neplodné, větrem ošlehané krajině semtam porostlé zkroucenými bodláky jako v Gigantovi, Hadovi nebo Posledním filmovém představení. Tyhle filmy vykreslovaly Texas přesně, avšak pouze jeho západní část.

Východní Texas je zelený. V zelenajících se lesích rostou listnáče, ale většinou borovice s tmavými a rovnými kmeny, seřazenými tak dokonale, jako by příroda použila k jejich uspořádání pravítko. Na jaře byly tyto lesy pokryty skvrnami pastelových barev kvetoucích keřů svídy krvavé a planých ovocných stromů. Stáda hovězího dobytka se pásla na bujných pastvinách. Jezera plná ryb živila vodou řeky a potoky, které měly pověst, že se vylévají z břehů.

A všude byl prostor, velké kusy země, které by Texasané brali jako samozřejmost, kdyby nikdy necestovali na zalidněný Severovýchod, jímž většina z nich opovrhuje jako živnou půdou pro zvrhlíky, levičáky a teplouše.

Naprosto nesnášejí Yankeye.

Jejich děti přísahají věrnost vlajce Spojených států amerických, ale zdejší rodáci se pokládají v první řadě za Texasany a teprve potom za Američany. V žilách jim pořád kolotá krev hrdinů od Alama. Jejich tradice je bohatá na legendární pistolníky, a i když jejich stát patří k důležitým součástem biblického pásma, chlubí se zvrhle bandity a darmošlapy, kteří se stali jejich hrdiny. Čím byl ten který typ nechvalně známější, tím populárnější byla jeho pověst.

Prožívala-li Lara obtížné chvíle, když chtěla pochopit zdejší lidi, okamžitě si oblíbila jejich zemi. Okresní silnice se rozkládaly kolem Eden Passu jako loukotě kola. Když odjela od školy, vybrala si náhodně jednu silnici a skoro hodinu jela rovnou za nosem. Byla pěkně daleko od okraje města, a i když by nedokázala přesně označit, kde je, neměla pocit, že zabloudila.

Zakormidlovala vůz na štěrkové odpočívadlo a vypnula motor. Když utichl jeho hluk, zaplavil ji koncert disonantního sboru cikád, cvrčků a volských skokanů. Vítr ševelil ve větvích mladých topolů rostoucích podél mělkých příkopů lemujících silnici.

Složila ruce na volant a opřela si o ně hlavu, vyčítajíc si, že nechala Keye Tacketta, aby ji porazil.

Jednala přesně tak, jak to řekl: obvinila ho, aniž znala fakta. Existovaly tisíce polehčujících okolností, které na jakoby nepěknou záležitost mohly vrhnout odlišné světlo. Uvědomila si, že okolnosti nejsou vždycky takové, jaké se zdají. Pravdu od lži, dobro od zla, nevinu od viny často odlišují neznámé faktory. Neměla by tohle vědět právě ona lépe než kdokoli jiný?

Tyto úvahy jí způsobily klaustrofobní pocit, a tak vystoupila z auta. Po obou stranách silnice, kam dohlédla, se táhly otevřené louky. Nedaleko se pod rozložitým pekanovým stromem uložilo na noc stádečko dobytka. Několik naftových studní, pravidelně pumpujících, se tajuplně rýsovalo jako temné, pohyblivé stíny na pozadí noci. Rytmicky skláněly své koňské hlavy k zemi, klaníc se jí jako horliví věřící při modlitbě.

Předpokládala, že jsou to studně Tackettů.

Více než týden nepršelo a příkop byl suchý. Snadno ho překročila došla k drátěnému plotu, který ohrazoval pastviště. Dávajíc pozor na ostny drátu, se opřela o hrubý cedrový sloup a zaklonila hlavu; hleděla na velkolepé divadlo hvězd a jasného půlměsíce.

Co tady děláš, Laro?

Tu otázku si často kladla. Ještě před Clarkovou smrtí ji napadalo přijít sem a předložit mu k vyrovnání své pohledávky. Měla v úmyslu od něho žádat náhradu za všechno, o co přišla.

Zemřel dřív, než svůj plán uskutečnila. A i když byla jeho smrt tragická, na uskutečnění jejích záměrů měla jen malý vliv. Clark nebyl pro její plán rozhodující. Tím byl Key.

Key. Pohrdal jí. Kvůli tomu nebude její úkol lehký. Nicméně obtíže neoslabovaly její rozhodnost. Lékařská studia ji naučila, že než se věci začnou zlepšovat, často se nejdřív zhorší. Dříve než se rány zahojí, musí být otevřeny, a co je otrávené, vyoperováno. Byla připravena vydržet všechno, ať to bude jakkoli bolestné, jen aby se zbavila duchů, které ji strašily.

Jen tak zase znovu získá klid, o který přišla po smrti své dcery. Jenom tehdy bude moci zapomenout na minulé tragédie a žít dál, ať už v Eden Passu, nebo někde jinde.

Roky, které následovaly po jejím návratu z Montesangre po Randallově a Ashleyině smrti, byly ztracený čas. Nežila, jenom existovala. Plná zoufalství, úzkosti a osamělosti prožívala dny bez souvislosti s tím, co ji obklopovalo. Práce by byla mohla její úzkost vyléčit, ale vzali jí možnost ji vykonávat. Byla párijou, objektem zvědavosti a posměšků, děvkou Clarka Tacketta.

Tak ji taky nazval Key. Děvka. Také Jody ji za takovou považovala. Lara zaznamenala v jejích očích neodvolatelné opovržení. Ve skutečnosti nic jiného neočekávala.

Dokonce i její vlastní rodiče ji odsoudili. Neměli se se svou jedinou dcerou nikdy moc rádi, ale po skandálu se jejich vztah k ní obzvlášť zhoršil. Vůbec nemohli pochopit, proč chce provozovat lékařskou praxi v tak odlehlém místě, jako je Eden Pass v Texasu, zejména, když je to území Tackettů.

„Potřebují tam lékaře,“ řekla jim Lara, když vyjádřili své pochybnosti nad jejím rozhodnutím.

„Lékaře potřebují všude,“ namítl její otec. „Proč bys chodila zrovna tam?“

„Protože ona vždycky chce udělat to nejhorší, co se dá, můj drahý.“ Matka hovořila tiše, ale chladně. „Zvykla si dělat nám naschvály.“

Otec dodal: „Zvolit si cestu nejmenšího odporu není žádný hřích, Laro. Myslel jsem si, že jsi to pochopila po tom všem, co se přihodilo.“

Zděsili by se, kdyby jim řekla, jaký je skutečný účel jejího přestěhování do Texasu, a tak se jim nesvěřila. V marné snaze obhájit se pravila: „Vím, že to nebude snadné zavést si tam praxi, ale je to nejlepší nabídka, jakou jsem dostala.“

„A můžeš si za to děkovat jenom sama sobě, stejně jako za všechna svá další neštěstí. Kdybys byla poslouchala matku a mě, tvůj život by teď nebyl v troskách.“

Byla by jim mohla připomenout, že ji podporovali, aby se provdala za Randalla Portera. Ještě než se s ním vůbec seznámili, zapůsobily na ně jeho pověřovací listiny. Byl to okouzlující kosmopolitní světák. Hovořil plynně třemi jazyky a měl perspektivní postavení na Státním departmentu, čímž se rádi chlubili svým přátelům ve společnosti.

Randalla pokládali pořád ještě málem za světce, protože zůstal jejím manželem i potom, co se veřejně zostudila se senátorem Tackettem. Uvažovala, zda by se změnil jejich názor, kdyby věděli, jak nešťastná byla s Randallem už dlouho předtím, než ji představil Clarkovi.

Rozjitřená vzpomínkami se Lara vrátila stejnou cestou k vozu a právě chtěla nastoupit, když si uvědomila nějaký zvuk přicházející shora. Když se rozhlédla, postřehla letadlo. Nebylo větší než blikající tečka na obzoru, ale blížilo se k ní nízko nad zemí. Ve skutečnosti letělo v nebezpečně malé výšce, málem se dotýkajíc špiček stromů lesa obklopujícího pastviny. Bylo to malé letadlo – jednomotorové – jak se svými omezenými znalostmi letectví odhadla.

Slétlo střemhlav nízko nad pastvinu a přelétlo silnici asi padesát metrů od Lařina zaparkovaného vozu. Zadržela dech, když se blížilo k vzdálenému lesu. Jenom vteřiny předtím, než dorazilo ke krajním stromům, obrátil se jeho nos v ostrém úhlu vzhůru, udělalo strmý skok, pak se naklonilo nalevo a postupně vystoupilo do bezpečné výšky. Lara je pozorovala, dokud mohla vidět jeho světla.

Práškoval by někdo v tuhle noční dobu pole? Nebo by rozmetával chemikálie na pastviny, když se pase dobytek? Ne, tohle musel být nějaký kaskadér.

„Cvok,“ zabručela, když nastoupila do auta a otočila klíčkem zapalování.

Samozřejmě, většina ji pokládala za blázna, že přišla do Eden Passu a vytáhla na Tackettovy červený prapor. Ale když člověk nemá absolutně co ztratit, nebojí se podstupovat obrovská rizika. Mohli jí Tackettovi říct nebo udělat něco, co jí ještě nikdo neřekl nebo neudělal?

Až jednou splní její požadavky, opustí je ráda v jejich městě. A zatím se nebude starat o to, co si o ní myslí. Musí však překonat jejich odpor, aby s ní aspoň hovořili. Ale jak?

Jody je nepřístupná.

Key je jízlivý a urážlivý a ona by dala přednost tomu, aby s ním nemusela moc komunikovat, dokud to nebude absolutně nezbytné.

Janellen? Předtím než zasáhla Jody, měla pocit že Clarkova sestra projevuje jistou zvědavost. Mohla by to být ta štěrbina, které by mohla využít, aby pronikla brněním Tackettových?

Stálo to za pokus.

Janellen se zlobila sama na sebe. Stanovila na dnešek vyrovnání pohledávek a podle toho si rozložila věci na psacím stole. Když však sáhla pro pořadač, kde si roztřídila splatné účty, vzpomněla si, že si ho vzala předchozího dne do skladu. Chtěla srovnat dodací listy se zbožím, které obdrželi, a ujistit se, že všechno je v pořádku. Nebývala takhle zapomnětlivá a vyčítala si to celou cestu, když jela ty dva kilometry z kanceláře do „dílny“, jak skladu říkali dělníci.

Dílna byla opravdu ošklivější než ředitelství. Jak společnost rostla, k původní stavbě byly několikrát přidány přístavby, aby stačily na stále se rozšiřující inventář zařízení, zásob a vozidel. Jelikož byla neděle, byla budova prázdná. Janellen zajela autem dozadu, zaparkovala u zadního vchodu, který vedl přímo do malé kancelářské buňky. Muži tam měli pro svou potřebu telefon, chladničku, mikrovlnnou troubu, kávovar, vývěsní skříňku a „holubník“ s osobními poličkami označenými jménem, kam Janellen dvakrát měsíčně rozdělovala šeky s výplatami.

Odemkla si vlastním klíčem, vešla dovnitř a nevšímajíc si nástěnných kalendářů ani zatuchlého zápachu tabákového kouře, došla za kovový psací stůl, kde jak si pamatovala, měla naposled svůj pořadač. Když ho našla, strčila si ho pod paži a už chtěla odejít, když uslyšela za dveřmi, které spojovaly kancelář s garáží, nějaký pohyb. Otevřela dveře a málem zavolala, ale v tom jí nezvyklá situace zarazila řeč.

Velká vrata garáže byla zavřená a v budově, jež měla málo oken, bylo šero. Mezi dvěma náklaďáky Tackettovy společnosti byl vmáčknutý cizí pickup. Do pickupu nakládal jeden z jejich zaměstnanců menší motor, hadici a další předměty – nástroje používané v podniku. Probíral jednotlivé položky podle seznamu, který měl v náprsní kapse své košile. Podíval se do něj naposled a pak nastoupil do kabiny pickupu.

Janellen opustila místo, kde se schovávala, a vyrazila vpřed, aby mu zabránila v odjezdu. Postavila se před nárazník auta, polepený rozmazaným hmyzem.

„Slečno Janellen!“ zvolal. „Já… já jsem nevěděl, že jste tady.“

„Co tu děláte v neděli ráno, Muleyi?“

Opálená tvář mu zrudla a zatahal si za štítek čepice s modrým znakem Tackettovy společnosti. „Víte tak dobře jako já, slečno Janellen, že jsem dnes ráno skončil objížďku.“

„A pak máte mít oficiálně volno.“

„Jenom jsem si myslel, že si něco nachystám, abych měl náskok v pondělí ráno. Přijel jsem si naložit nějaké věci.“

„Se zavřenými dveřmi garáže a bez světla?“ Ukázala na korbu aula. „A nenakládáte to zařízení do podnikového náklaďáku, ale do své vlastního pickupu, Muleyi. Vy nám tu kradete, že ano?“

„To je jenom staré zařízení, slečno Janellen. Nikdo je nepoužívá.“

„Takže jste se rozhodl, že si pomůžete.“

„Jak jsem povídal, nikdo to už nepoužívá. Stejně se to vyhodí.“

„Ale bylo koupeno a zaplaceno Tackettovou společností. Není vaše, abyste o něm rozhodoval.“ Janellen se vzpřímila a zhluboka nadechla. „Složte ty věci z auta, prosím.“

Když skončil, zastrčil si palce za opasek a obrátil se k ní výhružně. „Snížíte mi mzdu nebo tak?“

„Ne nesnížím vám mzdu. Propouštím vás.“

Jeho postoj se okamžitě změnil. Palce opustily smyčky opasku. Ruce po jeho bocích se sevřely v pěsti. Přiblížil se k ní dvěma těžkými kroky. „Jděte k čertu. Přijala mě Jody a jenom ona mě může vyhodit.“

„Což ona udělá v tu chvíli, kdy zjistí, že jste ji chtěl okrást, ale až potom, až vám uřízne ruku.“

„Nemůžete vědět, co udělá. Kromě toho mi nemůžete dokázat ani tohle. Víte jenom, že jsem vás požádal, abyste mi ty věci prodala.“

S pocitem zrady zavrtěla poněkud smutně hlavou. „Ale vy jste to neudělal, Muleyi. O nic takového jste mě nepožádal. Slídil jste tady v neděli, když jste si myslel, že tu nikdo nebude, a naložil jste si ty věci do svého pickupu. Lituji. Mé rozhodnutí je konečné. Můžete si přijít vyzvednout patnáctého poslední šek s výplatou.“

„Ty jedna bohatá mrcho,“ řekl s pohrdavým úsměvem. „Já jdu, ale jenom proto, že si myslím, že tahle společnost je stejně v pořádný prdeli. Každej ví, že Jody je v posledním tažení. Vy si myslíte, že dokážete řídit tuhle firmu tak dobře jako ona?“ odfrkl si. „Vás nikdo nebere vážně. Děláme si z vás srandu, víte to? No jo, po směně se tu o vás bavíme. Je to sranda, jak se snažíte přebírat to tu po svý matince, protože nevíte, co byste jinak dělala se svým časem. Třebas například šoustat. Zvykli jsme si sázet se, víte, jestli jste ještě panna, nebo ne. Já tvrdím, že to tam máte pevný jako beton. I když jste dědička všech Tackettovejch peněz, kdo by chtěl chrápat s ženskou tak křehkou, že se přelomí, když se na ni vleze?“

Janellen se zapotácela od těch ošklivých urážek. V uších jí hlasitě zvonilo a kůže ji pálila, jako by ji pokousalo tisíce mravenců. Zázrakem ale stála pevně na svém. „Jestli odsud nevypadnete do deseti vteřin, zavolám šerifa Baxtera a dám vás zavřít.“

Namířil na ni prostředním prstem a nastoupil zpátky do vozu. Zapnul motor, přidal plyn a vyrazil z garáže jako raketa.

Janellen stiskla vypínač na stěně a rychle zavřela a zamkla vrata garáže. Pak odběhla do kanceláře a zamkla její dveře také.

Vmáčkla se do židle za psacím stolem, lehce se předklonila a uchopila se za lokty. Dokázala vzdorovat metrákovému surovci, ale když už to bylo za ní, nekontrolovatelně se roztřásla a zuby se jí rozcvakaly.

Když zpětně pomyslela na utkání s Muleyem, uvědomila si, jaké to bylo bláznovství. Byl by jí mohl ublížit, dokonce ji zabít, a nikdy by neupadl v podezření. Všichni by uvěřili, že ji zabil nějaký toulavý zloděj, možná ten, který se vloupal do domu Winstonových.

Pohupovala se dozadu a dopředu na praskajícím vinylovém polštáři. Co ji to posedlo, že se mu postavila? Musí mít nějaký gen neohroženosti, o kterém dosud nevěděla. Ten vykřesal onu jiskru odvahy, když ji potřebovala.

Trvalo jí půl hodiny, než se uklidnila. Potom si začala uvědomovat následky své vznětlivosti. Spontánní rozhodnutí vyhodit Muleye bylo správné. Avšak nyní musí informovat Jody. Nepochybovala ani trochu, že Jody bude souhlasit s jejím rozhodnutím, ale měla hrůzu jí o tom říct. Možná že by to neměla udělat dřív, než najde náhradu. Ale jak to dokázat? Nebude snadné najít stejně kvalifikovaného pracovníka. Muley byl dobrý pumpař.

Bowie Cato.

Jeho jméno jí zaznělo hlavou a rozbušilo jí srdce. Myslela na něho dost, víc než jenom zběžně, víc než bylo vhodné, víc než si chtěla připustit. Obyčejně se přistihla, jak za dne sní o jeho houpavé chůzi a připomíná si jeho hnědé oči pohlížející na svět se smutným cynismem.

Odváží se zavolat mu a zeptat se, zda se stále ještě zajímá o práci?

Pravděpodobně opustil město.

A kromě toho, jaký blázen by přijal bývalého trestance, potom co vyhodí jiného zaměstnance pro krádež?

Jody by z toho zcvokla. Krevní tlak by jí vylétl a bylo by to vinou Janellen, kdyby vážně onemocněla.

Vypočítala na tucet vážných námitek, ale přesto sáhla po telefonním seznamu a podívala se na číslo Palmy. Na první zazvonění to zvedli.

„Je to… ano, volám… Kdo je to, prosím?“ Její gen statečnosti už zase zamrzl.

„S kým si přejete mluvit?“

„Tady je Janellen Tackettová. Hledám…“

„Není tady.“

„Promiňte, nerozumím vám.“

„Váš bratr tady není. Byl tady včera večer po tom městském shromáždění. Zůstal tu asi půl hodiny. V rekordním čase si dal tři dvojáky. Potom odešel. Říkal, že si půjde zalétat.“ Muž se zachechtal. „Určitě bych s ním do letadla nevlezl. Rozhodně ne s tou skotskou, co mu žbluňkala v žaludku a s tou náladou, v jaké byl.“

„Proboha,“ zamumlala Janellen. Keyův žlutý auťák nebyl ráno na svém obvyklém místě. Doufala, že to znamená, že Key vstal a brzy ráno odešel a ne že nebyl vůbec doma.

„Tady je Hap Hollister, slečno Janellen. Jsem majitelem Palmy. Kdyby se tu Key objevil, mám mu něco od vás vzkázat? Chcete, aby zavolal domů?“

„Ano prosím. Ráda bych věděla, zda je v pořádku.“

„Znáte přece Keye, dokáže se o sebe postarat.“

„Ano, ale i tak mu řekněte, aby zavolal.“

„Jistě. Na shledanou.“

„Ve skutečnosti, pane Hollistere,“ rychle ho přerušila, „jsem volala z jiného důvodu.“

„Ano?“ řekl, zatímco ona váhala.

Janellen si otřela potící se dlaň o sukni. „Pracuje u vás ještě mladý muž jménem Bowie Cato?“

Lara plela záhonek petúnií, když zpoza nejbližšího rohu vyrazila modrá dodávka, prolétla zatáčkou, rychle projela příjezdovou cestou a se skřípotem zabrzdila na štěrku. Dveře řidiče se rozlétly a mladý muž v plavkách vyskočil ven. Obličej měl zkřivený hrůzou.

„Paní doktorko! Moje dceruška… ona… její ruka… panebože, pomozte nám!“

Lara upustila lopatku a rychlostí závodního běžce odstartovala ze záhonku. Cestou si svlékala zahradnické rukavice, doběhla k pravým dveřím automobilu a otevřela je. Žena, jež seděla uvnitř, byla ještě hysteričtější než muž. Držela na klíně asi tříleté dítě. Všude bylo plno krve.

„Co se stalo?“ Lara se naklonila do vozu a vlídně odtáhla ženiny ruce z dítěte. Krev byla jasně červená – šlo o krvácení z tepny.

„Jeli jsme k jezeru,“ vzlykal muž. „Letty seděla na zadním sedadle, vystrčila ručičkou z okna. Neuvědomil jsem si, že jsem tak blízko okraje silnice, když jsem se otáčel. Zachytila o telefonní sloup… panebože.“

Ručička dítěte byla téměř odtržená. Ramenní kloub byl bizarně obnažen. Z přetržené tepny tryskala krev. Holčička měla pleť téměř modrou a dýchala mělce a rychle. Nereagovala.

„Podejte mi nějaký ručník.“

Muž vytáhl jeden z hromady osušek na zadním sedadle a podal ho Laře. Ucpala jím pevně ránu. „Držte to na tomhle místě, než se vrátím.“ Matka přikývla, i když stále vzlykala. „Tiskněte to, jak nejvíc dokážete.“ Otci řekla: „Vykliďte zadní část vozu.“

Pádila do ordinace. Zatímco shromažďovala vybavení pro kapačku glukózy, vytočila číslo letecké první pomoci v nemocnici Matky Františky v Tyleru.

„Tady je doktorka Malloryová z Eden Passu. Potřebuji helikoptéru. Pacient je dítě. Je v šoku, cyanotické, nereaguje, velká ztráta krve. Pravou ruku má téměř utrženou. Na hlavě, zádech, na hrudi nejsou známky poranění. Je možno ji transportovat.“

„Můžete ji dopravit na letiště okresu Dabbert?“

„Ano.“

„Oba vrtulníky jsou právě v terénu. Pošleme pro vás hned, jakmile to půjde.“

Lara položila sluchátko, popadla pohotovostní brašnu a vyběhla zpět k vozu. Vyděšený otec vyprázdnil narychlo zadek dodávky. Na příjezdové cestě se válely vypuštěné nafukovací matrace, duše od pneumatik, piknikový košík, šest balení limonád, dvě termosky, krabice s ledem a starý pléd.

„Pomozte mi ji položit dozadu.“

Lara s otcem zvedli holčičku z matčina klínu a přenesli ji dozadu vozu. Lara nastoupila a vedla tělo dítěte, zatímco je otec ukládal na kobereček. Matka vlezla po čtyřech dovnitř a posadila se na bobek na druhou stranu vedle dcerušky.

„Podejte mi ten pléd.“ Muž ho přinesl a Lara dítě zakryla, aby udržela jeho tělo v teple. „Jeďte na okresní letiště. Doufám, že víte, kde to je.“

Přikývl. „Přiletí tam helikoptéra a odveze ji do Tyleru.“ Zabouchl zadní dveře a skočil za volant. Vyjeli ani ne dvě minuty od příjezdu.

Lara rychle odstranila z ramene holčičky ručník nasáklý krvi a nahradila ho sterilními gázovými polštářky o rozměru desetkrát deset centimetrů. Zatlačila je do rány a potom rameno pevně obvázala elastickým obvazem. Krvácení by mohlo být osudné, kdyby nebylo zastaveno.

Potom nahmatala na zápěstí dítěte žílu. Pacientka se začala dávit. Matka se v zoufalosti rozplakala. Lara klidně přikázala. „Obraťte jí hlavu na stranu, aby se nezadávila zvratky.“ Matka Laru uposlechla. Dýchací cesty dítěte byly čisté, ale dech mělo slaboučký stejně jako pulz.

Otec jel jako šílenec, divoce houkal na každý vůz na silnici, projížděl plnou rychlostí křižovatky a klel skrze slzy. Matka tonula v slzách a nahlas naříkala.

Lara s nimi hluboce cítila. Věděla, jaké je pozorovat bezmocně dítě, které vám umírá vykrvácením.

Žíla, kterou našla holčičce na zápěstí byla příliš malá. Proto se rychle rozhodla pro jiné řešení. Vytáhla zpod plédu nožku dítěte, a před zrakem vyděšené matky provedla skalpelem malý řez na kotníku. Našla žílu, udělala do ní malý otvor a vsunula tam tenkou jehlu napojenou na kapačku. Prsty se jí pohybovaly spěšně, ale zručně. Ránu zašila jedním stehem, aby jehlu upevnila.

Lil se z ní pot, a utřela si čelo rukávem. „Díky bohu,“ zamumlala, když viděla, že se blíží k letišti.

„Kde je ta helikoptéra?“ vzlykl otec.

„Zatrubte.“

Muž v zamaštěné kombinéze s plačtivýma očima vyběhl z malého hangáru z vlnitého plechu a zamířil přímo k řidiči.

„Vy jste doktor Mallory?“ zeptal se.

Otec ukázal dozadu dodávky. Mechanik se předklonil a zíral na krvavou scénu. „Paní doktorko?“

Lara otevřela zadní dveře a vystoupila. „Volali vám z nemocnice Matky Františky?“

„Jeden jejich vrtulník odletěl k infarktu u Palestinského jezera a druhý k autohavárii na dálnici číslo dvacet.“

„Informovali lékařské středisko?“

„Taky jejich vrtulník je u nějaké havárie. Těžká hromadná srážka, mám dojem. Říkali, že možná seženou nějaký odjinud. Teď to zkoušejí.“

„Ale my s tou holčičkou nemůžeme čekat!“

„Panebože, moje děťátko!“ naříkala matka. „Že mi neumře? Panebože!“

Lara se podívala na malé tělíčko a viděla, jak z něho odchází život. „Panebože, pomoz mi.“ Zakryla si obličej rukama v rukavicích páchnoucích krví. Stále se opakovala táž noční můra. Pohled na umírající dítě. Jak krvácí. Neschopnost tomu zabránit.

„Paní doktorko!“

Otec holčičky ji uchopil za paži a zatřásl jí. „Co teď? Dělejte něco! Naše dítě umírá!“

Tohle všechno jasně věděla. Věděla také, že sama nedokáže zvládnout tak vážný, naléhavý případ. Mohla by dočasně uhlídat šok, ale holčička určitě přijde o ruku, pokud to vůbec přežije, jestli nebude okamžitě operována. Malá okresní nemocnice není vybavena na operace takových zranění. Nějaká ta řezná rána, zlomené předloktí, to ano, ale ne něco takového. Vzít ji tam by byla ztráta cenného času.

Obrátila se k mechanikovi naplněnému posvátnou bázní. „Nemůžete tam s námi odletět? Tohle je otázka života a smrti.“

„Já to jenom drátuju. Nikdy jsem na tom nelítal. Ale je tady jeden pilot, který by vás mohl vzít, kam potřebujete.“

„Kde je?“

„Tamhle.“ Ukázal směrem k hangáru. „Ale tomu taky není zrovna moc dobře.“

„Je tady letadlo, co by se dalo použít? Anebo ještě líp, nějaký vrtulník?“

„Občas se tu zašívá jeden golfovej profík. Má vrtulník, pěknej. Lítá do Dallasu a zpátky jednou nebo dvakrát týdně zahrát si golf. Je to prima chlap. Myslím, že by mu nevadilo, kdybyste si ten vrtulník vzali, když jde o tak naléhavou situaci.“

„Honem, honem!“ prosila matka.

„Umí ten pilot řídit vrtulník?“ zeptala se Lara mechanika.

„Jo, ale jak jsem říkal, není…“

„Držte tu kapačku nahoře,“ přikázala matce. „Sledujte, jak dýchá,“ poručila otci. Bylo to riskantní opustit pacientku, ale nepředpokládala, že by tenhle užvaněný mechanik, dokázal přesvědčit pilota o naléhavosti situace.

Spěchala za ním do hangáru. Uvnitř stálo několik letadel s vykuchanými vnitřnostmi. Nikoho nespatřila.

„Haló? Haló?“

Prošla dveřmi po levé ruce a vstoupila do malé přecpané kabiny. V rohu bylo lehátko. Na zádech tu ležel nějaký muž a hlasitě chrápal.

Byl to Key Tackett.

KAPITOLA OSMÁ

Táhlo z něho jako ze sudu. Lara se nad ním sklonila a zatřásla mu nešetrně ramenem. „Probuďte se. Potřebuji, abyste se mnou letěl vrtulníkem do Tyleru. Teď hned!“

Nesrozumitelně cosi zamumlal, odstrčil ji a převrátil se na bok.

Ve zrezivělé chraplavé chladničce našla Lara několik plechovek piva, podezřele zavánějící sýr, oschlý pomeranč a plastový džbán s vodou; právě ten hledala. Popadla držadlo, zvedla pokličku a vchrstla celý obsah Keyovi do obličeje.

Vyskočil, zařval, ruce stiskl v pěst a nevraživě zíral. „Co blbnete?“ Když uviděl Laru s kapajícím džbánem v ruce, zůstal na ni beze slova nevěřícně civět.

„Potřebuji, abyste odletěl s jednou malou holčičkou do nemocnice Matky Františky. Pravou paži má na vlásku a život taky. Nemám čas vás přesvědčovat nebo něco dál vysvětlovat. Můžete tam s námi letět a nehavarovat?“

„Můžu letět kamkoli a kdykoli.“ Spustil nohy na zem a obul si boty.

Lara se otočila a vyšla z budovy. Otec jí spěchal vstříc. „Našla jste ho?“

„Už jde.“ Nerozebírala to podrobně. Bylo lépe, aby nevěděl, že jejich pilot vyspával opici. Mechanik stál vedle helikoptéry a dával jim signál zdviženými palci. „Jak se jmenujete?“ zeptala se mladého otce, když běželi přes letištní plochu.

„Jack, Jack a Marion Leonardovi. Naše dcera se jmenuje Letty.“

„Pomozte mi odnést Letty do vrtulníku.“

Společně ji vytáhli z dodávky a rychle s ní spěchali k helikoptéře. Marion klusala vedle nich a držela pytlík s glukózou. Když dorazili k vrtulníku, Key už seděl v pilotním sedadle.

Zapnul zatím motor; rotory se roztáčely. Leonardovi byli příliš zaměstnáni svou dceruškou, aby si všimli, že Key má rozepnutou košili a velmi naléhavě by se potřeboval oholit. Alespoň že krví podlité oči měl ukryté leteckými brýlemi se zrcadlovými skly.

Jakmile nastoupili, pohlédl směrem k Laře: „Všichni na palubě?“

Rezolutně přikývla. Odstartovali.

Bylo příliš hlučno na rozhovor, ale stejně nebylo o čem mluvit. Leonardovi se tiskli k sobě, zatímco Lara sledovala holčiččin krevní tlak a pulz. Předpokládala, že Key ví, jak se dostat na helioport nemocnice Matky Františky. Zapnul vysílačku a viděla, jak pohybuje rty před mikrofonem.Obrátil se a zavolal na ni dozadu: „Jsem na jejich frekvenci a hovořím se záchranným týmem. Chtějí znát základní údaje o stavu životních funkcí.“

„Krevní tlak padesát na třicet, klesající. Pulz jedna čtyřicet, nitkovitý. Řekněte jim, aby sehnali svalového chirurga a odborného ortopeda. Budou patrně potřeba oba. Nasadila jsem kapačku.“

„Dala jste jí nějaký prostředek proti srážení krve?“

Uvažovala sice o tom, ale rozhodla, že ne. „Je příliš malá. Krvácení je dočasně pod kontrolou.“

Key informaci odvysílal. Lara dál sledovala Lettyin krevní tlak, dýchání a pulz. Snažila se zaujmout nezúčastněný postoj, ale bylo to obtížné, když pacientka byla takhle malá, bezmocná a tak vážně poraněná.

Marion se chvílemi natáhla a dotkla vlásků nebo tvářičky své dcerušky, jež byla v bezvědomí. Jednou pohladila palcem Lettyiny tlusté prstíčky u nohou. Toto výrazné mateřské gesto lámalo Laře srdce.

Když pod nimi ubíhaly okraje města, Key znovu promluvil. „Záchranná jednotka je přistavena. Dávají nám povolení pro okamžité přistání.“

Náhle se Lettyino nitkovité dýchání zastavilo. Lara hluboce stiskla prsty hrdlo dítěte, ale nemohla nahmatat pulz.

Jack Leonard vykřikl vyděšeně. „Co se děje? Paní doktorko!“

„Má zástavu.“

„Holčičko, panebože, děťátko!“ vzlykala hystericky Marion.

Lara se sklonila nad děvčátkem a položila hřbety rukou právě pod konec jeho prsní kosti. Stiskla několikrát, snažíc se stimulovat srdce tlakem. „Ne, Letty, ne. Bojuj, prosím. Jak je to ještě daleko, Keyi?“

„Už vidím nemocnici.“

Přitiskla se otevřenými ústy na nos a ústa Letty a vydechla do nich vzduch. „Neumírej, neumírej, Letty,“ zašeptala horečně.

„Ach, paneježíši!“ vykřikl Jack chraptivě. „Umřela.“

„Letty!“ vzlykala Marion. „Ach, panebože, ne!“

Lara jejich hysterická výkřiky ani neslyšela. Pozornost soustředila na tělíčko, na to, jak tiskla rytmicky úzkou hruď a střídavě prováděla umělé dýchání z úst do úst.

Když ucítila klepnutí pulzu, vykřikla útěchou. Hruď dítěte se zvedla a klesla, jak se mu obnovilo dýchání. Lara pokračovala s kardiopulmonárním oživováním. Pulz byl slabý, ale srdce opět tlouklo.

„Dostali jsme ji z toho!“

Key začal s vrtulníkem klesat.

Záchranný tým se přiblížil se sehnutými hlavami pod listy rotoru. Lara mu předala svou pacientku a pomohla zadržet Marion, když spěšně ukládali dítěte na nosítka a pádili do operačního sálu. Šli za nimi, ale sestra je zastavila a ukázala jim do čekárny.

„Chci být se svým dítětem,“ natahovala se Marion za mizejícím nosítky na vozíku.

„Lituji, paní, ale musíte počkat tady venku. Dostane nejlepší možnou lékařskou péči.“

Lara kývla na sestru s porozuměním. „Postarám se o ni, děkuji vám.“

Společně s Jackem odvedli Marion do čekárny. Hovořil na ni chlácholivě: „Půjdu zavolat našim, Marion.“

„Běžte, počkám tu s ní.“

„Ne,“ pravila Marion a rozhodně zavrtěla hlavou, „chci být s Jackem,“ nedala se přesvědčit. Podpírajíce se navzájem, odbelhali se manželé pryč, aby našli telefonní automaty.

„Zvládne to to děcko?“

Na zvuk Keyova hlasu za sebou se Lara otočila. Pozoroval Leonardovy vzdalující se chodbou.

„Bude to taktak.“

„Málem vám odešla, viďte?“ Ulpěl na ni pohledem. „Bojovala jste jako lev, abyste ji z toho dostala.“

„To je moje práce.“

Po chvíli se zeptal „A co její ruka?“

„Nevím. Možná že o ni přijde.“

„Sakra.“ Zasunul si sluneční brýle do náprsní kapsy košile, kterou si aspoň zapnul, než je následoval do nemocnice. „Musím vypít nějakou kávu. Chcete také?“

„Ne, děkuji vám.“

„Až se budete chtít vrátit do Eden Passu…“

Lara zavrtěla hlavou. „Počkám tady s nimi. Alespoň dokud nebude venku z operačního sálu. Můžete se vrátit, kdykoli budete chtít. Já už se zpátky nějak dostanu.“

Podíval se na ni příkře a pak řekl stručně: „Jdu pro kávu.“

Lara ho sledovala, když odcházel sterilní chodbou, přímým a odhodlaným krokem, i když lehce pokulhával, aby šetřil pravý kotník. Až na to, že nebyl upravený, by nikdo nehádal, že ho před nedlouhou chvílí probudila z těžké opice.

Přistál hladce vrtulníkem mezi několikapatrovým parkovištěm a nemocniční budovou. Byl to obtížný manévr. Když tvrdil, že je schopen letěl kamkoli a kdykoli, nemluvil naplano.

Leonardovi se vrátili, poté co si zatelefonovali, a odevzdali se dlouhému čekání. Key se vrátil s několika pohárky kávy a čímsi k snědku z automatu. Lara ho představila zneklidněným manželům.

„Nikdy vám nebudeme moci dost poděkovat,“ řekla mu Marion s očima v slzách. „Ať už to dopadne jakkoli, kdybyste nás sem neodvezl, tak by Letty…“

Místo aby zlehčoval vážnost situace prázdnými frázemi, stiskl jí konejšivě rameno. „Za chvíli se vrátím.“ Odešel, aniž by dál něco vysvětloval.

Informace z operačního sálu přicházely zoufale pomalu. Pokaždé, když se ošetřovatelka z operačního sálu přiblížila k čekárně, všichni tři se napjali. Ale zprávy při těchto krátkých a občasných návštěvách se omezovaly na to, že chirurgové dělají, co je v jejich silách, aby stabilizovali Lettyin stav a uchránili ruku od amputace.

To dopoledne bylo na ambulanci rušno. Několik lidí utrpělo vážná zranění při havárii na mezistátní dálnici. Srazily se tam tři vozidla včetně plného nákladního auta penzistů na výletě. Personál měl napilno, ale z toho, co Lara mohla vidět, byl velice schopný.

Key se vrátil o hodinu později a přinesl velikou tašku s nákupem z Walmartu. Podal ji Laře a Marion. „Myslel jsem, že byste se cítily pohodlněji, kdybyste si mohly svléknout tyhle šaty.“

V tašce našly džínsy a trička. Jejich šaty ztuhly od Lettyiny krve. Umyly a převlékly se na nejbližší toaletě. Když to Jack chtěl Keyovi uhradit, ten o tom nechtěl ani slyšet.

„Jste syn Barneyho Leonarda, že? Vedete teď tatínkovu prádelnu a čistírnu, viďte?“

„Ano, pane Tackette. Nemyslel jsem, že mě znáte.“

„Perete mi fantasticky košile. Škrobíte je přesně tak, jak je třeba,“ řekl mu Key. „To stačí místo zaplacení.“

Jack mu slavnostně stiskl ruku.

O hodinu později přijeli jejich příbuzní spolu s pastorem církve, jejímž členy Leonardovi byli. Zaražená skupinka se shlukla dohromady a začala se modlit za Lettyino uzdravení. Během své lékařské praxe zažila Lara mnoho takových scén, a necítila se už tváří v tvář osobním tragédiím nepříjemně.

Kdo se ale zjevně necítil dobře, byl Key. Přecházel chodbou a často mizel. Pokaždé, když odešel, si Lara myslela, že odletěl vypůjčenou helikoptérou zpět do Eden Passu. On se však pokaždé vrátil a ptal se, zda mají nějaké novinky o Lettyině stavu. Během jedné z těch neupřesněných nepřítomností se oholil a zastrčil si košili do kalhot. Tyto úpravy učinily jeho vzhled poněkud důstojnější.

Téměř sedm hodin potom, co Letty odvezli na operační sál, obtloustlý muž středního věku s modrým strništěm na tváři vešel do čekárny a vyvolal jejich jméno. Leonardovi vstali a vzali se za ruce, aby se připravili na to, co měli uslyšet.

„Jsem doktor Rupert.“ Představil se jako svalový chirurg. „Vaše holčička bude v pořádku. Pokud nedojde k neočekávaným komplikacím, měla by se z toho dostat.“

Marion málem omdlela, kdyby ji manžel nepodpíral. Rozplakala se hlasitě, na sucho vzlykala. „Děkujeme, děkujeme vám.“

„A co její ruka?“ zeptal se Jack.

„Podařilo se nám ji zachránit, ale v tomto okamžiku vám nemohu říct, jak moc jí bude k potřebě. Byl obnoven úplný krevní oběh, ale mohlo dojít k poraněním nervů či svalů, což se projeví až později. Doktor Callahan, ortopéd, za chvíli přijde, aby si s vámi pohovořil. Poví vám o fyzikální terapii. Teď je důležité, že to přežila a má v pořádku hlavní životní funkce.“

„Kdy ji budu moct uvidět?“ zeptala se Marion.

„Zůstane několik dnů na jednotce intenzivní péče, ale můžete ji vidět v přestávkách. Ošetřovatelky vám dají vědět. Doktor Callahan tu bude hned.“

Když příbuzní přistoupili k Jackovi a Marion, aby je objali, chirurg se obrátil ke Keyovi: „Doktor Mallory?“

„To nejsem já.“

„Já jsem doktorka Malloryová,“ podala mu Lara ruku. „Jsem praktická lékařka v Eden Passu.“

„Odvedla jste výbornou práci v dané situaci. Podařilo se vám dostat ji sem v posledním okamžiku.“

„To jsem ráda,“ odpověděla s unaveným úsměvem. Ztlumila hlas a zeptala se: „Nemůžete odhadnout, jak to dopadne s její ručkou?“

„Kdybych se sázel, řekl bych, že víc než padesát procent mluví pro uzdravení. Je dost malá, aby se naučila kompenzovat jakékoli ochromení. Obnoví-li se funkce ruky úplně, ani si nevzpomene, že se jí to stalo.“ Pousmál se a v obličeji se mu odrazilo nervové vypětí vyčerpávající operace. „Ale vsadím se, že už nikdy nebude vystrkovat ruku z otevřeného okna jedoucího auta.“

Znovu si stiskli ruce. Po výměně několika závěrečných slov s Leonardovými se vzdálil chodbou. Leonardovi objali Laru a odešli telefonovat dalším příbuzným a přátelům dobrou zprávu, že krize je překonána.

Lara pohlédla rozpačitě na Keye. „Mám dojem, že jsem tady skončila.“

„Jsem připraven, kdykoli se vám bude hodit, doktorko.“

Jakmile byli ve vzduchu, Lařin stres se změnil v těžkou únavu. Události dne si vybraly svou daň. Tělo ji bolelo od svalové únavy. Zakroužila hlavou a snažila se uvolnit krční svaly.

Při pohledu shora byl postupující soumrak nádherný, ale netěšila se z něho, protože pořád myslela, jak blízko byla k tomu, aby ztratila Letty Leonardovou.

Křehkost života si plně uvědomíte, když umírá dítě. Žádná smrt jí nebyla lhostejná, ale smrt dítěte jí způsobovala šok, protože si ji vždy dávala do souvislosti s tragickou ztrátou své Ashley. V jednu chvíli si její sladká holčička vrněla a vydávala šťastné dětské zvuky, a v tu následující ležela v krvi a bez ducha.

Laře vyhrkly slzy do očí. Hrdlo se jí stáhlo bolestí, a kdyby vedle ní Key neseděl v těsném sousedství pilotní kabiny, hlasitě by se rozplakala.

Místo toho se ovládla. Zachovala stoický klid, dokud helikoptéra nedosedla na letiště okresu Dabbert. Mechanik je pozdravil.

„Jak se daří holčičce?“ zeptal se Lary, když vystoupila.

„Je naživu a zachránili jí ruku.“

„Díkybohu. Měl jsem strach, že to nepřežije. Ahoj, Keyi, to je krásnej vrtulník, že jo?“

„Prvotřídní, Balky,“ připustil, předávaje mechanikovi klíčky.

Lara ukázala na dodávku Leonardových. „Mohl byste se laskavě postarat, aby jejich auto bylo vyčištěné, až si ho přijdou vyzvednout?“

„Už se stalo,“ odpověděl jí mechanik. „Bo poslal z garáže kluka, aby tu krev vymyl.“

„To bylo od vás velmi pěkné. Balky?“

Přikývl. „Balky Willis. Těší mě.“ Podal Laře ruku.

Stiskla mu ji. „Doktorka Lara Malloryová.“

„Říkal jsem si, že to budete vy.“

„Jsem si jist, že Leonardovi ocení vaši starost o jejich vůz.“

„To nebyl můj nápad. Key zavolal z Tyleru a požádal mě o to.“

Lara se překvapeně obrátila ke Keyovi. Nezúčastněně pokrčil rameny. „V každém případě mě napadlo, že nebudou potřebovat žádné nepříjemné připomínky. Jste připravená odjet?“

„Odjet?“ Teprve v té chvíli si uvědomila, že nemá žádný dopravní prostředek. „Nerada bych se vám vnucovala…“

Ukázal na žlutý lincoln zaparkovaný na vzdálené straně hangáru.

Lara požádala Balkyho, aby poděkoval hráči golfu, který jim půjčil helikoptéru. „Řekněte mu, ať mi pošle účet za náklady, které mu vznikly.“

„Jistě.“ Pozdravil ji a zamával na rozloučenou Keyovi.

„A očekávám také účet od vás, pane Tackette,“ řekla, když se blížili k lincolnu. „Kolik si účtujete?“

Otevřel široké dveře na pravé straně a přidržel je. „To závisí na tom, jaké služby jsem poskytl.“

Bez úsměvu vklouzla do vozu, posadila se a hleděla přímo před sebe skrz čelní sklo.

Jakmile se ocitli na silnici vedoucí do města, Key poznamenal: „Víte, váš smysl pro humor stojí za starou bačkoru. Smějete se vůbec někdy?“

„Když slyším něco vtipného.“

„Aha, už chápu. Nejsem pro vás dost zábavný.“

„Erotické narážky pro mne ztratily kouzlo. Musela jsem jich o sobě vyslechnout tolik, že už v nich nic vtipného nenalézám.“

Protáhl své dlouhé tělo a našel si pohodlnější pozici na sedadle. Kůže příjemně praskala. „Řekl bych, že je to cena, kterou člověk zaplatí, když se zaplete do milostného skandálu.“

„To je jen jedna z těch cen.“

Vrhl na ni upřímně obdivný pohled a pak se znovu soustředil na silnici. Jeli mlčky, vůz klouzal po dvouproudové dálnici v postupujícím soumraku.

„Máte hlad?“

Nemyslela na to, ale teď, když se jí zeptal, si uvědomila, že je vyhladovělá. Všechno, co od rána snědla, než šla plít záhonek, bylo trochu jogurtu a dva šálky černé kávy.

„Ano,“ připustila.

„Máte ráda žebírka?“

„Proč?“

„Znám místo, kde můžeme dostat ta nejlepší na světě. Myslel jsem, že bychom se na nějaké zastavili.“

Podívala se na své oblečení, které přinesl do nemocnice. „Hrozně ráda, ale nejdřív bych se ráda převlékla. Nejsem oblečená na to, abych šla někam do společnosti.“

Rozchechtal se. „K Nagrilovanýmu Bobbymu jste oblečená až příliš honosně.“

„Má příznačné jméno.“

„On tu přezdívku nemá proto, že griluje, ale proto, že ho nagrilovali.“ Pohlédla na něho tázavě. „To bylo tak. Jednou večer se Bobby Sims nepohodl s Malým Pete Pauleym, co jezdí na býcích. Byli po rodeu na taneční zábavě a vjeli si do vlasů kvůli nějaký ženský. Bobby to vyhrál a Malý Pete měl ostudu – vždycky hrozně těžce nesl, že měří i v botách jenom stopětašedesát centimetrů.

Později večer se mu Malý Pete pomstil tak, že mu zapálil barák. Bobby se z toho dostal bez úhony, až na to, že mu ohořely skoro všechny vlasy. Chodil pak půl roku lysej jako ještěrka a zapáchal jako dřevěný uhlí. Všichni mu začali říkat Nagrilovanej. A z toho se pak vyvinulo přirozeně jeho životní povolání.“

Lara ho podezírala, že si vymýšlí, ale než mohla vyslovit své pochybnosti, zabočil na parkoviště k jakési hospodě. „Hm. Je tu dnes dost plno.“

„Tohle je obyčejná putyka,“ zaprotestovala. Kolem okraje střechy byl natažen drát se žlutými žárovkami, z nichž dost bylo vypálených. Byla to jediná ozdoba tohoto stavení. „Sem nejdu.“

„Co vás to bere?“ obrátil se k ní, „není to pro vás dost nóbl?“

Dostal ji do kouta. Jestli odmítne tam s ním jít, obviní ji znovu, že je pokrytec, svatouškovský snob, který nemá právo kamenovat druhé, když byl sám přistižen při nepravostech.

Také ale nechtěla, aby se objevily klepy, že se ve městě schází s Keyem Tackettem. Jak by se zlé jazyky rozjely! Lidé by řekli, že ta doktorka zničila senátora Clarka Tacketta a teď by ráda ulovila ještě i jeho mladšího bratra.

Ale čelit klepům by byla teprve budoucí záležitost. Keyovo pohrdání bylo zcela jistou věcí tady a teď. Otevřela dveře na své straně a vystoupila. Ušklíbl se nesnesitelně samolibě, když se k ní připojil u vchodu a otevřel dveře.

Interiér putyky nebyl o nic pozoruhodnější než její vnější vzhled. Závoj tabákového kouře se držel pod stropem a zeslaboval už tak sporé osvětlení. Zápach piv byl skoro stejně silný jako basy vyluzované křiklavou hudební skříní v rohu. Několik párů se pohybovalo v rytmu slowfoxu po malém tanečním parketu. Dlouhý barový pult zabíral celou jednu stěnu a stolky byly rozptýlené kolem zbývajících zaprášených stěn lokálu

Všechny hlavy se otočily ke dveřím, když vešli dovnitř. Ženy si prohlížely Keye; Lara byla terčem mužských pohledů. Sebevědomě ho nechala, aby ji uvedl ke stolu.

„Pijete pivo?“

Nepřehlédla výzvu v jeho hlase. Tohle byla další zkouška. „Ke grilovanému masu? Samozřejmě.“

Strčil si dva prsty do úst a pronikavě zapískal. „Hej, Bobby, dvě piva.“

„Copak mě mámí zrak?“ vykřikl dunivě hostinský. „Dvě piva pro oplakávanýho Keye Tacketta.“

Key se posadil naproti Laře a odstrčil stranou kořenky ze středu stolu. „Zachránit život dítěti a v ten samej den jít se mnou na pivo. Vy ste fakt dobrodružka, viďte, doktorko?“

Nečekal odpověď, a ona neměla kdy mu ji dát, protože už přispěchal kulatý muž v bílé zástěře pokapané masovou šťávou a grilovací omáčkou a se dvěma lahvemi piva s dlouhým hrdlem v jedné ruce. Druhou poplácal Keye mezi lopatky.

„Jsem tě dlouho neviděl.“ Postavil lahve s pivem na stůl. Lara rychle popadla tu svou, než se láhev stačila překotit. Bobby si toho nevšiml. Pořád se vítal s Keyem.

„Slyšel jsem, že seš zpátky z jedné z těch arabskejch zemí. Prej když se tam moc koukáš na ty jejich ženský, tak ti uříznou frantíka. Je to fakt? To bych rád věděl, jak tam takovej bejk jako ty moh přežít. Už jsem si lámal hlavu, kdy se odtamtaď dostaneš, abys zase přišel ke mě, ty vole.“

„Je to tam ohromný, Bobby. Pořád tam kšeft letí.“

„To bych sakra řek. Pokud budou lidi jíst, chlastat a šukat, budou si umět najít místo, kde to maj všechno pohromadě. Veškerej nákup na jednom místě. To je moje obchodní filozofie! A kdo je tohle?“ ukázal prstem na Laru.

Key ji představil. Hospodský se ani nepokusil zakrýt překvapení. „Tak vy ste ta podezřelá dáma, o který sem tolik slyšel. Do prdele.“

Ocenila, že si ji prohlíží otevřeně, zatímco ostatní na ni zírají po očku.

„Otevřela jste si ve městě praxi. Tam, co byl starej doktor Patton?“

„Ano,“ usmála se Lara a povšimla si jizev od popálenin nad obočím a podél okraje vlasů.

„Člověk se nikdy nepřestává divit,“ přelétl je pohledem. „Nikdy by mě nenapadlo, že vy dva spolu prohodíte slovo.“

„My spolu nemluvíme,“ odvětil Key. „Ale máme hlad ve stejný okamžik, a tak jsme tady. Obsloužíš nás, nebo budeš mlátit pantem celou noc?“

Nagrilovaný Bobby se ušklíbl. „Ale jo, hned vás obsloužím. Nemůžu se dočkat, až shrábnu vaše prachy. Co si dáte?“

„Dvakrát žebírko. Pro mě bez omáčky.“

„Dám omáčku zvlášť a můžete se obsloužit podle chuti. Eště dvě piva?

„Až přineseš večeři.“

„Počítám, že budu muset brzo onemocnět,“ řekl Bobby a významně zamrkal na Laru. Potom, kroutě hlavou nad vrtochy života, se odšoural zpět k baru.

Key si dal několik dlouhých loků piva. Lara srkala to svoje. „Létal jste včera v noci?“

Přestal pít, ale podržel si ústí lahve u rtů a nečinně si je otíral. „Proč?“

Lara odvrátila pohled od jeho úst a lahve piva. „Jen tak.“

„Ano, lítal jsem včera v noci. Vzal jsem si Piper Cub. Víte, co to je?“ Kývla hlavou, i když teď měla jen velice vágní představu, jak vypadá. „Docela krásnej modýlek, když se jen tak chcete proletět. Proč jste se ptala?“

Nechtěla přiznat, že po hádce na školním parkovišti se rozjela do přírody, aby si vyčistila mozek, a pozorovala nějakého ztřeštěně odvážného, ale vysoce schopného pilota flirtovat se smrtí a sebezáhubou.

„Myslela jsem na váš kotník,“ řekla, „protože ho pořád ještě šetříte, když chodíte, nebyla jsem si jistá, zda byste už měl létat.“

„Pořád ještě bolí. Ale já už nemůžu dýl zůstat na zemi, nebo se zblázním.“

„Takže takováhle přestávka je pro vás nezvyklá?“

„Lítání je mý povolání. Jsem nájemnej pilot. Lítám pro každýho, kdo má objednávku, která mi přijde zajímavá.“

„To je vaše podmínka? Aby to bylo zajímavé?“

„A dobře placený,“ řekl a zazubil se. „Nelítám za drobný.“

„To si vyhledáváte a vybíráte zákazníky?“

„Dost. Některý lidi jsou hrozně náročný. Mají složitý a drahý letadla. Dokonce by chtěli, abych dodržoval pravidla a fóršrifty, kolik hodin může pilot nalétat bez spánku a jak dlouho před letem smí vypít svý poslední pivo. Čekaj, že budu vyplňovat všechny ty papíry, co si vymyslela Federální letecká správa.

Ale je skoro stejně moc zákazníků, jejichž letadla nejsou zase tak dobře udržovaný. Někdy taky nejsou cílový přistávací plochy docela ideální. A maj jedinou podmínku, aby pilot měl aspoň jedno oko v pořádku.“

„Létáte za těchto podmínek?“

„Za ‚těchto podmínek‘ jsem si vydělal některý ze svejch nejlepších honorářů.“

Když ho poslouchala, uvědomila si, že peníze jsou až na posledním místě z jeho pohnutek. „Vy to máte rád, že?“

„Hned po sexu. Někdy je to dokonce lepší než sex, protože při tom není předehra a letadla nekecaj.“

Neskočila mu na udici.

Pokračoval. „Tam nahoře je všechno tak čistý. Žádný blbosti, aby vám zacpávaly hlavu,“ zašilhal, jako by hledal vhodný výraz. „Na obloze věci nejsou komplikovaný.“

„To ovšem značně komplikovaně zní.“

„Létání je motorická schopnost,“ řekl a prudce zavrtěl hlavou. „Buď jste rozenej letec, nebo nejste. To pochází z vnitřností a ne z hlavy. Jste buď dobrá, nebo špatná. Rozhodnutí jsou buď dobrý, nebo špatný. Zvoráte-li něco, zemřete. Tak jednoduchý je to. Neexistujou žádný šedý zóny, žádnej čas na analýzu. Správný je jedině důvěřovat v Boha a rychle se rozhodnout.“

„Dnes to nebylo tak jednoduché,“ připomněla mu.

„Pro mne jo. Já nebyl zapletenej do tý havarijní situace. Má práce byla pilotovat vrtulník. A to jsem udělal.“

Lara nevěřila, že je tak lhostejný, jak se tváří. Byl mnohem více citově zaangažován do úsilí o záchranu života Letty Leonardové, než byl ochoten připustit, a byl by hrozně nešťastný, kdyby cestou do nemocnice zemřela.

Nagrilovaný Bobby jim naservíroval pivo a talíře s žebírky. Na každém byl kus šťavnatých malých kotlet, brambory osmažené ve slupce, jemný zelný salát, kolečko červené cibule, dva krajíce bílého chleba a paprička jalapeňo velikosti menšího banánu. Jenom její vůně vehnala Laře slzy do očí, takže se jí ani nedotkla. Ale žebírka chutnala tak, jak Key sliboval. Vepřové maso, grilované dlouhé hodiny na mesquitovém dřevě, doslova tálo od kosti.“Chtěl jste být vždycky pilotem?“ zeptala se Lara mezi sousty.

„Chtěla jste bejt vždycky lékařkou?“

„Nemohu si vzpomenout, že bych chtěla být něčím jiným.“

Vrhl na ni zlomyslný pohled. „Když jste byla malá a hrála si na doktorku, myslela jste to opravdu vážně, že?“

„Opravdu ano,“ odpověděla s úsměvem, „i když ne tak, jak to myslíte. Mé kamarádky ta hra obyčejně přestala bavit a chtěly si raději hrát na školu, filmové hvězdy nebo na modelky. Já jsem ale nikdy nechtěla přestat a obvazovala jsem je, až vypadaly jako mumie. Měřila jsem jim teplotu zmrzlinovou tyčinkou a klepala je paličkou na maso.“

„Ne!“

„Moji rodiče úporně doufali, že z toho vyrostu. Nikdy jsem nevyrostla.“

„Nezamlouvalo se jim, že jste šla na medicínu?“

„Vůbec ne. Chtěli ze mě mít fajnovou dámu, která zve na oběd přátele, má funkce ve venkovském klubu a organizuje dobročinnost. Ne že by na těchhle věcech bylo něco špatného. Pro mnoho žen to je uplatnění. Ale to nebyl život pro mne.“

„Máma a táta to nechápali?“

„Ne, matka a otec to nechápali.“ Zvedl obočí nad tím, že nazvala rodiče tak formálně. Lara to vysvětlovala: „Narodila jsem se jim příliš pozdě. Vlastně jsem pro ně byla neočekávané a nepříjemné překvapení.

Ale jelikož už mě měli na krku, rozhodli využít této situace co nejlépe a naplánovali mi přesně život. Protože jsem nechtěla sledovat cestu, kterou mi tak pečlivě nalinkovali, starali se, abych nikdy nezapomněla, jaké břemeno jsem pro ně byla. A někdy jsem jím byla opravdu,“ dodala a nenuceně se usmála.

„Jednou jsem si hrála s jednou kamarádkou na ‚intenzivní péči‘ mnoho hodin, dokud ji nepřišli rodiče hledat. Našli ji u mě v ložnici, dýchala slámkami, které jsem jí nastrkala do nosních dírek. Jen zázrakem se neudusila. Jinou kamarádku jsem připravovala na mozkovou operaci a ostříhala jí vlasy dohola.“

Key se chechtal a zakrýval si ústa ubrouskem.

„A potom se stalo to s Molly.“

„Co jste jí udělala?“

„No, tu jsem rozřezala.“

Hlt piva mu uvázl v hrdle. „Cože jste?“

„Molly byla zlatá lovecká fenka našich sousedů. Byl to krásný pes, a já jsem si s ní hrála od chvíle, kdy jsem se začala batolit na dvoře mezi našimi domy. Molly onemocněla a…“

„Vy jste ji operovala?“

„Ne, umřela. Naši sousedi se s tím nemohli smířit a nedokázali ji pohřbít toho dne, kdy vydechla naposledy. Tak ji zabalili do igelitu a nechali ji přes noc v garáži.“

„Panebože. A vy jste ji rozpitvala?“

„Ano, dost brutálně. Přesvědčila jsem jednu kamarádku, která tvrdila, že se chce stát ošetřovatelkou, aby vlezla do té garáže se mnou. Vzali jsme s sebou nějaké nástroje naší kuchařky.“

Smál se a přejel si obličej rukou. „Většina děvčat, které jsem znal, si hrála s barbienami.“

Lara vysvětlovala, bráníc se: „Molly už necítila žádnou bolest; myslela jsem, že neuškodí, když ji rozřežu a podívám se jí dovnitř. Chtěla jsem se dovědět něco o anatomii, i když jsem tehdy ještě ani neznala to slovo.“

„A co se stalo?“

„Když jsem začala vytahovat Mollyiny orgány, má tak zvaná přítelkyně začala ječet. Mollyini majitelé uslyšeli, jak ječí, a zavolali policii. Ta se objevila téměř ve stejnou chvíli, kdy mí rodiče začali mě a mou kamarádku postrádat. Vzali garáž útokem, spatřili ta jatka a vypuklo úplné peklo.

Pochopitelně, moji rodiče byli vyděšení a začali se obviňovat, že zavčas neobjevili ve svých rodokmenech špatné símě. Sousedka prohlásila, že s nikým z nás už nikdy nepromluví. Rodiče kamarádky řekli těm mým, že se mnou zřejmě není něco v pořádku a že bych měla být vyšetřena psychiatrem, dřív než se stanu nebezpečnou sobě a okolí.

Moji rodiče souhlasili. Po několika týdnech nákladných a dlouhých psychiatrických seancí bylo lékařskou vědou zjištěno, že jsem naprosto normální jedenáctiletá dívka. Můj jediný neobvyklý rys byla posedlost zájmem o lidskou anatomii z přísně lékařského zorného úhlu.“

„Vsadil bych se, že vaši rodiče si oddychli, že nevychovali upíra.“

„Ne tak docela. Dál si mysleli, že mé přání stát se lékařkou je úchylné. Tak trochu si to myslí pořád.“ Prstem si nepřítomně kreslila po orosené lahvi.

„Moji rodiče jsou velmi společenští. Pro ně je velmi důležité vnější zdání a nemají rádi zádrhele ve svém dobře nalajnovaném životě. Já jsem jim jich způsobila spoustu, počínaje narozením a konče…,“ zvedla oči, aby se setkaly s jeho, „… a konče scénou u Clarkovy chaty. Stejně jako vy, pane Tackette, ani oni mi nevytýkají, že jsem měla poměr. Jenom to, že jsem připustila, aby se z něho stala veřejná záležitost.“

V tom okamžiku uprostřed jejich stolu přistálo nějaké tělo.

KAPITOLA DEVÁTÁ

Talíře ušpiněné od večeře zarachotily o podlahu a kosti se rozlétly po špinavých prknech jako nemotorná párátka. Čtyři lahve od piva se převrátily. Jedna se rozbila a ostatní se rozkutálely.

Mužova váha naklonila stůl v úhlu pětačtyřiceti stupňů. Z nosu mu tekla krev. Chrochtaje nadávky, zvedl se s námahou na nohy a zaútočil na muže, který ho udeřil pěstí.

„Je na čase zvednout kotvy.“ Key klidně vstal a vzal Laru pod paží. „Vaši první návštěvu u Nagrilovanýho Bobbyho by neměla pokazit rvačka.“

Nenadálé propuknutí násilí ji fascinovalo. Jelikož oba mladíci pokračovali ve výměně úderů, utvořili diváci kolem nich kruh a povzbuzovali je výkřiky. Pozorovala, jak stříká krev, a s hrůzou naslouchala praskání chrupavek.

„Vždyť si ublíží!“ Jak ji Key odváděl ke dveřím, pokoušela se postavit si hlavu. Nebral její pokusy v úvahu, neúprosně ji postrkoval k východu a zastavil se jen na okamžik, aby dal Bobbymu dvacetidolarovku. „Máš to tu pořád na úrovni. Díky.“

„To je jasný. Přijďte zas.“

Bobby nespustil zrak ze rvačky, která nabírala na obrátkách. Oba zápasníci si vyměňovali nebezpečné údery pěstmi a otřesně sprosté nadávky.

„Měla bych tu zůstat,“ protestovala Lara. „Budou potřebovat doktora. Mohla bych jim pomoct.“

Key věnoval zápasníkům jen lhostejný pohled přes rameno, zatímco ji vystrkoval ze dveří. „Věřte mi, že ti by vaši pomoc neocenili. Zejména ne tihle dva. Nemají rádi, když jim cizí lidi strkají nos do rodinnejch záležitostí.“

„Oni jsou příbuzní?“ zeptala se Lara zděšeně.

„Švagři.“ Teď už byli ve voze a vyjížděli z parkoviště na silnici. „Lem a Scoony byli vždycky nejlepší kámoši. Před pár lety Scoonyho sestřička začala házet očima po Lemovi. Začali spolu chodit. To se Scoonymu, který věděl, jak se Lem baví s dalšími děvčaty, nijak moc nelíbilo. Varoval Lema, že jestli jeho sestru zbouchne, vyrazí z něho duši.“

Přerušil vyprávění, aby se věnoval předjíždění náklaďáku naloženého kládami.

Lara se nedočkavě zeptala: „No, a co se stalo?“

„Lem ji uved do jinýho stavu a Scoony z něho chtěl tu duši vyrazit.“

„A od té doby jsou nepřátelé?“

„Ne, jsou pořád nejlepší kamarádi. Missy, to je Scoonyho sestra, slyšela, že Scoony chce zaškrtit Lema. Vystopovala je – myslím, že to bylo u Palmy – a zapojila se do toho. Kopla je oba tam, kde to nejvíc bolí.

V době, kdy se tam dostavil šerif, oba mládenci slzeli bolestí, drželi se za přirození a brečeli hlasitě jako nemluvňata. Missy řekla Lemovi, že buď si ji vezme, nebo že ho vykastruje a řekne Scoonymu, že když nebude chtít, tak že může… – no, Missy nebyla nikdy moc známá slušným vyjadřováním. V každém případě se Lem a Missy vzali, mají malého chlapečka a všichni jsou rádi.“

„Rádi?“ vykřikla Lara. „A co to bylo dneska večer?“

„Ale to nic není. Jenom prostě vypouštějí páru. Teď už pravděpodobně jeden druhému kupuje panáka.“

Lara zavrtěla hrůzou hlavou. „Co je to za zemi a za lidi? Vždycky jsem si myslela, že ty povídačky o Texasu jsou přehnané, aby si tenhle stát uchoval pověst. Jako ten Nagrilovanej Bobby. Co jste mi vyprávěl se opravdu stalo, že? Jezdec na býcích Malý Pete Pauley mu zapálil dům, sežehlo mu to vlasy a tak získal Bobby přezdívku.“

Vypadal překvapeně. „Myslela jste si, že lžu?“

„Nevím, co si mám myslet.“

Zírala skrz čelní sklo, jako by si prohlížela krajinu na cizí planetě. I když by mu to nikdy nepřiznala, měla pocit, že je poděšena a že je toho na ni moc. Zapadne sem vůbec někdy? Klamala se, když si myslela, že by to dokázala? Eden Pass byl tak zvláštní a někdy tak děsivý jako cizí země.

„Je to tu tak jiné,“ řekla chabě.

„Máte pravdu. V každém případě je to tady jiný pro vás.“ Ukázal čelním oknem na přibližující se světla města. „O každém člověku žijícím v Eden Passu existuje příběh.Nestačila by mi celá noc, kdybych vám je chtěl všechny vyprávět.“

Reagovala rychlým otočením hlavy. Svá slova vybral záměrně. Řekla by, že mimochodem se na ni díval.

Dodal svůdným hlasem: „Ale soudím, že žádnou noc spolu nestrávíme, že ne, doktorko?“

„Ne, to nestrávíme.“

„Protože vy a já nemáme vůbec nic společnýho, že?“

„Jenom jedinou věc. Clarka. Máme společně Clarka.“

Při zmínce bratrova jména jeho vášnivý pohled okamžitě zchladl. Jeho výraz se zcela změnil.

„Tak tedy, on a já jsme neměli moc společnýho kromě našich obou rodičů a bydliště. Měli jsme se vzájemně rádi, a dokonce jsme se jeden druhému líbili. Jenomže Clark dodržoval pravidla. Já jsem je porušoval. Já jsem mu záviděl, že je pořád hodný, a myslím, že on choval tajnou závist k mé schopnosti na všechno kašlat. Byli jsme tak rozdílný, jak jen bratři můžou být a zároveň zůstat příbuznými.“ Přelétl ji očima. „Pokud jsme se v něčem skutečně lišili, tak to byl náš vkus při výběru žen.“

„Pochybuji, že vy dva byste se líbili stejné ženě,“ řekla tiše.

„Správně. Byl by to buď jeden z nás, nebo druhý. Například, kdyby vás dnes večer vzal Clark na večeři, nebylo by to k Nagrilovanýmu Bobbymu. Musela byste se hodit do večerní róby a šli byste do venkovskýho klubu. Musela byste se bratříčkovat s nejvyšší vrstvou, kariéristy a oporami společnosti.

Jsou to taky opilci, lháři, podvodníci i smilníci, ale jsou, pokud jde o své hříchy, méně upřímní než ty lidi u Bobbyho.“ Naklonil hlavu na stranu. „Když o tom tak přemýšlím, vy byste se hodila mnohem víc do toho venkovskýho klubu ke všem těm pokrytcům.“

Lara přijala urážku s klidem. „Co vás vlastně na mě tak štve, pane Tackette?“ Jednou během dneška si nedala pozor a oslovila ho křestním jménem. To bylo v zápalu krize s Letty Leonardovou. Teď se zdálo, že příjmení je mnohem vhodnější. Obnovilo to jejich odstup.

Dojel s lincolnem na příjezdovou cestu k jejímu domu a jen taktak se vyhnul piknikovým potřebám Leonardových, které se dosud válely kolem.

Položil paži dozadu sedadla a obrátil k ní obličej. „Co mě skutečně štve je, že celý svět ví, že jste děvka. Váš vlastní manžel vás přistihl při nevěře. Ale vy si nechcete přiznat, co jste skutečně zač. Předstíráte, že jste úplně jiná ženská.“

„A co tedy navrhujete, že mám dělat? Mám si dát vypálit na prsa písmeno ‚D‘?“

„Mám dojem, že mnoha lidem by to udělalo radost. Například mně.“

„Jak se odvažujete mě soudit? Nevíte o mně vůbec nic a ještě méně víte o mém vztahu k vašemu bratrovi.“ Otevřela prudce dveře vozu. „Co jsem vám dlužna za dnešek?“

„Zapomeňte na to.“

„Nechci vám být zavázána.“

„To už jste,“ řekl. „Dlužíte Clarkovi všechno, co pro něho bylo důležitý. On už tady není, aby požadoval splacení týhle směnky, ale já ano. A až to udělám, bude to drahý.“

„Ono je to naopak, pane Tackette. To já mám v ruce směnku a vy ji budete splácet.“

„Co si vůbec představujete?“

Pohlédla na něj klidně. „Poletíte se mnou do Montesangre.“

Jeho arogantní úšklebek zmizel a chvíli na ni bezmocně zíral. Potom si dal ruku k uchu jako naslouchátko. „Opakujte to?“

„Slyšel jste mě.“

„Slyšel, ale nemůžu tomu uvěřit.“

„Tak tomu uvěřte!“

Byl nedůvěřivý. „Říká vám něco ‚nikdy v životě‘?“

„Vezmete mě tam, pane Tackette,“ řekla sebejistě, když vystupovala. „Postarám se o to.“

„Jo, to určitě, doktorko.“ Smál se, když couval s lincolnem z příjezdové cesty. Jak spěchal pryč, dostalo jeho auto smyk.

„Mám tě rád.

„Já tebe taky.“

Erika Winstonová a její chlapec Tanner Hoskins se objímali na plédu, který si prostřeli ve vysoké trávě. Nedaleko od nich šplouchala líně voda jezera na skalnatý břeh. Měsíc už vyšel a odrážel se na hladině.

I za nejteplejších večerů vanul okolo jezera chladivý větřík a zpříjemňoval pobyt mladým milencům, kteří sem zajížděli. V Eden Passu bylo jezero nejoblíbenějším místem, kam se chodilo na rande. Když někdo šel s někým k jezeru, všichni usoudili, že je to mezi nimi vážné.

Erika a Tanner měli vážný vztah, trvající nyní již čtyři měsíce. Dřív chodila s Tannerovým nejlepším přítelem, který tahal za nos ještě další děvče, jak později vyšlo najevo. Po velice bouřlivé scéně, která se odehrála před zraky mnoha divaků na chodbě před chemickým kabinetem, se ti dva rozešli, a Tanner pak navštívil Eriku doma, aby ji utěšil.

Byl na ni velice hodný, řekl, že jeho přítel je pitomý onanista, a postavil se ve všem na Eričinu stranu. Erika si lépe Tannera prohlédla a rozhodla se, že je mnohem hezčí než ten darebák, který si z ní dělal legraci.

Když si udělala průzkum mínění svých nejlepších kamarádek a objevila, že ony si také myslí, že Tanner je dobrý úlovek, začala být v době, kterou spolu trávili, přístupnější. Brzy bylo po celé škole známo, že s Tannerem ‚chodí“. Nakonec z toho, jak to dopadlo, byla velmi šťastná.

Jelikož Erika Winstonová byla nejvyhledávanější dívka z první třídy nástavby, byl také Tanner v sedmém nebi. Poprvé když ji políbil a poznal, co je to francouzský polibek, málem mu z toho praskla hlava. Všichni kluci se shodovali v tom, že Erika má fantastickou postavu – zděděnou po mamince, jež byla bez debaty nejvnadnější ženská z celého Eden Passu. V chlapecké šatně se dost bodře spekulovalo o tom, co z Eričiných vnad už milý Hoskins ozkoušel.

Tannerovy reakce na tyhle škádlivé posměšky byly záměrně neurčité. Většina kluků si podle toho myslela, že získal vše, co chtěl, ale že svým galantním mlčením brání Eričinu pověst. Ti zkušenější tvrdili, že neviděl ani se nedotkl ničeho, co lze schovat pod plavky.

Pravda byla někde uprostřed.

Ten večer jí rozepjal blůzičku a strčil ruku pod podprsenku. Erika mu dovolovala, aby ji hladil kdekoli nahoře od pasu. Od pasu dolů vyhlásila zatím zakázanou zónu.

Teď se však dostali na pokraj průlomu. Jemným drážděním prsních bradavek jazykem vyvolal Erice takové sexuální vzrušení, jakého nikdy dřív nedosáhla. Dovolila ruce, aby mu roztouženě přejela přes poklopec šortek.

Se staženým hrdlem zaúpěl: „Prosím tě, Eriko.“

Přitiskla na zkoušku dlaň k vyboulení v jeho rozkroku. Kamarádky ji upozorňovaly, že „tamto“ je veliké a tuhé. I když se obávala jeho erekce, byla na ni zvědavá a toužila po ní. A její kamarádky si už začínaly myslet, že je nějaká vadná, když nechce nechat dojít tyhle věci dál.

„Tannere, chceš mě?“

„Ach, bože,“ zaúpěl a začal freneticky zápasit se zipem.

Zavedl jí ruku pod pás slipů, a dříve než na to byla skutečně připravena, měla ji plnou pulzujícího orgánu mladistvé pohlavní touhy.

Tanner cosi nesrozumitelně mumlal, když zkoumala jeho tvar. Věděla, jak by se tenhle obrovitý orgán měl spojit s jejím tělem, i když nechápala, jak by to bylo skutečně možné. Ale stejně bylo vzrušující si to představovat. Myslí jí proběhla řada erotických obrázků znásobených vzpomínkami na některá nedávná hollywoodská předvedení sexu, filmy, které jí její matka zakázala.

Pak to on všechno pokazil.

„Panebože!“ vykřikla. „Co…? Ale Tannere!“

„Promiň, promiň,“ supěl. „Já tomu nemohl zabránit. Eriko, já…“

Vyskočila a rozběhla se k jezeru. Cestou si upravila podprsenku a zapínala blůzičku. Když doběhla na oblázky na břehu, poklekla a vymáchala si ruku ve vodě. Pociťovala odpor ani ne tak k tomu, co jí ulpělo na ruce, ale k tomu mazlení všeobecně. Bylo to tak nedospělé, tak obyčejné, tak málo romantické. Vůbec ne jako ty rozostřené milostné scény v kině.

Kráčela po pláži, dokud nenarazila na rybářské molo, došla na jeho konec, posadila se a zírala na vodu. Tanner tam za ní dorazil o pár okamžiků později. Tiše se posadil vedle ní.

Chvíli nic neříkal. Když promluvil, byl jeho hlas vzrušený citem. „Je mi to líto, panebože, já jsem to nechtěl. Povíš to na mě?“

Erika viděla, že se stydí, a bylo jí líto, že tak nepříznivě zareagovala na něco, o čem věděla, že za to nemohl jen on sám. Pohladila ho po vlasech. „To je v pořádku, Tannere. Nečekala jsem to a reagovala jsem přehnaně.“

„Ne, nereagovala. Máš plné právo být znechucena.“

„Ale já nebyla. Opravdu. V každém případě je to v pořádku. Samozřejmě, že to nikomu nepovím. Jak tě mohlo napadnout, že bych mohla? Prostě na to zapomeň.“

„Já nemůžu, Eriko. Já nemůžu, protože…“ Zaváhal jako by sbíral odvahu, a potom rychle dodal: „Protože kdybychom to především dělali správně, nestalo by se to.“

Erika odvrátila pohled na hladinu ozářenou měsícem. Nikdy se otevřeně nevyjádřil a neřekl, že by to všechno chtěl. Chtěl to – to věděla. Ale vědět to a slyšet ho to říct byly dvě rozdílné věci. Slyšet to bylo horší, protože ji to nutilo k rozhodnutí.

„Nezlob se,“ řekl, „ale vyslechni mě, prosím. Mám tě rád, Eriko. Jsi to nejhezčí, nejsladší, nejchytřejší děvče, jaké jsem poznal. Chci, víš, o tobě poznat všechno. Chci být v tobě,“ dodal tiše.

Jeho slova ji příjemně šokovala. Rozechvěla tajná místa jejího těla. „To jsou svůdné řeči, Tannere.“

„Já tě nechci jenom svést. Myslím to vážně.“

„Já vím, že myslíš.“

„Podívej se kolem.“ Ukázal za sebe k zaparkovaným autům. „Všichni to dělají.“

„To vím taky.“

„Dobrá, myslíš… chci říct, ty nechceš?“

Zadívala se do jeho žhavých očí. Chtěla by? Možná. Ne že by ho milovala nějak moc vášnivě. Nepředstavovala si, že stráví život s Tannerem Hoskinsem, synem obchodníka smíšeným zbožím, bude s ním mít děti a vnuky a bude spolu s ním stárnout. Ale byl milý a jasně ji zbožňoval.

Dala mu tedy svůj podmíněný souhlas.

Povzbuzený se přisunul přes hrubá prkna blíž vedle ní. „Víš, protože se známe, tak bys nemohla dostat AIDS nebo něco jiného. A já dám sakramentsky pozor, abys neotěhotněla.“

Pobavená jeho seriózností ho vzala za ruku a stiskla mu ji mezi svoje. „Já se ničeho takového nebojím. A věřím, že dáš pozor.“

„Tak co nám brání? Tvoji rodiče?“

Úsměv ji přešel. „Táta by tě pravděpodobně zastřelil, kdyby se jenom dozvěděl, že jsme měli tenhle rozhovor. Matka…?“ povzdechla si. „Ta si myslí, že už jsme to udělali.“

To bylo jádro Eričina problému. Matka. Nechtěla Darcy potvrdit nepěkný názor, který ta o ní měla.

Její vztah k otci byl bez komplikací. Myslel si, že je jeho sluníčko, byla jeho chlouba a radost, jeho drahá holčička. S radostí by za ni položil život. Jeho bezpodmínečné lásce zcela důvěřovala.

Její vztah k matce se však nedal vyjádřit tak jasně. Darcy byla těkavá a nepředvídatelná. Nemilovala ji tak jednoduše jako její neotřesitelný otec. Byl-li Fergus stálý, jako je úsvit a západ slunce, byla Darcy měnlivá jako počasí.

Některé nejstarší Eričiny vzpomínky se týkaly toho, jak ji vyparáděnou Darcy brala do města. Promenádovaly po chodníku tam a zpátky po Texaské ulici, do obchodů a zase ven, aby si jich každý všiml a zastavil se s nimi na pár slov. Darcy se vždycky ráda předváděla.

Ale jakmile se vrátily domů, matčina shovívavá sympatie byla ta tam. Láska, kterou dávala Erice najevo na veřejnosti, se vytratila až do příští vycházky.

„Běž cvičit na piano, Eriko. Nevyhraješ v soutěži ani jednu cenu, nebudeš-li cvičit.“

„Stůj rovně, Eriko. Lidi si budou myslet, že nemáš žádnou hrdost, když se budeš hrbit.“

„Přestaň si kousat nehty, Eriko. Ty ruce máš hrozný a kromě toho je to strašnej zlozvyk.“

„Opláchni si znovu obličej, Eriko. Pořád jsou ti ještě vidět uhry okolo nosu.“

„Musíš víc trénovat, Eriko. Nezvolí tě znovu příští rok roztleskávačkou, začneš-li se ulejvat.“

I když Darcy hlásala, že komanduje Eriku pro její dobro, Erika měla podezření, že matka potřebuje její úspěchy mnohem víc než ona sama. Měla také tušení, že pod Darcyinou mateřskou láskou se skrývá hluboká zášť, hraničící s otevřenou žárlivostí. To Eriku mátlo. Netušila, že matky mohou žárlit na své děti. Co provedla, nebo naopak co neprovedla, že vyvolala matčin nepřirozený cit?

Jak Erika dospívala, byly jejich srážky častější a jedovatější. Darcy si představovala, že Erika se v sexuální oblasti nechová správně. Soustavně vznášela zahalená obvinění a zlomyslné narážky.

Jaká legrace, myslela si Erika pohrdavě.

To její matka byla vina špatným sexuálním chováním. Její pověst znal každý, dokonce i děti ve škole, i když to nikdo nikdy Erice nepředhodil, protože se k tomu neodvážil. Byla příliš oblíbená.

Ale šeptané klepy k ní dorazily. Bylo obtížné ignorovat je, zejména doma, ve chvílích kdy matka na ni byla obzvlášť ošklivá. Bezpočtukrát by byla mohla použít poslední klep o Darcy, aby jí donutila zmlknout. Ale neudělala to a ani nechtěla, kvůli Fergusovi. Neudělala by nebo neřekla by nic, co by mohlo třebas jen nepřímo zranit otce nebo uvést ho do rozpaků.

Takže když jí Darcy nadávala kvůli vztahu s Tannerem a pronásledovala ji otázkami o tom, jak je hluboký, odolávala této inkvizici s mrzutým mlčením.

Kromě mazlení zatím nedělala nic, za co by se měla stydět. Základním důvodem jejího odmítání zajít dál bylo, že nechtěla dopadnout jako matka. Zdědila zjevně matčinu intenzívní sexualitu, ale nenechala se jí vláčet. To poslední, po čem toužila, byla pověst, že se fláká a honí chlapy – jaká matka, taková dcera. Nechtěla rovněž zrazovat otcovu lásku tak, jak to dělala matka.Tanner jí seděl klidně po boku a trpělivě jí dával čas, aby si probrala své pochybnosti. „Cítím to samý, co ty, Tannere. Fakt,“ řekla. „Možná že ne tak naléhavě,“ dodala s milým úsměvem, „ale mám tě ráda a chci s tebou spát.“

„Kdy?“ zeptal se zastřeným hlasem.

„Až budeme cítit, že čas i nálada jsou ty pravý. Prosím tě, nenaléhej na mě kvůli tomu.“

Očividně byl zklamán, ale usmál se a předklonil, aby ji něžně políbil. „Bude nejlepší, když už tě odvezu domů, než bude moc pozdě. Tvou matku by klepla pepka, kdyby ses o půl minuty zdržela.“

Vrátili se včas. Darcy však na ně stejně čekala před hlavním vchodem, zamračila se na Tannera a udělala Erice přednášku o tom, že dívka nemůže nikdy udělat dost, aby si uchránila dobré jméno.

„Dobrý den.“

„Dobrý den.“

Bowie Cato a Janellen Tackettová se na sebe dívali přes psací stůl stísněné kanceláře ve skladu. Byl překvapen zjištěním, že mají oči ve stejné úrovni. Když se setkali poprvé, neuvědomil si, že je skoro tak vysoká jako on. Vypadala tak něžně, dokonce křehce, když seděla za tím velkým stolem a nervózně se rozhlížela jako nevěstka v kostele.

Jak ho mohlo takovéhle přirovnání vůbec napadnout v přítomnosti dámy, jako je ona? Jako kdyby byl vyslovil své myšlenky nahlas, spěšně se omlouval.

„Je mi líto, že jsem nebyl v Palmě, když jste tam volala. Hap – pan Hollister – mi vyřídil, abych za vámi zašel, až se to bude hodit. Hodí se to teď?“

„Ano, a od pana Hollistera bylo laskavé, že na to pamatoval.“

„Má pochopení.“

„Takže vám děkuji, že jste přišel. Posaďte se, prosím.“

Pokynula mu na kovovou židli, stojící za ním. Posadil se, zatímco ona se znovu usadila do křesla za stolem. Pečlivě si uhladila sukni a posadila se jediným plynulým pohybem. Některé pohyby, jako tento, dělala spontánně a s grácií. Jindy, zejména když se dívala přímo na něho, se pohybovala trhaně a nekoordinovaně jako novorozené hříbě. Byla nervóznější než kdo jiný, s kým se kdy setkal. Kdyby na ni vybafl, pravděpodobně by omdlela.

Nedovedl si vysvětlit, proč je slečna Janellen Tackettová kvůli tomu rozhovoru tak nervózní. Ona měla v ruce trumfy. On potřeboval ji; jeho budoucnost byla na vážkách. A nikde v dohledu jiná možnost.

„Já…“ Začala špatně, odkašlala si a pak teprve pokračovala: „Uvolnilo se u nás jedno místo.“

„Ano, madam.“

Modré oči se ji ještě víc rozevřely. „Vy jste o tom věděl?“

Kdy se naučí držet ta svá prostořeká ústa na uzdě? „Já, hm, slyšel jsem, jste někoho obvinila z krádeže a vyhodila ho.“

„Ale on opravdu kradl!“ Její hlasitý výkřik je oba vylekal. Vypadala, jako by ji její výbuch umrtvil. Bowie se rozhodl, že jí ulehčí a zároveň si připíše ve svůj prospěch bod.

„Ani minutu jsem o tom nepochyboval, slečno Tackettová. Vy nevypadáte na člověka, který by někoho obvinil, když si není jistej, že má pravdu.“

Bowie zaslechl chlapíka, kterému každý říká Muley, jak se málem vychloubá, že ho vyhodila ‚ta kostnatá Tackettovic čubka‘. Sprosté nadávky, jimiž ten venkovský balík častoval Janellen, a neuctivý způsob, jak o ní hovořil, neladily vůbec s Bowieho vzpomínkou na sebevědomou dámu s jemným hlasem, s níž se setkal.

Poptával se opatrně a zjistil, že Tackettovi mají pověst spravedlivých lidí. Vyžadují od svých zaměstnanců poctivou každodenní práci, ale platí dobře. O slečně Tackettové byla známo, že je obzvlášť rozumná a na své lidi dost shovívavá. Muley Bill byl zřejmě zrovna tak velký lhář jako zloděj.

„Ten chlap Muley je velkohubej blbec, slečno Tackettová,“ řekl Bowie. „Moc jsem mu na ty jeho kecy nenaletěl. Jenom se divím, že maříte drahocenný čas tím, že o něm mluvíte.“

„Byl to pumpař.“

„Ano.“

„Nabízím vám jeho místo.“

Srdce mu poskočilo, ale výraz zachoval nečitelný. Doufal, že její zavolání znamená nabídku místa, ale nedůvěřoval svému štěstí a rozhodně očekával, že z druhé strany přiletí facka. „To je opravdu krásný. Kdy mám nastoupit?“

Pohrávala si s knoflíčky na blůze. „Víte, uvažovala jsem,“ pronesla váhavě, „o nějaké zkušební lhůtě. Abych viděla jak… jak vám to tu půjde.“

Tady to bylo, ta facka. „Ano, madam.“

„Chápejte, tohle je náš rodinný podnik, pane Cato. Jsem už ze třetí generace a cítím zodpovědnost za…“

„Vy ze mě máte strach, slečno Tackettová?“

„Strach? Ne,“ odpověděla s malým neznatelným pousmáním. „Propánaboha, to ne. Třeba se vám nebude líbit pracovat u Tackettovy společnosti. Trvalé zaměstnání bude asi vyžadovat určité složitější formality, jelikož jste byl nedávno propuštěn z…“

Poposedla na křesle. „Když po nějaké době budou obě strany souhlasit, že to jde, nabídnu vám trvalé zaměstnání. Jak se vám to líbí?“ Váhavě se na něho usmála.

Bowie také na židli poposedl a pečlivě hleděl na klobouk, jehož krempu žmoulal v prstech. Kdyby mu kdokoli jiný nabídl dočasné zaměstnání, dokud neprokáže, že je pořádný člověk, řekl by, aby si trhl nohou, a vypadl by. Ale uvědomil si svůj sklon k hádkám a zkrotil zlost.

„To musí všichni vaši zaměstnanci projít touhle, hm, zkušební dobou?“

Olízla si rty a zas si pohrála s knoflíčky na blůze. „Ne, pane Cato. Ale upřímně řečeno, jste první člověk propuštěný z vězení na podmínku, o jehož přijetí jsem vůbec kdy uvažovala. Nechci udělat chybu.“

„Neuděláte.“

„Jsem si tím jistá. Kdybych nebyla, nepozvala jsem vás sem na tenhle rozhovor.“

„Můžete si ověřit můj záznam na vězeňské správě. Prominuli mi velkou část trestu za dobré chování.“

„Již jsem mluvila s vaším probačním úředníkem.“ Podíval se jí do očí a ona zrudla. „Měla jsem pocit, že musím. Chtěla jsem vědět, co… co jste udělal.“

„A řekli vám to?“

„Napadení a rvačka, řekl mi.“

Podíval se jinam a několikrát si vtáhl dolní ret mezi zuby. Zase měl chuť odejít. Vůbec jí nebyl nic dlužen a zejména ne nějaké vysvětlování. Neměl pocit, že by se měl někomu ospravedlňovat.

Ale kupodivu chtěl, aby Janellen Tackettová pochopila, proč ten trestný čin spáchal. Nemohl by přesně říct, proč chce, aby mu porozuměla. Možná proto, že se na něho dívala jako na normálního člověka a ne na propuštěného trestance.

„Ten lump si to zasloužil,“ řekl.

„Proč?“Narovnal se, připravuje se předložit jí fakta a nechat ji, aby si je vyložila, jak se jí zlíbí. „Byl to můj domácí. On a jeho žena bydleli v bytě pode mnou. Byla to díra, ale lepší jsem si tehdy nemohl dovolit. Ona – jeho manželka – byla nejhodnější žena, jakou jsem kdy poznal. Ošklivá jak noc, ale měla dobré srdce, víte?“

Janellen přikývla.

„Byla na mě hodná. Přišívala mi knoflíčky ke košilím a tak. Někdy mi donesla trochu dušeného masa, co jí zbylo, nebo kousek páje, protože říkala, že svobodní chlapi nikdy nejedí správně a tělo nemůže být živo jenom z hamburgerů.“

Posadil si klobouk na koleno. „Jednoho dne jsem ji potkal na schodišti. Měla modřinu na oku. Pokoušela se ji přede mnou schovat, ale celou levou stranu obličeje měla oteklou. Chtěla to nějak vymluvit, ale já hned poznal, že ji takhle zřídil její manžel. Slyšel jsem mockrát, jak na ni řve. Nevěděl jsem, že ji začal používat jako boxovací pytel.

Zahnal jsem ho do kouta a řekl mu, že jestli si přeje pěstní zápas, mohu mu poskytnout jeden sakramentsky dobrej. Odpověděl, abych se staral o svý záležitosti. A potom o pár týdnů později jí znovu natloukl. Tentokrát jsme si vyměnili víc než jen slova. Párkrát jsem ho praštil, ale ona se do toho vložila a prosila mě, abych ho nezranil.“

Zavrtěl hlavou. „Představte si to. Pro každej případ jsem ho varoval, že až se jí příště dotkne, tak ho zabiju. Uběhlo pár měsíců a už jsem si myslel, že si to vzal k srdci. A pak mě jednou v noci probudil křik v přízemí. Vzlykala, plakala a prosila o život.

Seběhl jsem dolů do jejich bytu a vyrazil dveře. Třískal s ní o zeď tak silně, že málem udělal díru do panelu a zlomil jí ruku. Tiskla se ke stěně a on ji tloukl koženým opaskem.

Pamatuji si, že jsem prolétl vzduchem a přistál mu na zádech. Vymlátil jsem z něho duši. Skoro jsem ho zabil. Na štěstí jeden z nájemníků zavolal policii. Kdyby nebyli přijeli včas, stál bych před soudem pro zabití.“ Odmlčel se a přemýšlel. „Mám celý život potíže s takovejma násilníkama. Asi je to tím, že když toho mám dost, prostě exploduju.“

Na chvíli se odmlčel a prohlížel si ruce. „U soudu se zlomil a brečel, omlouval se pánubohu i lidem a přísahal, že už nikdy na svou ženu nepozvedne ruku. Můj advokát mi radil, abych řekl porotě, že si na ten útok nepamatuju, že jsem měl dočasnou ztrátu paměti, že jsem byl příliš vzteklej, než abych si uvědomil, co dělám.

Jenomže vzhledem k tomu, že jsem přísahal na bibli, že budu mluvit pravdu, jsem čestně přiznal, že jsem chtěl toho čubčího syna zabít. Každej mužskej, kterej takhle bije bezbrannou ženskou, si zaslouží, aby ho zabili, řekl jsem a myslel jsem to vážně.“ Rezignovaně pokrčil rameny. „A tak jeho pustili a já šel do basy.“

Po další odmlce Janellenino křeslo lehce zapraskalo, když vstávala a přešla ke kovové skříni s kartotékou. Vytáhla odtud několik formulářů. „Potřebuji, abyste mi tohle vyplnil, prosím.“

Zůstal sedět a vzhlédl na ni. „Chcete říct, že jsem zaměstnán?“

„Ano, jste zaměstnán.“ Ocitovala mu nástupní plat, jehož výše ho ohromila.

„Když jsem si vyslechla váš příběh,“ řekla, „rozhodla jsem se zrušit zkušební dobu. Stejně to byl hloupý nápad.“

„Ne zas tak moc hloupej, slečno Tackettová. Dnes nemůžete bejt dost opatrná.“

Zdálo se, že ji zmátl jeho úsměv. Chvilku zaváhala a potom položila formuláře na psací stůl před něho. „Tohle je daňový a pojišťovací formulář. Obávám se, že je to otrava, ale nedá se nic dělat.“

„Nějaký to papírování mi nevadí, když dostanu džob.“

Když mu říkala o formulářích, Bowie se pokusil na ně soustředit, ale protože stála tak blízko, bylo to obtížné. Krásně voněla. Ne přehnaně naparfémovaná jako děvky, s nimiž se stýkal po svém propuštění.

Voněla čistě, jako mýdlo a jako prostěradla, která se sušila na slunci. Ruce měla štíhlé, jemné a bílé. Uchvacovaly ho, jak se probírala doklady a ukazovala mu tečkované linky, na které se má podepsat.

Koutkem oka mohl ji vidět z profilu. Nebyla krásná, ale nebyla ani docela ošklivá. Měla hladkou a světlou pleť, prakticky průsvitnou. V jejím výrazu nebyla žádná vypočítavost, vůbec ne jako u některých žen, o nichž byste mohli říct, že si kalkulují, co vám dál udělají. Místo toho se zdálo, že je přímá, čestná a hodná, což byly vlastnosti, se kterými se málokdy setkal. Líbil se mu také její hlas. Byl tichý a měkký, jako maminčina ukolébavka.

A ty její oči!… Tyhle oči by dokázaly uzemnit chlapa na padesát kroků, kdyby je k tomu chtěla používat.

Nechápal, proč by o ní Muley nebo kdokoli jiný měl říkat „ta kostnatá čubka“. Pochopitelně, i z profilu bylo zřejmé, že není moc baculatá nebo barokní. Měla štíhlé hýždě, úzký hrudník a malá prsa. Ale i tak vrhl několik utajených pohledů na ty knoflíčky, s nimiž měla zvyk si pohrávat, a ke své zlosti přišel na to, že by mu nevadilo, kdyby si s nimi pohrával sám. Věděl ze zkušenosti, že ženy s malými ňadry mají někdy velice citlivé bradavky.

Vytrhl se v myšlenkách ze svých erotických představ. Co se to s ním děje, že uvažuje o bradavkách slečny Janellen? Je to přece slušná a korektní dáma. Kdyby mu mohla číst myšlenky, patrně by na něho zavolala policii.

„Děkuji vám, slečno Tackettová, myslím, že tohle už zvládnu,“ řekl chraptivě a předklonil se nad stůl, který mu bránil v pohledu na ni.

Když vyplnil všechny formuláře, posunul je přes stůl a vstal. „Tady je to. Kdy chcete, abych nastoupil?“

„Zítra, jestli můžete.“

„To mi vyhovuje. U koho se mám hlásit?“

Řekla mu jméno jeho mistra. „Je u nás dlouho a ví, jak se u nás dělá.“

„Ví, že jsem byl zavřenej?“

„Myslela jsem, že je fair mu to říct, ale on není typ, který by to proti vám zneužíval. Bude se vám líbit. Počká tu na vás ráno a odveze vás ke studním, které budete mít na starosti. Pravděpodobně se vám bude věnovat několik dnů. Budete pochopitelně jezdit firemním náklaďákem. Předpokládám, že máte řidičák?“

„Právě jsem si ho dal prodloužit.“

„Jak se s vámi můžeme kontaktovat?“

„To by moh bejt problém. Zatím jsem si nenašel trvalý ubytování. Hap mě nechal prozatím přespávat ve skladu, ale to nemůžu dělat pořád.“

Otevřela zásuvku u psacího stolu a vytáhla velkou obchodní šekovou knížku. „Najděte si nějaký byt a dejte si nainstalovat telefon, abychom vás mohli kdykoli sehnat. Nikdy nevíte, kdy dojde k nějakému poplachu. Jestli bude telefonní společnost vyžadovat nějakou zálohu, řekněte jim, aby mě zavolali.“ Vyplnila šek, vytrhla ho z knížky a podala mu jej.

Tři sta dolarů, pro něho, a jenom tak! Nevěděl, jestli má být radostí bez sebe, nebo se má urazit. „Nepotřebuju žádný milodary.“

„To není milodar, pane Cato. To je záloha. Srazím vám po padesáti dolarech z vašich prvních šesti výplat. Je to tak uspokojivé?“

Nebyl zvyklý na laskavost a důvěru a nevěděl, jak má reagovat. S Hapem to bylo snadné. Muži obvykle nemusí jiným mužům přiznávat, co cítí. Zdá se, že rozumějí pocitům jeden druhého, aniž by je museli vyslovil nahlas. Ale se ženou je to jiné, zejména, když se na vás kouká krystalově modrýma očima velikosti padesáticentových mincí.

„To je ohromné,“ řekl a doufal, že to neznělo tak trapně, jak se cítil.

„Dobře.“ Vstala, usmála se a podala mu ruku. Bowie na ni chvilku zíral a dostal nesmyslný nápad otřít si svou ruku o kalhoty, než se dotkne její. Rychle jí ruku stiskl a okamžitě ji pustil. Ona mu ji okamžitě zachytila znovu. Nastala vteřina dvě trapného ticha a potom začali oba mluvit naráz.

„Pokud byste…“

„Na…“

„Prosím,“ řekla mu.

„Ne, dámy mají přednost…“

„Právě jsem chtěla říct, že pokud byste neměl žádné další otázky, budeme se těšit, že zítra přijdete do práce.“

„A já jsem právě chtěl říct ‚na shledanou zítra‘.“ Nasadil si klobouk a zamířil ke dveřím. „Je to dobrý pocit mít zase skutečnou práci. Určitě se mi to zaměstnání bude líbit. Děkuju vám, slečno Tackettová.“

„Prosím, pane Cato.“

Zastavil se mezi dveřmi a ohlédl se. „To říkáte příjmením všem chlapům, co u vás pracují?“

Zdálo se, že ji tato otázka zastihla nepřipravenou. Místo aby něco řekla, rychle zavrtěla hlavou.

„Tak mi potom říkejte Bowie, ano?“ Viditelně polkla.

„Ano.“

„A vyslovuje se to Bú-í, jako Jim Bowie nebo Bowie knife. Nikoli Bovi jako David, ten rockový zpěvák.“

„Samozřejmě.“

Připadal si úplně pitomý, že se o tom zmínil – proč by mělo vlastně záležet na tom, jak bude ona vyslovovat jeho jméno? Dotkl se okraje klobouku a odešel.

KAPITOLA DESÁTÁ

„Není ta pečeně moc vysušená, Keyi?“

Janellenina otázka ho vytrhla z hlubokého zamyšlení. Narovnal se, pohlédl na ni přes jídelní stůl a usmál se. „Je lahodná jako vždycky. Nejsem prostě dnes večer příliš hladový.“

„Tak je to vždycky, když se naliješ whiskou,“ zasáhla Jody.

„Dávám si skleničku před večeří. Zrovna tak jako ty.“

„Já ale skončím u té jedné. Ty půjdeš dnes večer ven a opiješ se, jak to děláš každý den.“

„A jak víš, co budu dnes večer dělat? Nebo co dělám jiné večery? A navíc, co je ti do toho?“

„Prosím vás,“ zvolala Janellen a zacpávala si uši, „přestaňte na sebe křičet. Copak se nemůžeme spolu jednou najíst bez hádky?“

Key věděl, jak moc je z toho sestra nešťastná, a tak řekl: „Lituji, Janellen. udělala jsi výbornou večeři. Já jsem to nechtěl pokazit.“

„Vůbec nejde o to jídlo. Mně jde o vás dva. Mami, jsi rudá jako řípa. Vzala sis dneska léky?“

„Ano, vzala, děkuji pěkně. Nejsem děcko, víš.“

„Někdy se jako děcko chováš, když si je máš vzít,“ pokárala ji Janellen jemně. „A křičet u jídelního stolu jsi nám jako dětem nikdy nedovolovala.“

Jody odstrčila talíř a zapálila si cigaretu. „Váš otec nedovoloval hádky u jídelního stolu. Tvrdil, že to škodí jeho zažívání.“

Janellen zmínka o otci rozjasnila. Měla na něho jenom mlhavé vzpomínky. „Pamatuješ si na to, Keyi?“

„Vydal o takových věcech zákon,“ odpověděl, usmívaje se na sestru. „Někdy mi otce připomínáš, víš.“

„Děláš si legraci?“ Její štíhlé hrdlo a tváře se polily hrdým ruměncem. Bylo dojemně jednoduché zalichotit jí. „Opravdu?“

„Opravdu. Máš jeho oči. Viď, Jody?“

„Myslím, že ano.“

Nechtěla s ním souhlasit, dokonce ani ve zjevných a bezvýznamných věcech, ale on se tím nedal obtěžovat. „My jsme všichni tři zdědili tackettovské modré oči. Nelíbilo se mi, když Clarkovi a mně lidé říkali: ‚Chlapci, vy máte ty nejhezčí oči. Stejné jako otec‘.“

„Proč se ti to nelíbilo?“ zeptala se Janellen.

„Já nevím. Řekl bych, že proto, že jsem si pak připadal zženštile. Žádný malý kluk neslyší rád, když se o něčem, co se ho týká, říká, že je to hezké.“

„Vašemu otci nevadilo poslouchat to,“ prohlásila Jody řízně. „Byl rád, když mu lidé podlézali. Zejména ženské.“

Janellen, vždy bezelstná a naivní, pravila: „Musela jsi být velice hrdá na to, že máš tak hezkého manžela, mami.“

Jody válela doutnající oharek cigarety po okraji popelníčku. „Váš otec uměl být velmi okouzlující.“ Výraz tváře jí změkl. „Toho dne, kdy se narodil Clark Třetí, přinesl mi šedesát žlutých růží. Vynadala jsem mu, že zbytečně utrácí, ale on odpověděl, že muž nemá syna každý den.“

„A jak to bylo, když se narodil Key?“

Jodyin zasněný pohled se vyjasnil. „Toho dne jsem žádné květiny nedostala.“

Po chvilce napjatého mlčení řekl Key velice klidně: „Možná že táta věděl, že by se ti nelíbily. Že bys je jenom vyhodila.“

Janellen reagovala rychle. „Maminka ti vysvětlila, proč vyhodila ty květiny od tebe, Keyi. Způsobovaly jí kýchání. Musela na ně být alergická.“

„Jo, to musela.“

Nevěřil tomu ani vteřinu. Začátkem týdne hledal marně způsob, jak uzavřít s Jody mír a přinesl jí kytici. Janellen naaranžovala květiny do vázy a postavila je matce na příborník v ložnici, když Jody byla venku s Maydaleovou.

Následující dne ráno našel květiny v popelnici u zadního vchodu. Nerozzlobilo ho tolik, že je vyhodila, jako to, že mu za ně nepoděkovala, dokud jí je jako zvadlý důkaz nepředložil a nežádal vysvětlení.

Klidně a chladně mu řekla, že z té kytice dostala horečku. Neřekla, že květiny byly pěkné anebo že je to škoda, že se z nich nemůže těšit. Nepoděkovala mu za jeho gesto.

Ne že by chtěl nebo potřeboval její díky. I bez nich přežije. Jenom ho zatraceně štvalo, že si myslí, že je tak hloupý, aby uvěřil její nešikovné omluvě za odmítnutí jeho daru. Než aby jí poskytl zadostiučinění a dal jí najevo, že se ho to dotklo a rozzlobilo, jednal i teď stejně lhostejně jako to ráno, když vhodil kytici zpět do popelnice.

Jody přerušila další zdlouhavé mlčení. „Jak si vede ten nový zaměstnanec?“

Janellen téměř upustila svůj šálek kávy. Zazvonil hlasitě o talířek. „No,… docela to jde. Myslím, že se dobře vytříbí.“

„Pořád jsem ještě neviděla jeho doporučení.“

„Promiň. Stále zapomínám vzít je domů. Ale jeho mistr říká, že práci vykonává dobře. Nechodí nikdy pozdě a je velmi pečlivý. S ostatními vychází. Nedělá žádné potíže. Nikdo si nestěžuje.“

„Pořád si neumím vysvětlit, proč Muley dal výpověď bez upozornění.“

Janellen pověděla Keyovi o okolnostech Muleyovy výpovědi, ale prosila ho, aby o tom neříkal Jody. Její reakce na to, že se důvěryhodný zaměstnanec změnil ve zloděje, by mohla být nepředvídatelná a mohla by ohrozit její vysoký krevní tlak. Key s ní souhlasil.

Věděl také, že ten Bowie Cato je propuštěný trestanec, který málem ještě neměl čas ztratit svou vězeňskou bledost. Key ho viděl u Palmy už předtím, než mu ho Janellen představila. Hap mu dal na Cata dobrý posudek.

Key neměl žádné předsudky proti propuštěným trestancům. Sám strávil před několika lety pár dnů v jednom italském vězení. Cato byl přátelský, ale nesnažil se vnucovat. Staral se o sebe, dělal svou práci a vyhýbal se obtížím. To se nedá říct dokonce ani o mnoha lidech, kteří záznam v trestním rejstříku nemají.

Jodyin pohled na sociální reformy nebyl úplně liberální. Byla málo tolerantní k chybám. Nenadchlo by ji, že má mezi zaměstnanci vězně propuštěného na podmínku, a tak čím méně toho o Catově minulosti věděla, tím lépe to bylo pro všechny. Muley odešel a Janellen za něho našla kvalifikovanou náhradu. To byla kostra příběhu, který jí řekli. Ale Jody zřejmě tušila něco nekalého. Nebylo to poprvé, kdy se k tomu tématu vracela.

Key si zachoval nezúčastněný výraz a doufal, že Janellen udělá totéž. Lhaní jí však nepřišlo zalehko. Pod matčiným ostrým pohledem si nervózně pohrávala s příborem.

„Cato není tady z okolí?“

„Ne, mami. Vyrostl v západním Texasu.“

„A nevíš, kdo jsou jeho příbuzní?“

„Myslím, že jsou mrtví.“

„Je ženatý?“

„Svobodný.“

Jody kouřila cigaretu a dál se upřeně dívala na svou dceru. Po chvíli mlčení, které se zdálo nekonečné, Janellen nervózně mrkla na Keye. „Key se s ním setkal. Myslí si, že je v pořádku.“

Zatraceně! Nechtěl se dostat do křížové palby. Ale přispěchal sestře na pomoc. „Je to prima chlapík.“

„To je Santa Claus taky. To vůbec neznamená, že rozezná ropnou studnu od svýho zadku.“

Janellen se otřásla nad matčiným hrubým vyjadřováním. „Bowie toho ví o naftě dost, mami. Pracoval v oboru od dětství.“

Když už byl Key do toho rozhovoru zavlečen, pokračoval v podpoře sestřina stanoviska. „Cato dělá svou práci. Janellen se líbí a stejně i ostatním chlapům. Co víc bys chtěla?“ Věděl pochopitelně, co by chtěla jeho matka: Jody chtěla být mladá, zdravá a silná; chtěla řídit Tackettovu naftovou a plynařskou společnost, a dotklo se jí, že Janellen najala nějakého zaměstnance, aniž se jí zeptala na její názor. I kdyby najala vtělení H. L. Hunta, Jody by se nelíbil.

„Je na výplatní listině už… jak dlouho, Janellen? Čtrnáct dnů?“

„Ano. Správně.“

„A nezpůsobil ani jednu nehodu,“ pokračoval. „Takže se mi to jeví tak, že Janellen udělala dobré rozhodnutí.“

Jody se k němu obrátila s naprostým pohrdáním. „Jako by tvůj názor na cokoliv, co se týká společnosti, mělo nějaký význam.“

„Já jsem nemluvil jako expert na ropný průmysl,“ opáčil Key klidně. „Jenom jako chlap, který si potřásl ruku s jiným chlapem. Cato se mi podíval přímo do očí, jako někdo, kdo nemá co skrývat. Setkal jsem se s ním k večeru. Byl zpocený a měl zamazané šaty, což mi řeklo, že pracoval tvrdě venku v horku.“

Jody poslala obláček lehkého cigaretového dýmu ke stropu. „Napadá mě, že by ses mohl od toho chlapíka Cata naučit jednu nebo dvě lekce o pracovní morálce. Vůbec by ti neuškodilo, kdyby ses trochu zapotil, umazal a udělal tady nějakou práci.“

„Key pracoval, mami. Upevnil závoru na bránu.“

„To jsou jenom hračky. Já mluvím o pořádné, zatraceně tvrdé práci.“

„Na tvých naftových polích, chceš říct.“ I přes nejlepší úmysly zachovat si klid Key zvyšoval hlas.

„To by tě přece nezabilo, nebo ne?“

„Ne. Nezabilo by mě to, ale není to můj kšeft. Je tvůj.“

„Aha, tak proto jsi nikdy nechtěl zapojit se do podniku. Protože já jsem tady byla první? Nechtěl jsi hrát druhé housle po ženské.“

Key zavrtěl hlavou a smutně se zasmál. „Ne, Jody, nechtěl jsem se nikdy do podniku zapojit, protože mě nezajímá.“

„A proč ne?“

Jody nikdy nepřijala jednoduchou odpověď tak, jak byla vyslovena. Nepamatoval si, že by po něm někdy nechtěla, aby ospravedlňoval, vysvětloval a zdůvodňoval své názory, zejména když se lišily od jejích. Vůbec se nedivil, že si jeho otec hledal jiné ženy. S Jody se všechno měnilo na soutěž o to, kdo koho porazí. To brzy každého muže unaví.

Nutě se do klidu, řekl: „Možná že kdybychom pořád ještě vrtali nové studně, kdyby to bylo nějak dobrodružné, uvážil bych, mám-li se do podniku zapojit.“

„Toužíš po vzrušení, je to tak?“

„Rutina mě nepřitahuje.“

„Tak jsi měl žít za boomu. To přitahovalo lidi tvého typu. Východní Texas se hemžil sázkaři, falešnými umělci, podvodníky a děvkami. Všichni žili na vysoké noze a pořádně riskovali. Říkali po nás potopa, ať zítřek vezme čert.

To by byl život pro tebe, že ano? Nejsi šťastný dokud nebalancuješ na laně a nemáš po obou stranách krokodýly nachystané, že tě sežerou, kdybys náhodou spadl. Zrovna jako tvému otci, ti dobrodružství jde k duhu.“

Key stiskl zuby tak pevně, až ho rozbolely dásně. „Mysli si, co chceš, Jody.“ Potom se předklonil nad stůl a klepal do něj ukazováčkem, aby podtrhl každé slovo. „Ale já jsem nikdy nechtěl a nikdy nebudu chtít hlídat jako chůva pár smradlavých ropných studní.“

„Keyi,“ zaúpěla nešťastně Janellen.

Téměř nebylo slyšet, jak zaskřípala židle, kterou Jody odstrčila vzad. Tvář měla rudou. „Tyhle smradlavé ropné studně ti umožnily žít celý život na vysoké noze! Opatřovaly jídlo pro tvé břicho, šaty na tvůj zadek, kupovaly ti nová auta a zaplatily ti tvá studia!“

Key se také zvedl. „Za což jsem vděčný. Ale předpokládá se, že se mám stát naftařem jenom proto, abych se ti odvděčil za to, že jste dodrželi své rodičovské povinnosti? Kdybyste ty a táta byli instalatéři, musel bych taky čistit zbytek života kanály? Nikdy se nepředpokládalo, že by Clark pracoval v naftovém průmyslu, tak proč já?“

„Clark měl jiné životní plány.“

„Jak to víš? Zeptala ses ho někdy na to, po čem toužil? Nebo jenom sledoval tvoje plány pro svůj život?“

Jody se zastavila. „Měl svou kariéru narýsovanou a taky by ji sledoval, nebýt té doktorské děvky, kterou tady vozíš po okolí.“

„To byla mimořádná situace, maminko,“ zasáhla Janellen. „To děvčátko by bývalo umřelo, nebýt Keye.“

Havárie Letty Leonardové se ocitla na první straně místních novin.

„Děkuju, Janellen,“ řekl Key, „ale já se nepotřebuju obhajovat za to, co jsem udělal. Udělal bych to i pro nějakýho psa, a nejenom pro to děvčátko.“

Jody se zaměřila jenom na jeden aspekt toho dramatu. „Říkala jsem ti, aby ses stranil Lary Porterové.“

„Já jsem ji proboha neodvezl do nemocnice kvůli ní. Udělal jsem to pro to děcko.“

„Myslel jsi taky na to děcko, když jsi zaplatil doktorce večeři?“

Místo toho, aby vyhlížel překvapeně anebo provinile, když poznal, že Jody ví také o jeho a Lařině společné večeři v grilu, pokrčil rameny. „Nejedl jsem celý den. Měl jsem hlad. Byla náhodou se mnou, když jsem tam zastavil.“

Jodyin pohled vzplál hněvem. „Říkám ti to naposledy. Drž se od ní dál. Pij a chrápej si s kýmkoli jiným.“

„Děkuji, žes mi to připomněla. Dnes večer už mám zpoždění.“ Odkráčel k příborníku, nalil si hlt whisky a vzdorovitě polkl.

Jody vydala znechucený zvuk, otočila se, opustila vojenským krokem jídelnu a po schodech odkráčela do prvního patra.

„Proč vy dva spolu nemůžete vyjít?“

Key se obrátil k sestře, připravený k obrannému ústupu. Zastavil ho její výraz plný výčitek.

„To začala Jody, ne já.“

„Já vím, že je to s ní těžké.“

Usmál se sardonicky nad jejím porozuměním.

„Dík, žes zachoval mé tajemství o panu Catovi. Máma by nechtěla vězně propuštěného na podmínku i kdyby se ukázalo, že je vzorný pracovník.“

Key zvedl obočí. „Vzorný pracovník? Není příliš brzy něco takového tvrdit?“

„Tady není předmětem debaty pan Cato,“ řekla Janellen a změnila téma. „Opravdu jsi ji vzal na večeři?“

„Koho? Laru Malloryovou? Panebože, to je tak hrozná věc? Zastavil jsem se u Nagrilovanýho Bobbyho na pár žebírek. Náhodou byla se mnou, protože jsem ji vzal zpátky domů autem z letiště. To je všechno. Je to hrdelní zločin?“

„Volala mi.“

Jeho hněv byl tentam. „Cože udělala?“

„Zavolala mi minulý týden. Jen tak zničeho nic. Zvedla jsem služební telefon a ona se představila. Byla velmi příjemná. Pozvala mě na večeři.“

Zasmál se. „Tak ona tě pozvala na večeři?“ Ta představa byla naprosto směšná.

„Byla jsem tak překvapená, že jsem nevěděla, co jí mám říct.“

„A cos jí řekla?“

„Řekla jsem, že ne, pochopitelně.“

„A proč?“

„Keyi! Je to přece žena, která zničila Clarkovu politickou budoucnost.“

„Ona ho neznásilnila s nabitou pistolí v ruce, Janellen,“ řekl podrážděně. „Dokonce pochybuji, že by ho přivázala k pelesti, pokud by to nebylo z rekreačních důvodů.“

„Nechápu, jak si z toho můžeš dělat ještě legraci,“ řekla mrzutě. „Na čí straně vlastně stojíš?“

„Jsem na naší straně. Ty to víš.“ Chvíli zíral jinam a pohupoval prázdnou sklenicí v ruce. „Přesto by bylo zajímavé, kdybys byla její pozvání přijala. Rád bych věděl, o co jí jde.“

„Myslíš, že něco sleduje?“

Chvíli o tom přemýšlel. Jeho úcta k Laře Malloryové, jak si přiznal, stoupla, když byl svědkem rozhodnosti, s jakou bojovala o záchranu života dítěte Leonardových. Viděl vojenské lékaře, kteří byli snahou zachránit pacienta zaujati méně.

Nicméně, přes odvahu a zručnost, kterou prokázala v této krizi, byla pořád klíčovou postavou skandálu, který neodčinitelně kompromitoval Clarka. Nepřišla by do Eden Passu, kdyby k tomu neměla vážný důvod. Něco chtěla. Právě to mu chtěla naznačit, když mu řekla, že má směnku, kterou má v úmyslu si vybrat.

Poletíte se mnou do Montesangre.

Nevěřil ani na vteřinu, že mluví vážně. Vyjádřila jasně, jak mizerné mínění má o té zemi. Nedala by se tam dotáhnout ani párem koní.

Tak proč to řekla? Aby ho vyprovokovala k tomu, co od něho potřebuje? Aby ho odvedla ze stopy a nechala ho hádat, jaké jsou její skutečné motivy?

„Nevolala by ti, kdyby od tebe něco nechtěla,“ řekl jí popuzeně.

„A co třebas?“

„Kdo to má k čertu vědět? Třeba Mickey Mouse jako suvenýr na Clarkovo dětství. Nebo něco abstraktního, jako je veřejný souhlas. Jsi vážená občanka. Možná že si myslí, že kdyby ji lidé viděli s tebou, dodalo by jí to image serióznosti, který potřebuje, aby se jí rozběhla praxe. Až příště zavolá…“

„Pokud zavolá.“

„Myslím, že zavolá. Je to tvrdohlavá ženská. Až ti zavolá, rozmysli si to. Večeře s ní by mohla být zajímavá.“

„Máma z toho dostane záchvat.“

„Nemusí o tom vědět.“

„Dozví se to.“

„No a co. Jsi dospělá. Máš právo se sama rozhodovat, i když s tím Jody třeba nebude souhlasit.“

Položila mu ruku na rameno a promluvila vážně: „Prosím tě v zájmu vás obou, Keyi, smiř se s ní.“

„Já se snažím, Janellen. Ona se nechce smířit se mnou.“

„To není pravda. Ona jen neví, jak má laskavě ustoupit. Je stará a nevrlá. Je osamocená. Necítí se dobře a myslím, že má strach ze smrti.“

Souhlasil s ní ve všem, ale to neřešilo problém. „Co chceš, abych udělal, o co bych se už byl nepokusil? Dělal jsem všechno, abych byl uctivý a zábavný. Dokonce jsem jí přinesl květiny. Sama jsi viděla, jak moc jsem se snažil,“ řekl hořce. „Ať mě vezme čert, jestli se jí mám klanět až po pás a líbat jí ruku, kdykoli ji uvidím.“

„Já po tobě nechci, abys ji rozmazloval. Prokoukla by hned každou neupřímnost a jenom by se za to na tebe zlobila. Ale mohl bys být méně pichlavý. Když začne mluvit o práci, mohl bys jí vyprávět třeba o některých svých posledních džobech.“

„Nerad bych se chlubil svými úspěchy jako nějakými metály. Já na ni nechci zapůsobit. Kromě toho se o to, co dělám, nezajímá. Myslí si, že lítání je koníček. Ani kdybych byl pilotem Air Force One, nebylo by to pro ni dost dobrý.“

Vrátil sklenici na podnos. Pohyboval se pomalu a neohrabaně, protože ztrácel odvahu. „Jody mě tu nechce. Čím dřív odejdu, tím bude radši.“

„Prosím tě, neber si to tak. A neodcházej, dokud se váš vztah neupraví. Je pořád ještě zničená po Clarkově smrti, a protože se uvnitř nedokáže vyrovnat se svou slabostí, vylévá si vztek na tobě.“

„Já jsem byl vždycky vhodný fackovací panák. Neměla mě ráda ode dne, kdy jsem se narodil, a táta jí zapomněl donést šedesát žlutých růží.“

„Dotklo se jí to, Keyi. Měla ho ráda a on ji ranil.“

„Měla ho ráda?“ opakoval s hořkým smíchem.

Janellen vypadala vážně a trochu popleteně. „Milovala ho velice. Neuvědomuješ si to?“

Dříve než jí byl schopen vyvést z omylu, zazvonil domovní zvonek.

„Zlepší se to mezi vámi, uvidíš.“ Stiskla mu paži a pustila ho. „Půjdu se podívat ke dveřím.“

Odmítaje sestřin optimismus, rozhodl se dát si další whisku. Polkl dávku naráz. Pálila ho v krku, vysušila mu jícen a se vší pravděpodobností mu způsobí žaludeční nevolnost. Pití už mu nechutnalo tolik jako dřív.

Mnoho věcí z těch, které dělal dřív, ho už nebavilo. Kdy to bývalo, aby vyspání s nějakou ženou bylo větším problémem než to, co z toho člověk měl? Byl rozmrzelý na život obecně a nevěděl proč.

Sváděl své nynější rozčarování na podvrtnutý kotník a střelnou ránu na boku. Ale kotník ho už teď obtěžoval jenom příležitostně a rána se hojila a zůstávalo po ní na památku citlivější místo a fialová jizva.

Tak co s ním bylo v nepořádku?

Byla to nuda.

Měl příliš mnoho volného času na přemýšlení. Myšlenky se mu ustavičně vracely ke Clarkovu náhodnému utopení a všem otevřeným koncům různých teorií, vlajícím jako roztřepená obruba rubáše. Key se chtěl dozvědět fakta, ale zároveň si dával pozor, aby je nevykopal, z obavy, že by mohl přijít na něco, co by se dozvědět nechtěl. Pod každým kamenem, který v poslední době zvedl, se ukrývali oškliví červi. Rozhodl se, že některé věci by bylo lépe nechat, tak jak jsou.

Díkybohu, už zase aktivně létal. Neodvezl Letty Leonardovou do Tyleru kvůli reklamě, kterou by to mohlo způsobit, ale od té doby mu nepřestal zvonit telefon. Už odlétal několik dobrých zakázek a měl jich v programu ještě víc. Nijak moc peníze nepotřeboval, i když byly vždycky vítané. Zoufale potřeboval činnost a pocit svobody, který mu poskytovalo jedině létání.

Pro svůj duševní klid byl v nesprávném státě, nesprávném městě a nesprávném domě. Chtěl najít místo, které by bylo zcela odlišné od všeho, co již vyzkoušel, kde by se mluvilo cizím jazykem a jídlo by bylo také jiné. Něco exotického, kde by lidé nikdy neslyšeli o Tackettech.

Hledal po celém světě místo, kde by nikdo nevěděl, že je mladším bratrem Clarka Tacketta. Bylo to nekonečné. I náhodní cizinci si dokázali spočítat dvě a dvě. „Tackett? Nejste příbuzný bývalého senátora za Texas? Jeho mladší bratr? To je ale náhoda!“Clark byl měřítko, podle kterého byl Key celý život posuzován.

„Key je teď už skoro tak velký jako Clark.“

„Key umí běhat skoro stejně rychle jako Clark.“

„Key se nechová tak dobře jako Clark.“

„Key nedostal vyznamenání, ale Clark je má vždycky.“

Nakonec překonal bratra výškou postavy. Během dospívání byl lepší sportovec než on. Ale nepříznivá srovnání ho pronásledovala i do dospělosti. Jakkoli se to zdálo nepochopitelné, nikdy na Clarka nežárlil. Nikdy se nechtěl svému bratrovi podobat, ale všichni ostatní si mysleli, že Clark byl příkladem, jemuž by se měl vyrovnat. Jody si to myslela mnohem víc než kdokoli jiný.

Jako dítě ho zraňovalo, že tak očividně dávala přednost Clarkovi. Obvazovala sice Keyovi rozbitá kolena, ale nikdy mu je nelíbala. Místo toho mu vyčinila za jeho nešikovnost. Na jeho malé dárky, obrázky, které jí namaloval barvičkami ve škole, se mrkla a odložila stranou, nikdy se jimi nechlubila ani si je nenalepila na toaletní zrcadlo.

Když dospíval, zlobilo ho, jak je k němu chladná. Na to, že dávala přednost Clarkovi, reagoval otevřenou neposlušností a vzpourou. Schvalovala mu jedině, když házel dlouhé přihrávky za Ďábly z Eden Passu, ale to byla její sebechvála a mělo to jen málo co dělat s ním osobně.

Když byl venku z fotbalového hřiště, neposlouchal jenom proto, aby jí ukázal, jak málo mu záleží, jestli si ho všímá, nebo ne, i když mu na tom v hloubi duše dost záleželo a nemohl pochopit, proč ho tak přehlíží.

Ale jak dospíval, smířil se s tím, že ho jeho matka prostě nemá ráda. Dokonce se jí nelíbil. Nikdy v minulosti a nikdy nebude. Přestal se pokoušet rozebírat, proč tomu tak je, a upřímně řečeno, se už o to moc dál nestaral. Prostě to tak bylo. Clarka přistihli v ložnicovém skandálu s vdanou ženou, ale Key byl dál obviňován z toho, že „se kurví“.

Před pár lety, když konečně dospěl k závěru, že pokoušet se dobýt matčiny tolerance, když už ne lásky, je ztracená záležitost, se rozhodl, že bude pro všechny výhodnější, když jí půjde z očí. Toto rozhodnutí uspokojovalo rovněž jeho vrozenou cestovní vášeň.

Nyní i to bylo zablokováno.

Byl nervózní a otrávený, a otázky obklopující bratrovu smrt ho vázaly na domov. Potřeboval se znovu dostat do anonymity, ale kdykoli ho to svádělo, aby se sbalil a vypadl, vidina sestřiny prosebné tváře ho přinutila, aby se cítil provinile.

Její starosti byly pádné a oprávněné. Stárnutí a ztráta kontroly, která je provázela, byly pro ženu tak energickou, jako byla Jody, děsivé. S dobrým svědomím nemohl nechat Key Janellen, aby o ni pečovala sama. Sdílel Janelleniny obavy, že Jodyina zapomnětlivost a zmatek jsou předzvěstí něčeho mnohem vážnějšího než jen senility. Kdyby u ní došlo ke zdravotní krizi, nikdy by si neodpustil, že by byl tisíce kilometrů daleko a nedosažitelný. Bez ohledu na to, že nebyl ideálem syna, byla Jody pořád ještě jeho matka. Pro nynější dobu patřil do Eden Passu.

„Keyi?“

Ztracený ve svých myšlenkách, obrátil se za zvukem sestřina váhavého hlasu.

„U dveří je někdo a chce s tebou mluvit.“ Dívala se na něho divně a kriticky.

„Kdo je to? Co chce?“

„Nějaká žena.“

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

Lara prohnula záda, napjala ztuhlé svaly a zůstala několik okamžiků v této poloze. Postupně se uvolňovala a promnula si oči, než si opět nasadila brýle.

Brzy se navečeřela a přitom sledovala večerní zprávy, pak vypnula televizi, protože nenabízela v hlavním vysílacím čase nic zajímavého. Od onoho osudného rána ve Virginii ji k jejímu zármutku opustila veškerá radost z četby krásné literatury. Žádný spisovatel románů by nedokázal vykouzlit zápletku s tolika zvraty, léčkami a katastrofami, jako byly ty, k nimž došlo v posledních pěti letech jejího života. Obtížně hledala sympatie k hrdinům, jejichž dilemata byla ve srovnání s jejími jen banální.

Jelikož neměla čím se zabavit, rozhodla se pročítat si kartotéku svých pacientů. Složité lékařské problémy ji vždycky dokázaly upoutat.

Zatímco ostatní kolegové v ročníku si celou dobu studia na lékařské fakultě stěžovali, pro Laru to bylo jako rekreace. Předepsané hodiny studia přímo vychutnávala. Mít neomezený přístup k učebnicím a popisům záhadných případů pro ni bylo snem. Hltala je jako labužník, který má nekonečnou zásobou lahůdek.

Na rozdíl od jejích rodičů žádný z učitelů nebo kolegů ji nikdy nekáral za neuhasitelnou žízeň po vědění nebo jí pořád neopakoval, že se studium medicíny nehodí pro dobře vychovanou mladou dámu, které se nabízejí mnohem vhodnější směry zájmů.

Promovala jako třetí nejlepší ze své třídy na univerzitě Johnse Hopkinse, vynikla jako internistka a dostala nabídky od nejrůznějších nemocnic, aby mohla odsloužit povinnou stáž. Měla přirozeně radost ze závistivého obdivu svých spolužáků, ale za skutečnou odměnu pokládala uzdravení nemocného. Vděčné a prosté pacientovo „děkuji vám“ pro ni znamenalo víc než veškerá blahopřání kolegů.

Této odměny se jí bohužel dostávalo nyní málo a zřídka. Proto Lara ráda pročítala podrobně chorobopisy a sledovala pokrok pacientů od diagnózy do vyléčení.

Vyrušilo ji blížící se auto. Jelikož očekávala, že auto pojede dál, vyvolala skutečnost, že vjelo na příjezdovou cestu a objelo dům k zadnímu vchodu do ordinace, její zvědavost. Odložila četbu a rychle vyšla z pracovny. Když procházela ordinací, uvědomila si náhle, že tohle již jednou zažila. Znepokojivě se to podobalo oné noci, kdy se na jejím prahu objevil Key Tackett a krvácel na boku z rány od kulky z pistole.

Bylo to tak podobné, že ji téměř nepřekvapilo, když otevřela dveře a uviděla ho stát na zadních schodech. Jenže tentokrát nebyl sám.

Lara vrhla zvědavý pohled na děvče a pak se podívala na něho. „Mám normální ordinační hodiny, pane Tackette. Na to zřejmě zapomínáte. Nebo to ignorujete. Anebo jde o společenskou návštěvu?“

„Můžeme jít dál?“

Neměl náladu s ní polemizovat. Zamračený výraz mu spojil dohromady obočí a rty měl stažené do přísné úzké linky. Kdyby byl sám, Lara by mu pravděpodobně zabouchla dveře před nosem. Málem by to udělala i tak, ale když se lépe podívala na tu dívku, uviděla, že pláče. Oči i nos měla mokré a rudé a na tváři měla skvrny. Mačkala mokrý kapesník tak silně, až jí klouby na ruce zbělely.

Kromě těchto viditelných známek úzkosti vyhlížela jako dokonale zdravá dívka kolem osmnácti let. Měla pevnou postavu s vyvinutým poprsím a plnými hýžděmi. Tvář měla hezkou, nebo by ji měla hezkou, kdyby se usmívala. Vlasy padající až na ramena byly rovné a tmavé. Kvůli nešťastnému výrazu hnědých očí kombinovanému se zjevným trápením, ji Lara nemohla vyhodit.

Ustoupila stranou a pokynula jim, aby šli dál. „Co pro vás můžu udělat?“ Dívka mlčela. Key řekl: „Tohle je Helena Berryová, doktorko Malloryová. Potřebuje lékaře.“

„Vy jste nemocná?“ zeptala se Lara děvčete.

Helena mrkla kradmo na Keye, než pronesla: „Ne tak docela.“

„Nemůžu vám pomoct, dokud mi neřeknete, v čem je problém. Potřebujete-li celkově vyšetření, můžete být první, koho prohlédnu zítra ráno.“

„Ne!“ zaprotestovalo děvče. „Víte… já bych nerada, aby se někdo dověděl… Nemohu…“

„Helena potřebuje, abyste ji vyšetřila.“

Lara se obrátila na Keye, který hovořil za děvče. „Vyšetřit ji na co? Není-li nemocná…“

„Potřebuje gynekologické vyšetření.“

Lara na něho vrhla široký tázavý pohled vyžadující další vysvětlení. Mlčel a nehnul brvou. Dívka se nervózně kousala do dolního rtu.

„Heleno,“ zeptala se Lara laskavě, „ty jsi byla znásilněna?“

„Ne.“ Rozhodně zavrtěla hlavou. „Nic takového.“

Lara jí uvěřila a značně se uklidnila.

„Počkám venku.“ Key udělal stroze čelem vzad a odkráčel chodbou do temné čekárny.

Jeho odchod vyvolal tiché prázdno. Vteřiny trvalo, než Lara vypustila zadržený dech. Usmála se na Helenu Berryovou, aby ji uklidnila, a řekla: „Tudy, prosím.“ Děvče ji následovalo do vyšetřovny, kde jí Lara pokynula, aby se posadila ke stolu.

„Nechcete, abych se nejdřív svlékla?“

„Ne,“ odpověděla. „Přistoupím k vyšetření pánve až se dovím trochu víc. Kromě toho tu není moje ošetřovatelka, aby mi asistovala. Nikdy nedělám takové vyšetření bez asistence.“

Bylo to kvůli její vlastní bezpečnosti, stejně jako pacientčině. Ve společnosti poblázněné podáváním žalob, jsou lékaři paranoičtí ze strachu, že budou obviněni z neodborného ošetření. Kvůli skandálu, který ji pronásledoval, byla Lara mnohem zranitelnější než mnozí jiní.

Pacientce se naplnily oči čerstvými slzami. „Vy mě ale musíte vyšetřit. Já to musím vědět. Já to musím vědět hned teď, abych se mohla rozhodnout, co udělám.“

Zjevně rozrušená trhala promáčený kapesníček. Lara jí uchopila za ruce, aby se uklidnila. „Heleno,“ řekla laskavě, ale rozhodně. Jejím prvotním cílem bylo uklidnit pacientku. „Než budeme pokračovat, musím se od tebe dovědět nějaké informace.“

Vzala si kartu a pero a požádala Helenu, aby jí řekla celé jméno. Papírování by bylo možno odložit, ale když to udělá teď, donutí děvče, aby se uklidnilo. Když vyplňovala obvyklý formulář, Lara zjistila, že Helena je místní děvče, které bydlí v zemědělské zóně. Je jí osmnáct let a v květnu maturovala na střední škole. Její otec pracuje u telefonní společnosti. Matka je v domácnosti. Má dvě mladší sestry a jednoho bratra. V rodině se nevyskytla vážnější choroba.

„No, a teď.“ řekla Lara, odkládajíc kartu stranou, „proč tě pan Tackett přivedl ke mně?“

„Prosila jsem ho o to. Musela jsem.“ Tvář se jí zkřivila a dolní ret se znovu stal obětí brutálního zacházení. Po plných tvářích jí stékaly slzy.

Lara tušila, že zná důvod Helenina rozrušení, a zaměřila se rovnou k jádru věci. „Myslíš si, že jsi těhotná?“

„Ach, paneježíši! Já jsem tak hloupá!“ A když to Helena řekla, vrhla se na vyšetřovací lehátko, přitáhla kolena k hrudi a začala nekontrolovatelně vzlykat.

Lara se rychle posadila k ní a vzala ji znovu za ruku. „Heleno, uklidni se. Ještě nic nevíme jistě. Možná že brečíš zbytečně. Může to být falešný poplach.“

Zachovávala tichou a konejšivou intonaci, ale chtělo se jí skřípat zuby. Byla by ráda měla dvouhlavňovou brokovnici, nabila ji a namířila Keyi Tackettovi na varlata. Lézt do postele se záletnými paničkami, jako je Darcy Winstonová, je jedna věc a svádět středoškolačky zcela jiná.

Lara uhladila prameny Heleniných vlasů vzad. „Kdy jsi měla naposledy měsíčky?“

„Před šesti týdny.“

„Takže jsi vynechala jen jedny? To nemusí nutně znamenat, že jsi těhotná.“

Helena vzrušeně zavrtěla hlavou. „Ano, znamená. Nikdy se mi to neopožďuje.“

Možná, pomyslela si Lara, ale existuje nespočet důvodů pro zpoždění menstruace, a jen jeden z nich je těhotenství.

Ale stejně už přišla na to, že pacienti jsou často nejlepšími znalci vlastního těla. Nemohla bezstarostně odmítnout Helenin závěr. „Měla jste pohlavní styk?“

„Ano.“

„Bez použití antikoncepčního prostředku?“

Helena kývla místo odpovědi hlavou.

Lara se zhrozila, že středoškoláci stále podceňují používání kondomů, které jsou nejjednodušší a nejlevnější, ale zároveň účinnou ochranou proti nežádoucímu těhotenství a pohlavním chorobám. V obci, jako je Eden Pass, bylo jisté, že otevřená diskuse o těchto ochranných prostředcích vyvolá opozici konzervativních rodičů a náboženských skupin. Nicméně bylo životně důležité – skutečně záležitost života a smrti – seznámit teenagery s rizikem, jakému se vystavují, jsou-li sexuálně aktivní a nezachovávají-li nezbytnou opatrnost.

„Nemáš citlivější prsy?“

„Trochu. Ne víc než obyčejně. Ale přesto jsem si udělala jeden domácí těhotenský test.“

„Byl pozitivní?“

„Bez debaty.“

„Jsou dost spolehlivé, ale u každého testu existuje vždycky jistá možnost omylu.“ Lara zvedla ruce. „Běž na toaletu a přines mi vzorek moči. Mohu udělat ještě teď předběžný test.“

„V pořádku. Ale já vím, že těhotná jsem.“

„Byl jsi těhotná už někdy dřív?“

„Ne. Ale já to vím. A jestli jsem, tak se zabiju.“

Zašla na přilehlou toaletu. Pomyšlení na Keye Tacketta, sedícího samolibě v její čekárně, v ní vyvolalo touhu okamžitě mu vyjádřit své znechucení. Ale pacientka se vrátila dřív.

„Nechala jsem to na víku nádržky,“ pravila Helena, když se objevila.

„Výborně. Polož se na lehátko a pokus se uvolnit.“

Za několik minut se znovu potvrdila Helenina nejhorší očekávání. „Já to věděla,“ zanaříkala, když jí Lara řekla, že příznaky jsou pozitivní. Začala znovu plakat. Lara ji objala a držela ji v náručí, dokud se vzlyky neproměnily v suché, nepravidelné škytání.

„Dokud nebude těhotenství potvrzeno bez jakýchkoli pochybností, nedávala bych ti raději žádné sedativum. Nechtěla by ses něčeho napít?“

„Třeba koly? Prosím ano.“

Lara ji nechala chvilku o samotě, než donesla nealkoholický nápoj. Když se vrátila, Helena tiše plakala, ale byla už klidnější. Několikrát se hltavě napila koly.

„Heleno, je vyloučeno, aby ses za otce toho dítěte vdala?“

„Ano,“ zašeptala, „dítě je to poslední, co by chtěl nebo potřeboval.“

Spalující horko se rozlilo Lařiným tělem. „Chápu. A co rodiče? Jak to přijmou?“

„Mají mě rádi,“ řekla, zatímco jí další slzy naplnily oči. „Nevyženou mě. Ale táta je duchovní v naší církvi. Máma… Oh, panebože, umřou prostě hanbou.“

„Máš v úmyslu nechat si to dítě?“

„Já nevím.“

„Mohla bys ho vždycky nabídnout k adopci.“

Zavrtěla rozladěně hlavou. „Nemyslím, že by mě to nechal udělat. A kromě toho, když bych je měla, nemohla bych ho nikdy dát pryč.“

„Uvažovala jsi o potratu?“

„Zřejmě to právě budu muset udělat.“ Vzlykla a popotáhla nosem. „Jenže… jenže já ho mám ráda, víte? Nechci zabít jeho dítě.“

„Nemusíš se rozhodnout dnes večer,“ řekla Lara tiše a poklepala děvče po ruce.

„Když bych se pro to rozhodla, uděláte to tak, aby se to nikdo nedozvěděl?“

„Lituji, Heleno, ale ne. Neprovádím umělé přerušení těhotenství.“

„Jak to?“

Jelikož viděla vlastní dítě umírat, nebyla Lara prostě schopna zničit živou hmotu, pokud by nebyl ohrožen matčin život. „Je to prostě moje politika,“ řekla děvčeti, „ale jestliže jsi těhotná a vybereš si tuhle možnost, zařídím pro tebe, co bude třeba.“

Lara pochybovala, že by si Helena, přestože přikývla, zapamatovala z tohoto rozhovoru mnoho. Strach ji znecitlivěl. Lara ji popleskala po ruce a řekla jí, že se vrátí za několik málo minut. „Lež klidně a dopij tu kolu.“

Když vycházela na chodbu, sbírala odhodlání pro nastávající setkání. Vešla do čekárny, stiskla vypínač a zaplavila prostor studenou, neúprosnou, fluoreskující září. Key seděl shrbený na jedné z krátkých pohovek. Mrkaje očima, aby je přizpůsobil náhlému jasu, pomalu vstal.

„Proč jste ji přivedl ke mně?“ zeptala se Lara rozzlobeně.

„Říkal jsem si, že potřebujete kšeft.“

„Oceňuji vaši ohleduplnost,“ řekla kousavě, „ale dala bych přednost tomu, abyste mě nezatahoval do další ze svých intrik.“

Zkřížil si ruce na hrudi. „Z tónu vašeho hlasu usuzuji, že Helena je v pořádku. Je těhotná?“

„Zdá se, že ano.“

Hlava mu poklesla, důkladně zaklel.

„Řekla bych, že vám ta zpráva není milá.“

Opět zdvihl hlavu. „Máte zatraceně pravdu, doktorko. Je to pěkně blbý.“

„Měl jste na to myslet dřív, než jste spal s tak prostým děvčetem, jako je Helena. A proč jste nepoužil ochranu? Takový světem protřelý chlap jako vy má určitě po ruce zásobu kondomů. Anebo by vám jejich použití nabouralo váš image nadsamce?“

„Sakra, jenom moment. Vy…“

„Clark mi podrobně vylíčil vaši pověst sukničkáře. Myslela jsem, že přehání, ale zřejmě nikoli. ‚Ženy Keye Tacketta‘. Tady je to něco jako klub, že? Jediná podmínka členství je jít s vámi do postele.“ Podívala se na něho s opovržením.

„Možná že by se měl změnit název na ‚Děvčátka Keye Tacketta‘,“ řekla s pohrdavým úsměvem. „Co se to s vámi děje? Ztrácíte svůj klukovský šarm? Stárnutí vám pošramotilo sebevědomí? Jste si tak nejistý tím, jak vám ubývá mládí, že jste zase lezl do postele se školačkami?“

„Co vám na tom záleží?“ S přivřenýma očima dodal tiše. „Žárlíte?“

Lara se zarazila, rozzlobená, že se snížila na jeho úroveň. Tím, že to udělala, se vystavila otevřeně protiútoku. Chladným profesionálním hlasem pravila: „Helena vážně uvažuje o potratu. Pokud nedospěje k pevnému rozhodnutí, ráda jí poskytnu těhotenskou péči, za podmínky, že sem bude chodit sama, bez vás.“

„Ona sem už nepřijde vůbec. Vše, co jsme od vás dnes večer chtěli, bylo ano, nebo ne.“ Rozzlobeně sáhl do zadní kapsy svých těsných obnošených džínsů a vytáhl peněženku. „Kolik jsem vám dlužen?“

„Tohle je zdarma, ale chci něco na výměnu.“

„Jako co? Ne, nechte mě hádat. Řekněme… let zdarma do Timbuktu?“

Byla zvědavá, zda udělá zmínku o jejich posledním rozhovoru, a nebyla překvapená tím, že jeho poznámka byla sarkastická. Nedala se nachytat. „Chci, abyste mi slíbil…“

„Ženám nic neslibuju. Když vám Clark šeptal do ouška kecy o mém sexuálním životě, zapomněl se vám o tom zmínit?“

Pokusila se zachovat si klidný hlas. „Nechci, abyste se ještě někdy zbavoval svých odpadků u mých zadních dveří. Tohle je podruhé, kdy musím uklízet jedno ze svinstev, které jste způsobil. Vynechejte mě z toho, prosím. Nechci mít podíl na vašich mladistvých romantických eskapádách.“

„Skutečně?“

„Ano.“

Výhružně se přiblížil, dokud nestál u ní tak blízko, že se jejich šaty navzájem dotýkaly.Vnímala teplotu jeho těla a cítila na své povznešené tváři jeho dech. I jeho vztek byl hmatatelný. Jedině čirá rozhodnost ji zdržela od toho, aby ustoupila.

„To je legrační, doktorko,“ zašeptal chraptivě. „Myslel jsem, že tento druh romantických eskapád je přesně ve vašem stylu.“

Zůstala stát pevně a snášela jeho modrý pohled tak dlouho, jak to šlo, a pak ustoupila pár kroků a odvrátila se. „Pokusila jsem se Helenu rozumně uklidnit, ale pořád ještě je rozrušená,“ řekla přes rameno. „Zbývá-li vám kapka důstojnosti, budete na ni dnes večer hodný. Žádné obviňování nebo výčitky. Pokud nerozhodne, jak vyřeší tuto krizi, bude potřebovat trpělivost a porozumění.“

„To je tedy výborný, jsem přímo nadrženej lidskou laskavostí.“

Lara na něho vrhla ironický pohled, pak se k němu obrátila zády a odešla chodbou. Než vešla do ordinace, zaklepala na dveře. Helena ležela na zádech na čalouněném lehátku a zírala na protihlukový obklad stropu. Lara si oddechla, když viděla, že už nepláče.

Donutila se k úsměvu, o kterém doufala, že nebude vypadat příliš falešně. „Jak se cítíš?“

„Řekla bych, že dobře.“

„Key na tebe čeká.“

Pomohla Heleně z lehátka a vyšly na chodbu. Key čekal u zadních dveří, jako by byl připraven k rychlému ústupu. I pro toulavé kocoury by bylo urážkou srovnávat jejich morálku s jeho. Škoda, že neměl charakter v souladu se svým pěkným vzezřením.

Otevřený límeček jeho košile nabízel jen letmý pohled na to, čemu, jak Lara věděla, se říká široká hruď. Džínsy mu seděly na úzkých hýždích a dlouhých stehnech jako druhá kůže. Clark málokdy nosil sportovní oblečení a levisky nikdy. Také nikdy neviděla jeho ani Randalla v kovbojských botách. Ty Keyovy byly značně obnošené oběti živlů.

Ženy Keye Tacketta pomyslela si opovržlivě.

Vzhledem k fyzické přitažlivosti nebyl jeho úspěch u žen překvapující. Během několika týdnů spal s Darcy Winstonovou a touhle osmnáctkou. Kolik bylo těch dalších? Jeho aférka s Darcy nebyla tak šokující jako tohle laškování s dívkou mnohem mladší a mnohem nevinnější, než je on sám. Z jakéhosi neurčitého a znepokojivého důvodu se v něm zklamala.

Bylo mu ke cti, že otevřel Heleně, která spěchala do jeho objetí, svou náruč. Přitiskl ji na několik okamžiků k sobě s hlavou skloněnou nízko k její a šeptal jí do ucha tak tiše, že Lara nemohla rozlišit slova. Mezi vzlyky Helena přikývla, hlavu proti jeho hrudi.

Potom, odstrkuje ji od sebe, řekl: „Počkej na mě v autě, miláčku. Budu hned hotov.“

Když procházela dveřmi, kvapně Laře poděkovala. Key neřekl nic, pokud byla Helena v doslechu. „Postarám se, aby měla řádnou těhotenskou péči, ale nebude to od vás.“

Lara litovala, že přišla o pacienta, ale usoudila, že to je cena za to, že mu mohla dát lekci za sukničkaření. Místo toho, aby řekla něco, čeho by mohla později litovat, pokývla mu stroze hlavou. V tomto okamžiku si přála, aby ji už nechali o samotě.

Nikoli však Key. Neodpustil si na odchodnou další ránu. „Cestou sem jsem v rádiu slyšel něco, co by vás mohlo zajímat. Dnes pozdě odpoledne zemřela Letty Leonardová.“

Key nebyl jediný, kdo slyšel o smrti děvčátka. Jody to slyšela také.

Eden Pass leží na půl cestě mezi metropolitní zónou Dallasem – Fort Worthem a Shreveportem v Louisianě. Jeho poloha mu poskytuje velký výběr televizních stanic. Všechny tři sítě mají v těchto městech pobočky, které jsou provozovány místními kabelovými společnostmi, spolu s CNN a ostatními velkými kabelovými stanicemi.

Pokud však šlo o regionální zpravodajství, Jody se spoléhala na stanici, která vysílala z Tyleru. Znala osobně její majitele a znala se dobře i s jejich moderátorem. Při sledování zpráv měla pocit, jako by ji každý večer navštěvoval někdo z rodiny a sděloval jí, co je nového.

Toho večera byla nesmírně unavena. Vzrušené utkání s Keyem ji připravilo o veškerou energii. To, znásobeno jejich rozhovorem o Clarku juniorovi, ji vyčerpalo duševně, citově i fyzicky. I když byl její manžel mrtev už déle než dvacet let, vzpomínka na něho vždy zjitřila a deprimovala její city.

Bezprostředně potom, co mrzutě opustila jídelnu, odešla do svého pokoje, aby se podívala na televizi. Jen taktak zůstala vzhůru do zpráv v deset večer. De fakto už byla v posteli, opřená o polštáře a dřímala, když ji probudila zpráva o Letty Leonardové.

Okamžitě zbystřila pozornost a zesílila dálkovým ovládáním zvuk. Zpráva nebyla dlouhá. Jediný obrazový materiál byla fotografie děvčátka sedícího u vánočního stromku se psem s plandavýma ušima a obklopeného hromadou rozbalených dárků.

Moderátor slavnostně připomněl divákům tragické neštěstí, k němuž nedávno došlo v Eden Passu, a vysoce odborný chirurgický zákrok, který dočasně zachránil Letty život. Její náhlé úmrtí bylo způsobeno uvolněnou krevní sraženinou, která se dostala do plic. Byl to šok pro ošetřující lékaře i pro rodiče, kteří věřili, že Letty je na cestě k plnému uzdravení. Zpráva nezabrala ani dvacet vteřin vysílacího času.

Jody zeslabila zvuk, odhodila pokrývku a vstala z postele. Pak si zapálila cigaretu, vtáhla hluboko do plic kouř, pomalu ho vydechovala a začala se procházet.

Zpráva se nezmiňovala o doktorce Laře Malloryové anebo o Keyovi. Pokud šlo o širší publikum, jejich společná účast na této události nebyla důležitá. Ale Jody tlačilo jako kamínek v botě, důvod ke vzteku, který nedokázala překonat.

Zatraceně, vždyť říkala Keyovi, aby se od té ženské držel dál. A nejenom, že ji neposlechl, on dokonce pomohl doktorce zachránit umírající dítě. Jody nebude jen tak sedět a nedovolí Laře Porterové, aby se stala místní hrdinkou.

Ale bude pokládána za hrdinku, když dítě zemřelo? Co to přesně je ta embolie? Co by ji mohlo způsobit? Čím by se jí dalo zabránit? To nevěděla, ale určitě, že si zjistí, zda Lara Malloryová – Porterová není nějakým způsobem za smrt toho děvčátka odpovědná.

Promýšlela ještě svou strategii, když jí přišla Janellen dát dobrou noc. Nevrátila Janellen její polibek. Vnější projevy příchylnosti jí nebyly nikdy příjemné, i když byly symbolické, a city pokládala za ztrátu času.

Bylo bláznovství lpět na vzpomínkách, jako bylo těch šedesát žlutých růží, které jí Clark junior přinesl v den, kdy se narodil Clark Třetí. Její vzpomínka na ně měla zvadnout a opadat jako jejich okvětní lístky. Proč na ně nezapomněla? Co dobrého jí přinesly?

„Dobrou noc, mami. Pokus se trochu odpočinout. Už nevstávej znovu a nekuř v noci. Nedělá ti to dobře.“

Jakmile Jody osaměla, zapálila si další cigaretu. S cigaretou v ruce se jí myslelo líp. Často probděla vleže celé hodiny a kouřila potmě. Když se to Janellen nedozví, nebude ji za to moci kárat.

Janellen. Divila se, co se to s její dcerou děje. Zdálo se, že je v těchto dnech roztržitá, často dlouhé chvíle zírá do prázdna s hloupým výrazem ve tváři. Drobnosti, které by ji dříve ani nevyvedly z míry, ji nyní způsobují hysterické záchvaty. Chová se, jako by to vůbec nebyla ona. Zřejmě to bylo něco způsobeného hormony.

Ale Jody nemohla ztrácet čas starostmi o dceru, když jejím hlavním problémem bylo trápení s Keyem. Byl nemožný a byl takový od narození, dokonce už před narozením, když se započetlo těch šestadvacet hodin těžké námahy, kterou jí jeho porod způsobil. Šestadvacet dlouhých zoufalých hodin, které musela protrpět sama, protože Clarka juniora nebylo možno sehnat.

Key se narodil ve chvíli, kdy jeho otec, páchnoucí parfémem nějaké cizí ženské, přišel do nemocnice. Tehdy začaly její obtíže s Keyem. Nenáviděla ho ještě dřív, než se poprvé nadechl, a on už jako novorozenec to cítil. Jejich vzájemná averze se zesilovala v průběhu jeho dětství, kdy se zdálo, že není schopen vyhnout se žádnému uličnictví.

Chtěla, aby byl replikou Clarka Třetího, ale oba chlapci se nemohli jeden druhému podobat méně. Cokoliv udělal Clark, bylo motivováno dychtivým přáním líbit se jí. Pro klid jeho duše byl podstatný její souhlas. Byl zdrcený, když si myslel, že ztratil její přízeň.

Se stejným zápalem, s jakým se jeho bratr snažil zalíbit se jí, dělal Key všechno pro to, aby ji provokoval. Ať již Jody od něho chtěla nebo očekávala cokoli, byl zaměřen a rozhodnut udělat pravý opak. Měl potěšení z toho, že je u ní v nemilosti, liboval si v tom. Mnohokrát uvažovala, zda nenarazil svým autem do onoho stromu ze zlomyslnosti, jenom proto, aby nemusel naplnit její sen a stát se fotbalovým profesionálem. Byl dost tvrdohlavý na to, aby raději riskoval život, než aby se sklonil před jejím přáním.Byla tajně hrdá na jeho úspěchy, ale uznat je, by se rovnalo přiznání, že si dokázal vytvořit lepší život, než jaký by mu zařídila ona.

Jedním z důvodů, proč tak miloval svou práci, bylo, že mu umožňovala zdržovat se daleko od domova. Přestože to popírali, věděla, že Janellen ho zavolala domů, aby byl u toho, až ona umře. To se jí dotklo. Nikdy se o ni nestaral a nikdy nebude. Bylo to tak prosté. Proč předstírat, že jejich vztah je něčím, čím není? On i Janellen si myslí, že její smrt je nablízku. Může jim to vidět v očích. Měli by myslet na jiné věci!

Zachechtala se do tmy a odkašlala si cigaretový dým. Nebyla by její nesmrtelnost pro ně ošklivý šok? Svou kariéru založila na tom, že lidi překvapovala. Nevyplácelo se být přistižen nepozorný blízko Jody Tackettové. Mohli by se na to zeptat Ferguse Winstona, kdyby tomu nevěřili.

Jody se znovu zasmála a znovu zakašlala, silněji, a připomněla si, že pokud jde o smrtelnost, nemusela by mít na vybranou.

Zamračila se a rozzlobeně proklela osud. Nebyla ještě připravena zemřít. Čekalo ji ještě několik věcí, které musí udělat. Ta hlavní byla dostat tu Porterovu čubku pryč z Eden Passu. Clark musel být mimo sebe, nebo pod vlivem nějaké látky, která zbavuje rozumu, že koupil ordinaci doktora Pattona a potom ji odkázal jí. Co si proboha myslel?

Zůstane-li Lara Malloryová v Eden Passu příliš dlouho, bude představovat vážnou hrozbu pro ně i pro všechno, co pokládají za posvátné, hrozbu mnohem vážnější, než by Janellen a Key byli ochotni vůbec připustit.

Jody ještě nepřišla na důvod, proč se sem doktorka nastěhovala. Nicméně se stejnou jistotou, jako že slunce vychází na východě, věděla, že doktorka měla i jiné důvody než jen přijmout Clarkův odkaz. Pokud nechtěla ještě něco víc, mohla ordinaci vyměnit za okamžitý zisk a nemusela položit nohu na území Tackettů. Přišla sem z nějakého důvodu. Jody se hrozila toho, až odhalí její úmysly, ale musela je zjistit, dříve než ona nebo některé z jejích dětí upadnou do pasti nastražené Larou Porterovou.

Ona, Jody Tackettová, vzešla z chudoby a vdala se za nejbohatšího muže v kraji. Nezůstala dlouhá léta u kormidla nezávislé naftové společnosti a nestala se ženou, z níž měli strach a které si vážili proto, že by seděla na zadku a promýšlela pohnutky jiných lidí. Jednala rychle, nedala nikomu šanci. Chřestýš zaútočí dřív, než na něho šlápnete.

Jody zůstala vzhůru dlouho, kouřila a spřádala plány. Ve chvíli, kdy dokouřila poslední cigaretu až k filtru, věděla, jaký bude její další tah.

Darcy stáhla okna vozu. Průvan jí sice poničil účes, ale aspoň to vyfoukalo vůni tabákového kouře, kterým nasákla v baru. Ten by mohl vyvolat Fergusovo podezření. V domově důchodců, kde žila její matka, se kouřit nesmělo. Návštěvy v tomto nákladném zařízení jí poskytovaly výhodnou výmluvu, když chtěla večer vypadnout z domu. Chodila ven teď mnohem častěji než obvykle, protože potřebovala pozvednout sebevědomí. Kvůli panu Key Tackettovi byla její sebeúcta otřesena.

Vědomí, že se na ni vykašlal, hryzlo Darcy a užíralo jí sebedůvěru jako zlá krysa. Proto se v poslední době nijak nebavila. Nedokázala se soustředit na jiného muže a nebude ani moci, dokud se nepomstí Keyovi za tu špínu.

Dokonce si ani nemohla dopřát uspokojení předvést mu, jak málo o něho stojí. Kupodivu se v žádném z oblíbených barů nevyskytoval. Po městě se říkalo, že dost létá, na charterových letech pro klienty od Dallasu po Little Rock a na jih až po Corpus Christi. Ale nemohl létat celou noc každý den. Kam chodí mezi jednotlivými zakázkami? Jak tráví volný čas?

S nějakou jinou ženou? Neslyšela žádnou fámu a určitě by ji nepřeslechla. Jeho jméno nebylo spojováno s žádnou z místních žen kromě…

Darcy zareagovala, jako by dostala facku. „Ale to je nemožné,“ zaprotestovala nahlas.

Key Tackett a doktorka Malloryová? Jejich jména byla vyslovována společně, když odvezli to děcko do Tyleru, ale u toho s naprostou jistotou nebylo žádné laškování.

Navíc je o doktorce známo, že je na chlapy. Rozdávala si to s milencem manželovi přímo před nosem. Dokonce i Darcy měla víc morálky – i zdravého rozumu – než aby něco takového udělala.

Některým mužům se líbí ženy se smyslem pro dobrodružství. Dodává to pikantnosti a napětí. James Bond taky nespí s netýkavkami, že ano?

Stiskla pevněji volant. Jestli má Key tajný románek s bratrovou milenkou, Darcy by se mohla postarat, aby o tom každý v západním Texasu uslyšel. Až se jí podaří rozšířit klepy, bude z něho terč posměchu. Paběrkuje po Clarkovi? Cha, cha! To by si ten panchart zasloužil.

Ale klepy musí obsahovat aspoň zrnko pravdy, nebo se výsměch obrátí proti ní. Jak by se mohla ujistit, zda spí s Larou Malloryovou? Dokonce se s doktorkou ani nikdy nesetkala. Lara Malloryová by prohlédla každý pokus o přátelský kontakt. Není blázen.

Jak by se mohla přiblížit k Laře Malloryové, aniž by ji poplašila? To vyžadovalo jisté přemýšlení, ale důvěřovala si; na něco přijde.

Když dojela domů, vešla po špičkách a potmě, aby neprobudila Ferguse a Eriku, kteří spali v prvním patře. Nechtělo se jí vysvětlovat, proč se vrací tak pozdě, pokud by to nebylo nezbytně nutné. Nerada manželovi lhala a vyhýbala se tomu, jak to šlo.

Míjejíc dveře obýváku všimla si, že televizní přijímač ještě běží. Vstoupila dovnitř, aby ho vypnula. Když obcházela koženou pohovku, vyskočily z ní dvě polekané postavy. Překotně hledaly rozházené součásti oděvu a vydávaly výkřiky překvapení.

Darcy rozsvítila, jediným pohledem přehlédla situaci a rozzlobeně se zeptala – i když to již věděla –: „Co se to tu sakra děje?“

KAPITOLA DVANÁCTÁ

Pastor První baptistické církve poručil Lettyinu duši Pánu a pronesl nad malou bílou rakvičkou závěrečné ‚amen‘. Pronikavý pláč Marion Leonardové se rozléhal větrným hřbitovem a způsobil každému, kdo ho slyšel, husí kůži. Jack Leonard mlčel, ale slzy se mu kutálely po pohublých bledých tvářích, když odváděl svou truchlící manželku od dceruščiny rakve. Byla to srdcervoucí scéna, která si zasluhovala soukromí. Smuteční hosté se začali rozcházet.

Lara se držela na okraji davu a snažila se být co nejméně nápadná. Když se obrátila, blízko obličeje jí šlehl bílý blesk kamery. Instinktivně zvedla paže na obranu. Po prvním blesku následoval druhý a pak třetí.

„Paní Porterová, můžete komentovat žalobu, kterou proti vám vznesli Leonardovi kvůli zanedbání lékařské péče?“

„Co?“ Před obličejem se jí objevil mikrofon. Odstrčila ho stranou. „Nevím, o čem to mluvíte. A jmenuji se Malloryová.“Oslnění bleskem zmizelo a ona spatřila hordu reportérů, kteří jí zablokovali cestu. Změnila směr. Skupina se hrnula za ní. Někteří určitě patřili k televizním stanicím – kameramani s kamerami je následovali a vlekli za sebou kabely. Ostatní byli od tisku; s nimi byli fotografové a jejich nelítostné blesky. Před pěti lety se velice dobře seznámila s touto výzbrojí hromadných sdělovacích prostředků.

Co tady dělají novináři? Co po ní chtějí? Jako by se její noční můra opakovala.

„Nechte mě prosím být.“

Když se ohlédla, uviděla, že se ostatní účastníci pohřbu Letty Leonardové se shromáždili do skupinek a hovoří tlumenými, ale vzrušenými hlasy, pozorujíce co se to děje. Tohle divadlo sice nezpůsobila ona, ale stala se nicméně jeho nedobrovolnou hvězdou.

„Paní Porterová…“

„Jmenuji se Malloryová,“ naléhala. „Doktorka Malloryová.“

„Ale byla jste provdána za zesnulého amerického velvyslance Randalla Portera?“

Utíkala po krátce ostříhaném trávníku k vyštěrkované uličce, kde v řadě s ostatními bylo zaparkováno její auto za bílým pohřebním vozem a limuzínou.

„Jste ta stejná Lara Porterová, co byla milenkou senátora Tacketta, je to tak?“

„Uhněte, prosím.“ Když dospěla konečně k vozu, prohrabala kabelku, aby našla klíčky. „Nechte mě být.“

„Co vás přivedlo do Eden Passu, paní Porterová?“

„Je pravda, že vás sem senátor Tackett pozval předtím, než zemřel?“

„Byli jste ještě milenci?“

„Co víte o jeho náhodném utonutí, paní Porterová? Byla to opravdu sebevražda?“

„Zavinila jste svou nedbalostí smrt Leonardovy dcery?“

Ostatní otázky jí byly položeny již tisíckrát a byla už na ně imunní. Opakování ji proti nim obrnilo. Ale poslední otázka ji probudila. „Cože?“ Pohlédla přímo na mladou reportérku, která jí ji položila, a opakovala: „Co jste to řekla?“

„Zavinila vaše nedbalost embolii, která zabila Letty Leonardovou?“

„Ne!“

„Byla jste první lékař, který ji ošetřoval.“

„To je pravda. A udělala jsem všechno, co bylo možné, abych jí zachránila ruku i život.“

„Zřejmě si to Leonardovi nemyslí, protože by vás jinak nežalovali pro zanedbání péče.“

Kdyby Lara neměla zkušenosti v maskování reakcí na osobní a dotěrné dotazy a slovní útoky, vyvedl by ji účinek této otázky z míry. Místo toho pohlédla na reportérku, aniž prozradila vnitřní zmatek. Svaly obličeje jí připadaly ztuhlé, ale dokázala ovládnout pohyb rtů natolik, že mohla mluvit.

„Podnikla jsem drastická opatření, abych zachránila Letty Leonardové život. Její rodiče to dobře vědí. Nikdo mi neoznámil, že by mi hrozil proces za zanedbání péče. To je vše, co mohu prohlásit.“

Přirozeně to novinářští ohaři nepřijali jako její poslední slova. Jak odjížděla, pořád zaměřovali čočky i mikrofony směrem k ní a metali otázkami jako kameny. Stiskla potícíma se rukama volant, hleděla vpřed, a když míjela přihlížející zvědavce, ignorovala je.

Bylo horké vlhké dopoledne, ale nebylo jí nepříjemně dokud reportéři neoživili znovu ošklivou minulost. Teď se jí šaty přilepily k vlhké pokožce, hlava se jí točila a srdce vyplašeně tlouklo. Bylo jí na zvracení.

Co vyvolalo všechen tenhle zájem novinářů? Její příchod do Eden Passu prošel nepozorovaně; žila poměrně v anonymitě více než rok. Udály se novější skandály, kterých bylo možno využívat, senzačnější příběhy k uveřejňování, objevili se větší hříšníci než ona, přistižená in flagranti. Historie Lary Porterové a senátora Tacketta spočinula před dávnými věky na hřbitově mrtvých příběhů.

Až do dnešního rána. Smrt Letty Leonardové ji vyzvedla znovu na světlo boží. Lara byla znovu obecně známou postavou.

Nicméně historie Lettyina neštěstí, jakkoli byla tragická, neospravedlňovala zájem státních nebo celoamerických sdělovacích prostředků; zmínil se o ní jen místní tisk. Přirozeně, její jméno by bylo obsaženo v Lettyině zdravotní kartě, ale pokud by reportér nebyl obzvlášť vychytralý, nespojil by si doktorku Laru Malloryovou z Eden Passu s Larou Porterovou, milenkou senátora Tacketta.

Následující zprávy o Lettyině operaci a uzdravování se o ní vůbec nezmiňovaly, což přivítala. Čím méně bude mít publicity, tím lépe. Vůbec by jí nevadilo, kdyby se její jméno už ni kdy v novinách neobjevilo. Ale teď se objeví, s cejchem nedbalé lékařské péče.

Nikdy během incidentu s Clarkem ani neštěstí v Montesangre nebyla zpochybněna její lékařská kvalifikace. Reputace výborné lékařky odrážela útoky na její charakter. Pečlivě si chránila tento poslední pozůstatek úctyhodnosti.

Kdyby však nyní Leonardovi pouze naznačili, že by ji mohli zažalovat za nedbalou péči, ocitla by se její práce pod mikroskopem. Byla by obnažena a pitvána zrovna tak, jak se to stalo s jejím soukromým životem. Nemohlo by sice být nalezeno nic inkriminujícího, ale to nevadilo. Samotné vyšetřování by se změnilo v senzaci pro titulní stránky. Publikum nerozlišuje mezi podezřením a vinou.

Znovu by se stala potravou pro novinářské mlýny. Její skomírající praxe – jediná důležitá věc, která jí zbyla – by tím trpěla tak dlouho, až by úplně zašla.

Někdo musel dát novinářům tip, že doktorka Malloryová, která první ošetřila Letty Leonardovou, není nikdo jiný než ta nechvalně známá Lara Porterová.

Jak se obávala, před její ordinací parkovaly osobní vozy i dodávky označené řvavými nápisy. Když vjela na příjezdovou cestu, vyrojili se na ni reportéři. Prodrala se mezi nimi a vešla do ordinace zadem, dveřmi, které jí Nancy přidržela otevřené.

„Co se to děje?“ zeptala se ošetřovatelka, když zabouchla za Larou dveře.

„Začalo se prý říkat, že mě Leonardovi zažalovali za nedbalost.“

„Copak se zbláznili?“

„Asi ano. Ze žalu.“

„Tihle lidé,“ řekla Nancy ukazujíc na reportéry za zavřenými dveřmi, „a to o nich mluvím slušně, se tu objevili asi před hodinou a začali mlátit do dveří. Nevěděla jsem, co si mám myslet. Telefon nepřestává zvonit.“ Na dotvrzení se telefon znovu ozval.

„Nezvedejte to.“

„Co chcete, abych udělala, paní doktorko?“

„Zavolejte šerifu Baxterovi a požádejte ho, aby vykázal reportéry z pozemku.“

„Může to udělat?“

„Může je vykázat z mého majetku. Budou moct parkovat dál na ulici, což, jak jsem si jistá, udělají. Na pár příštích dnů budeme v obležení. Možná byste si měla vzít týden volna.“

„Ani zdání. Já vás nenechám, abyste s těmi šakaly bojovala sama.“ Když si Lara svlékla kabátek od kostýmu, Nancy jí ho vzala a všimla si, že je vlhký. „Nikdy jsem vás neviděla vypotit kapku potu. Pochybovala jsem, že vůbec máte polní žlázy.“

„Tohle je pot z nervozity. Přepadli mě na pohřbu.“

„Ti supi.“

„Rozhodněte se. Supi nebo šakali?“ Bylo uklidňující uvědomit si, že si zachovala smysl pro humor.

„To je fuk. Oba se hrabou v mršinách. Měla bych sem zavolat Clema s jeho flintou. To by je rozehnalo.“

„Oceňuji vaši nabídku, ale děkuji, raději ne. Nepotřebuji negativní reklamu,“ řekla Lara mrzutě. „Než jsem se stačila definitivně stát doktorkou Malloryovou, lékařkou na malém městě, jsem zase znovu Lara Porterová, vdaná milenka Clarka Tacketta.“

Nancyina tvář odrážela lítost. „Je to taková zatracená hanba. Je mi to líto.“

„Děkuji. Budu potřebovat všechny přátele, které mohu získat.“ Povzdechla si s lítostí. „Ve skutečnosti jsem se neskrývala, ale nechtěla jsem, aby místo mého pobytu bylo zveřejněno, ze strachu, že se stane něco takového jako tohle. Někdo naschvál píchl do tohohle vosího hnízda. Nevěřím ani na okamžik, že to vzniklo samo od sebe.“

„Jméno je Tackett a té hře se říká podraz.“

Lara se podívala stroze na ošetřovatelku. „Key?“

Nancy zavrtěla hlavou. „To není v jeho stylu. Já bych spíš hádala na starou paní. Máte tu úspěchy. Žádné velké skoky či pokroky, ale jen dětské krůčky. To ona nemůže snést. Jody uslyšela o tom, že to děvčátko zemřelo, ví, že jste byla jeho první ošetřující lékařkou a zmerčila šanci poškodit vás.“

„Byla by to mohla udělat, když jsem se přistěhovala do města.“

„Ale vyšlo by najevo, že vás sem pozval Clark. To by značilo, že byl k vám stále citově vázán. Jody vám nechtěla tolik lichotit. Tentokrát je Clark už mimo hru.“

Co Nancy řekla, dávalo smysl. Lara zamířila do pracovny. „Pochybuji, že by se nějací pacienti odhodlali dnes přijít, ale pokud by mě bylo třeba, budu v pracovně.“ Spustila rolety, aby nemusela přihlížet, jak jí zvědaví reportéři dupají po trávníku. Posadila se a otevřela telefonní seznam. Její osobnost prodělala od onoho rána ve Virginii drastické změny. Byla nyní starší, tvrdší a nenechá se jen tak srazit k zemi nějakou perzekucí. Zvedla telefon a vyťukala číslo.

„Slečno Janellen?“

„Bowie, co tu děláte?“

Seděla u kuchyňského stolu a zírala na telefon, který právě zavěsila. Bowie vstrčil hlavu do dveří. Pokynula mu, aby šel dál.

„Jako bych se k vám vždycky připlížil a vyrušil vás z hlubokého zamyšlení, ale já to tak nemyslel.“ Vstoupil do místnosti a nejistě se rozhlížel. „No, služka mi říkala, abych šel zadem. Jestli vám to teď nevyhovuje…“

„Ale ne, to je v pořádku. Jenom jsem překvapena, že vás vidím tady.“

„Zkoušel jsem to nejdřív v kanceláři a potom ve skladu. Řekli mi, že jste dnes šla domů dřív.“

„Matce nebylo dnes ráno dobře, když jsem odcházela do práce, a měla jsem o ni starost.“ Jako obvykle měla v Bowieho přítomnosti pocit, že má svázaný jazyk. Ukázala mu naproti na židli u kuchyňského stolu. „Posaďte se. Právě jsem si chtěla vzít čaj. Chtěl byste taky?“

„Čaj? S pochybnostmi mrkl na konvici na sporáku, ze které se kouřila pára. „Horkej čaj? Venku je čtyřicet stupňů.“

„Já vím, ale já mám ráda čaj,“ řekla s omluvným pokrčením ramen. „Uklidňuje.“

„Věřím, když to říkáte.“

„Tak něco jiného? Limonádu? Nebo něco nealkoholického? Nebo pivo? Key má nějaké v chladničce.“

„Ne, děkuju. A mimochodem, nebudu sedět. Jsem špinavej.“

Připadal jí nádherný. Dokud ji neupozornil, nevšimla si špíny na jeho džínsech a košili. Hlínu měl přilepenou k podrážkám. Zaryla se i do kožených pracovních rukavic, které si strčil za opasek, a rovněž klobouk měl zaprášený.

„Neblbněte,“ řekla Janellen, „matka nutila bratry pracovat o letních prázdninách. Navykli si chodit sem celí zpocení a smradlaví – ne že vy byste zapáchal,“ dodala spěšně. „Jen jsem chtěla říct, že tahle kuchyně byla postavena pro pracující muže… víte, aby jim tu bylo příjemně a odpočinuli si.“

Uvědomila si, že říká hlouposti, a přiměla se k mlčení. „Zřejmě jste sem přišel něco se mnou prodiskutovat, tak se prosím posaďte.“

Po chvíli zaváhání se posadil opatrně na okraj kuchyňské židle.

„Dal byste si něco k pití?“ opakovala.

„Nejspíš limonádu.“ Odkašlal si. „Byla jste na hony vzdálená, když jsem vešel,“ poznamenal a dal si dlouhý doušek nápoje.

„Měla jsem zrovna hrozně nepříjemný telefonický hovor.“ Uvažovala, zda by mu o tom měla říct. Hleděl na ni nedočkavě a jí by pomohlo, kdyby o tom mohla promluvit s někým, koho se to netýká, a tudíž je nestranný.

„Slyšel jste o tom případu malé holčičky z Eden Passu, která málem přišla o ruku?“

„Slyšel jsem, že umřela.“

„Ano. Měla dnes pohřeb. Takové neštěstí.“ Odmlčela se. „Ta doktorka, která ji ošetřila po zranění a odvezla ji do Tyleru…“

„Doktorka Malloryová.“

„Ano. No, ona… ona právě volala. Víte, ona kdysi byla… můj straší bratr byl…“

„Já vím.“

Vděčně se na něho usmála. „Takže si dokážete představit, jak je to pro nás trapné a nepříjemné, že je tady v Eden Passu.“

„A proč?“

Otázka byla zcela neočekávaná a na okamžik ji zarazila. „Protože vyvolává tak špatné vzpomínky.“

„Ach.“

Nezdálo se, že by byl přesvědčen, takže měla pocit, že mu to musí vysvětlit. „Lara Porterová zničila Clarkovu politickou kariéru.“

Bowie naklonil hlavu na stranu a lehce se poškrábal na krku, jako by přemítal o jejím tvrzení. „Při nejlepší vůli se nedá říct, že by byla nějaká vazba. Nedovedu si představit, jak by ho donutila, aby se svlíkl a vletěl s ní do postele. Vy ano?“

Nebylo poprvé, co Janellen tohle taky napadlo. Kdyby to řekla nahlas, Jody by explodovala.

Janellen se opatrně vyhnula další diskusi o té věci. „Novináři nějak zjistili, že Lara Porterová je v Eden Passu a říká si doktorka Malloryová. Zřejmě ji dnes ráno přepadli reportéři na pohřbu Letty Leonardové a ona musela požádat šerifa Baxtera, aby ty novináře od její ordinace odehnal.“

Bowie ohrnul znechuceně rty. „To je hrůza, otravujou na pohřbu tý malý holčičky.“

„Já vím. Je to od nich sprosté.“ Na okamžik se zamyslela nad pokračujícími zmatky zaviněnými bratrovou aférou s Larou Malloryovou-Porterovou. „Prý na ni Leonardovi podají žalobu za zanedbání lékařské péče,“ řekla Bowiemu, a pak se odmlčela, aby se zhluboka nadechla. „Ona si myslí, že za to může moje matka.“

„A může?“

„Ne.“

„Nezdá se, že byste si byla moc jistá.“

Přejela si špičkami prstů po rtech. Pak si začala pohrávat s blůzkou, která tentokrát neměla knoflíčky. Nakonec položila nervózně ruku na stůl vedle šálku čaje, jehož se zatím nedotkla.

„Nevím jestli může, nebo ne,“ připustila nakonec. „Doktorka Malloryová zavolala nejdřív jí. Maydaleová jí řekla, že máma odpočívá. Nechtěla se dát odbýt a chtěla mluvit s kýmkoli, kdo je po ruce.“ Pohrávala si se solničkou a pepřenkou. „Škoda, že tu nebyl Key. Když jde o konfrontace, je profesionál. Věděl by, co jí má říct.“

„Co jste jí řekla vy?“

„Že jsem si jista, že naše rodina nezavinila její nynější trápení.“

„A myslíte, že to spolkla?“ zeptal se Bowie skepticky.

„Řekla, že pochybuje, že bych já byla tak zlomyslná, ale že by nedala ruku do ohně za mou matku nebo bratra.“ Tiše dodala: „Nechce se mi uvěřit, že by mohli být tak krutí.“

Chvíli zírala do prázdna a pak obrátila pozornost ke svému hostu. „Promiňte, Bowie, nechtěla jsem vás připravovat o čas svými rodinnými problémy. Kvůli čemu jste se mnou chtěl mluvit?“

Pokrčil rameny. „Pravděpodobně o nic nejde.Vlastně jsem se několik dnů snažil přesvědčit sám sebe, že vás s tím nebudu otravovat.“ Položil si klobouk na stůl. Teď ho odstrčil stranou a naklonil se kupředu. „Nevšimla jste si nikdy ničeho divnýho u studny číslo sedm?“

„Ne. Měla bych?“

„Nejspíš ne, ale já jsem si říkal, že bych to měl někomu říct. Podívejte se, ta studna nedává tolik zemního plynu, kolik by měla. Alespoň podle mýho názoru. Její produkce nehraje se srovnatelnýma studnama.“

„Každá studna je jiná.“

„Jo, to vím. Jsou všelijaký a pořád se mění. Trochu jako ženský. Každá studna má svý vrtochy a musíte ji fakt dobře poznat. Vždycky ji tu a tam pohladit.“Janellen sklopila hlavu tak rychle, že neviděla, že Bowie sklopil svou taky. Tváře se jí rozpálily, ale jelikož se tohle týkalo podnikání, měla pocit, že je nezbytné udržel rozhovor v chodu.

„Jaká je denní produkce?“ Plyn se měří ve stovkách tisíc kubických stop.

„Dvě padesát denně. Myslím, že výkon studně by měl být vyšší.“

„Tolerujeme něco mezi čtyřmi až pěti procenty ztrát, Bowie. Dokonce až do deseti. Pravděpodobně je někde v potrubí malá díra a plyn uniká.“

Chvíli se kousal do tváře a potom tvrdohlavě zavrtěl hlavou. „Myslím, že ztráta je vyšší než tolerance. Sledoval jsem tu studnu několik posledních týdnů a myslím, že by měla produkovat víc plynu, zvlášť když se vezme v úvahu množství nafty, kterou z ní čerpáme. Místo toho produkuje jako jedna z nejslabších.“

„Věnoval jste tomu dost času.“

„Svýho vlastního.“

Srdce se jí rozbušilo pýchou. Byl uvědomělý zaměstnanec, který dělal víc, než se od něho očekávalo. Její rozhodnutí přijmout ho bylo plně oprávněné.

Přestože oceňovala jeho zájem, měla pocit, že není na místě. „Nevím, co vám mám říct, Bowie. Sedmička produkuje tolik, kolik od ní můžeme očekávat.“

„Dobrá, já to řek mistrovi, ale on jenom pokrčil rameny a povídal, že její výkon byl nízkej vždycky; tak dlouho, jak pamatuje, i když si nedokáže vysvětlit proč. Prostě jedna z těch, co se zarazej a nechtěj fungovat.“

„Ano, vím.“ Zírala do šálku čaje. Po delší chvíli ticha zvedla hlavu. „Zase se k tomu vracím. Nemůžu se soustředit na podnik. Pořád musím myslet na rodinu té holčičky. Její otec vede čistírnu, kam si dáváme všechno čistit. Je to hodný, přátelský člověk. Vím, jak zničení on i jeho žena jsou, protože jsme měli tytéž pocity, když se utopil Clark. Myslela jsem, že budeme muset pochovat matku spolu s ním.“

„Já jsem nikdy neměl ani nemám dítě, ale nedovedu si představit pochovávat je.“

Janellen na něho pohlédla zkoumavě. Nemá děti, ale ráda by věděla, zda byl někdy ženatý. Existovalo tisíce osobních otázek, které si přála mu položit, ale nedokázala se k tomu dostat. Mezi těmito otázkami byla také ta, kde se naučil vidět do lidí. Měl zvláštní schopnost prohlédnout přetvářku a nahlížet přímo do srdce a mysli toho druhého.

S důvěrou v jeho instinkt se ho zeptala: „Bowie, myslíte si, že doktorka Malloryová zavinila, že ta holčička zemřela?“

„Všechno, co vím o medicíně, je, že na rýmu a na kocovinu neexistuje žádný lék.“

Usmála se. „Viděla jsem Laru Malloryovou osobně jen jednou, ale vypadala tak… tak… rozhodně.“

Ve všem jiná než já, pomyslela si smutně. Když uviděla Laru Malloryovou, nebyla už překvapena, že Clark riskoval všechno, aby mohl být s ní. Nebyla jenom krásná. Oči jí odrážely soucit a inteligenci a vyzařovala z ní sebedůvěra a schopnosti.

Janellen jí chtěla pohrdat. Věděla, že by neměla tenhle dvojznačný pocit, kdyby doktorka Malloryová byla jenom samička s prázdnou hlavou, dutá nádoba. Na místo toho byla pravý opak.

„Jednou jsem se s ní setkala a nevěřím, že by mohla být nedbalá.“ Přiznání překvapilo i ji samu a způsobilo, že se cítila neloajální. „Vím, že se předpokládá, že ji mám nenávidět, ale…“

„Kdo to předpokládá?“

„Matka.“

„To děláte pořád jenom to, co říká vaše matka? Nemyslíte si nikdy něco jinýho než ona?“

„Málokdy.“ Teď se ukázala jako slaboch. Pravděpodobně tím obětovala veškerý respekt, který Bowie k ní měl jako k osobě i jako k zaměstnavatelce.

Ale zavolání Lary Malloryové ji hrozně rozrušilo. Už nebyla schopna skrývat své pocity. Položila loket na stůl a opřela si rukou čelo. „Ach bože, přála bych si, aby k té její aféře s Clarkem nikdy nedošlo. Měl by úspěchy v politické kariéře, jak si ji máma pro něj přála. Dokonce by mohl být ještě naživu. Máma by byla šťastná. A já…“

Zarazila se, než řekla, že kdyby se události vyvinuly jinak, nemusela by se cítit tak zodpovědná za to, aby teď udržela věci pohromadě. Starat se o štěstí a dobro všech bylo vyčerpávající. Bylo to také nemožné.

Key byl od onoho večera, kdy to děvče přišlo ke dveřím a chtělo s ním mluvit, ještě popudlivější než předtím. On a Jody se už nepohádali, ale jenom proto, že jeden se snažil vyhýbat druhému. Key odpovídal na přímé otázky nevrle a jednoslabičně. Staral se o bůhvíco a Janellen se to ani neodvažovala hádat. Chodil po domě s rozzlobeně nahrbenými rameny a výhrůžným výrazem. Byl doma tak nešťastný, že často odcházel tak náhle, jak se objevil.

Nyní jí Lara Malloryová prostě přidala nový zdroj starostí. Po tváři se jí skutálela slza a ona si uvědomila, že pláče.

„Ale, ale, copak je to?“

Vnímala pohyb Bowieho paže, ale nečekala, že se jí dotkne. Když ucítila tvrdé špičky jeho prstů na tváři, zvedla hlavu a podívala se na něho, zatímco pootevřela ústa ohromena úžasem.

Málokdy se jí někdo dotkl, a protože po něčím dotyku prahla, instinktivně zvedla ruku a položila ji na jeho.

Zůstal neuvěřitelně klidný. Nehýbal ničím kromě očí. Sklouzl pohledem na její ruku, kterou držela ve své, a pak se jí opět zahleděl do očí. Janellen seděla stejně klidně jako on, ale uvnitř se celá roztřásla. Dolní polovinu těla měla jako v horečce, plnou, těžkou. Ňadra ji pálila a ztuhla a nutila ji, aby si je stlačila dlaněmi a zadržela ten nápor vzrušení.

Nikdo nevěděl, jak dlouho tak zůstali a hleděli upřeně jeden na druhého. Upadla do otroctví Bowieho smutných, sladkých očí a tlaku špiček jeho prstů, zvlhlých jejími slzami. Kdyby neuslyšela Keyovo blížící se auto, byla by stále ještě zkamenělá v této poloze, až by její bratr vrazil dovnitř.

Jak se to stalo, spěšně vyskočila a prudce se otočila, aby ho uvítala. „Ahoj, Keyi! Její hlas zněl nepřirozeně vysoko a tence. „Co tu děláš?“

„Když jsem dnes ráno odcházel, tak jsem tady pořád ještě bydlel.“ Zvědavě pohlédl na ni a na Bowieho, o němž doufala, že dokáže skrýt vinu lépe než ona. Tvář jí pálila jak oheň. Věděla, že musí být rudá od pulzujícího hrdla, až ke kořínkům vlasů.

Key si vzal z chladničky pivo. „Ahoj, Bowie. Dáš si pivo?“

„Ne, dík.“

Janellen řekla: „Už jsem mu nabídla, ale chtěl místo toho limonádu.“

„Jen jsem se zastavil, abych řekl slečně Janellen, že…“

„Myslí si, že výkon sedmičky je nízký a…“

„Patrně o nic nejde, ale…“

„Myslel si, že bychom to měli vědět pro případ…“

„Tak jsem o tom pověděl slečně Janellen a…“

„Proto tu je. Mluvili jsme o tom,“ uzavřela neobratně.

„Aha.“ Pobavený Key otevřel s bouchnutím pivo a naklonil si je ústům. „Tak se teda nedávejte vyrušovat od tyhle obchodní konference na vysoký úrovni.“

„Nás nerušíte.“ Bowie uchopil rychle klobouk, jako by to byl usvědčující důkaz. „Právě jsem byl na odchodu.“

„Ano, zrovna se chystal odejít, když jsi se tu objevil. Já… já ho jenom teď doprovodím ke dveřím.“ Zmatená a neschopná podívat se na bratra i na Bowieho, utekla z kuchyně. Čekala na Bowieho u vchodu a otevřela mu dveře. Když ji dohonil, odvrátila oči. „Děkuji za informaci, Bowie.“

Nasadil si klobouk. „Jen jsem si myslel, že bych vás na to měl upozornit. Jde o vaše peníze.“

„Prověřím si to.“

„Nemyslím, že je to zrovna dobrý nápad.“

Když uslyšela bratrův hlas, rychle se otočila. Byl opřen ramenem o obloukové veřeje jídelny a nenucené srkal pivo.

„Co není dobrý nápad?“ zeptala se ho.

„Že si budeš prověřovat špatně fungující studnu.“

„Proč ne?“

„Ode dneška jsou Tackettovi znovu na prvních stránkách novin.“

„No a?“

„Takže reportéři se budou motat kolem Eden Passu jako mlsní kocouři, dokud se nenajde nějaký čerstvější téma. Když nevytáhnou nic ze mne – a to nevytáhnou – nejspíš vyčenichají tebe, abys vydala nějaký prohlášení. „Bowie,“ řekl, dívaje se na pumpaře, „dej na ni venku pozor, ano? Jestli půjde kontrolovat naftový studny, půjdeš s ní.“

Bowie mrkl znepokojeně na Janellen. „Nerad bych, abyste se urazil, pane Tackette, ale šéf je ona.“

„Šéf nešéf, udělej mi to jako laskavost. Prosím tě jako její brácha.“

Bowieho oči zabloudily směrem k Janellen. Byla v duchu rozrušená a raději nepromluvila. Bowie nejisté odpověděl: „Spolehněte se, pane Tackette.“

„A říkej mi Keyi.“

„Ano, dobrá, na shledanou.“

Neztrácel čas, nastoupil do podnikového náklaďáku a odjel. Ve skutečnosti vypadal vděčně, že vyvázl se zdravou kůží.

Janellen se na bratra obořila: „Já nepotřebuju žádného hlídače!“

„Dobrá, ale já myslím, že ano,“ odpověděl, nevyveden z míry jejím hněvem. „Jestli tě bude nějaký reportér obtěžovat, najdu si ho a nakopu mu do zadku. Z toho by byla další senzace a ještě by to špatnou situaci zhoršilo.“ Dotklo se jí, že ji svěřil jejímu zaměstnanci, aby na ni dohlížel. Jako by se nedokázala sama o sebe postarat. Ale jeho pohnutky byly odůvodněné. Kdyby ji nějaký reportér přepadl a chtěl po ní prohlášení a Key by se to dozvěděl, bylo těžko říct, co by udělal. Jednou, když chodila na střední školu, se vrátila domů ze schůzky s pláčem. Key málem zaškrtil jejího poděšeného přítele, než mu stačila vysvětlit, že jenom byli na smutném filmu.

Jelikož věděla, že to dělá v jejím zájmu, ovládla vztek. „Situace už je horší, než si myslíš,“ řekla mu. „Lara Malloryová sem volala před chvílí a chtěla mluvit s matkou. Doktorka Malloryová si myslí, že to ona dala novinám tip o její přítomnosti v Eden Passu.“

Key se chytil rukou za zátylek. „Ale zatraceně.“

„Překvapuje tě to?“

„Ne. Spíš mě překvapuje, že ta doktorka i já začínáme uvažovat stejně. Také jsem si myslel, že za tím je Jody. Znám spoustu chytrej reportérů, ale jenom malá hrstka z nich věděla, že Lara byla zamíchána do případu Leonardovy holčičky. Byla by to podivná shoda okolností, kdyby si někdo z nich spočítal, že dvě a dvě jsou čtyři.“ Zvedl oči k prvnímu patru domu. „Ta vychytralá stará potvora.“

„Nemluv takhle o matce.“

„Já jsem to myslel jako poklonu. Musíš uznat, že umí myslet tvůrčím způsobem.“

„Bylo to tak tvůrčí?“

„Co tím myslíš?“

Starostlivě se zeptala: „Tys přitom byl, Keyi. Všechno jsi viděl. Odbyla to doktorka Malloryová nějak? Mají Leonardovi důvod k žalobě za nedbalou lékařskou péči?“

„Soustředil jsem se na řízení vrtulníku, ale stačil jsem si všimnout, že Lara bojovala, jak mohla, aby zachránila tomu děcku život. Podle pitevní zprávy ta embolie byla neobvyklej jev. Mohla nastat kdykoli. A další věc – Leonardovi nevypadají jako mstiví lidé. Jsou dobří křesťané.“

„Takže tě překvapuje, že hledají obětního beránka?“

„Správně. Vůbec bych se nedivil, kdyby Jody vypustila do oběhu pomluvu o žalobě kvůli nedbalosti, ať už je, nebo není na ní něco pravdy. Do Lary je snadný se trefovat.“ Janellen se na něho kriticky pohlédla. „Co je?“ zeptal se jí.

„Už několikrát si ji nazval Lara. To zní podivně.“

Zamyslel se a pak řekl podrážděně: „Jmenuje se tak, ne?“

Janellen měla na srdci příliš dalších naléhavých věcí, než aby pokračovala v něčem tak triviálním. „Zdála se hrozně vzteklá, Keyi. Říkala, abych vyřídila matce i tobě, že se nedá vyhnat z města, jako ji vyhnali už jednou. Co má na mysli?“

„Naráží na to, jak ona a Randall Porter odjeli do Montesangre.“ Zamračil se. „Vzala si do hlavy, že Clark ukecal někoho ze Státního departmentu a zařídil jmenování pro Portera. Jeho jmenování vypadalo důvěryhodně, ale bylo ve skutečnosti legalizovaným vyhnanstvím.“

Janellen byla ohromená. „A ty jí věříš? Mohl by být Clark takový křivák?“

„Křivák je silný slovo, ale náš velký bratříček se uměl pěkně mazaně vykrucovat z průšvihů.“

„Ale přesto se nikdy ve skutečnosti z tohohle průšvihu nevykroutil, že?“

„Ne, nevykroutil,“ odvětil Key pomalu. „A tak dlouho, dokud to bude Lara každému připomínat, tak se nikdy nevykroutí.“

„Tak ty souhlasíš s tím, co máma udělala. Jestli to udělala.“

„Ne. Chci, aby Lara Malloryová vypadla z Eden Passu, ale chci, aby si podřezala větev sama. Když bude ponechána sobě napospas, tak to možná udělá.“ Ještě jednou pohlédl nahoru. „Ale znáš Jody. Ona nikdy nenechávala věcem přirozený průběh. Když se nevyvíjejí podle jejího plánu a časového rozvrhu, začne si hrát na pánaboha.“

„Prosím tě, nebuď tak kritický, Keyi. Je nemocná. Nemůžeš se pokusit s ní promluvit, aby šla k doktorovi?“

Rozchechtal se nahlas. „To by byla naprosto neomylná záruka, že to neudělá. Ale souhlasím. Měla by se dát kompletně vyšetřit a nechat si udělat nějaké testy.“ Položil jí ruku na rameno. „Ale obávám se, že přesvědčit ji o tom budeš muset ty, sestřičko. Postarej se o ni.“ Stiskl jí rameno a pak zamířil ke schodišti, odnášeje si pivo s sebou.

„Jdeš večer někam, Keyi?“

„Jen co se osprchuju.“

„Chodíš s Helenou Berryovou?“

Zastavil se náhle a otočil se: „Proč se na to ptáš?“

Měřeno jeho výrazem Janellen poznala, že se trefila do citlivého místa. Uvědomila si také, proč z něho lidé někdy mají strach. „Helena měla vážnou známost s Jimmym Bradleym od deváté třídy střední školy. Říká se, že…“ odmlčela se, aby si navlhčila rty, „že se s ním Helena nedávno, velice náhle rozešla.“

„No, a?“

„Ach, Keyi.“ Sebrala veškerou odvahu a zeptala se: „Proč? Když je tolik jiných ženských, mezi nimiž si můžeš vybrat, proč zrovna Helena? Je o polovinu mladší než ty.“

„Opatrně, Janellen. Jestli se začneš hrabat v mým soukromí, začnu se hrabat v tvým.“ Sestoupil o dva schody níž, ztišil hlas a zašeptal: „Mohl bych se tě například zeptat, co máš s Bowie Catem.“

Žaludek se jí sevřel. „Nic mezi námi není!“

„Ne? Tak proč všechno to spěšné, bezdeché vysvětlování, když jsem vešel do kuchyně? Neslyšel jsem tak zmatené řeči od té doby, co nás nachytal otec Drendy Larsonové na seníku, ale to nám bylo třináct.“

„Bowie je zaměstnanec. Mluvili jsme o podniku.“

„Dobrá, věřím,“ řekl Key znovu se svým domýšlivým úsměškem, „pokud ty uvěříš tomu, že Drenda Larsonová na tom seníku se mnou hledala ztracenou jehlu.“

Lařina předpověď se ukázala správná.

Týden po pohřbu Letty Leonardové se sdělovací prostředky přesunuly na zelenější pastviny a popásly se na jiných osobních neštěstích či dilematech. Během onoho týdne však Laru pronásledovali, kdykoli vytáhla paty z domu. Šerif Baxter splnil úřední povinnost, i když zdráhavě, a postaral se o to, aby reportéři a kameramani nevkročili na její pozemek. Ale i jejich přítomnost na veřejné ulici změnila Laru fakticky ve vězně její ordinace.

Pobočky televizních sítí z Dallasu a Shreveportu vysílaly zprávy, které byly přebírány do celoamerických, ale Lara Porterová a klíčová role, kterou sehrála při pádu senátora Clarka Tacketta před pěti lety, zabrala pouhých patnáct vteřin vysílacího času v posledních několika minutách zpráv. Už to nebyla senzace na titulní stránku.

Také na Leonardovy se soustředily reflektory, ale ti si najali právního zástupce. Byl to úplně čerstvý absolvent Baylorské právnické fakulty, který jen zcela nedávno složil advokátní zkoušku. Využil však příležitosti a nedal se zastrašit světlem reflektorů. Tvrdohlavě opakoval reportérům, že jeho klienti nemají, co by prohlásili, a pokoušejí se vyrovnat s úmrtím své dcery, dřív než se budou zajímat o otázku odpovědnosti za její smrt.

Lara provedla v duchu důkladný rozbor. Šlo o posouzení, zda měla použít u Letty prostředek proti srážení krve. Po hodinách revizí a bádání setrvala u původního rozhodnutí. Aby se zbavila pochybností, poradila se s lékařem na pohotovosti, který malou pacientku od ní převzal. Souhlasil s jejím závěrem a ujistil ji, že by ho potvrdil i u soudu, pokud by se to stalo někdy předmětem sporu.

Jak dny ubíhaly a Lara nedostávala nic od advokáta Leonardových, začala doufat, že řeči o žalobě za nedbalost byly opravdu jen nepodloženou pověstí. Nebylo pochyb, že byla rozšířena někým z Tackettů. Opakovaná volání k nim nepřinášela nic a jenom zvyšovala její frustraci. Jody Tackettová byla buď opravdu příliš nemocná, aby zvedala telefon, anebo měla dobré lháře, kteří ji chránili.

Lara hovořila s hospodyní i s Janellen, ale Keye neviděla ani s ním nemluvila od večera, kdy k ní přivedl Helenu Berryovou. Myslel si pravděpodobně, že žertovala, když se zmínila o tom, aby ji odvezl do Střední Ameriky. Další příležitost dát ono téma na přetřes se dosud nenaskytla, ale její rozhodnost se nezmenšila ani o puntík. Pouze ji dočasně rozptylovalo mnoho jiných záležitostí.

Když se toho rána probudila, poslední televizní vozy byly pryč, ale kvůli nežádoucí reklamě se objednaní pacienti telefonicky omlouvali. Bylo obtížné zůstávat optimistkou, pokud šlo o rozvoj její praxe, když nemohla dostat lidi přes práh. Ona i Nancy se tvářily, že pracují, ale více prozahálely, než si byly jedna i druhá ochotné přiznat.

V půli odpoledne vyšla ze své soukromé pracovny s úmyslem, že pustí Nancy domů dřív. Ale Nancy kupodivu s někým mluvila v čekárně.

„Rády bychom se setkaly s paní doktorkou hned. Nejsme sice objednány, ale nevypadá to, že byste zrovna měly přehnaně pacientů, že?“

Ten pronikavý, blahosklonný hlas patřil Darcy Winstonové.

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

„Co pro vás můžu udělat?“

Když se Lara ozvala od dveří, Darcy se otočila. Nebyla tak dokonale upravená, jako když se objevila na podiu školní posluchárny. Jemné vrásky se jí jako vějířky rozbíhaly od očních koutků a vyryly jí dlouhé čáry napříč čelem.

Byla sice rafinovaně nalíčená, ale její tvář nesla neklamné stopy vyčerpávajícího způsobu života a hluboko zakořeněné zatrpklosti.

Lara si o charakteru Darcy Winstonové utvořila nelichotivé mínění, ale z vlastní zkušenosti věděla, že taková zaujatost bývá nespravedlivá. Ve snaze být nestranná se usmála a podala jí ruku. „Dobrý den, paní Winstonová. Jsem Lara Malloryová.“

Darcy pozdvihla zvědavě jedno pečlivě omalované obočí. Lara vysvětlila, jak ji poznala. „Slyšela jsem vás mluvit na městském shromáždění. Bylo to velmi přesvědčivé.“

Darcy znovu zareagovala obočím. Vrhla na Laru nezbedný pohled a nepokrytě se pokoušela uhodnout, co všechno ví o jejím údajném „vetřelci“. Lara se obrátila k dívce, stojící vedle matky. „A ty se jmenuješ Erika, že?“

„Ano.“

„Těší mě, že tě poznávám, Eriko.“

„Nápodobně.“

„Přišli jsme sem kvůli Erice,“ pravila Darcy.

„Ale? O co jde?“

„Chci, aby začala brát antikoncepční pilulky.“

„Ale mami!“

Děvče se stydělo a Lara mu to nevyčítala. Darcy bohužel odpovídala Lařinu očekávání. Byla prvotřídní potvora. Ve snaze ušetřit Eriku dalších rozpaků se Lara zeptala: „Nancy, která vyšetřovna je připravena?“

Nancy s kyselým výrazem nespustila Darcy z očí. „Trojka.“

„Děkuji. Eriko?“ Usmívajíc se otevřela Lara spojovací dveře a přidržela je Erice. Darcy se hrnula za ní.

„Paní Winstonová, počkejte laskavě tady venku, budete to mít tady pohodlnější. Nancy od vás bude chtít vědět nějaké údaje, aby mohla založit Erice kartu. Budete-li si přát, může vám přinést něco k pití, zatímco budete čekat.“

„Je to moje dcera.“ Z jejího tónu bylo zřejmé, že je zvyklá zastrašovat lidi a prosazovat svou.

„A tohle je moje ordinace,“ odvětila Lara s odpovídající autoritou. „Erika je má pacientka a já respektuji a ochraňuji soukromí svých pacientů.“

Navzdory Darcyině nasupenému výrazu Lara beze slova zavřela dveře a gestem ruky pozvala děvče do vyšetřovny. Nechala ji tam s Nancy, která dohlédla na to, aby se Erika svlékla, zakryla přikrývkou a zvážila. Pak jí změřila krevní tlak a odebrala vzorky moči a krve.

Nakonec Nancy přivolala Laru z její pracovny lehkým zaklepáním na dveře. Když se vracela zpět do čekárny, zeptala se šeptem: „Jak mám zpacifikovat tuhle saň?“

„Předhoďte jí nějakého malého hlodavce.“

Nancy odpověděla zdviženým palcem. Lara odešla do vyšetřovny, kde Erika opatrně posedávala na konci vyšetřovacího stolu. „Všechno v pořádku?“

„Řekla bych, že ano. Nemám ráda píchání do prstu.“

„Já taky ne.“

„Ale je to lepší, než kdyby mi brali krev. Nenávidím jehly.“

„Ani já je nemám v oblibě.“

„Ale vy jste doktorka.“

„Jsem taky člověk.“ Děvče se zasmálo, teď už mnohem uvolněnější.

„Kdy začnete trénovat roztleskávání?“

„Jak víte, že jsem roztleskávačka?“

„Klub fanoušků mi poslal členskou přihlášku.“ Lara jí prohlížela otoskopem ušní bubínky. „Viděla jsem tam tvou fotografii.“

„Začínáme trénovat příští týden.“

„Tak brzo? Řekni ‚á‘.“

S použitím lžíce se podívala Erice do krku. „Škola přece začíná až za měsíc.“

„Áááá. Jo, chceme být dobré. Loni jsme získaly nějaké ceny.“

„Teď polkni. Podívám se na uzliny Necítíš nic?“ ptala se Lara prohmatávajíc Erice krk.

„Ne.“

„Dobrá. Dávej si pozor na krk. Kdybys měla nějaké bolesti, dej mi vědět. Bolesti v krku a ochraptělost jsou i u roztleskávaček běžné.

„Ano, jistě.“

Lara zvedla prostěradlo a umístila stetoskop pod Eričin levý prs. Děvče zalapalo po dechu. „Já vím, studí to,“ omluvila se Lara s úsměvem. Když si poslechla srdce, obešla ji, aby vyšetřila plíce. „Dýchej chvíli ústy zhluboka, prosím. To je dobré.“ Po několika okamžicích se vrátila a znovu stála před děvčetem. „Máš měsíčky pravidelně?“

„Ano.“

„Silné?“

„Obyčejně jen první a druhý den. Pak už ne.“

„Míváš křeče?“

„Jo. Fakt zlé.“

„Bereš si na to něco?“

„Midol, aspirin a podobné věci.“

„Pomáhá ti to?“

„No, přežiju to,“ odvětila s širokým úsměvem.“

Lara položila Eriku co nejpohodlněji na vyšetřovací stůl a zavolala Nancy z čekárny, aby jí asistovala u vyšetření prsů a pánve.

„Tohle je odporný,“ řekla Erika, když jí Lara zaváděla nohy do třemenů.

„Ano, já vím. Pokus se uvolnit, co nejvíc můžeš.“

„Snažím se,“ řekla Erika sarkasticky, když Lara otevřela spekulum.

Když skončila, nechala Eriku, aby se oblékla a vrátila se do své pracovny. Erika se tam k ní připojila o pár minut později. Lara jí pokynula na pohovku a posadila se vedle ní, aby vytvořila náladu více přátelskou než ordinační.

„Proč chceš začít brát antikoncepční pilulky, Eriko?“

„To chce ona.“

„Tvá matka?“

„Bojí se, abych neotěhotněla.“

„Bylo by to možné?“

Erika zaváhala. „Víte, myslím, no, mám chlapce… a my, víte.“

„Neptám se ze zvědavosti,“ řekla Lara přívětivě. „Nevynáším žádné morální soudy. Jsem lékařka a potřebuji rozhodnout, co je pro mé pacienty nejlepší. Jediný způsob, jak to mohu udělat, je dovědět se co nejvíc informací.“ Nechala jí čas na rozmyšlenou a pak se zeptala: „Míváš pohlavní styk?“

Erika sklopila oči a zadívala se na pevně sepnuté ruce. „Dosud ne.“ Potom kradmo mrkla na zavřené dveře. „Ona si myslí, že jsme ho už měli. Říkala jsem jí, že ne, ale ona mi nevěří.“

Když už jednou začala, slova z ní proudila rychle jedno za druhým, jak spěchala, aby to už bylo venku. „Přistihla Tannera a mě, jak jsme se mazlili v obýváku. Nic jsme nedělali. Chci říct, že jsem si jenom svlékla blůzu a podprsenku a Tanner si sundal košili, ale ona reagovala, jako bychom byli úplně nazí, jako by nás přistihla, že jsme tamto skutečně dělali.“

Náhle pohlédla na Laru. „Ach, ježíši, promiňte. Nechtěla jsem to říct takhle. Já to nijak nespojuju… s vámi a senátorem Tackettem.“

„Nic se nestalo,“ řekla Lara klidně. „To se týká mě, ne tebe. Když tě matka našla s Tannerem, udělala unáhlený závěr, je to tak?“

„Mám-li to říct jemně, vyváděla jako blázen,“ řekla Erika a obrátila oči v sloup. „Ječela tak hlasitě, že probudila otce. Přiběhl dolů s pistolí v ruce, protože si myslel, že se zase někdo vloupal do domu.“ Odhodila si dozadu kadeř lesklých kaštanových vlasů. „Bylo to strašné. Tanner jim pořád říkal, že by neudělal nic, co by mi ublížilo, ale matka ho vyhodila a nedovolila mi od té doby, abych se s ním sešla. Zavřela mě. Sebrala mi klíče od auta i telefon.“

Slzy jí vhrkly do očí. „Jako by mě vyhnali na Sibiř. Je to strašné. A já přitom nic neudělala! Dívá se na mě, jako bych byla, no, nějaká děvka. Táta se pokoušel to urovnat, ale ona snadno ani neodpouští, ani nezapomíná. Říkala jsem jí tisíckrát, že jsem pořád panna. Technicky to tak je. Tanner, víte, použil prst a ne svůj…“

Lara naznačila přikývnutím, že rozumí.

„Ale matka tomu nechce věřit. Dnes ráno mi řekla, že půjdeme k vám a že začnu brát antikoncepční pilulky, ať chci, nebo ne. Řekla mi, že když se tahám s klukama, aspoň jí neuvážu na krk vnouče, o který by se pak musela starat.“

Lara s děvčetem sympatizovala, protože Darcyiny pocity byly ozvěnou toho, co slýchávala od vlastních rodičů. Poselství znělo: Dělej si, co chceš, ale nedej se přistihnout, a tudíž nás neobtěžuj. Erika popotáhla nosem plným slz. Lara jí podala krabici s kapesníčky. „Tanner mi tak moc chybí. Má mě rád. Opravdu má. A já mám ráda jeho.“

„Jsem si jista, že máš.“

„Je na mě tak hodný. Ne jako ona. Nic se jí nelíbí, co udělám.“

Lara počkala, až se Erika hlučně vysmrká, a pak řekla: „Nevidím problém, proč bych ti nemohla pilulky předepsat. Zdá se, že jsi zdravá.“

„Ztloustnu po nich?“

Lara se usmála. „Zvýšení váhy může být vedlejší následek, ale pochybuji, že by to pro tak aktivní a energickou mladou ženu, jako jsi ty, byl nějaký problém.“

Podívala se pozorně děvčeti do obličeje. „Když ponecháme stranou fyzické aspekty, chci, abys byla na tento krok připravena také psychicky. Jsi si jistá, že tohle opravdu chceš, Eriko?“

Znovu jí oči zabloudily ke dveřím. „Ano, chci. Myslím, že Tanner sice slíbil, že bude používat něco sám, ale když budu brát pilulky, nebudu moct otěhotnět v žádném případě.“

„Jenom si pamatuj, že tě pilulka neochrání před pohlavními nemocemi. Budeš-li sexuálně aktivní, doporučuji používat v každém případě kondom, i s tvým stálým chlapcem. Řekni kamarádkám, aby dělaly totéž.“

Vypsala recept a pak spolu zamířily do čekárny. Darcy neklidně listovala v nějakém časopise. Odložila ho, jakmile vešly.

„Tak co?“

„Dala jsem Erice předpis na orální antikoncepci a požádala jsem ji, aby se mi přišla ukázat za půl roku jenom proto, abych viděla, zda je všechno v pořádku. Pochopitelně by měla přijít i v případě, že by se objevily vedlejší účinky nebo potíže.“

„Byly jste tam hrozně dlouho.“

Lara se nehodlala obhajovat. „Vaše dcera je příjemná mladá žena. Ráda jsem si s ní popovídala. Což mi připomíná, že mám zájem na zavedení zdravotního výchovného programu na střední škole. Byl by pan Winston jako předseda školní rady ochoten vyslechnout mé názory?“

„Musíte se zeptat jeho.“

„Tak to udělám,“ odpověděla Lara vznešeně bez ohledu na Darcyinu strohost. „Navštívím ho, až začne školní rok.“

„Jak mám uhradit účet?“

„Nancy se o to hned postará.“ Lara se obrátila k Erice. „Mnoho úspěchu při roztleskávání. Budu tě sledovat z hlavní tribuny.“

„Děkuji vám, paní Malloryová. Zamávám vám.“ Široce se usmála a potom dodala: „Je mi milejší říkat ‚paní‘ než oslovovat vás ‚doktorko‘.“

Než Darcy porušila antagonistické mlčení, panující mezi ní a dcerou, odjely už několik bloků od ordinace. „Vypadaly jste fakticky jako kámošky, když jste se loučily.“

„Je milá.“

Darcy odfrkla. „Clark Tackett si to myslel taky a podívej se, kam ho přivedla. Ta není nic jinýho než šmejd. A vyvolává nepříjemnosti.“

Erika se odvrátila a zírala ven z okna.

Většina Darcyiny kritiky vyplývala ze žárlivosti. Neočekávala a ani si nepřála, aby Lara Malloryová byla tak milá. Byla však klidná a nóbl. Její každé podvědomé gesto prozrazovalo dobré vychování a společenskou úroveň. Byla tak zatraceně upravená, že Darcy vedle ní měla pocit, jako by se potřebovala vykoupat. Byla štíhlá jako proutek a pravděpodobně neměla na stehnech ani gram nadbytečného podkožního tuku. Měla husté a zdravé vlasy. Kůži, jež se zdála bez pórů, měla napjatou. Z ženského hlediska toho měla dost, co se jí dalo závidět.

Ale co by na ní mohl vidět nějakej chlap, zejména Key Tackett? Nemá smyslnou postavu. Má upřímný pohled, jako mívají muži. Nebo se jí oči zbarví tajemnou vášní, když je s milencem?

Potom když si vymyslela, že navštíví Laru Malloryovu, byla Darcy nucena čekat celý týden, než to mohla uskutečnit. Erika a Tanner jí poskytli dokonalou záminku, ale pak zemřelo Leonardovům dítě a ve městě bylo pozdvižení. Všichni se na Laru Malloryovou soustředili. Darcy se rozhodla, že bude chytřejší vyčkat, až se prach usadí. Chtěla si doktorku Malloryovou prohlédnout zblízka a osobně, ale zároveň tak, aby se celé město nedovědělo, že je na ni zvědavá.

Byla Lara Malloryová novou Keyovou milenkou, nebo ne? Darcy vypadla z její ordinace stejně zmatená jako předtím. Lékařka se zdála příliš chladná, aby odpovídala Keyově chlípné povaze, ale zdání může klamat. A na chutě neexistuje míra, zejména na chuť na ženské, o níž věděla, že ji má každý chlap jedinečnou.

A tak jediná věc, kterou Darcy ze setkání s Larou získala, byl Eričin důvěřivý obdiv k ženě, která ji možná připravila o Keye. Ne že by Darcy byla opravdu v situaci, aby si na něho mohla činit nárok. Sbalil ji v baru a spal s ní jen jednou, ale ona věřila, že jejich milenecký vztah má budoucnost. Mohlo by to tak být, kdyby se do toho nezapletla jiná žena. Lara Malloryová by mohla docela dobře tuhle smůlu způsobit.

„Mluvili jste taky o mně? Zeptala se Darcy Eriky mrzutě. „Vsadím se, že jsi ze mě udělala pěknou potvoru.“

„Neudělala.“

„Co jsi jí o mně řekla?“

„Nic, samý normální věci.“

„Tak o čem jste se tam tak strašně dlouho vybavovaly?“

Erika si povzdechla s odevzdaností dospívajícího děvčete. „Mluvily jsme o roztleskávání, o menstruaci, o Tannerovi, o tom, o co jde, když žena začne sexuálně žít, a tak.“

„Co říkala tomu, že jsi začala se sexem?“

„Že nevynáší morální soudy.“

„Aspoň že není pokrytec, že ano?“

„Asi ano.“

„Myslela jsem si, že ti nejspíš udělá kázání, že si chceš ve svém věku začít brát antikoncepční pilulky.“

„Ne,“ řekla Erika otráveně. „Jen mě poučovala o kondomech.“

„O kondomech?“

„No ano. Mami, prosím, můžu dostat zpátky teď svůj telefon?“

„Co ti povídala o kondomech?“

Erika na ni vrhla vzpurný pohled a pak rychle zarecitovala: „Že jsou pořád nejlepší ochrana proti nemocím a že když já nebo mé kamarádky si začneme něco s našimi chlapci, tak bychom je vždycky měly používat.“

„Říkala ti, že máš mít připravený kondom, jen pro případ, že by se obyčejné rande zvrtlo na sex?“

„Něco v tom smyslu,“ řekla Erika, krčíc lhostejně rameny. „Mohu teď prosím dostat zpátky telefon, mami? Prosím? A klíčky od auta?“

Darcy bleskl hlavou nápad. Probrala ho ze všech zorných úhlů a usoudila, že stojí za zapamatování a rozvinutí. Usmívajíc se a cítíc se zase mnohem víc jako ta stará dobrá Darcy, natáhla se podél palubní desky a poplácala Eriku po koleně.

„Jistě, že můžeš, miláčku. Dostaneš je zpátky hned, jak se vrátíme domů. Ale nejdřív se zastavíme u táty a dáme si koláč. Byla jsem na vás celý týden děsně nabručená a chci vám to vynahradit, hned od teďka.“

Cato sjel z dálnice na okresku, která vedla podél severní strany motelu Zelená borovice, kde z posledního modelu cadillacu právě vystupovala Darcy. „To je paní Winstonová?“

„Ano.“ Janellen se otočila, aby na ni zamávala. „Vy ji znáte?“

„Už jsem ji viděl. Kdo je to s ní?“

„Její dcera Erika. Prý nejoblíbenější studentka střední školy.“

„Pěkná,“ poznamenal Bowie a ohlížel se za oběma ženami vcházejícími do recepce motelu.

„Velice. Pracuje na zkrácený úvazek v otcově motelu. Vidívám ji tam, když chodíme v neděli po mši na svačinu. Je přátelská, milá a oblíbená.“

Bowie by rád věděl, zda dcera je stejně „oblíbená“ jako její matka. Viděl mnohokrát Darcy Winstonovou v plně ráži u Palmy, počínaje večerem, kdy se Key Tackett vrátil do města, a nedávno naposled, když hrála divokou partii kulečníku se třemi zednáři, kteří si vyrazili na pánskou jízdu.

Darcy byla poběhlice a každý to věděl. Zrovna tak každý věděl, že Janellen Tackettová je dáma. Proto se na ně lidé dívali s podezřením, kdykoli byla spolu s ním. Divili se, co má slečna Janellen co dělat pohromadě s bezvýznamným propuštěným trestancem, jako je Bowie Cato.

Sám si nad tím lámal hlavu. Byl Keyovi vděčný, ale zároveň ho proklínal za jeho prosbu, aby na ni dával pozor. Děkoval mu, protože být s Janellen pro něho znamenalo dostat se tak blízko k důstojnému chování, jak se mu ještě nikdy nepodařilo. Proklínal ho, protože být s ní se mu začínalo líbit až příliš.

Měl radost z toho, že se s ní setkává každý den a má pro to dobrou výmluvu. Ale bylo to štěstí jenom dočasné. Stejně jisté, jako že slunce ráno vychází a večer zapadá, bylo, že se stane něco, co tomu udělá konec. Očekávání této neodvratné události a přemítání, jak nešťastnou podobu bude mít, ho přivádělo k šílenství. Právě teď žil v pohádce. Potíž byla v tom, že na pohádky nevěří. Ty jsou pro děti a cvoky. Tím, že není dítě, si byl naprosto jist, ale začínal mít dojem, že je cvok.

Koledoval si o průšvih. O tom nebylo pochyb.

Ale přesto si říkal, ať je zatracen, kdyby toho měl nechat. Využíval každou možnost, aby s ní mohl být. Třeba jako dnes. Když se doslechl, že se Janellen pojede podívat na studnu číslo sedm, skočil do náklaďáku a uháněl jako o závod, aby to stačil ke kanceláři dřív, než odjede.

Dohnal ji zrovna, když odjížděla, a připomněl jí, že Key nechtěl, aby jezdila sama. Také jí řekl, že náklaďák je vhodnější pro naftová pole než osobní auto. Souhlasila a nastoupila k němu do kabiny náklaďáku.

Příliš ji to ale netěšilo.

Byla ustrašená jako malý pejsek a nechtěla se mu podívat do očí. Styděla se pravděpodobně, že ji lidé uvidí, jak jezdí s odsouzeným zločincem. Kdo by jí mohl něco vyčítat?

„Odtud je cesta pěkně vyježděná,“ varoval ji.

„Já vím,“ řekla kysele. „Jela jsem tu mockrát.“

Ignoroval to a zahnul na odbočku. Blátivá cesta, rozrytá stopami pneumatik, vedla několik set metrů rovnoběžně s dálnicí. Mezi nimi stál motel Zelená borovice. Bowie se doslechl nějaké řeči o tom, jak před mnoha lety Jody Tackettová ošidila Ferguse Winstona o jeho licenci na těžbu nafty.

Fergus přišel do Eden Passu jako mladý muž a přinesl si s sebou malé dědictví a velké sny. Koupil si kus půdy, který nevypadal na povrchu nijak slavně, ale ležel u silnice a povídalo se, že pod ním je nafta.

Seznámil se s Jody, která v té době pracovala pro Clarka Tacketta seniora a byla už proslulá naftařka. Jody se s ním spřátelila a nabídla mu, že mu geologové od Tackettovy společnosti prozkoumají jeho pozemek a dají mu odborný posudek. Po týdnech zkoumání Fergusovi s politováním sdělila, že nepřipadá v úvahu, že by se na jeho pozemku nalézalo jakékoli významné ložisko nafty.

Fergus byl do ní tehdy trochu zamilován, a tak jí uvěřil, ale rozhodl se, že si opatří druhý, nestranný názor. Najal si služby jiného geologa, který ho smutně informoval, že na tom jeho pozemku se dají najít tak akorát ropuchy.

Ferguse to rozladilo, ale nakonec dospěl k přesvědčení, že jeho budoucnost neleží v konkurenčním boji o naftu, ale v poskytování dočasného ubytování lidem na cestách a začal v tomto oboru podnikat. Jody se pořád ještě vydávala za jeho starostlivou přítelkyni; řekla mu tudíž, že jí ho je líto, že mu zůstala na krku půda, jež mu nebude k ničemu. Nabídla se, že od něho licenci odkoupí pro Tackettovu společnost, aby ji použila k odpisu daní. Fergus by tak získal dost kapitálu na stavbu motelu.

Šťastný, že se může zbavit bezcenného majetku a zachránit něco ze svých investic, prodal Fergus prakticky za pakatel půdu a všechna těžební práva a ponechal si pouze pruh pozemku, který sousedil s dálnicí, na kterém plánoval stavbu motelu.

Jenže Fergusův ‚bezcenný majetek‘ ležel nad černým jezerem bohaté ropy. Jody to věděla a rovněž i geolog Tackettovy společnosti, stejně jako ten druhý, kterého Jody podplatila, aby potvrdil lež toho prvního. Než na smlouvě uschl inkoust, vztyčila společnost vrtnou věž. Když začala studna produkovat, Fergus málem zešílel vztekem. Obvinil Jody a Tackettovy, že jsou zloději a lháři. Když se pak vdala za Clarka juniora, proklínal ji ještě hlasitěji. Ale nikdy neprosazoval svá tvrzení o nečestném jednání právní cestou, a tak lidé pokládali jeho důvody ke stížnostem za touhu po něčem, co nemůže mít, a za žárlivost, protože ho Jody pustila k vodě kvůli Clarku juniorovi.

Fergus si motel postavil, a ten prosperoval téměř okamžitě od svého otevření. Ale i kdyby byl tak fantastický jako Ritz-Carlton, nezbohatl by Fergus nikdy jako Jody Tackettová. A to jí do nynějška záviděl.

Bowie zaparkoval u drátěného plotu, tvořícího přesný čtverec kolem pumpující studny. Vystoupil, obešel auto, aby nabídl pomoc Janellen, ale než k ní došel, již seskočila. Odemkl bránu vlastním klíčem.

Motor, pohánějící čerpadlo ve tvaru koňské hlavy, vydával přerývané vrčení. Bowie čerpadlo kontroloval před několika hodinami, což dělal každodenně s výjimkou volných dnů, kdy ho zastupoval náhradní pumpař. On ani Janellen se nezajímali o čerpadlo nebo o skladovací nádrže, ale o měřící box, kde červené, zelené a modré pero zaznamenávalo na kruhovou kartu, která se vyměňovala jednou za čtrnáct dnů, křivky tlaku, teploty plynu a rychlosti jeho toku. Naštěstí byl měřicí box sedmičky umístěn jenom pár metrů od studny samotné. Mohl by být i kilometry vzdálen.

O čtvrt hodiny později se Bowie cítil jako hlupák. Zdálo se, že se sedmičkou není nic v nepořádku. Měřicí box fungoval bezvadně. Mezi studnou a měřicím boxem nedocházelo k viditelnému úniku plynu. Všechno se zdálo v dokonalém pracovním pořádku.

„Vsadil bych se, že si teď řeknete, že jsem se zbláznil,“ zamumlal.

„Nemyslím, že byste se zbláznil, Bowie. Jestli vás to uklidní, dám vám souhlas, abyste umístil zkušební měřič mezi studnu a záznamník.“

Měl pocit, že si z něho dělá legraci. „Dobrá, udělám to,“ řekl, přistupuje na její hru. „Nevíte, zda někdy byl u týhle studny atmosférickej hořák?“

„Pokud tu byl, byl uzavřen, když to zákon zakázal. Nikdy jsme takhle plynem neplýtvali.“

Vrátili se zpátky k bráně. Bowie ji za nimi zamkl. „Řekla jste o tomhle mamince?“

„Ne.“

„Myslela jste si, že to není dost důležité?“

Teď zrovna došla k pravým dveřím náklaďáku a obrátila se k němu obličejem, zastiňujíc si rukou oči proti slunci. „Byla bych vám vděčná, kdybyste mi nevkládal slova do úst, Bowie. Je to tak, že v těchto dnech neobtěžuji maminku ničím, čím nemusím.“

„Vypadáte moc hezky, slečno Janellen.“

„Co?“ vykřikla. Ruka jí strnula na místě, zastiňujíc dlaní oči s ukazováčkem sledujícím křivku obočí.

Tak teď tomu dal! Sáhl si pod klobouk, aby se poškrábal na zátylku. Neměl v úmyslu pronést nahlas, co si myslí. Slova mu prostě uklouzla. A teď se po něm chce vysvětlení.

„No, jenom mě to tak náhle překvapilo, jak hezky vypadáte, když tam stojíte. Když vám slunce svítí do očí a vítr rozevlává vlasy.“

Horký, vyprahlý vítr jí také přitiskl šaty k tělu a tak poprvé od té doby, co ji poznal, se mu jasně ukázal tvar její postavy. Podle jeho názoru to byl tvar velice krásný, ale neoddával se své zvědavosti dlouho, protože se jí tvář roztřásla a oči se jí naplnily slzami, jež neměly nic společného se sluneční září.

„Ach,“ zavzlykala, „ach, panebože, už toho mám dost!“

Její reakce ho poplašila. Na podmínku propuštěný vězeň určitě netouží po tom mít na krku hysterickou ženskou, brečící, vyvádějící a prohlašující, že toho má dost. Zneklidněně si otíral zpocené dlaně o stehna.

„Prosím vás, slečno Janellen, nerozčilujte se tolik.“ Nervózně se rozhlédl, doufaje, že nikdo nebyl svědkem jejího výbuchu. „Když jsem řekl… no, nechtěl jsem říct nic neuctivýho. Jste se mnou v bezpečí, to je fakt. Chtěl jsem říct, nechtěl bych…“

„Jenom proto, že vám řekl, abyste na mě dával pozor, neznamená, abyste mě zahrnoval lichotkami, které nemyslíte upřímně.“

Bowie zašilhal a vztyčil hlavu v nejistotě, zda slyšel dobře: „Jak prosím?“

„Já nepotřebuji, aby na mě dohlížel on anebo vy.“

„‚On‘? Máte na mysli svého bratra? Keye?“

„Pochopitelně, Keye,“ řekla otráveně. „Od okamžiku, kdy vám řekl, abyste na mě dával pozor, nemůžu se otočit, abych do vás nevrazila.“

„Dobrá, omlouvám se za veškeré potíže, které vám to způsobuje, ale já jsem Keyovi slíbil dát na vás pozor a já své sliby dodržuju. Mám v úmyslu dávat na vás pozor tak dlouho, dokud mi neřekne, abych toho nechal.“

„Já vám říkám, abyste toho nechal. Od této chvíle. Všichni reportéři už opustili Eden Pass. Už nejsem v nebezpečí, že si mě vyčíhají, takže už se nemusíte dál obtěžovat.“

„Nijak mě neobtěžuje jezdit s vámi, slečno Janellen.“

„Můžu si řídit auto sama! Dělám to od svých šestnácti let.“

„Ano, já vím, ale…“

„A dokážu přečíst měřicí box jako každý chlap. A taky sama.“

„Jsem si jist, že to umíte.“

„Zatímco vy máte pocit, že jste povinován mě všude sledovat, já určitě nepotřebuju, abyste mi dělal prázdné komplimenty, z nichž…“

„To nebylo prázdné.“

„… z nichž si budete moct později dělat legraci.“

„Legraci?“

„Já vím, co si o mne muži myslí. Myslí si, že jsem vyschlá stará panna. Muley mi řekl, že se mi smějí za zády. Vy se snažíte podlézat mému bratrovi…“

„Tak teď sakra minutku mlčte,“ přerušil ji Bowie rozzlobeně. „Já nikomu nepodlézám. Došlo vám to? A vynechejte z tohohle svého bratra, protože on s tím, co jsem řekl, nemá absolutně nic společnýho. Absolutně kašlu na to, co si myslí ostatní lidi. Mám vlastní názor, a když někdo nesouhlasí s mým míněním, tak ať si trhne nohou. Když jsem vám řekl, že jste hezká, bylo to proto, že jsem si to myslel.

Panebože! Většina žen by řekla: ‚Ale, děkuju, Bowie. Jsi hodný, že jsi to řekl,‘ a nechala by to tak. Ale vy ne. Ne. Vy v tom hned něco vidíte, protože jste pichlavá a upjatá a myslíte si kdovíco a naježíte se kvůli každé blbosti.“

Jeho slova visela mezi nimi ve vzduchu, dokud je neodnesl vítr.

Ale ne dost brzo, pomyslel si Bowie zoufale. Opustilo ho sebeovládání, o čemž si myslel, že by se mu s ní nikdy nemělo stát. Ztratil hlavu a pustil si pusu na špacír. Tentokrát to zvoral, jak nejvíc mohl. Teď ho vyhodí a může si za to jenom on sám.

Byla k němu obrácená, oči doširoka otevřené, třásla se a nebyla schopná slova. Slzy jí změnily modré oči v tůně, tůně tak hluboké, že i dospělý muž by se v nich utopil. Tělem jí proběhl lehký otřes. Nasála rychle doušek vzduchu, který jí letmo přitiskl dolní ret k zubům.

Tohle bylo už zatraceně moc.

Řekl si, že v této chvíli je to už stejně hop nebo trop, sklonil hlavu a políbil ji. Byl to silný a rychlý polibek. Musel být takový. Každým okamžikem by teď mohla začít křičet. A kromě toho si nedůvěřoval dost na to, aby ho prodlužoval a vychutnával. Mohl by udělat něco opravdu hloupého, co by ho, nešťastníka, zavedlo rovnou zpátky do kriminálu.

V následujícím okamžiku se od ní odtáhl, otočil jí a pomohl jí nastoupit do kabiny. Naskočil na druhé straně, nastartoval hlučný motor, zařadil se zaskřípěním rychlost a rozjel náklaďák po cestě rozryté hluboko vyježděnými kolejemi.

Mlčeli celou zpáteční cestu do ošklivé podnikové kanceláře, kde ji zprvu naložil. Když vypnul motor, mlčení bylo tak mocné jako horko, které v mihotavých vlnách stoupalo z půdy.

Byla pravděpodobně ještě příliš rozrušená, aby promluvila, takže něco říct bylo na něm. Několik okamžiků zíral skrz špinavé čelní sklo a pak pronesl: „Odvezu náklaďák zpátky do skladiště a vrátím klíče. Poslední šek mi můžete poslat poštou.“

Slyšel, jak polkla, ale nepodíval se na ni. Nedokázal by snést její opovržení.

Nakonec se ho zeptala slabým hlasem: „Vy odcházíte od Tackettovy společnosti?“

Otočil hlavou tak rychle, že mu poskočila brada a pohlédl na ni: „A neměl bych?“

„Chcete odejít?“

„Chcete vy, abych odešel?“

Zavrtěla hlavou a téměř neslyšně řekla: „Ne.“

Neodvážil se pohnout ze strachu, aby nenarušil křehkou náladu: „To, co jsem říkal, slečno Janellen… neměl jsem vůči vámi nikdy použít tenhle způsob vyjadřování.“

„Vyrostla jsem se dvěma bratry. Nevadí mi hrubší výrazy, Bowie, a dokonce jim rozumím.“

Uličnicky se na něho usmála, ale on to neopětoval. „To, i to další – že jsem vás políbil – je určitě důvod, abyste mě vyhodila. Ale chci vám říct, že jsem to udělal jenom proto, že jsem ztratil hlavu.“

„Ach.“ Po chvíli, během které ticho, napětí i horko zesílily, dodala: „Takže to bylo čistě impulzivní gesto?“

Něco v jejích očích ho přinutilo odpovědět po pravdě. „Ne, tak to nebylo, slečno Janellen. Myslel jsem už dřív na to, že to udělám.“

„Já jsem na to myslela taky.“

Nemohl uvěřit tomu, co právě řekla, přestože ji pozorně sledoval. Pozoroval, jak její rty tvoří slova, a protože se mu bedra naplnila tekutým ohněm, věděl, že nesní.

Ale už to bylo dobré.

Trochu se posunul. Ona zaklonila tázavě hlavu. Setkali se někde uprostřed sedadla. Pár vteřin od jejího lichého přiznání ji tiskl k sobě, ona ho objímala pažemi kolem krku a divoce se líbali.

Rty reagovala pohotově, ale nesměle, což bylo v pořádku, protože ani Bowie neměl zkušenosti s líbáním. Neměl nikdy vlastní ženu a lehké ženské a prostitutky obvykle fázi líbání vynechávaly. Takže se s Janellen teď učili vzájemně, a když pronikl jazykem jejími rty a dotkl se jejího jazyka, oba si pochvalně zamumlali nad tím rozkošným objevem.

Byla její ústa opravdu sladší než ústa jiné ženy, kterou kdy líbal, anebo bylo to proto, že byla první, kterou takhle po francouzsku líbal a měl ji rád, a nebyla to jenom rychlá předehra, než ji položí?

Sklouzl jí rukou k pasu a přitiskl si ji k sobě. Proběhlo jí další lehké zachvění. Panebože, jak to bylo vzrušující. Chtěl by zaznamenat navždy ten záchvěv jejích ňader, krku a úst. Ale pochopitelně nemohl.

Nakonec zvrátila hlavu dozadu a hleděla na něho rychle mrkajícíma očima. Byla zmatená. Tváře jí hořely a dýchala rychle a mělce. Vtáhla rty do úst a pak se udýchaně usmála.

„Bude lépe, když teď půjdu. Jestli nebudu včas u večeře, Key by mě asi šel hledat.“

Rychle se vrátil za volant. „Nejspíš ano.“

„Na shledanou zítra.“

Zaslechl lehounkou zvědavou modulaci: „Hodně brzy.“ Zasmál se, i když byl napjatý, protože se mu pohlavní úd zběsile škubal.

Otevřela dveře a už málem vystoupila, když se otočila a jedním dechem pronesla: „Miluji tě, Bowie.“

Zabouchla dveře náklaďáku, doběhla ke svému autu, vklouzla za volant a odjela. Bowie pozoroval oblak prachu, který se zvedl za jejím vozem, dokud se neusadil. I potom zůstal sedět za volantem náklaďáku, zíral skrz kornaté hmyzí pozůstatky a špínu z naftových polí nalepené na skle, neschopen pohybu, šokován jejími slovy na rozloučenou.

Nu, tohle vysvětlovalo tu líbací orgii, pomyslel si. Janellen Tackettová nebyla při smyslech. Ve skutečnosti byla úplný cvok.

Bowie Cata nikdo nikdy nemiloval.

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

„Jste vzhůru?“

„Teď už ano.“ Budíček na Lařině nočním stolu ukazoval dvě hodiny a tři minuty po půlnoci. „Kdo je to?“

„Key Tackett.“

Zaúpěla, zabořila hlavu hlouběji do polštáře a telefonní sluchátko jí málem vyklouzlo z ruky. „To je zas jeden z těch vašich poplachů?“

„Ano.“

Lara zaznamenala v jeho hlase napětí a probudila se úplně. Tohle nebyla žádná legrace. Posadila se a rozsvítila lampu na nočním stolku. „Co se děje?“

„Znáte státní silnici, které se tu říká Stará Ballardova silnice?“

„Vím, kde to je.“

„Pojedete po ní tři kilometry na jih od restaurace Mléčná královna. Po pravé ruce budete mít odbočku. Je tam starý větrný mlýn, takže to nemůžete minout. Po pár stech metrech odtud po levé ruce je farma. Před ní stojí můj lincoln. Přivezte si svoje nářadí.“

„Jaké nářadí?“

„Lékařské. Pospěšte si.“

„Ale…“

Telefon zmlkl. Odhodila pokrývku a jak se jí nohy dotkly podlahy, rozběhla se. Neodmítnout prosbu o první pomoc byla její druhá přirozenost. Nezarazila se, aby se zamyslela, zda je vhodné, aby reagovala i na tuto výzvu, dokud neuháněla po temné, prázdné silnici. Kdyby se jí Tackettovi chtěli jednou provždy zbavit, co by bylo lepší, než ji vylákat uprostřed noci prosbou o první pomoc na nějakou návštěvu, z níž by se už nikdy nevrátila?

Navlékla si první šaty, které jí přišly pod ruku a na nohy obula tenisky. V ordinaci naplnila lékařskou brašnu materiálem, který by se hodil pro většinu, ale určitě ne pro všechny možné případy, vyžadující první pomoc.

Mohla by velice dobře směřovat do léčky, ale na prosbu o první pomoc by nedokázala říct ne. Jakkoli to bylo divné, uvěřila, že naléhavý tón v Keyově hlase je opravdový.

Projela rychle kolem větrného mlýna, dřív než ho vůbec zaznamenala. Kdyby to nebylo součástí Keyových pokynů, nikdy by si nevšimla úzké, neoznačené cesty. Opřela se a vybrala ostře zatáčku. O pár okamžiků později světlo jejích reflektorů přelétlo selské stavení s trámy ve stěnách. Podle slibu byl před ním zaparkován Keyův žlutý lincoln. Zajela vedle něho, popadla svou tašku a vystoupila.

Jako zběsilí se rozštěkali psi.

Key ji vyhlížel oknem z obývacího pokoje. Jakmile dorazila, otevřel prudce hlavní vchod. Naneštěstí nestihl včas odvolat lovecké psy, kteří vyrazili z různých míst, kde odpočívali, obklíčili Laru a výhrůžně na ni vrčeli. Ztropili hrozný rámus.

Vyskočila na kapotu a kopala nohama, snažíc se odrazit vyjící útočníky. Key ostře zahvízdl, a jejich štěkot rázem ustal. Několik psů kňučelo, když se plížili zpět do svých skrýší.

„Panebože, vždyť mě mohli roztrhat na kusy!“

„Už se nebojte. Pospěšte si.“

Otevřel jí domovní dveře opatřené sítí proti hmyzu. Lara nedůvěřivě položila nohu na zem. Ze tmy se ozvalo výhrůžné zavrčení, ale Key poručil: „Lehni!“ a pes ztichl.

Došla k verandě. „Čí je to dům? Proč jsem zde?“

„Helena přišla o dítě.“

Zarazila se v chůzi a významně na něho pohlédla. Pozval ji rychlým pohybem hlavy dovnitř. Ve světle přívětivého obývacího pokoje Berryových si všiml, že Lařina tvář nenese stopy líčení. Nemarnila ani čas, aby si učesala vlasy. Měla je pořád ještě rozcuchané od polštáře, což mu připomínalo, jak se s ní setkal poprvé. Tu noc neznala jeho jméno. Usmála se na něho několikrát, i tehdy, když mu hrozila, že oznámí šerifovi jeho zranění způsobené střelnou zbraní. Dnes v noci se neusmívala. Její výraz mu říkal, že by ho nelitovala, ani kdyby někde uhořel.

„Kde je?“

„Tady vzadu.“

„Kdy jí začala kapat krev?“

„Kapat?“ opakoval. „Byla zatraceně blízko vykrvácení, když jsem se sem dostal.“

Vedl ji dlouhou, úzkou chodbou. Stěny byly ozdobeny zarámovanými fotografiemi, zachycujícími růst rodiny. Některé z nich časem zežloutly. Nejnovější z nich představovala Helenu v maturitní čepičce a plášti.

Key se postavil stranou a dal Laře přednost při vstupu do ložnice, kde na jediné posteli ležela Helena, tisknouc si k hrudi medvídka a tiše plakala.

„Heleno, je tu lékařka.“ Přistoupil k posteli a vzal ji za ochablou a chladnou ruku. Stiskl ji a snažil se jí do ní vrátit život a teplo.

Nevěděl, co je horší, zda její nynější nešťastná odevzdanost nebo předchozí hysterie. Zavolala mu do baru u Palmy. „Je to nějaká ženská,“ řekl Hap, když mu podával telefonní sluchátko. „Říká, že jí vaše sestra poradila, aby vás zkusila zastihnout tady. Je nějaká vyděšená.“

To byl slabý výraz. Málem ji kvůli hluku v baru nebyl schopen slyšet, ale její znepokojení vnímal zřetelně a jasně. Když dorazil k jejich domu a vtrhl k ní do ložnice, spatřil na prostěradle značné množství tmavé sražené krve. Okamžitě zavolal Laru Malloryovou.

„Ahoj, Heleno,“ řekla nyní, sklánějíc se nad ní, položila laskavě ruku Heleně na čelo. „Všechno se spraví. Postarám se o to, ano?“

Jednala s pacientkou šetrně, ale Helena se nedala utěšit. „Přišla jsem o dítě.“

„Jste si tím jistá?“

Helena přikývla a pohlédla přes pokoj. Lara sledovala její pohled k zamazanému prostěradlu, které Key svlékl z postele a hodil do kouta. Lara se podívala na Keye. „Omluvíte nás, prosím?“

Stiskl Heleně pevně ruku. „Neboj se, drahoušku. Budu v obývacím pokoji, kdybys mě potřebovala.“

„Děkuji, Keyi.“

Vycouval z ložnice. Jakmile zavřel dveře, umístila Lara kolem Heleniny paže manžetu měřiče krevního tlaku. V obývacím pokoji se Key postavil k širokému oknu a zíral do noční tmy. Daleko od městských světel zářily hvězdy. Nikdy se nepřestával divit, kolik jich je. To byl jeden z důvodů, proč rád létal v noci. Jen tehdy mohl plně ocenit nesmírnost oblohy a vychutnat její mír.

Zoufale si přál, aby teď byl tam nahoře.

Jeden lovecký pes vyskočil na verandu, napil se hlučně vody z misky, zívl na celé kolo a pak upustil hlavu na přední tlapy a znovu usnul. Nějaký noční pták naříkavě zapípal. Chvílemi se pohnuly se zavrzáním a zaskřípěním staré trámy ve stěnách. Jinak bylo v domě ticho.

Byl by rád věděl, co se děje v ložnici. Jak dlouho to bude doktorce Malloryové trvat? Čas ubíhal. Když se konečně otevřely dveře ložnice, obrátil se od okna a spěchal jí naproti do půli chodby. Měla chirurgické rukavice na rukou a nesla zakrvavená prostěradla.

„Rozrušuje ji, když je vidí. Potřebují namočit.“

Zavedl ji na zasklenou zadní verandu, táhnoucí se po celé šíři domu. Byla vybavena hlubokým dřezem, do něhož dala prostěradla a pak pustila studenou vodu. „Znáte to tu kolem domu velmi dobře.“

„Její táta je patrně nejlepší lovec ve východním Texasu. Byl jsem s ním na lovu mnohokrát, dokonce už od dětství.“

„Proto víte, jak odvolat ty psy.“

„Ano. Tady jsme se myli, když jsme vyvrhli kořist.“ Kývl dolů na dřez, který se teď plnil růžovou vodou.

Pohled na krev mu nikdy nevadil. Viděl ošklivá válečná zranění; muže, jejichž maso bylo spáleno na kost při požárech naftových studní, viděl dokonce useknutou hlavu muslimské ženy přistižené při cizoložství. Myslel si, že má, pokud jde o násilí, neprůstřelný žaludek, že ho nic nerozhází.

Mýlil se. Tato krev mu strašně vadila. Přejel si rukama obličej a pohlédl pryč od dřezu.

„Prohlédla jsem ten výtok,“ řekla Lara, jako by mu četla myšlenky. „Potratila embryo.“

Přikývl.

„Kde jsou její rodiče?“

„Vzali dnes menší děti do Astroworldu,“ odpověděl mechanicky, zatímco pozoroval, jak si Lara stahuje rukavice. „Helena se necítila dobře a prosila, aby mohla zůstat doma. To je taky dobře. Neřekla jim dosud o dítěti. Představte si, kdyby se jí to nestalo doma, v posteli. Panebože,“ dodal pochmurně, „už pomyšlení na to je nesnesitelné.“

„Mimochodem, čím méně lidí o tom bude vědět, tím lépe, že? Zejména pro vás. Když se na to podíváme takto, jste teď mimo nebezpečí.“

I když to od něho vyžadovalo veškerou sílu vůle, nechal tu urážku být.

Když byl dřez plný, zavřela kohoutek. „Dala jsem Heleně injekci na zpomalení krvácení a sedativum, aby usnula. Ať ráno přijde do ordinace; udělám jí kyretáž.“

„Dobrá. Její rodiče by se neměli vrátit dřív než zítra pozdě večer.“

„To už bude doma, i když doporučuji pár dnů odpočinku v posteli. Může jim říct, že dostala záchvat silných křečí, což, je bohužel pravda.“ Po výmluvné pauze dodala: „Také rovněž velice doporučuji, aby pohlavní styky byly na několik týdnů zastaveny. Budete si muset hledat zábavu u někoho jiného.“

Pohlédl jí do očí. Aby vyrovnal to, jak si jej pohrdavě měřila, řekl: „Nemáte nějaký návrh?“

Dívali se jeden druhému do očí tak dlouho, dokud psi nespustili znovu štěkot. Bouchly dveře od auta. Na verandě zazněly chvatné kroky.

„Heleno?“

Key obešel Laru a prošel do obýváku. Stál tam Jimmy Bradley a poděšeně se rozhlížel.

„Keyi?“ vykřikl. „Co tady děláš? Zajel jsem si dnes večer s několika kámoši do Longview se trochu povyrazit. Když jsem se vrátil domů, bratr mi říkal, že jsi volal. Říkal, že se tady mám zastavit. Co se stalo? Kde jsou všichni? Kde je Helena?“

„Je v ložnici.“

Jimmy si povšiml Lary, která právě vešla do pokoje, vrhl na ni zmatený pohled a pak se obrátil zpátky na Keye. „Co se tady děje?“

„Tohle je doktorka Malloryová.“

„Doktorka? Kvůli Heleně?“

Key položil mladíkovi ruku na rozložité rameno. „Potratila dnes večer, Jimmy.“

„Cože?“ Polkl na sucho, vrhl další pohled na Laru a pak na Keye. „Ježíšmarja.“ Opustil Keye, proběhl chodbou a vrazil do ložnice: „Heleno?“

„Jimmy, ach Jimmy! Je mi to líto!“

Key se díval na Laru. Ta zírala na něho, bledá a s ústy otevřenými překvapením. „Je mi líto, že vás musím zklamat,“ pravil suše, „ale to dítě nebylo moje. Helena mne požádala o pomoc, protože věděla, že mi může důvěřovat.“ Dopřál si jen okamžik oprávněného rozhořčení, než se prudce obrátil a následoval Jimmyho do ložnice. Jimmy se posadil na okraj postele, tiskl Helenu k sobě a objímal jí ramena a záda. Oba plakali.

„Proč jsi mi nic neřekla, Heleno, proč?“

„Protože jsem se bála, že bys odmítl to stipendium. Nechtěla jsem, aby ses musel vázat na mě a na dítě.“

„Miláčku, dokud zvládnu ten zatracenej fotbal, tak můžu chodit do školy. Téhle koleji je jedno, jestli mám tři ženy a šest dětí. Měla jsi mi to říct. Takhle jsi tím peklem procházela sama.“

„Pomohl mi Key.“ Popotáhla. „Věděla jsem, jak si ho vážíš, a tak, když jsem nevěděla, na koho jiného se obrátit nebo co dělat, požádala jsem ho o radu. Přesvědčoval mě, abych ti to řekla, ale taky mi slíbil, že nic neprozradí.“

„Myslel jsem, že už bych neměl to tajemství dál zachovávat, Heleno,“ řekl jí Key od otevřených dveří. „Měl jsem pocit, že Jimmy má právo to vědět, a tak jsem mu dnes večer zavolal.“

„Jsem rád, že jsi to udělal,“ řekl Jimmy vřele.

„Já už teď taky,“ dodala Helena tiše a tiskla se mu k hrudi. „Tolik jsi mi chyběl.“

„Ty mně taky. Když ses se mnou rozešla, byl jsem z toho pár dnů šílený. Potom se rána zacelila. Nedovedl jsem si představit, proč bys mě tak náhle přestala mít ráda.“

„Ale já jsem tě nepřestala milovat. A nikdy nepřestanu. Bylo to proto, že tě miluji tak moc, že jsem se pro tebe nechtěla stát břemenem, brzdit tě anebo ti zabraňovat, abys využil tuto příležitost.“

„Jak by ses pro mne někdy mohla stát břemenem. Jsi má druhá půlka, Heleno. Ty to nevíš?“ Jimmy sklonil hlavu a měkce ji políbil na rty, pak ji znovu zvedl a zašeptal. „Je mi líto našeho dítěte.“

Když Helena začala znovu plakat, Key pochopil, že nastal čas opustit mladé milence, aby se propracovali svým smířením a lítostí sami. Vstoupil do ložnice jen na chvíli nutnou k tomu, aby odtud vyzvedl Lařinu černou brašnu.

„Než se vrátí její rodiče, udělej něco s těmi věcmi na zadní verandě,“ řekl Jimmymu. „A zavez ji hned ráno do ordinace k doktorce Malloryové. Nikdo jiný se o tom nikdy nedoví.“

Mladík přikývl. „Děkuji, Keyi. Jsi fantastickej.“ Key si políbil špičku prstu, přitiskl ji k Helenině spánku a pak opustil pokoj.

Našel Laru v obýváku, sedící se založenýma rukama na pohovce. Dívala se na něho s tichou výčitkou. „Měl jste mi to říct.“

„A pokazit vám zábavu? Vzpomeňte si na ty hodiny, kdy jste měla požitek z toho, jak mnou pohrdáte.“

„Je mi to líto.“

Byl náhle velice unavený a nelíbilo se mu prodlužovat to. Pokaždé když byli spolu, šli si vzájemně po krku. Emocionální události dnešní noci způsobily, že se cítil vyčerpaný. Bojovnost v něm uhasla. „Zapomeňte na to.“

Vstala a natáhla se pro brašnu. Podal jí ji. Jako kotva jí stáhla ruku až k zemi. „Jste v pořádku?“ zeptal se. „Nevypadáte nijak slavně.“ Také ona vyhlížela unavená až do krajnosti a deprimovaná. „Jste bledá.“

„To není nic divného. Probudil jste mě z hlubokého spánku a já neměla ani čas přibarvit si tváře.“ Pohnula se k hlavním dveřím. „Mohu se odtud dostat, aniž by mě roztrhali ti zpropadení psi?“

Key otevřel dveře a opustili společně dům. Psi se probudili, ale Key jim mrzutě přikázal, aby zůstali tam, kde jsou. Když se Lara doslala do svého auta, opřela se čelem o volant.

„Jste si jistá, že jste v pořádku?“

„Jenom unavená.“

Zvedla hlavu a natáhla se, aby zavřela dveře. Ustoupil a nechal ji, aby je zavřela, a pak pozoroval, jak odjíždí. Sledoval ji pohledem i tehdy, když nastupoval do svého „pasáckého“ auta. Jela pomalu, jako by se naučila řídit teprve nedávno.

Na křižovatkách uvažoval, zda se má vrátit k Palmě. Bylo pozdě. Teď už tam budou jenom ti nejopilejší z opilců. Neměl chuť na další pití. Ale nebyl ani připraven vrátit se domů, kde se cítil vždycky klaustrofóbně.

V opačném směru zmizela koncová světla Lařina vozu za terénní vlnou. „Ale k čertu,“ mumlal si, když otáčel lincolna.

Přes protesty příliš čiperně nevypadala. Byl zodpovědný za to, že ji v tuhle noční dobu vytáhl z postele. To poslední, co pro ni mohl udělat, bylo sledovat ji, aby se vrátila bezpečně domů.

Lara si ve zpětném zrcátku nevšimla jeho reflektorů, a tak to pro ni bylo jako nepříjemné překvapení, když lincoln zabočil na příjezdovou cestu ve chvíli, kdy odemykala zadní dveře do ordinace.

„Je zavřeno!“ zvolala. Keye to neodradilo, připojil se k ní na zadních schodech. „Co teď ještě chcete? Proč mě nenecháte v klidu?“

Hlas se jí roztřásl. Jestli si ona sama uvědomila svou slabost, on si toho určitě všiml také. Slzy, které se jí podařilo zadržovat během cesty domů, jí naplnily oči a rozmazaly jeho obraz.

Obrátila se k němu zády a zastrčila klíč do zámku. Vlastně se o to aspoň pokusila, ale její zrak byl zkalený a ruce nejisté.

Key se protáhl kolem ní. „Udělám to.“

„Jděte pryč!“

Vzal jí klíč z ruky, snadno jej zastrčil do zámku a otevřel dveře. Začalo houkat poplachové zařízení. Předešel ji a došel k ovládacímu panelu.

„Jaký je kód?“

Chtěla mu říct, aby táhl k čertu, chtěla ho vyhodit násilím, ale neměla sílu ani na jedno, ani na druhé. „Čtyři-nula-čtyři– pět.“ Stiskl kód a houkání přestalo. „Nebude vám k ničemu, že znáte kód,“ řekla mu otráveně. „Zítra ho změním.“

„Kde máte konvici na kávu?“

„V kuchyni. Proč?“

„Protože vypadáte jak zelená sedma, jako byste se chtěla každou vteřinu složit. Šálek silné kávy bude zřejmě dobrý, ať už vás trápí cokoli.“

„Jestli mě něco trápí, jste to vy. Nechte mě o samotě, a bude mi dobře. Nemůžete to udělat? Prosím? Je to tak jednoduché! Prostě vypadněte!“

Nechtěla se před ním zhroutit, ale už neměla na výběr. Při posledních dvou slovech se jí hlas zlomil. Zvedla ruku, aby mu ukázala k zadním dveřím, ale místo toho si ji zvedla k ústům, aby zakryla vzlyk, zatímco se pod ní podlomila kolena. Zhroutila se na nejbližší židli. Slzy jí zaplavily oči. Ramena se jí roztřásla. Přes nejlepší úmysly nedokázala zadržet zoufalé vzlykání.

Opřela si paži o opěradlo židle, položila si hlavu do ohbí lokte a podala se výlevu citů. Hrdost ji opustila. Žal, hořkost a bolest si prorazily cestu na povrch, a jelikož byly tak dlouho potlačovány, nedaly se utišit.

Keyovi sloužilo ke cti, že nezasáhl tak, že by kladl otázky anebo se snažil ji banálně utěšovat. Světlo zůstalo vypnuté a ochrana tmy jí poskytovala určitou útěchu. Plakala, dokud ji nerozbolela hlava. Potom na několik minut zabořila obličej do rukávu a trpěla následnými šoky násilné katarze. Chvění přicházelo ve vlnách, dosti silných, ale už nedostatečných na to, aby jí způsobily další příval citů.

Nakonec zvedla hlavu a očekávala, že ho uvidí, jak tu stojí a pase se na ní pohledem. Byla však sama, ale všimla si, že z kuchyně proniká na chodbu slabé světlo. Vratce se postavila, odhodila si vlasy z čela a odešla do kuchyně.

Opíral se o sporák. Rozsvícené bylo jen noční světlo nad kuchyňskou linkou. Vrhalo temné stíny na Keyovu tvář, jak srkal kávu z kouřícího se šálku. Našel láhev brandy. Stála otevřená na poličce. Ucítila její ostrou vůni, jež se lákavě mísila s vůní čerstvé kávy.

Jakmile Laru spatřil, kývl směrem ke kávovaru.

„Mám vám nalít?“

„Ne, děkuji. Dokážu to sama.“ Hlas jí zněl od tolika slz ochraptěle. Rozrušovalo ji, že je na její vlastní půdě a chová se v noční době nedlouho před úsvitem v její kuchyni jako doma. Key Tackett, její zapřísáhlý nepřítel, se prohrabuje v její spíži, zachází s jejími věcmi a teď jí nabízí, že jí nalije její kávu v její vlastní kuchyni.

„Už je vám líp?“

Pokoušela se za jeho, jak se zdálo, nevinnou otázkou nalézt nějaký sarkasmus, ale žádný neuslyšela. Přikývla, odnesla si šálek na kuchyňský stůl a posadila se. Dala si doušek. Káva byla horká a silná, taková, jakou by uvařil muž. „Můžete teď odejít. Nemusíte tu zůstávat. Nemám sebevražedné sklony.“

Nevzal v úvahu, co řekla. Odsunul se od sporáku a s lahví brandy v ruce se posadil naproti ní. Přilil jí do šálku dávku.

Oči měl pevné a ostražité, až ji to rozrušovalo. Špičkami prstů hladil nahoru a dolů skleněný povrch konvičky s kávou, kterou držel v silných, opálených rukách. Dostala strach, že kdyby je pozorovala příliš dlouho, mohlo by ji to zhypnotizovat.

„Co se vám to vlastně přihodilo?“

Sebevědomě si odhrnula vlasy za uši. „To se vás skutečně netýká, ne?“

Hlava mu poklesla kupředu a zaklel, když vydechl.

Vlasy mu rostly spirálovitě kolem temena. I ve slabém světle mohla vidět neposlušné chomáče, s nimiž by měl co dělat i ten nejschopnější kadeřník. Možná proto si nechával vlasy růst dlouhé a volné, bez zvláštního střihu.

Když zvedl hlavu, pohlížel rozzlobeně. „Nechcete dovolit, abych byl hodný chlapík, viďte?“

„Vy nejste hodný chlapík.“

„Možná že se snažím změnit.“ Uštědřila mu nedůvěřivý pohled, který jen zvýšil jeho zlost. „Zakopejte pro jednou tu válečnou sekyru, ano? A zakopejte ji někde vedle mé lebky. Nemůžete zapomenout na mé příjmení? Alespoň dočasně? Já se pokusím zapomenout vaše, souhlas?“ Hleděl jí do očí, dokud je nesklopila.

Přijal to jako ústupek a řekl: „Děkuju vám za to, co jste dnes v noci udělala. Bylo to nad moje síly, pochopil jsem to v okamžiku, kdy jsem uviděl, jak na tom Helena je, fyzicky i citově. Byla to pekelná situace a vy jste ji zvládla jako opravdový profesionál. Byla jste… báječná.“

Lara znovu pátrala po sarkasmu, ale žádný v tom nepostřehla. Věděla, že pronést ta slova bylo pro něho obtížné. Bylo by od ní hulvátství nepřijmout poklonu. „Děkuji vám.“ Pak dodala se sebekritickým úsměvem: „Ve skutečnosti jsem dobrá ve výjimečných situacích. Nikdy se nezlomím pod tlakem. Teprve potom, pak se zhroutím.“

Zdálo se, že promluvil znovu až po delší době. A to tichým hlasem, který vybízel k důvěře. „Kvůli čemu jste se tak rozplakala, Laro?“

Měla pocit, že reaguje nejenom na jeho tón, ale i na to, že ji oslovil křestním jménem. Přesto ještě zaváhala, nechtíc před ním obnažit svou duši. Avšak jaký to teď mělo smysl? Byl již svědkem toho, jak ztratila sebekontrolu.

Bolelo ji v krku od dlouhého pláče. Odkašlala si, než promluvila. „Moje dcera. Týkalo se to mé dcery.“

„Myslel jsem si to. Pokračujte.“

Zvrátila hlavu vzad a pak s ní zakroužila od jednoho ramene k druhému. „Někdy, když se nějaký případ týká dítěte, mívám noční můru. Ashley zase znovu umírá.“ Vysmrkala se a utřela si nos do papírového kapesníku ze zásobníku na stole.

„Bylo to dvakrát v posledních několika dnech. Nejdřív Letty Leonardová. A teď Helenin plod. Když vím, že malý bezbranný nevinný život je nesmyslně ztracen…“ pokrčila výmluvně rameny. Pořád se mě to hluboce dotýká.“ Upila kávy z šálku, který jí ztěžkl v třesoucí se ruce. To brandy nebyl špatný nápad. Zahřívalo ji vnitřnosti a uklidňovalo.

„Řekněte mi o ní.“

„O kom? O Ashley?“

„Hezké jméno.“

„Byla hezká.“ Usmála se tiše, s rozpaky. „Každá matka si to myslí o svém dítěti, to vím, ale Ashley byla hezká. Ode dne, kdy se narodila. Světlovlasá a modrooká. Vypadala jako andílek. Měla dokonale kulatý obličejíček a růžové tvářičky. Opravdu krásné dítě. A bylo to taky hodné dítě. Spokojená, neplakala moc, ani v prvních měsících života. Měla nezvykle šťastnou povahu. Smála se jako sluníčko. I cizí lidé si toho všímali. Ona… zářila. Ano, zářila,“ dodala zamyšleně.

„Zdálo se, že je stvořená k tomu, aby vyvolávala u všech kolem sebe smích, aby rozzářila místnost, když do ní vešla. Určitě rozzářila můj život.“ Káva jí stydla. Objala šálek oběma rukama a marně se pokoušela teplo zadržet.

„Do okamžiku, kdy se narodila, jsem byla zoufale nešťastná. Randallova práce si vyžadovala jeho veškerý čas a soustředění. Montesangre je odporná země. Všechno se mi tam hnusilo. Podnebí, země, lidé. Žít tam ve vyhnanství bylo nejhorší období mého života, nebo jsem si to v té době myslela.

Nechápala jsem, co je to skutečné zoufalství, dokud jsem neztratila dítě.“

Odmlčela se na chvíli, aby odrazila další dusivý záchvat smutku. Namáhavě polkla a krátce si přitiskla pěst na rty. Když měla pocit, že už zase může bezpečně mluvit, odkašlala si znovu a pokračovala.

„Ashley mi dokonce i tuhle hroznou zemi změnila na snesitelnou. Když jsem ji kojila, životodárná síla se rozlévala mezi námi oběma. Celé týdny potom, co jsem ji odstavila, mě bolely prsy.“ Zakryla si prsy rukama, pociťujíc znovu bolest způsobenou jejich zbytečností a výčitkami. Potom, když zase přišla k sobě, svěsila ruce a mrkla na Keye. Seděl nepohnutě, pozoroval ji a poslouchal. „A potom zemřela.“

„Ona nezemřela. Byla zabita.“

Upila kávy, ale ta už byla nyní studená, a tak šálek odstrčila. „Právě. V tom je přece rozdíl, ne?“

„Určitě.“

Čekala, že řekne ještě něco, ale neřekl. „Co vlastně potřebujete? Podrobný popis událostí?“

„Ne,“ odpověděl klidně. „Myslím, že to vy ho potřebujete.“

Už měla na jazyku, aby šel k čertu, ale slova odumřela nevyslovená. Neměla dost energie k odporu. Možná o tom skutečně potřebuje mluvit.

„Jeli jsme na party,“ začala. „Bohatý místní obchodník uspořádal oslavu narozenin jednoho ze svých sedmi dětí. Nijak zvlášť se mi tam nechtělo. Věděla jsem, že to bude snobárna. Způsob, jakým se bohatí Montesangréňané honosili svým bohatstvím, přiváděl člověka málem k sympatiím s povstalci. V každém případě Randall trval na tom, abychom se večírku zúčastnili, protože hostitel byl vlivný člověk.

Oblékla jsem Ashley do nových šátečků. Žlutých, což byla její oblíbená barva. Dala jsem jí žlutou mašli do vlasů, úplně nahoru, kde měla nejhustší kudrny.“ Ukázala to na svých vlastních vlasech.

„Randall zařídil, aby někdo z ambasády řídil auto, protože si myslel, že bude působivější, když přijedeme se šoférem. Seděl na předním sedadle vedle řidiče. Ashley a já jsme seděly vzadu. Říkala jsem si s ní ‚paci-paci-pacičky‘. Vůz se blížil k živé křižovatce. Ashley se smála a jásala. Byla šťastná.“

Lara nemohla dál. Opřela si hlavu do dlaně a zavřela s úsilím oči, které ji pálily. Po chvíli se donutila k pokračování.

„Řidič zastavil na červenou. Náhle vůz obklíčili ozbrojení maskovaní povstalci. V té chvíli jsem si nic neuvědomovala. Všechno se přihodilo příliš rychle. Nevěděla jsem, že něco není v pořádku, dokud řidič neupadl dopředu na volant. Byl střelen zblízka do hlavy. Druhá kulka prorazila čelní sklo a zasáhla Randalla. Třetí kulka byla určena také jemu, ale uhnula se stranou. Místo něho zasáhla Ashley. Tady.“ Dotkla se strany svého krku. „Její krev mi stříkla do obličeje a na prsa. Vykřikla jsem a lehla na ni, abych ji chránila. Právě tehdy jsem byla zasažena, zezadu do ramene. Ani jsem to necítila.“

Odmlčela se, seděla a zírala do prázdna. Pokračování si vyžádalo velké úsilí, ale věděla, že proces uzdravování je obvykle bolestný.

„Čumilové začali křičet. Lidé nechali auta běžet naprázdno a rozbíhali se všemi směry hledajíce úkryt. Oni však byli v bezpečí. Povstalci šli po nás. Tři z nich otevřeli pravé přední dveře a popadli Randalla. Křičel bolestí a rozhořčením. Myslím, že jeden z ozbrojenců ho udeřil do spánku pažbou pistole. Randall ztratil vědomí, než ho donesli do čekajícího náklaďáku. To všechno jsem četla později v novinách, potom, co ho popravili. V okamžiku, kdy ho unesli, jsem si nic neuvědomovala. Věděla jsem jenom, že mé dítě umírá.

Věděla jsem to, ale nedokázala jsem to přijmout,“ pokračovala chraptivým hlasem. „Vzlykala jsem. Nemohla jsem jí zastavit krvácení. Strčila jsem jí prst do díry po kulce na krčku, abych krvácení zastavila. Pár minut po útoku přijela policie, ale já jsem byla hysterická. Museli mi vytrhnout Ashley násilím. Vtáhli mě do záchranky, a pak si už na nic nepamatuji. Ztratila jsem vědomí. Když jsem se probudila, byla jsem v nemocnici v Miami.“

Neuvědomila si, že se jí slzy koulí po tvářích, dokud jedna z nich nezasáhla koutek jejích rtů. Olízla ji. „Přepadení našeho vozu bylo oficiálním zahájením revoluce. Povstalci napadli také tu oslavu narozenin. Byl to masakr. Přežilo ho jen několik málo osob, aby o tom mohly mluvit. Bezpochyby bychom byli zabiti tam. Nevím, proč se rozhodli napadnout nás cestou.

Kvůli tomu, co se stalo Randallovi, uzavřely Spojené státy velvyslanectví v Montesangre – tedy to co z něho zbylo potom, když bylo vydrancováno – a okamžitě přerušily diplomatické styky s novou vládou. Po popravě vrátili revolucionáři Randallovo tělo do Států.

Bylo to spíše gesto opovržení než velkorysosti, protože zároveň zaslali krvavé fotografie popravčí čety státnímu sekretáři. Neposlali zpět Ashleyiny ostatky, ani fotografie jejího těla nebo rakve. Žádný úmrtní list. Nic. Ignorovali veškeré požadavky Washingtonu buď o více informací, anebo o vydání jejího těla. Po nějaké době ztratil Washington zájem a přestal ho vyžadovat. Otravovala jsem je dál, ale pokud jde o naši vládu, záležitost byla uzavřena.

„Ach, bože,“ zakryla si rukama tvář, „moje holčička je pořád ještě tam. Už se jí nikdy nedotknu. Nepodívám se jí naposled do tváře. Nikdy ji naposled nepolíbím. Je tam někde v té mizerné zemi. To…“

„Ale ne, Laro.“ Byl tam, v okamžiku, vedle její židle, a hladil ji po vlasech. „Máte pravdu, je to hrozná noční můra, ale pro Ashley to všechno skončilo ve vteřině. Netrpěla ani strachem, ani bolestí.“

„Ano, všechna bolest zbyla na mne. Děkuji za to Bohu. Ale čas od času je to tak drtivé, že si myslím, že už to nevydržím. Od toho není pomoc.“ Přitiskla pěsti k hrudi. Tak hrozně to bolí. Chci své dítě zpátky!“

„Tiše. Netrapte se tak. Ne.“ Zdvihl ji na nohy a objal ji.

Prsty se jí instinktivně zapletly do plátna jeho košile a přitiskla se mu tváří na prsa. „Nikdy na to nezapomenu. Ale jsou chvíle, na které si nemůžu vzpomenout. Jako rámečky od filmu, z nichž byly vystiženy obrázky, a já se obávám, že byly důležité. Chci si na ty chybějící úseky vzpomenout, ale paměť mi vynechává. Někdy málem tu ztracenou vzpomínku popadnu, ale hned mi zase vyklouzne. Jako bych měla strach ji zachytit. Bojím se těch věcí, na které si nemohu vzpomenout.“

„Pst. Všechno je v pořádku. Je to pryč a vy jste v bezpečí.“

Šeptal ji tato ujištění do vlasů, dřív než se mu rty přisunuly k jejímu obočí. Lara si uvědomila, jak dobré je cítit, že ji drží někdo, kdo je fyzicky silnější než ona sama. Neměla nikoho, s kým by mohla toto své hoře sdílet. Nemohla se opřít ani o své rodiče, kteří za vše, co se stalo včetně Ashleyiny smrti, bezvýhradně vinili ji. Všichni přátelé ji opustili, když se ocitla na prvních stránkách novin jako Clarkova milenka. Léta nesla toto břímě samotná. Byl to nečekaný luxus o někoho se opírat a na pár okamžiků se zbavit části nesnesitelného břemene.

Key jí podepřel špičkami prstů bradu, zvedl jí hlavu a přejížděl jí svými rty po jejích. „Už neplačte, Laro.“ Tichá slova se lehce rozplynula proti jejím ústům. „Už je to pryč.“ Znovu se svými rty otřel o její. „Neplačte.“

Pak ji políbil – hlubokým, horkým, vlhkým a tázavým polibkem.

Lařiny oči se pomalu zavřely. Dostala závrať ve víru živočišného tepla. Její vůle se dobrovolně vzdala a vědomí se oddalo smyslům, a dál nemělo význam nic jiného než kontakt – úst s ústy, jazyka s jazykem, muže se ženou. Splnilo jí to primární potřebu, jejíž existenci si ani neuvědomovala.

Její reakce byla instinktivní. Její ruce se ho chtivě chopily. Zlomila se v pase, což je čistě ženské gesto, tichá výzva k důvěrnosti.

Jakoby z dálky uslyšela jeho tiché zaklení, pak ucítila, jak se jí jeho ruce sunou z ramen dolů po zádech až na hýždě, a přitahují ji k němu, tisknouce ji blíž a blíž.

Byla to tato náhlá a šokující důvěrnost s jeho tělem, nebo možná sebezáchovné probuzení zdravého rozumu, které ji navrátilo ze smyslné mlhy do chladné reality.

Odstrčila se od něho a otočila se k němu zády. Hledajíc oporu, opřela se před sebou o kuchyňskou linku. Několikrát se zhluboka nadechla a pokoušela se marně přehlížet touhu, která v ní bouřila.

„Vezměte mě tam.“

Neřekl nic.

Nechala linku linkou a obrátila se k němu. „Vezměte mě tam. Musím se dovědět, co se stalo s mým dítětem. Musím uvidět jeho úmrtní list, dotknout se půdy, kde je pochováno. Pochopte… něco.“

Tvář se mu stále nepohnula.

„To ukončení, to závěrečné rozloučení, je pro pozůstalé podstatné. Proto máme pohřby, pohřební projevy a bdění u rakve.“ Pořád ještě nic neřekl. „Tak zatraceně. Řekněte něco!“

„Vy jste nekecala. Vy máte opravdu v úmyslu se tam vrátit.“

„Ano. A vy mě tam odvezete letadlem.“

Založil si ruce na prsou. „Proč bych měl zrovna já udělat něco tak pitomýho?“

„Protože jste dost chytrý na to, abyste si uvědomil, že mám pravdu. Clark zařídil, aby Randall byl jmenován velvyslancem v Montesangre. Mé dítě zahynulo v důsledku zbabělých politických machinací vašeho bratra.“

„To je přinejlepším diskutabilní,“ řekl, „a tak, abyste posílila svoji argumentaci, rozhodla jste se pustit se do francouzských polibků, je to tak?“

Obličej jí zrudl. „Vůbec si navzájem nerozumíme,“ pronesla mrzutě.

Vydal jízlivý, posměšný zvuk. „Víte, doktorko, právě jste splnila všechna moje očekávání. Ve skutečnosti jste je překonala.“ Dlouze a tiše zahvízdal a zavrtěl rukou, jako by se dotkl něčeho horkého. „Jeden malý polibek a jste připravená, miláčku.“

Zachechtal se urážlivě, když si ji změřil, a vyrazil ke dveřím. „Najděte si jinýho pitomce. Už jsem vyrostl z toho, abych trávil prázdniny ve válečné zóně. Jsem si naprosto jistej, že mě nezajímá ukájet se na pozůstatcích po bráchovi.“

Byl tak rozzuřený, že řídit přitom auto bylo životu nebezpečné, ale nicméně zamířil lincolnem k domovu a řítil se nocí jako tank. Zlobil se na ni, ale to nebylo nic nového nebo překvapujícího.

Překvapením bylo, že se zlobil sám na sebe. On, který nikdy nerozebíral své činy nebo se neomlouval za nic, co udělal, byl teď pronásledován pocitem viny, protože zatoužil po milence svého zemřelého bratra. Kdyby okolnosti byly odlišné, kdyby mu dala zelenou, tak by si právě teď stahoval boty.

Panebože, copak nemá tak pevný charakter, aby nezatoužil po ženské, která zavinila bratrův pád? Jody má koneckonců pravdu, pokud jde o něj. Kdo zná lépe povahu dítěte než jeho matka? Je zkažený až do kořene, stejně jako jeho otec. Pokud jde o ženy, nemá žádnou odpovědnost ani svědomí. Kdyby je měl, jeho pohlavní úd by teď nebyl tuhý, že by se jím daly zatloukat hřebíky, a chuť úst Lary Malloryové by mu dosud nezůstávala na jazyku.

Když dospívali, on a Clark, měli některé věci společné, někdy dobrovolně, někdy z donucení rodičů. Půjčovali si svetry, vodu po holení nebo skatebordy. Ale nikdy neměli společně ženy. Ani ochotná děvčata ve škole, dokonce ani prostitutky.

Tato tichá dohoda vznikla v době jejich dospívání, možná proto, že romantika byla jediná sféra, ve které nechtěli soutěžit. Jako bratry je soustavně srovnávali, ale oni si narýsovali čáru, když došlo na sexuální schopnosti. Key nikdy nechtěl děvče, se kterým chodil Clark na rande před ním, a i když neviděl Clarkovi do hlavy, představoval si, že jeho bratr má stejné pocity. Proto ho jeho touha po Laře Malloryové tak popletla a rozzuřila. Porušil jedno ze svých vlastních přikázání.

Věděl, že se prostě musí z té touhy po ní nějak sebrat, protože by si to nikdy nedokázal odpustit. Toužit po ženě, která pošpinila jméno jeho bratra a zničila jeho budoucnost, bylo hříšné. A zatímco hřích ho nikdy nedokázal odvrátit od něčeho, co chtěl udělat, hloupost určitě ano.

To bylo jádro jeho hněvu. Připadal si jako hloupý blázen, že poslouchal jako starý důvěřivý podivín, když mu naservírovala tu svou srdceryvnou historku. Dokonce jí připravil kávu, pro pánaboha! A pak udělal ještě krok, objal ji a políbil.

„Do prdele!“ Udeřil do volantu pěstí.

Ona se mu nejspíš ještě směje, protože ví, že mu vznítila v útrobách takový oheň, o němž pochybuje, že by ho dokázalo uhasit deset jinejch ženskejch. Žádná žena vás nenechá takhle ústy se laskat, aniž by zatraceně dobře nevěděla, co to s vámi udělá. Není divu, že si ten okamžik vybrala, aby zase vytáhla ten nápad s cestou do Střední Ameriky. Myslela si, že ho zasáhla natolik, že by ji vzal třeba na Mars, kdyby si o to řekla.

Musíš se snažit víc, doktorko, pomyslel si s domýšlivým úsměvem. Mnoho žen ho dokázalo rozvášnit, ale ani v největším zápalu ho úplně neopouštěl rozum.

Nevypadala však nijak zvlášť samolibě, když odcházel. Vyhlížela stejně zmatená a ponížená, jak se nyní cítil on sám. Je pravda, že příběh smrti její dcery je srdcervoucí. Pořád jí ještě nevěřil, ale když došlo na vraždu Ashley, kdo by mohl pochybovat, že její bolest je opravdová? Smrt dítěte jí otřásla a ona to dosud nepřekonala.

Když jsem ji kojila, životodárná síla se rozlévala mezi námi oběma.

Zdálo se, že je jejím posláním dělat lidi kolem sebe šťastnými.

Zbožňovala to dítě a jeho smrt byla pro ni horší než brutální poprava Randalla Portera. Pochopitelně, v důsledku ošklivého skandálu, do něhož byl zapleten Clark, už nestálo jejich manželství na pevných základech. Jak se sama přiznala, byla v Montesangre zoufale nešťastná. Jen narození dcery jí tam učinilo život snesitelný. Pro ni musela být Ashley jako cena útěchy, jako znamení, že jí Bůh odpustil. Když ztratila Clarka, zaměřila veškerou lásku a pozornost na své děťátko.

Key náhle pustil nohu z plynu. Lincoln začal zpomalovat.

Zíral slepé do tmy, jež postupně řídla nad východním obzorem. Ale nebyl to blížící se východ slunce, který na něho zapůsobil. Nevšiml si ani, že lincoln, jak se zastavoval, přejel přes střední čáru.

Najednou mu v hlavě zazněla ozvěna čehosi jiného, co Lara řekla.

Světlovlasá a modrooká.

Její úsměv byl jako sluneční svit.

Zářila.

Key znal jen jednoho dalšího člověka, který byl popisován takovými zářivými, slunečními výrazy. Clarka Tacketta Třetího.

„Do prdele,“ zašeptal, zatímco mu ruce nedbale sklouzly z volantu a spadly do klína.

Milovaná Ashley Lary Malloryové byla dítětem jeho bratra.

KAPITOLA PATNÁCTÁ

Ollie Hoskins se pustil do práce v uličce šest; oprašoval svým plumeau konzervy vepřové na fazolích, chili, tortily a tuňáka. Jako ředitel supermarketu Sak’n’Save by mohl svěřit utírání prachu na regálech některému ze skladníků, ale dělal rád nekvalifikované práce – lepil cenovky, rovnal a skládal – protože byly jednoduché a lehce proveditelné. Byla to bezmyšlenkovitá činnost, kterou mohl dělat a myslit na něco jiného.

Sloužil patnáct let u amerického válečného námořnictva, než odešel do výslužby, a zatímco nijak nepostrádal měsíce strávené na moři, vzpomínal s lítostí na svobodu od odpovědnosti, na volnost, které se jako námořník těšil. Nikdy si nepřál stát se důstojníkem a pořád se cítil lépe, když přijímal rozkazy, než když je vydával.

Jednou na jaře na dovolené se na pobřeží v Galvestonu seznámil na pláži s mladou ženou, zamiloval se a do měsíce se s ní oženil. Když nastal čas, aby prodloužil svůj závazek, donutila ho, aby to nedělal a přestěhoval se s ní do jejího domova – Eden Passu, aby mohla bydlet blízko své matky.

Pravděpodobně by na tom byli lépe, kdyby byl zůstal ve službě, myslel si teď Ollie, když přecházel do uličky číslo pět, kde byly regály úhledně naplněny moukou, cukrem, kořením a tuky. Příbuzní jeho manželky ho nikdy opravdu nepřijali mezi sebe. Ollie pro ně byl „odněkud ze severu“ a podle jejich názoru jediná věc horší než být Yankee by byla nějaké etnická zátěž. To že byl „anglo“, ho dělalo snesitelným – jen taktak.

Ani po dvaceti letech nebyl nijak nadšený rodinou, k níž se přiženil a naopak. Rozkvět lásky se už dávno z jeho manželství vytratil. Teď zůstával jedinou věcí, kterou měl společnou s manželkou, jejich syn Tanner.

Každý z nich na něm visel svým způsobem. Matka ho často objímala v demonstrativních záchvatech lásky. Po Tannerově narození už nebyla schopna počít další dítě – stav, který přičítala Olliemu nikoli sobě – a tak se synem zacházela úzkostlivě jako medvědice s mládětem. Byla pyšná na to, že se stal uznávaným partnerem Eriky Winstonové. Skutečnost, že její syn chodí s nejpopulárnější dívkou střední školy, poněkud upevnila její společenské postavení mezi přítelkyněmi.

Ollie neměl proti Erice nic. Byla rozkošná jako obrázek, přátelská a plná elánu. Doufal pouze, že se Tannerovi ten románek nevymkne z ruky. Byl by nerad viděl, aby budoucnost jeho syna byla ohrožena zdravým sexuálním chtíčem.

Ollie se často díval na Tannera a obdivoval výstřednost genetiky, která vyprodukovala z jeho semene a manželčina chabého rodu tak chytrého a pohledného chlapce. Díkybohu že je sportovec. Kdyby chtěl hrát na nějaký hudební nástroj v dechovce nebo by se rád stal se chemikem nebo raketovým vědcem, příbuzní by se mu vyhýbali jako podivínovi. Ale Tanner uměl kopat, házet a chytat míč, a tak ho jeho hulvátští bratranci a strýčkové srdečně poplácávali, pošťuchovali a objímali. Pokládali ho za vlastního a ze zvyku zapomínali, že Ollie je fyzicky odpovědný za jeho původ.

Olliemu to nevadilo. Tanner byl jeho a jemu každý pátek málem ulétly knoflíky u košile, jak se nadýmal pýchou, když dvaadvacítka vyrazila na fotbalové hřiště v rudočerném dresu Bojovných ďáblů. Nastávající sezóna slibovala, že bude Tannerovou dosud nejlepší.

Ollie dorovnal plechovky piva, obešel prodejní poutač sušenek Nabisco na konci uličky a vešel do uličky čtyři – káva, čaj a nápojové konzervy. Uličkou procházely dvě ženy. Mladší tlačila vozík, zatímco starší studovala seznam nákupů.

„Dobrý den, slečno Janellen, dobrý den, paní Tackettová,“ pozdravil je Ollie mile. „Jak se vám dnes daří?“ Nikdy úplně nezvládl texaskou výslovnost. Tenhle nedostatek slovníku ho pořád cejchoval na yankeeského outsidera.

„Dobrý den, pane Hoskinsi,“ odpověděla Janellen.

„Ollie, řekni řezníkovi, ať nám uřízne tři bifteky ze hřbetu, na palec silné. Ale žádný nedochůdčata. Naposledy je uřízl příliš tenký a ještě byly tak tvrdý, že se nedaly rozžvýkat.“

„To je mi líto, paní Tackettová. Postarám se, aby to bylo tentokrát podle vaší ctěné libosti.“ Zrovna tak, jak se u slečny Janellen dalo vždycky počítat s úsměvem, mohl se člověk spolehnout na to, že Jody Tackettová je štěkna. Zalhal, když pravil: „Jsem rád, že jste zase v pořádku.“

„A proč bych neměla?“

Pokoušel se jen přátelsky konverzovat. Podle toho, jak si na něho vyjela, byste si ale mysleli, že ji urazil. „Já jen tak,“ řekl s pocitem, že ho kravata začíná škrtit kolem krku. „Slyšel jsem, že jste se v těchto dnech necítila dobře. Ale to víte, jak se šíří klepy.“

„Cítím se ohromně. Jak můžete vidět.“

„Už dlouho jsme nebyly s maminkou nakupovat.“ Hodná Janellen se pokusila překonat ten trapný okamžik. „Řekli jsme si, že si jednou nakoupíme samy.“

„Nu, je to určitě dobře, vidět vás spolu. Zajdu za řezníkem kvůli těm stejkům a přichystám vám je u pokladny.“ Zastrčil držátko od plumeau do zadní kapsy kalhot, otočil se, obešel konec uličky a narazil do vozíku tlačeného jinou ženou.

„Paní doktorko!“ zvolal.

„Pane Hoskinsi, jak se vám daří?“

„Hm, výtečně.“ Bože bud nám milostiv, pomyslel si Ollie; Jody Tackettová a doktorka Lara Malloryová byly na nejlepší cestě se srazit. Nechtěl, aby se jeho obchod stal jevištěm nějakých zmatků. „Viděla jste ty melouny v oddělení ovoce, paní doktorko? Přišly dnes ráno z jižního Texasu.“

„Obávám se, že celý meloun je pro jednu osobu moc.“

„Rozříznu ho a prodám vám půl.“

„Ne, děkuji, vezmu si raději ananasový meloun.“

Jak se usmála, začalo mu srdce tlouct rychleji. Bez ohledu na reputaci, která provází námořníky, nebyl nikdy zasvěceným sukničkářem. Ale musel by být slepý, aby si nevšiml, že doktorka Malloryová je opravdová fešanda. Její tvář i postava nutila muže, aby se ohlíželi. V Eden Passu se její jméno stalo synonymem pokušitelky.

Upřímně řečeno, nikdy si této její stránky nevšiml. Byla přátelská, ale nikdy neflirtovala. Možná že prostě nebyl její typ, i když rozená koketa flirtuje s každým zástupcem opačného pohlaví. Jako Eričina matka. To je opravdu promiskuitní ženská, pokud kdy nějakou viděl. Doufal, že v tomhle ohledu Erika nebude po ní. Tanner je hodný chlapec, ale nemuselo by to chtít moc povzbuzování od tak hezkého děvčete, jako je Erika, aby udělal něco, co by neměl.

„Budete-li cokoli potřebovat, dejte mi vědět, paní doktorko.“

„Děkuji, pane Hoskinsi. Spolehněte se.“

S lítostí nepřišel na to, jak odvrátit katastrofu. Ustoupil stranou, nechal ji projít a uvažoval přitom, zda by ji možná neměl upozornit, že Jody Tackettová je v sousední uličce. Doufal, že doktorka nebude potřebovat kávu nebo čaj. Sledoval fatalisticky, jak zamířila vozíkem do uličky čtyři. Lelkoval na jejím konci a tvářil se, jako by překládal balíčky datlí a fíků. Modlil se, aby nemusel soudcovat rvačku dvou koček.

Skřípající přední kolečko vozíku doktorky Malloryové se zastavilo. Několik okamžiků bylo ticho a pak ji uslyšel říct: „Dobrý den.“

Janellen odpověděla svým bázlivým slabým hlasem: „Dobrý den, paní doktorko.“

„To jsem ráda, že už je vám líp, paní Tackettová.“ Doktorka Malloryová dala Jody veškerou šanci, aby zareagovala. Když jí nevyužila, doktorka dodala: „Volala jsem vám domů víckrát a chtěla jsem s vámi mluvit.“

„Nemáme si co říct.“ Jen Jody Tackettová dokázala koncentrovat tolik jedovatosti do několika málo jednoduchých slov. „Pojďme, Janellen.“

„Promiňte, paní Tackettová, ale máme si toho povědět dost. Velmi ráda bych s vámi mluvila o Clarkovi.“

„Dřív se sejdeme v pekle.“

„Maminko!“

„Ticho, Janellen! Jdeme.“

„Prosím, paní Tackettová. Paní Tackettová? Paní Tackettová!“

Poprvé byla v lékařčině hlase skryta naléhavá žádost, potom otázka. Nakonec poplach.

„Mami!“

Ollie Hoskins shodil několik balíčků burské pomazánky, jak spěchal do uličky čtyři a viděl, co se stalo. Přišel včas, aby viděl Jody Tackettovou motat se stranou od vozíku. Upažila ruce dlaněmi dolů, jako by se pokoušela znovu získat rovnováhu. Vozík jel kupředu; ztratila oporu a ona upadla na regál plný krabic čaje Lipton. Několik sklenic instantního čaje spadlo na podlahu, rozbilo se a rozsypal se z nich voňavý prášek. Jody se zhroutila dozadu na regál a pak sklouzla na podlahu. Ležela na břiše mezi rozbitými sklenicemi a rozsypaným instantním čajem.

Janellen padla na kolena. „Mami! Mami!“ Lara Malloryová neztratila ani vteřinu. Stále vedle Jody, dřív než Ollie dokázal mrknout. „Zavolejte 911,“ vykřikla na něho přes rameno. „Potřebujeme záchranku.“

On, jako správný voják, předal rozkaz jedné ze svých podřízených, pokladní, která zrovna srovnávala před svou registrační pokladnou cigarety. Otočila se a rozběhla se k telefonu do kanceláře. Ulička se teď zaplňovala ostatními zákazníky, které poplašily Janelleniny zoufalé výkřiky. Opouštějíce své vozíky, směřovali ze všech koutů supermarketu do uličky čtyři. Ollie jim přikázal, aby se zastavili, a lékařka měla místo k ošetření paní Tackettové.

„Podržte jí ruce. Mohla by si něco zlomit.“

Janellen se pokusila chytit Jodyiny mávající ruce, aby se jimi neudeřila o regály. I kdyby si nezlomila žádnou kost, pořádně by si je pohmoždila.

Doktorka Malloryová se prohrabala v kabelce a vytáhla průhledný akrylový přívěšek ke klíčům ve tvaru velikého klíče. Strčila ho Jody do úst a stlačila jím jazyk.

„Bude to v pořádku, bude to v pořádku,“ ujišťovala Janellen. „Dýchací cesty má teď čisté. Držím jí jazyk dole. Může dýchat.“

„Vždyť zmodrala!“

„Teď už nabírá kyslík. Držte jí stále ruce. Pane Hoskinsi, zavolal jste záchranku?“

„Ano, paní doktorko.“ odvětil Ollie briskně. Obrátil se k pokladní, která to potvrdila kývnutím hlavy. „ Můžu udělat ještě něco?“

„Najděte mého bratra,“ řekla Janellen. „Ať sem přijde.“

Jody tekly z koutků úst sliny. Nohama dosud mlátila o zem. Janellen potřebovala veškerou sílu, aby jí udržela ruce. Doktorka Malloryová jí držela jazyk stisknutý přívěškem klíčů, ale dech jí zněl jako kombajn. Ollie neměl Jody Tackettovou nijak rád, ale myslel si, že by si zasloužila trochu soukromí.

„Uvolněte všichni prosím uličku.“

Pochopitelně se nikdo nepohnul. Prorazil si cestu zvětšujícím se davem a běžel do své otevřené, zvýšené kanceláře v čele obchodu.

Jelikož věděl, že Key Tackett je pilot, zavolal Ollie nejdřív na okresní letiště. Key tam nebyl, ale starý Balky Willis mu dal číslo Keyova mobilního telefonu. „Odjel odsud asi tak před čtvrthodinkou. Má ten svůj mobilní krám s sebou.“

O dvacet vteřin později se mu Key ozval ze svého přenosného telefonu jadrným: „Pasáckej auťák.“

„Pan Tackett?“ zeptal se Ollie nervózně. Nikdy se s Keyem nepohádal, ale slyšel o ubožácích, kterým se to stalo. I jeho švagři, všichni zdivočelí jako jeleni v říji, ochotní prolévat krev ze sebenepatrnějších příčin, vyslovovali jméno Keye Tacketta s úctou a respektem. „Tady je Ollie Hoskins ze Sak’n’Save a…“

„Ahoj, Ollie, tuhle večer jsem byl na zápase rudočernejch. Tanner bude letos fantastickej.“

„Ano, pane, děkuji. Pane Tackette, vaše matka tady právě dostala kolaps…“

„Kolaps?“

„Ano, pane. Vaše sestra a…“

„Je v pořádku?“

„Ne, pane. Zavolali jsme záchranku.“

„Jedu tam.“

Ollie zahodil sluchátko a spěchal zpátky do uličky číslo čtyři. Hloučky zákazníků ji blokovaly na obou stranách. „Promiňte, nechte mě projít.“ Měl radost, že objevil, že se mu dostatečně vrátilo vojenské chování, takže ho lidé poslouchají. „Prosím, všichni odstupte,“ přikázal s nově nabytou sebedůvěrou. Vešel a postavil se přímo za doktorku Malloryovou.

„Je to mrtvice?“ zeptala se Janellen bázlivě lékařky.“

„Možná slabá. To ukáže vyšetření. Měla to už někdy?“

„Ne.“

Doktorka se naklonila blíž k ležící ženě. „Paní Tackettová, záchranka je na cestě. Nebojte se.“

Jody přestala lapat po dechu. Ruce i nohy se jí uklidnily a byly nyní ochablé. Kroutila očima ze strany na stranu a snažila se orientovat. Lara jí pomalu vytáhla velký plastový klíč z úst. Byly v něm hluboké otisky zubů, což vysvětlovalo, proč doktorka Malloryová nepoužila prsty, aby uvolnila Jodyiny dýchací cesty. Otřela Jody sliny z brady papírovým kapesníčkem ze své kabelky.

„Omdlela jste, ale už je to za vámi.“

„Mami? Jsi v pořádku?“ Janellen jí sevřela ruku.

„Bude pár minut vyčerpaná,“ řekla doktorka Malloryová. „To přejde.“

„Nechte mě projít? Co tu všichni čumíte? To nemáte nic lepšího na práci? Vypadněte vocaď!“

Davem diváků se prodral Key. Udělali mu cestu. Ollie postoupil vpřed. „Musel jste být někde blízko, když jste tu tak rychle.“

„Děkuji za zavolání, Ollie. Vykliď odtud ty lidi, ano?“

„Ano, pane Tackette!“ Ollie málem zasalutoval. Key Tackett na lidi takhle působil. „Poslouchejte. Slyšeli jste pana Tacketta. Uvolněte tento prostor!“

„Keyi, díky bohu,“ zvolala Janellen. „Maminka omdlela.“

„Jody?“

„Ať se mne ona nedotýká.“

Poklekl vedle matky, ale jeho pronikavé oči visely na lékařce. „Co je s ní?“

„Přesně, jak řekla vaše sestra. Omdlela. Je to vážné a hrozivé, ale nikoli fatální.“

Key se naklonil nad matkou. „Zavolali pro tebe záchranku, Jody,“ řekl tichým, uklidňujícím hlasem. „Bude tu brzy. Vydrž to.“

„Ať jde ode mne pryč. Nenechejte ji, aby se mě dotkla.“

Polykala hlásky, ale bylo jasné, co chce říct.

„Doktorka Malloryová ti zachránila život, mami,“ řekla Janellen laskavě.

Jody se pokusila posadit, ale nemohla. Upřela vražedný pohled na doktorku Malloryovou. I když nemohla vyjádřit své nepřátelství, účinně je dala najevo.

Key udělal rychlý pohyb hlavou. „Běžte pryč, paní doktorko. Nechce vás tu mít blízko sebe. Jen to zhoršujete.“

Janellen řekla: „Keyi, kdyby tu nebyla…“

„Ale…“ přerušila ji lékařka.

„… Slyšela jste mě,“ vyštěkl. „Jděte jí z očí.“

Zírali na sebe, jak se Olliemu zdálo, hrozně dlouho, jako by šlo o víc, než mohlo spatřit lidské oko. Nakonec doktorka Malloryová vstala. Byla viditelně otřesená a hlas se jí chvěl. „Vaše matka je vážně nemocná a potřebuje okamžitou lékařskou pomoc.“

„Od vás ne.“

I když ta slova nebyla určena jemu, Ollie se otřásl před Tackettovým hrdým výrazem a mrazivým tónem.

„Děkuji vám, paní doktorko,“ řekla Janellen klidně. „Postaráme se, aby maminka dostala lékařskou péči, jakou potřebuje.“

Jelikož její služby byly otevřeně odmítnuty, otočila se k Tackettovým zády a zamířila uličkou k čumilům. Udělali jí cestu jako pro Keye. Nevrátila se pro vozík s nákupem, ale zamířila přímo k východu.

Ollie ji pozoroval odcházet a jeho úcta k ní vzrůstala. Ta ale měla úroveň! Neodplížila se kolem okolostojících, ale prošla mezi nimi zpříma a hrdě. Ani Tackettovi, ani ti ťulpasové ji nevystrašili. Rozhodl se, že jí doručí její nákup osobně, jakmile ten zmatek skončí.

Venku zaznělo vytí sirény a za okamžik vtrhli do obchodu saniťáci. Odnesli paní Tackettovou na nosítkách do čekající záchranky, jež rychle odstartovala. Key a Janellen se řítili za ní ve žlutém lincolnu.

Ještě dlouho potom, co všechen rozsypaný instantní čaj v uličce čtyři byl zameten a regály srovnány, zákazníci v obchodě diskutovali o tom, co viděli a slyšeli, a drama bylo převypravováváno novým příchozím, kteří o ně přišli. Spekulovalo se nad vážností stavu Jody Tackettové. Někteří tvrdili, že je příliš lakomá, než aby umřela, a bude žít do stovky. Jiní hádali, že byla jen kousíček od smrti. Někteří nahlas přemítali o budoucnosti Tackettovy společnosti. Přispěla by Jodyina smrt, ať už nastane kdykoli, ke konci naftové společnosti, nebo by Key zanechal toho poflakování po světě a zůstal by v Eden Passu, aby ji řídil, anebo je slečna Janellen dost silná a důvtipná, aby převzala kormidlo? Názory se značně lišily.

Nicméně ty nejšťavnatější klepy tohoto dne se soustředily na doktorku Laru Malloryovou a na to, jak dokonce tváří v tvář smrti odmítla Jody Tackettová její pomoc. Známá aféra doktorky se senátorem Tackettem byla zopakována pro ty, jejichž paměť vybledla.

Ollie se na tyhle tlachající jazyky zlobil. Ne že by jeho názor měl nějaký význam, ale myslel si, že to není vůči doktorce Malloryové správné. Copak nezachránila tu mizernou, odpornou, ubohou potvoru Jody Tackettovou, i když se klidně mohla dívat, jak ta stařena chce spolknout vlastní jazyk?

Byla mu téměř dojemně vděčná, když jí doručil odpoledne nákup. Opakovaně mu děkovala a nabídla mu něco k pití za jeho úsilí. Možná že kdysi byla ženou se špatnou pověstí, ale nyní podle jeho názoru těžko kdy najdete milejší dámu.

„Věřili byste tomu? Stará Jody tam ležela na podlaze v Sak’n’Save, prý jí šla pěna od úst a hrozně sebou cukala a škubala. Přesto v ní zůstalo dost energie, aby odmítla lékařskou pomoc Lary Malloryové.“

Hospodyně uvařila Winstonovým k večeři dušené kuře se sýrem. Darcy ale víc mluvila, než jedla. Fergus přemisťoval bezmyšlenkovitě jídlo z talíře do úst. Erice připadal pokrm, jako by ho někdo vyzvracel. Rozkládala kousky jídla po talíři a předstírala, že jí. Teď když začala brát antikoncepční tabletky, počítala každou kalorii a nebyla vůbec žhavá na kalorický nápor z téhle patlaniny.

Kromě toho matčina radost nad klepy, jež kolovaly městem o tom, jak paní Tackettová omdlela, připravila Eriku o chuť k jídlu. Darcy se dozvěděla všechny nechutné podrobnosti u kadeřnice a líčila jim je s odporným nadšením.

„Počurala si kalhoty. Jody Tackettová si počurala kalhoty. Věřili byste tomu?“ zařehtala se Darcy škodolibě. „Říká se tomu prý inkontinentálnost.“

„Je to ‚inkontinence‘ Darcy,“ opravil ji Fergus, „a nepatří to zrovna k věcem, o nichž bych chtěl mluvit při jídle.“

Erika se chopila sklenice čaje s ledem. „Tannerův tatínek říkal, že doktorka Malloryová zachránila paní Tackettové život. Kdybych tam byla já, nechala bych tu otravnou bábu zhebnout.“

Darcy klepla vidličkou o talíř. „To jsou ale krásný výrazy pro slušnou mladou dámu! Už mě začíná nudit, jak dětinsky ses zbláznila do Lary Malloryové, Eriko.“

„Já jsem se do ní ‚nezbláznila‘. Já si jenom myslím, že od paní Tackettové bylo hloupé, že nedovolila doktorce, aby jí pomohla. Myslím si, že když umíráš, tak je snad každý doktor, i když ho třeba osobně nemáš ráda, lepší než vůbec žádný.“

„Není, jsi-li Jody Tackettová,“ poznamenal Fergus a utřel si ústa. „Ta ženské má srdce z nejtvrdší látky, co na zemi snad vůbec existuje. Souhlasím s tebou, Eriko. Nechal bych ji, ať se udusí.“

„Jako obyčejně jste vy dva proti mně.“ Darcy odstrčila rozzlobeně talíř.

„Proti tobě?“ zeptal se Fergus poděšeně. „Nevěděl jsem, že k tomu zaujímáme nějaké stanovisko. Co to má co dělat s námi?“

„Absolutně nic,“ vyštěkla Darcy. „Jenom bych ráda věděla, co udělalo z Lary Malloryové takovou zatracenou hrdinku v Eričiných očích.“

„Omluvíte mě?“ pronesla Erika otráveně.

„V žádném případě! Nesnědla jsi ani sousto.“

„Nemám hlad. A kromě toho to jídlo je moc tučné. Páchne to sádlem.“

„V tvém věku bych byla šťastná, kdybych měla kuchařku, aby mi uvařila večeři!“

„Ale, prosím.“ Už je to tady zas, pomyslela si Erika, – další ubrečená historka o maminčině nešťastném dětství.

„Neměla by to jíst, nemá-li hlad,“ řekl Fergus.

„Přirozeně, ty ji necháš, aby si dělala, co chce.“

„Děkuji, tatínku. Vrátíme se s Tannerem trochu později.“

„Zase jdeš s Tannerem dnes večer?“ zeptal se Fergus.

„Pochopitelně.“ Erika se podívala na matku a usmála se samolibě. „Teď jsme spolu už oficiálně.“

„Spolu?“

„No chodí spolu,“ objasnila Darcy netrpělivě, aniž se přestala dívat na Eriku. „Nemohu říct, že bych tím byla nadšená.“

Erika, hledíc matce do očí, si dala další hlt čaje. Že si začala brát antikoncepci bylo Darcyino dílo, ale Erika jí to oplácela. Využívala každé příležitosti, aby připomněla matce, že kdykoli má s Tannerem schůzku, mohou provozovat sex bez obav před následky.

Darcy jí na to nemohla říct ani slovo, zejména před Fergusem. Pořád ještě nevěděl o antikoncepčních pilulkách a udělal by Darcy peklo, že jí je zařídila. Držel se starobylé představy, že předmanželskému pohlavnímu styku brání morálka.

Erika si libovala v tom, že udržovala matku soustavně rozladěnou. Její postranní pohledy a narážky naznačovaly, že je již sexuálně aktivní. Ale nedovolila Tannerovi dosud dojít až do konce. Nebylo to proto, že by ho neměla ráda nebo že by měla strach z nechtěného těhotenství, a určitě se neměla co bát rodičovských represálií.

Její důvod pro zdrženlivost byl pořád stejný jako kdykoli předtím. Nechtěla se stát replikou své matky.

Tanner přijímal její zdrženlivost velice laskavě. Od toho večera u jezera, kdy se tak shodil, byl milující a trpělivý, a vděčně přijímal každý drobek erotiky, jaký se rozhodla mu poskytnout, a nepožadoval nic víc.

Erika byla pořád Fergusovým andílkem, a když byla s ním, usilovala o to, aby si o ní uchoval svou představu. Její vztah s matkou se však zhoršil. Staly se nevyhlášenými soupeřkami, dvě ženy, stojící proti sobě. Frontová linie, jež byla dřív jen naznačena, byla nyní zakreslena jasně.

„Nevšiml jsem si, že sis udělala z doktorky Malloryové idol, Eriko,“ poznamenal Fergus, zatímco si sypal cukr do kávy. „Nevěděl jsem ani, že jsi se s ní setkala.“

„Maminka mě k ní vzala. Ona ti to neřekla?“

„Na prohlídku,“ řekla Darcy spěšně. „Potřebovala prohlídku kvůli roztleskávání a trvalo by to měsíc, než by se dostala k nějakému doktorovi mimo město. Rozhodla jsem se, že je hloupé vyhýbat se doktorce Malloryové jenom proto, že se kdysi zapletla s Clarkem Tackettem. Koho to zajímá? Je to stará historie. A kromě toho je každý nepřítel Jody Tackettové naším přítelem, že?“

„Musím přiznat především, že doktorka Malloryová projevila dost odvahy, když přišla do Eden Passu. A chová se neohroženě. To se mi líbí.“

„Kdy jsi s ní mluvil?“ chtěla Darcy vědět.

„Včera. Zavolala mi a požádala o přijetí na školní radě. Chce přednášet studentům na střední škole o sexuální odpovědnosti. Myslím, že pro Eden Pass je ten nápad poněkud radikální, ale řekl jsem jí, že vyslechneme její návrhy na schůzi příští týden.“

Několik okamžiků na něho Darcy hleděla bez komentáře. „Máš pravdu, Fergusi. Ta má ale nervy. Byla přistižena při cizoložství. Jak moc sexuálně nezodpovědný dokážeš být?“

„Zdůrazňovala, že se nezajímá o morální aspekty. Chce pouze upozornit mládež na zdravotní rizika, kterých se to týká.“

„Pochybuju, že to místní duchovní polknou. A nebuď si tak jistej, že v tom někde morálka není schovaná. Kouká z toho nedostatek morálky.Vždyť řekla Erice, aby měla vždycky po ruce kondom.“

„Takhle to neřekla!“ vykřikla Erika.

„Nějak tak,“ řekla Darcy stručně. Dřív než si uvědomíme, co se vlastně děje, začnou si děcka přibalovat gumy k přesnídávkám a dávat si o přestávkách rychlovky.“

„Darcy, prosím tě!“ zaprotestoval Fergus důstojně. „Erika by něco takového neměla poslouchat.“

„Probuď se a nedělej si iluze, Fergusi. Dneska vědí mladí všechno. Jakmile jim dá Lara Malloryová zelenou, začnou se pářit jak králíci.“

Fergus ucouvl. „Ona je nechce podněcovat, aby souložili. Chce je varovat před možnými následky.“

„Ale proboha! Ta tě ale opravdu oblafla. To já si myslím, že chce vyvolat epidemii těhotenství u teenagerů, aby mohla vybubnovat jistý velice potřebný kšeft.“

„To je směšné, mami.“

„Drž ústa, Eriko. Mluvím s otcem.“

„Ale překrucuješ slova doktorky Malloryové. To není správný.“

„Tohle je rozhovor dospělých a nikdo tě k němu nepřizval.“

V tomto okamžiku Erika matku již nenáviděla a mocně toužila, aby mohla odhalit její pokrytectví. Ale láska k otci ji nutila mlčet. Darcy to věděla a zneužila toho. Teď to byla ona, kdo se škodolibě ušklíbl. Erika odstrčila židli a uraženě opustila jídelnu.

Cestou slyšela, jak matka říká: „Jen tak dál, umožni doktorce Malloryové přijetí na školní radě, Fergusi. Bude to sranda sedět tam a pozorovat hádku, jakou to vyvolá.“

„Myslela jsem… asi jsem k vám neměla chodit.“ Janellen stála na čelní verandě ordinace Lary Malloryové, pod světlem, které jí ozařovalo hlavu, a připadala si jako blázen. Nepřekvapilo by ji, kdyby jí doktorka zabouchla dveře před nosem. Ani by jí to nevytýkala.

„Jsem ráda, že jste přišla, slečno Tackettová. Pojďte dále.“

Janellen vešla do temné čekárny a rozhlédla se kolem. „Je už pozdě. Neměla bych vás vyrušovat.“

„To je zcela v pořádku. Jak se daří matce?“

„Ne příliš dobře. Právě proto jsem si s vámi přišla promluvit.“

Lara jí pokynula k chodbě vedoucí do zadní části domu. Šla před Janellen z ordinace do svého soukromého bytu.

„Právě jsem si nalila sklenici vína. Dáte si taky?“

Vešly do příjemné pracovny, kde na stolech byly rozházené časopisy a voňavé svíčky plápolaly ve svícnech. Televizní přijímač byl naladěn na kabelovou stanici, vysílající klasické filmy. Právě vysílali černobílý film.

„Mám ráda staré filmy,“ řekla Lara s omluvným úsměvem. „Možná proto, že obvykle končí happyendem.“ Vypnula aparát dálkovým ovladačem. „Mám jenom chablis. Máte je ráda?“

„Dala bych si raději limonádu.“

„Třeba dietní kolu?“

„Výborně.“

Zatímco Lara jí šla pro pití do kuchyně, zůstala Janellen stát jako přimražená uprostřed pokoje. Vnikla do nepřátelského tábora, ale bylo to určitě pohodlné místo. Podél dvou stěn pokoje stály knihovny. Většina čtení v knihovnách nějak souvisela s medicínou, ale byla tu také sbírka vázané i brožované krásné literatury. Nad krbem, kde kdysi visela vycpaná hlava kamzíka, byla nyní grafika od Andrewa Wyetha. Na konferenčním stolku stála ve stříbrném rámečku fotografie malé holčičky.

„To je moje dcera.“

Janellen se lekla, když Lara promluvila vracejíc se do pokoje se sklenicí chlazené limonády. „Jmenovala se Ashley. Zabili ji v Montesangre.“

„Ano, já vím. Je mi to líto. Bylo to krásné děťátko.“

Lara přikývla. „Mám jenom dvě její fotografie. Tuto a druhou, co mám v ordinaci. Tuto mám proto, že jsem si ji vzala od svých rodičů. Nic z našich osobních věcí se z Montesangre nevrátilo. Ráda bych měla něco, co patřilo Ashley. Třeba prstýnek, co dostala, když se jí prořezaly zoubky, nebo medvídka. Nebo peřinku od křtu. Prostě něco.“ Zavrtěla zlehka hlavou. „Prosím, posaďte se, slečno Tackettová.“

Janellen se opatrně usadila na pohovku. Lara se posadila do lenošky, kde zřejmě seděla, když zazněl zvonek u dveří. Na podnožce před křeslem byla pohozena zmuchlaná afghánská šála a na konci stolu stála sklenice bílého vína.

„Je matka v nemocnici?“

Janellen zavrtěla hlavou.

„Ne?“ To očividně nebyla odpověď, kterou očekávala. „Myslela jsem zcela určitě, že její stav bude vyžadovat, aby zůstala aspoň jednu noc v nemocnici.“

„Měla by být hospitalizována.“ Janellen cítila, že je na pokraji slz. Vzala do ruky ubrousek, do něhož byla zabalena sklenice limonády. „Přišla jsem protože… protože jsem chtěla slyšet, co mi k tomu můžete říct. Byla jste tam během matčiny mdloby. Ráda bych znala váš odborný názor.“

„Vaše matka by to určitě nechtěla.“

„Je mi líto, že se k vám tak chovala, paní doktorko,“ řekla Janellen vážně. „A jestli mě požádáte, abych odešla, pochopím to.“

„Proč bych to dělala? Nepokládám vás za zodpovědnou za to, co vaše matka říká a dělá.“

„Tak mi prosím řekněte svůj odborný názor na její chorobu.“

„Ode mně není etické pokoušet se uhádnout diagnózu jiného lékaře, když jsem pacienta ani nevyšetřila.“

„Prosím vás. Potřebuji o tom s někým mluvit a nemám s kým.“

„Co takhle váš bratr?“

„Ten je rozrušený.“

„To jste vy taky.“

„Ano, ale když je Key rozrušený nebo má starosti, tak…“ Sklopila oči ke sklenici, kterou měla v ruce. „Řekněme, že není momentálně k dispozici. Prosím, paní doktorko, řekněte mi svůj názor.“

„Který se opírá výhradně o to, co jsem viděla?“

Janellen přikývla.

„A s plným vědomím, že se mohu mýlit?“

Janellen znovu přikývla.

Lara si zavdala vína. Pohlédla k portrétu své dcery, nadechla se zhluboka a potom pomalu vydechla. Obrátila zrak zpět k Janellen. „Co s vaší matkou dělali v okresní nemocnici?“

„Vyšetřili ji na pohotovosti, ale ona odmítla hospitalizaci.“

„To bylo od ní hloupé. Sdělili vám její diagnózu?“

„Lékař řekl, že měla mírnou mrtvici.“

„S tím souhlasím. Udělali úplnou krevní analýzu?“

„Ano. Předepsali jí léky, které by jí měly zředit krev. Doporučila byste to také?“

„Zároveň s dalším vyšetřením a pozorováním. Udělali jí EKG?“

„Srdeční vyšetření?“ Vyptávala se Lara. „Ne. Doporučovali to, ale ona se tam nechtěla zdržet tak dlouho.“

„Udělali snímek mozku?“

„Ano, ale jenom když jí Key pohrozil, že ji k tomu přiměje násilím, kdyby s tím nesouhlasila. Lékař řekl, že neshledal žádný podstatnější mozkový infarkt.“ Pokoušela se citovat ho přesně. „Nejsem si jistá, co to znamená.“

„Znamená to, že vaše matka nemá v mozku žádné významné množství odumřelé mozkové tkáně, která by bránila přítoku krve. To je dobré. Nicméně to neznamená, že krev do mozku proudí nepřerušovaně, nebo je úplně zablokována. Nenavrhoval ultrazvukové vyšetření krční tepny? Říká se tomu Dopplerův test.“

„Nejsem si tím jistá.“ Janellen se poškrábala na spánku. „Mluvil rychle a maminka protestovala tak hlasitě, že…“

„Tyto testy by určily, zda v tepně není nějaká překážka. Pokud by tam byla, a nebyla by odstraněna, existuje značná pravděpodobnost infarktu, jehož důsledkem by byla trvalá invalidita nebo i smrt.“

„To říkal lékař také,“ řekla Janellen chraptivě. „Něco v tom smyslu.“

„Neposlali ji na angiografii, aby viděli, kde by mohla být překážka?“

„Maminka to odmítla. Vztekle křičela, blouznila a řekla, že měla jen chvilkovou závrať a nic jiného. Říkala, že hlavně potřebuje jít domů a odpočinout si.“

„Trvalo zhoršení řeči a svalové kontroly dlouho?“

„Když jsme se vraceli domů, tak byste neřekla, že se jí něco přihodilo.“

„Tohle rychlé uzdravení vede pacienty k mylnému závěru, že to byla jenom chvilková závrať.“ Lara se naklonila vpřed. „Zapomíná vaše matka často určité věci? Mívá někdy zamlžené vidění?“

Opakovala lékařce, co pověděla Keyovi před několika týdny. „Nikdy nic z toho nepřizná, ale ty výpadky lze zaznamenat. Pokoušela jsem se přesvědčit ji, aby šla k lékaři, ale ona to odmítla. Myslím, že se obává toho, co by uslyšela.“

„Nemůžu si být jistá, dokud bych ji nevyšetřila,“ řekla Lara, „ale řekla bych, že trpí tím, čemu říkáme OIZ, což znamená občasné ischemické záchvaty. ‚Ischemie‘ je nedostatečný krevní oběh.“

„Zatím vám rozumím.“

„Když takový záchvat nastane, přeruší se přítok krve do mozku. Jako výpadek elektrického proudu. Postižená část mozku je vypnuta. Demence, kterou jste popisovala, zamlžené vidění, polykání hlásek, a závratě jsou všechno symptomy, varovné signály. Jestli se na ně nedá pozor, pacienta může potkat silný záchvat. Ten dnešní byl pravděpodobně dosud nejsilnějším varováním. Nestěžovala si na chlad v končetinách?“

„Mě ne, ale to by nepřiznala.“

„Má vysoký krevní tlak?“

„Velice. Bere léky na jeho snižování.“

„Kouří?“

„Tři balíčky denně.“

„Měla by okamžitě přestat.“

Janellen se neurčitě usmála: „Ani za milion let.“

„Naléhejte na ni, aby měla správnou výživu a hlídejte jí přísun cholesterolu. Měla by mírně cvičit. Dávejte pozor, aby si brala léky. Tahle opatření pomůžou odvrátit záchvat nebezpečný životu, ale bez záruky.“

„Neexistuje úplné uzdravení?“

„Některým vybraným pacientům může být překážka v tepně odstraněna operativně. Je to docela běžná záležitost. Na neštěstí bez odpovídajících vyšetření a plné spolupráce ze strany vaší matky se to udělat nedá.“ Jelikož viděla, že Janellen je zoufalá, naklonila se kupředu a stiskla jí ruku. „Je mi to líto, ale nezapomeňte, že se můžu mýlit.“

„Zřejmě ne, paní doktorko. Řekla jste mi v podstatě totéž, co lékař na pohotovosti. Děkuji vám, že jste se mnou hovořila. A za tu limonádu.“ Odložila netknutou sklenici na konferenční stolek a vstala.

„Pochybuji, že bychom se mohly za daných okolností spřátelit, ale ráda bych, abychom k sobě byly milé. Říkejte mi prosím Laro.“

Janellen se usmála, ale zůstala neutrální. Když dorazily k čelním dveřím, obě překvapilo, že prší. Bylo mnohem jednodušší mluvit o něčem tak banálním, jako je počasí. Nakonec Janellen stiskla lékařce ruku.

„Měla jste plné právo být na mě hrubá. Děkuji vám, že jste mě pozvala dovnitř.“

„Děkuji, že přikládáte význam mému názoru. Doufejme, že až příště ke mně přijdete na návštěvu, nebude to z tak vážných důvodů.“

„Příště? Vy mne zvete, abych přišla zase?“

„Pochopitelně. Neostýchejte se zastavit se, kdykoli vás napadne.“

„Jste velice laskavá, paní dok… Laro. Chápu, proč jste se tolik zalíbila bratrovi.“

Lara pohodila vlasy dozadu a hledíc vzhůru na oblohu, z níž padal déšť, smutně se zasmála. „Mýlíte se. Já se vůbec Keyovi nelíbím.“

Janellen to ohromilo. „Keyovi?“ opakovala zmateně. „Měla jsem na mysli Clarka.“

KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

Bowie si zvedl límec džínsové vesty a přitiskl se víc k vnější stěně domu. Okap mu neposkytoval dostatečnou ochranu před deštěm, hnaným větrem. Začínal být promočený.

Ve skutečnosti by nedokázal vysvětlit, co dělá v tuhle noční dobu u domu Tackettových a stojí tu venku na dešti. Měl by se povalovat před televizorem, koupeným ve vetešnictví.Obytný přívěs, který si pronajal, neposkytoval mnoho pohodlí, ale bylo v něm aspoň sucho.

Bez ohledu na počasí tady neměl co dělat. Zdravotní stav Jody Tackettové byl soukromou záležitostí rodiny. Určitě by nechtěli, aby cizí člověk strkal nos do jejich soukromí. Ale nic z toho ho neodradilo od rozhodnutí přijít sem; měl pocit, že musí. Když sem přišel, všiml si, že Keyův lincoln je pryč a Janellenino auto také. Zaparkoval podnikový náklaďák z dohledu za garáž stojící o samotě. Jediné auto na příjezdové cestě patřilo hospodyni.

Nepokládal nikterak za nezbytné oznamovat jí svou přítomnost. Co by řekl? Představil si, že by jí řekl pravdu – že má starost o slečnu Janellen; znepokojilo ho, jak reagovala na kolaps své matky v Sak’n’Save. Pak by hospodyně chtěla pravděpodobně vědět, proč se o to stará, a on by se musel přiznat, že to vůbec není jeho věc. Ona by ho pak vyhodila z verandy a pravděpodobně by na něho zavolala policii.

Proto se raději schovával ve stínu a stál po kotníky v dešťové vodě. Nedokázal by rozumně vysvětlit své důvody, proč je tady. Navíc měl v úmyslu zůstat přesně tam, kde byl, i kdyby nastalo peklo nebo přišla velká voda, dokud se sám vlastnoručně nepřesvědčí, že slečna Janellen je v pořádku.

Neviděl se s ní od onoho odpoledne, kdy se líbali a kdy pronesla prohlášení, které ho vylekalo, totiž že ho miluje. Nevzal je pochopitelně vážně. Něco ji přinutilo, aby to plácla – předmenstruační syndrom nebo byla moc dlouho na slunci, anebo možná nějaká tabletka proti alergii, ze které trochu zcvokla. Až si to dodatečně rozmyslela, pravděpodobně měla chuť si uříznout jazyk.

Protože se dokázal vžít do pocitů každého, kdo tlachal bez rozmyšlení, vyhýbal se Janellen, aby ji ušetřil rozpaků, aby se s ním nemusela setkat a omlouvat se mu za podivné chování. Ovšemže mu taky šla z cesty a vyhýbala se mu.

Nemohli se ale stranit jeden druhého věčně. Dříve nebo později se setkat musí, takže by to mohlo být docela dobře dnes večer, když ji trápí něco ještě mnohem horšího. On sice nemůže udělat nic s vynechávajícím srdcem její maminky, ale mohl by ji zbavit jedné z jejích dalších starostí. Může ji ujistit, že nehodlá využívat něčeho, co řekla během duševního selhání neznámého původu.

Na konci soukromé cesty se objevily reflektory. Bowiemu se nechtěně sevřel žaludek, když pozoroval auto, jak zahýbá z okresky na pozemek Tackettových. Přitiskl se zády pevně ke stěně, protože nechtěl být spatřen dřív, než si bude jistý, že je to Janellen. Key údajně mívá pod sedadlem svého vozu nabitou berettu. Může to být jenom klep, ale Bowie by byl nerad, aby se zrovna na něm potvrdilo, že je to pravda. Kdyby Key spatřil nějakého tuláka, mohl by nejdřív střílet a až potom se vyptávat.

Reflektory rozmazané v dešti se blížily pomalu. Bowie poznal Janellenin vůz. Zastavila na příjezdové cestě, vystoupila a proběhla deštěm k zadním dveřím. Dveře verandy zaskřípaly, když je otevřela. Zastrčila klíč do zámku, když na ni tiše zavolal jménem.

Polekaná se rychle otočila. Bledý obličej jí namočil déšť, když se rozhlížela šerem. „Bowie! Co tu proboha venku děláš?“

„Jste v pořádku?“

„Jsem, ale ty jsi promoklý. Jak dlouho jsi tady venku stál? Pojď dovnitř.“

„Ne, já už teď půjdu domů.“ Věděl, že na něho musí být žalostný pohled. Ze střechy klobouku mu kape dešťová voda a kalhoty má od kolen dolů mokré. „Chtěl jsem se jenom ujistit, že jste v pořádku, vzhledem k tomu, co se stalo dnes ráno. Ve skladu se říkalo, že paní Tackettové je dost špatně.“

„Bohužel je to pravda.“ Odemkla dveře a naléhala, aby šel za ní dál. Nerozhodně vešel do kuchyně, ale zůstal stát jenom mezi dveřmi.

„Svlékni si vestu,“ řekla, „i boty. Daly by se ždímat.“

„Nechci vám tu dělat nepořádek.“

„To nic. Jen se podívám, jak je mamince a pošlu Maydaleovou domů, a pak ti udělám kávu.“ Prošla temnou kuchyní, ale když došla ke dveřím, otočila se: „Ne, abys utekl.“

Bowiemu se rozbušilo srdce radostí a zalapal po dechu. Ani nevykřikla, ani se neroztřásla, ani se nepozvracela, když ho uviděla. To bylo dobré znamení. A teď ho požádala, téměř poprosila, aby tady zůstal. „Neuteču, rozhodně ne.“

Když odešla, sundal si klobouk a mokrou vestu a pověsil je na nástěnný věšák vedle zadních dveří. Stoje na jedné a pak na druhé noze si stáhl boty a postavil je vedle páru, který zřejmě patřil Keyovi. Špičky ponožek měl mokré, ale ulevilo se mu, když viděl, že nejsou děravé.

Prošel po špičkách po podlaze pokryté linoleem. Nechal zhasnuto, hleděl oknem nad dřezem ven a pozoroval, jak z okapů kape déšť. Po několika minutách uslyšel od domovních dveří tlumený hovor a potom oknem viděl, jak se Maydaleová cestou ke svému vozu vyhýbá kalužím a snaží se uchránit vlasy vyčesané jako do včelího úlu igelitovou kapucí.

Když uslyšel, že se Janellen blíží, otočil se. „Jak se má maminka?“

„Spí.“

„Je teda v pořádku?“

„Ne doopravdy. Nechce poslechnout lékaře. Je příliš nerozumná a nedbá na žádná varování; jako třeba to dneska ráno. Nevěří, že její stav je vážný.“

„Podle toho, co jsem slyšel, je to tvrdohlavá osoba.“

„Přesně tak.“

„Možná že její stav není tak špatný, jak tvrdí doktoři.“

„Možná.“

„Někdy přehánějí, aby si nadělali body a zdůvodnili účet.“

Nevýrazným úsměvem naznačila, že tomu nevěří, a věděla, že tomu nevěří ani on. „Slíbila jsem ti kávu,“ řekla a vstala.

„Nemusíte se obtěžovat.“

„Ne, já chci. Taky si dám. Nenaspím toho dneska v noci moc, takže si dát můžu.“

Zamířila ke spíži, ale její krok byl malátný a hlas nejistý. Nerozsvítila světlo, pravděpodobně proto, že nechtěla, aby jí viděl v očích slzy. Ale on je viděl i tak.

Plechovka s kávou jí málem vyklouzla z rukou, než ji postavila na linku. Oddělit jeden filtr ze sloupce stlačených papírových filtrů bylo pro ni mimořádně náročné. Když se jí to podařilo, rozsypala kávu, kterou nabírala z plechovky.

„Panebože. Dělám tu ale nepořádek.“ Rozhodila rukama a kousla se do dolního rtu.

Připadal si jak páté kolo u vozu. „Proč se neposadíte, slečno Janellen, a nenecháte tu kávu udělat mě?“

„Víš, co bych opravdu nejraději udělala…“ Dalo jí práci, aby dokázala pronést následující slova. „Co bych opravdu ráda…“

„Ano, slečno?“

Otočila se a hleděla na něho prosebně. „Pokud bych toho nechtěla moc, Bowie.“

„Tak to řekněte.“

Krátce pisklavě vydechla, sklonila hlavu na stranu a pak se zhroutila. Zachytil ji, objal ji pažemi, přitáhl na prsa a přitiskl k sobě. Byla tak lehká, že se bál, aby ji nezmáčkl příliš silně, ale ona mu důvěřivě položila tvář na rameno.

„Bowie, co budu dělat, kdyby máma umřela? Co?“

„Budete žít dál, to je všechno.“

„Ale co to bude za život?“

„To bude záviset na tom, co z něho uděláte.“

Popotáhla plným nosem. „Ty mi nerozumíš. Key i máma jsou všechno, co zůstalo z naší rodiny. Nechci o ně přijít. Kdyby máma zemřela, Key odejde za svým povoláním a já tady zůstanu sama.“

„Dokážete všechno prostě sama, slečno Janellen.“

„Ne, nedokážu.“

„Proč to říkáte?“

„Protože jsem nikdy nebyla sama sebou. Lidé mě vnímají jenom ve vztahu k rodině. Jsem dcera Clarka juniora. Malá sestřička Clarka a Keye. Jodyino dítě. I když jsem posledních pár let dělala sama většinu práce v Tackettové společnosti, každý si myslí, že jsem jenom mámina loutka. Asi nejsou daleko od pravdy. Ona mi vždycky říká, co mám dělat, a já ji poslouchám, dílem proto, že má obvykle pravdu, ale hlavně proto, že mi chybí sebedůvěra postavit se jí a mít odlišný názor. Ve skutečnosti mi nikdy nevadilo zodpovídat se jí, ale když odejde, co pak? Kým budu? Kdo vlastně jsem?“

Uvolnil objetí a slabě jí zatřásl. „Jste Janellen Tackettová. A to je dost. Jste silnější, než si myslíte. Až se budete muset postavit na vlastní nohy, dokážete to.“

„Já se bojím, Bowie.“

„Čeho?“

„Že nejspíš neuspěju. Že nesplním očekávání.“ Usmála se, ale smutně. „Anebo, mnohem spíš, mám strach, že jak všichni očekávají, padnu na zadek, až tu nebude máma a nebude mít velení.“

„To se nestane,“ řekl a vzdorovitě zavrtěl hlavou. „Máte léta zkušeností. Muži jsou zvyklí přijímat od vás rozkazy. Máte to v hlavě dobře srovnaný. Vždycky jsem si myslel o sobě, že jsem docela chytrý. Život mě naučil mazanosti, ale když jsem s vámi – a to je fakt – připadám si jako trouba.“

„Nejsi trouba, Bowie. Jsi velice chytrý. Nikdo jiný si nevšiml nesrovnalostí u studny sedm.“

„A ty, jak se ukázalo, nic neznamenaly.“

„To jsme nevěděli, dokud jsi nenamontoval zkušební měřič.“

Umístil kontrolní měřič na půl cesty mezi studnu a záznamník. Zaznamenané údaje byly totožné. Únik by mohl být kdekoli dál na potrubí. Aby ho lokalizoval, musel by posunovat kontrolní měřič postupně po potrubí. To by mohlo trvat věčně. Prověřil záznamy i to, že zcela jistě měla tato studna kdysi hořák, ale ten byl uzavřen už před mnoha lety. Připadal si jako cvok, že udělal takový rozruch kolem něčeho, co jeho zaměstnavatelé pokládali za bezvýznamné.

Janellen stále tápala rukama kolem jeho pasu, a to bylo jediné, na co teď mohl myslet. Nakonec řekl: „Je mi líto vaší matky, slečno Janellen, protože vím, jak moc ji máte ráda. Doufám, že se dožije vysokého věku, abyste byla ušetřena žalu z jejího úmrtí. Ale s ní, nebo bez ní jste samostatná osobnost. Nemusíte být jenom něčí dcera nebo sestra nebo… manželka. Jste sama o sobě dostatečně dobrá. Jste velice schopná a nenechejte nikoho, aby vám vnucoval jiný názor.“

„Jsi na mě hodný, Bowie,“ zašeptala.

„Ale nejsem hodný na vás ani na nikoho jiného.“

„To není pravda. Jsi. Jsi na mne velice hodný. Snažíš se mi ukázat mé silné stránky namísto těch slabých. Nepleť se. Znám své meze. Žiji s nimi celý život. Já vím, že jsem inteligentní, ale ne nijak výjimečně. Nejsem sebevědomá, jsem bojácná a chybí mi sebedůvěra. Nejsem hezká. Ne jako mí bratři.“

„Nejste hezká?“ Bowie byl vyveden z míry, tak vyveden z míry, že si nepřestal ptát sám sebe, kdy si začal myslet, že je krásná. „Ale vy jste ta nejkrásnější dívka, jakou jsem kdy viděl, slečno Janellen.“

Zmatená a popletená sklopila hlavu. „To mě nemusíš říkat jen kvůli tomu, co jsem ti onehdy řekla.“

Chrčivě si odkašlal. „Rád bych, abyste zrovna teď věděla, že netrvám na tom, abyste to dodržela.“

„Netrváš?“

„Ne, slečno Janellen.“

„Ach.“ V obličeji se jí zračilo dojetí. Potom se mu podívala do očí. „Jak jsi na to přišel?“

Přešlápl z jedné nohy na druhou. „No, protože jste to určitě nemyslela doopravdy; tak jsem na to přišel.“

Olízla si rty a rychle se nadechla. „Já jsem to tak opravdu myslela, Bowie.“

„Myslela?“

„Myslela jsem to z celého srdce. A kdybys, no, víš, kdybys mě někdy chtěl políbit znovu, nic by se nedělo.“ Bowiemu hučelo v hlavě, že to téměř přehlušilo bubnování deště na střechu.

Srdce mu tlouklo silně a rychle, že to až bolelo. Hrdlo měl stažené, ale dokázal přidušeně vyrazit: „Já vás chci znovu líbat, slečno Janellen. Rozhodně chci.“

Zajel jí rukama pod vlasy, sevřel jí líce a přitáhl její ústa ke svým. Jejich pootevřené rty reagovaly vřele. Tentokrát nepotřebovaly žádnou přípravu ani zácvik. Zachvěly se při opětném kontaktu, našly si přesně to místo, které už jednou opustily a spojily se v polibku. Když se konečně odtrhli od sebe, popadali dech.

Přisál se k jejímu hrdlu a ona ho pevně objímala přes záda. „Nikdy jsem si nepředstavovala, že by mi mohlo být takhle hezky, Bowie.“

„Ani já ne. A to už nejsem začátečník.“

Líbali se znovu a znovu a každý polibek byl pronikavě sladký a stále intimnější. Líbali se, až jim rty opuchly a vzkypěla vášeň.

Přál si utišit erekci mezi jejími dlouhými stehny, ale potlačil tento impulz. Přesto, s instinktivní nedočkavostí, skoro dětskou ve své nevinnosti, vyklenula tělo proti němu, a tak uskutečnila, co by si sám nedovolil.

Erotický kontakt jimi otřásl. Probudil by živočišné tužby i u svatého, na což ovšem Bowie Cato nikdy neinspiroval.

Sáhl jí pod sukni a pevněji uchopil hýždě, jednou, dvakrát prohnětl hedvábím pokryté maso a tiskl svůj nadmutý poklopec na její Venušin pahorek. Nic předem nepromýšlel. Neuvážil výhody a následky. Kdyby o tom vůbec přemýšlel, nikdy by se ničeho takového nedopustil. Bylo to nepředstavitelné.

Janellenin tichý výkřik ho rázem navrátil do skutečnosti spolu s hanbou a znechucením se sebe samého.

Okamžitě ji pustil. Beze slova třemi kroky prošel kuchyní, sebral boty, klobouk a vestu a vyrazil kuchyňskými dveřmi do průtrže mračen.

Ve chvíli, kdy dorazil k náklaďáku, který nechal stát za garáží, roztřepená vidlice blesku rozřízla temnotu a spojila nebeskou báň se zemí horkým bílým jasem. Rozhněvaně zahřmělo a vzduch se naplnil ozónem.

Bowie si pomyslel, že Bůh ho chce potrestat. Jeho cíl byl jen trochu vedle.

Hrom zatřásl lahvemi s nápoji a skleničkami za barem. „Venku je ale pořádná bouřka,“ poznamenal Hap Hollister, když naléval Keyovi další sklenku.

„Donutila mě zůstat na zemi. Měl jsem dneska večer letět do Midlandu, odvézt jednoho naftaře s manželkou domů.“

„Cením si tě, Keyi, fakt. Máš dost rozumu, abys v tomhle počasí nelítal.“

„To já se nevzdal. To ta ženská. Říkala, že nechce zařvat při letecký havárii.“

Hap, vrtě hlavou nad bláznivou odvahou mladého muže, se vzdálil, aby obsloužil další zákazníky, kteří se před bouřkou uchýlili do Palmy. Někteří hráli kulečník, opírali se o tága, pili pivo přímo z lahví a čekali, až na ně přijde řada. Ostatní sledovali noční basebalový zápas na velké televizní obrazovce namontované u stropu v jednom koutě baru. Pijáci seděli ve skupinkách po dvou a po třech.

Jenom Key popíjel samotný na konci barového pultu. Zachmuřený výraz a nahrbená ramena signalizovaly, že není v nejlepší náladě. Zpráva o incidentu v Sak’n’Save oběhla celé město a tak jeho tiché přání zůstat sám bylo s porozuměním respektováno každým, kdo byl v hospodě.

Zatímco Key srkal čerstvý drink, hlavním objektem jeho mysli byla Jody, ale jeho myšlenky se zdaleka neklonily k projevům sympatií. Byl by rád uštědřil své matce pěkný rychlý kopanec do zadní části těla. V nemocnici i později, když ji on a Janellen odvezli přes doporučení lékaře i svoje nejlepší vědomí domů, Jody remcala, stěžovala si a odmítala všechny jejich pokusy o uklidnění.

„Seženu ti stálou ošetřovatelku. Jody,“ řekl jí, když ji Janellen nutila, aby si lehla. „Janellen má svou pracovní dobu. Já jsem dost často pryč. Maydaleová je dobrá hospodyně, ale nemůžeme s ní počítat, kdyby došlo k nějakému zdravotnímu poplachu, jako byl ten dnešní. Měla bys mít někoho pořád u sebe.“

„To je výtečný nápad, Keyi!“ zvolala Janellen. „Viď, mami?“

Přehlížejíc Janellen, Jody na něho vyfoukla kouř ze své další cigarety. „Ty mi hodláš najmout ošetřovatelku?“

„Bude tady celých čtyřiadvacet hodin, aby ti byla k ruce a starala se o tebe.“

„Já se o sebe dokážu starat sama, děkuji ti velice. Nepotřebuju žádnou všetečku, aby za mnou slídila, sekýrovala mě, šmejdila v mých věcech a okrádala mě, až se nebudu dívat.“

„Mluvil jsem s nejlepší agenturou v Dallasu,“ vysvětloval trpělivě. „Nepošlou nám žádnou zlodějku. Upřesnil jsem naše požadavky. Jasně jsem jim vysvětlil, že nejsi žádný invalida, že jsi nezávislá a vážíš si svého soukromí. Projdou kartotéku a podívají se, kdo je k dispozici, ale slíbili mi, že ošetřovatelka tu bude nejpozději zítra v poledne.“

Jodyiny oči se zúžily. „Zavolej tam znovu a zruš to. Kdo ti dal právo, abys rozhodoval za mne?“

„Mami, Key dělá jenom to, co si myslí, že je pro tebe nejlepší.“

„Já mu povím, co je pro mne nejlepší. Chci, aby mi přestal strkat nos do života. A ty taky,“ řekla a vytrhla Janellen, která jí pomáhala obléct se, z ruky vestu. „Vypadněte z mého pokoje. Oba.“ Z obavy, aby jí nezpůsobili další záchvat, ji opustili.

Key o ni měl hrozný strach. Když ji viděl, jak leží na podlaze v Sak’n’Save, sliny jí tečou po bradě a veškerá důstojnost je tatam, omdlel málem sám. Ale těžko mohl zůstávat soucitný, když každý jeho pokus o laskavost přijímala s pohrdavými nadávkami.

Mohl by snášet Jodyiny řeči. Dělal to celý život. Ve srovnání s jejím křehkým zdravím se jejich slovní rozmíšky zdály zanedbatelné. Rozhodující nyní bylo, že jeho matka odmítla uznat vážnost své nemoci. Mohla by umřít, pokud se nepodrobí léčení, které jí bylo předepsáno. Jenom blázen by takhle provokoval osud.

Pak, usmívaje se, Key si s trpkou ironií připomněl, že chtěl letět naproti bouřlivé studené frontě, a byl by to udělal, kdyby cestující, kteří si letadlo najali, let nezrušili.

Ale to byla sázka, hra obsahující rizika s nejistým výsledkem. Nebylo to totéž, jako když vám lékařští odborníci sdělí, že jste jako časovaná bomba s budíkem, který odměřuje čas, a že když nebudete brát na tento fakt zřetel, mohl byste zemřít, anebo což podle Keye by bylo ještě horší, prožít zbytek života ve vegetativním stavu.

Lékař z okresní nemocnice bez obalu vyložil střízlivá fakta Jodyiny diagnózy Janellen i jemu. Rád by znal i jiný názor. Rád by se dozvěděl mínění Lary Malloryové.

„K čertu.“ Kývl na Hapa, aby mu znovu nalil.

Poslední, co si přál, bylo myslet na Laru Malloryovou. Ale stejně jako opojná whisky, i Lara mu stoupala do hlavy, šířila se v ní a nasycovala ji. Tiše a neviditelně tam byla stále a dělala si legraci z jeho myšlenek.

Zplodil jí jeho bratr to dítě? Věděl to její manžel? Věděl to Clark? Urychlilo vědomí, že to dítě násilně umřelo, Clarkovu sebevraždu?“

Jestliže ano, není snad dlužen Clarkovi – a Laře – aby ji odvezl do Montesangre a zjistil podrobnosti smrti toho dítěte?

Do pekla, to ne. Nebyla to vůbec jeho věc. Nikdo ho neurčil, aby byl Clarkovým hlídačem. Byl to její problém. Ať si ho vyřeší. Nemá to s ním nic společného.

Ale čím víc o tom přemýšlel, tím víc se přesvědčoval, že Ashley byla jeho neteř. Pokusil se nemyslet na to, ale nebylo to možné. Stejně nemožné jako zapomenout, jak nešťastná byla Lara, když vyprávěla o brutální vraždě své dcerušky. Panebože, jak někdo může zůstat duševně zdráv po prožití něčeho takového?

Před několika málo týdny by vsadil poslední centík, že nikdy nevynaloží ve prospěch Lary Malloryové ani jedinou soucitnou myšlenku. Po vyslechnutí jejího příběhu, by musel být opravdový necita, kdyby k ní nepocítil soucit. Tak ji objal, těšil a líbal.

Rozzlobeně vyprázdnil skleničku, zíral do ní a kroužil s ní po vyleštěné ploše barového pultu.

Líbal ji doopravdy. Ne jenom nějaký malý, bezvýznamný, soucitný polibek. Líbal vdanou milenku svého bratra, a jak počítal, pohromu své rodiny. Obvinila ho, že využil výhody jejího citového zhroucení, ale neměla pravdu. Předpokládal, že pochopila jeho motivy dokonale, ale přisámbůh, když ji líbal, myšlenka, že je prolhaná, podvodná cizoložnice, která svedla Clarka, zapadla až někam na dno jeho vědomí. V jeho náručí, s ústy pohybujícími se vláčně pod jeho to byla pouze osamělá žena, která zoufale potřebovala kontakt. Dodržel základní pravidlo, jež si sám stanovil, – zapomněl její jméno.

„To nemáš na práci nic lepšího než koukat se, jak se roztávaj kostky ledu? Jako například, že bys nabíd dámě drink?“

Key se zamračil kvůli nevítanému vyrušení, a když se ohlédl, našel na vedlejší stoličce sedět Darcy Winstonovou. „Kde se tu bereš?“

„Jen jsem se tu zastavila, abych se schovala před deštěm. Tak dostanu ten drink, nebo ne?“

Hap se přiblížil. Key stroze kývl a Darcy si objednala vodku s tonikem. Key odmítl, když se barman zeptal, zda chce další whisky.

„To chceš, abych pila sama? Jak nevkusný!“ Darcy ohrnula opovržlivě pečlivě namalované rty.

„To chci, pij sama. Nepochopilas narážku.“

Napila se drinku, který jí přistrčil Hap. „Máš starost o matku?“

„Především.“

„Je mi to skutečně líto, Keyi.“

Pochyboval, že by se Darcy starala o blaho kohokoli jiného než své vlastní, ale přikývl, že děkuje.

„A co dalšího máš na srdci?“

„Nic moc.“

„Lháři. Mračíš se. Nemá to co dělat s tím, že se Helena Berryová vrátila zpátky k Jimmy Bradleymu? Slyšela jsem, že jsou do sebe ještě zamilovanější než před tím, než jsi způsobil jejich rozchod.“

Sklonil hlavu, až se mu brada téměř dotkla hrudi. Poruchy tiché pošty byly tak absurdní, že se rozchechtal.

„Co je tak legrační?“

„Tohle město. Polovina světa by mohla vylítnout do luftu, hvězdy se srazit a způsobit novej velkej třesk, ale lidi tady budou pořád čenichat, aby zjistili, kdo s kým chrápe.“

„A s kým chrápeš ty?“

„To je má věc.“

„Ty lumpe.“

Zírala na něho s takovou divokostí, že se znovu rozesmál. „Seš ohozená jak ve svátek, Darcy,“ poznamenal o jejích konzervativních šatech a jednoduchých střevících na vysokém podpatku. Pochopitelně na Darcy nic nevypadalo ani konzervativně, ani jednoduše. Šaty ze splývavého růžového hedvábí jí slušely i k rudým vlasům. Ňadra jí nadýmala živůtek. Nechala rozepnuté tři horní knoflíčky, aby vystavila na odiv mezeru mezi nimi. Vysoké podpatky přidávaly délku i tvar jejím už tak dost dlouhým a pěkným nohám. Vyhlížela svůdně – o tom nebylo pochyb.

„Jedu domů ze schůze Knihovní společnosti,“ řekla mu.

„V Eden Passu je Knihovní společnost? Ani nevím, že tu máme nějakou knihovnu.“

„Pochopitelně, že máme. A společnost má čtyřicet dva členů.“

„Nekecej. A kolik z nich umí číst?“

„To je hrozně vtipný.“ Dopila drink a udeřila sklenicí o pult. „Dík za panáka. Zavolej mi, kdyby se ti někdy vrátil smysl pro humor. Je s tebou pořádná otrava.“

„Cos jí řekl, že se tak nakrkla?“ zeptal se Hap, když odkráčela. Sebral sklenici a ponořil ji do dřezu s mydlinkovou vodou.

„Je to důležitý?“ zeptal se Key nevrle.

Pořád ještě pršelo, ale Key ani neshýbl hlavu, když šel k vozu. Jeho mysl zaměstnávalo tolik jiných věcí, že nevlídné počasí ani nevnímal.

Nastoupil do lincolna zleva a zastrčil klíček do zapalování a ani si jí nevšiml. Přisunula se po žlutém koženém sedadle a položila mu ruku vysoko na vnitřní stranu stehna.

„Já vím, co ti chybí.“

„O tom nemáš ani nejmlhavější představu, Darcy.“

„Já jsem na tyhle věci odbornice, to přece víš. Narodila jsem se s šestým smyslem. Dokážu říct, co chlap chce a potřebuje, jen když se na něho kouknu.“

„To je fakt?“

„Jo. Když to chlap chce, vydává vůni zrovna jako ženská.“

„Jestli je to pravda, tak by se za tebou měla táhnout smečka psů.“

Přijala to jako poklonu a posunula mu ruku do rozkroku. „Ty po mně toužíš, Keyi. Já vím, že ano. Jsi akorát příliš tvrdohlavý, abys vzal zpátky ty ošklivé věci, cos mi řekl tenkrát večer na městském shromáždění.“ Pohladila ho a musel uznat, že její technika je vynikající.

„To je hloupost. Ani jeden z nás nechce udělat první krok ke smíření. Ani jeden z nás se nechce vzdát trošky té ubohé hrdosti, že?“

Začala mu rozepínat džínsy. Key zaujal pozici nestranného pozorovatele a nechal ji. Byl zvědavý na to, jaká bude jeho reakce. Vytáhla mu pohlavní úd z džínsů a pustila se oběma rukama do jeho masáže. Začal tuhnout.

„Ale, miláčku,“ řekla s povzdechem, „já věděla, že všechno, co potřebuješ, je Darcyin kouzelný dotek.“

Usmála se na něho svůdně a pak sklonila hlavu do jeho klína. Její jazyk byl střídavě rychlý a lehký, potom zase ochablý a líný. Olizovala ho jemně a sála energicky. Její zuby mu hrozily bolestí a rty ho sametově líbaly. Věděla, co dělá.

Key se opřel hlavou o sedadlo a zavřel pevně oči. Neměl na Darcy chuť a byl proto udiven tím, že mu tělo fungovalo tak, jako by ji chtěl. Proč by ho to mělo překvapit? řekl si. Vyspal se už se ženami, o nichž ani nevěděl, jak se jmenují. Na většinu z nich zapomněl, mnohem méně si jich pamatoval. Poskytly mu službu, kterou by si zrovna tak uměl udělat sám. Jeho tělo to dokázalo, aniž do toho zapojilo jeho mysl.

Byl rád, že ho Darcy nepolíbila. To by kontakt udělalo osobní. Sdílel by část sama sebe s ženou, která pro něho nic neznamená. Dokonce ji ani nemá rád.

Kdyby ho Darcy políbila, její chamtivý jazyk by mohl smýt chuť jiného polibku, na který nechtěl zapomenout. Držel tu vzpomínku pod zámkem jako stařec schovávající trofeje. Příležitostně Key přemýšlel o tom polibku, připamatovával si jeho sladkou erotičnost, zrovna tak jako onen stařec beroucí pak trofeje smutně do rukou a vzpomínající na zašlou slávu. Otráven sám sebou a připadaje si jako cvok, Key uložil vzpomínky do paměti, jako stařec, zahanbený svou sentimentalitou zavírá zásuvku, kam své drahocenné trofeje ukládá.

„Je patetické,“ pomyslel si Key, „jak lidé vždycky touží po tom, co nemají.“

Nemyslel na nic a odosobnil se od všeho, co se dělo, ale dal tělu souhlas, aby reagovalo. Nedotkl se Darcy, dokonce ani když ejakuloval. Místo toho stiskl rukama volant, dokud mu prsty nezbělely. Jakmile byl hotov, klidně si zapjal džínsy.

Darcy se posadila, otevřela kabelku a vytáhla kapesníček a pak si delikátně osušila rty.

„Víš, jak se pozná, že bůh je muž?“ Key neřekl nic; slyšel již ten vtip. „Protože kdyby bůh byl ženská, tak by sperma chutnalo jako čokoláda.“

„Kouzelné.“

Buď si nevšimla znechucení, skrytého za jeho komentářem, anebo se rozhodla ignorovat je. Smála se a třela se mu prsy o paži. „Kam chceš, abychom šli? Nebo použijeme tohle rozkošné zadní sedadlo?“ navrhla s mrknutím za sebe. „Škoda, že už se nedělají auta tak velká, jak se dělala dřív. Párkrát jsem si nejlíp zašoustala…“

„Dobrou noc, Darcy. Jedu domů.“

„Ale do prdele! Ještě jsme neskončili.“

„Já jsem skončil.“

„Chceš mi říct, že…“

„Udělala jsi přesně to, co se ti líbilo. Já jsem se tě o to neprosil,“ připomněl jí tiše. „A teď, budeš tak laskavá a zvedneš prdel z mýho auťáku, abych mohl jet domů?“

Plivla mu do tváře.

Rychle, jako útočící kobra, ji popadl za vlasy a zvrátil jí hlavu dozadu. „Nezabil jsem tě za to, žes na mě vystřelila, ale kvůli tomuhle bych moh.“

KAPITOLA SEDMNÁCTÁ

Darcy mu věřila. Byla si dobře vědoma vražednické povahy, kterou byl Key proslulý. Bylo však proti její přirozenosti vzdávat se, jakmile byly kostky jednou vrženy.

„Nesahej na mě, ty hajzle.“

Uvolnil sevření a pustil jí vlasy. „Vypadni,“ řekl stručně.

„Už jdu, ale nejdřív ti řeknu, co si o tobě myslím. Jsi nemocnej. Ne jenom mizera, ale nemocnej.“

„Prima. Tak a teď, když jsme zjistili, co mi chybí, vypadni z mýho auta.“

„Seš na hlavu a nezpůsobila to vůbec ta Berryova tlustá holka. Ale Lara Malloryová.“ V pravém oku mu cuklo, ale zbývající část těla měl nebezpečně klidnou. Protože poznala, že se strefila, pokračovala. „To se necítíš ani maličko směšnej, zabouchnout se do bývalý děvky svýho staršího bráchy?“ Zachechtala se posměšně.

„Zavři klapačku, Darcy.“

„Pověstná lékařka opila toho slavnýho Keye Tacketta rohlíkem. Vůbec se nepoučil ze zkušenosti, kterou s ní udělal jeho brácha.“

Věděla, že by měla přestat, když už zašla moc daleko, ale nedokázala čelit pokušení ponižovat ho. Od té doby, co dospěla, dokázala zmanipulovat každého muže, s nímž se setkala, s výjimkou Keye. Ta skutečnost bolestně zraňovala její samolibost, ale věděla, že to není fatální.

„Už sis s ní zamrdal, Keyi?“ posmívala se mu a přiblížila se k němu obličejem. „Když se udělá, vykřikuje tvý jméno nebo drahýho zesnulýho Clarka? Kdo je lepší milenec, to jsem zvědavá, senátor Clark Tackett nebo jeho malej bráška? Tohle tě k ní přitahuje? Chceš si dokázat, že jsi každým coulem takovej sekáč, jako byl Clark?“

Key sebou neočekávaně pohnul a ona couvla. Otevřel náhle dveře a vystoupil z auta. Naklonil se pro ni, popadl ji vpředu za šaty a vytáhl ji ven. Růžové hedvábí vsakovalo déšť. Podpatky se jí zabořily do bláta.

Ignoroval, jak ječí nadávky. Nastoupil zpátky do auta a nastartoval motor. Když zavíral dveře, Darcy se zachytila kliky a nechtěla se pustit. „Kampak jedeš, Keyi? Navštívit bratrovu milenku? Všichni si z tebe budou dělat srandu, až se to dovědí. A můžeš na to dát krk, že se to dovědí. Postarám se o to. Jako by nebylo dost srandy na tom, že je kurva, je to dokonce kurva tvýho zesnulýho bráchy.“

„Kurvy si aspoň řeknou cenu, Darcy. Řekni, kolik bereš.“ Zabouchl auto, zařadil zpátečku a odstartoval. Kola odhodila mokrý štěrk a bláto na Darcyiny střevíce a jemné punčochy.

Vyprovodila ho sprostými nadávkami. Jak tam stála v dešti, celá promáčená, rozhodla se dát tomu lotrovi za vyučenou. Najde Keyovu největší slabinu a vymyslí způsob jak ho zmáčknout. Ale ne dnes v noci. Počká, až hněv ochladne a bude schopná přistoupit k problému analyticky.

Když se znaveně vracela ke svému autu, byla naprosto přesvědčena o jediné věci – ještě nikdo nejednal s manželkou Ferguse Winstona tak jako Key, a s tímto přesvědčením odjela.

„Děkuji vám, pánové,“ řekla Lara na závěr svého projevu k sedmi členům školní rady v Eden Passu. „Doufám, že můj návrh na uspořádání neformálních seminářů sexuální výchovy pečlivě posoudíte. Kdybyste potřebovali nějaké další informace, jež by usnadnily vaše rozhodování, neváhejte a zavolejte mi.“

„Přednesla jste některé velice přesvědčivé argumenty a upozornila na zajímavé momenty,“ pravil Fergus Winston. „Je to delikátní problém. Musíme si ho dostatečně promyslet. Mohlo by trvat tak týden nebo dva, než se rozhodneme.“

„Rozumím. Děkuji vám, že jste mi dovolili…“

Zarazila se, když se za ní otevřely dveře. Všechny oči se k nim obrátily, a na všech tvářích bylo možno zaznamenat údiv. Lara se rychle otočila. Darcy Winstonová vstoupila do zasedacího sálu. Doprovázela ji Jody Tackettová.

Lara sebou trhla kvůli zlobě, jež vyzařovala z Darcyiných očí. Darcy se na ni podívala a tvářila se samolibě, i když se zrovna nesmála. Jody neráčila na Laru ani mrknout.

Všech sedm členů rady spěšně povstalo. Promluvil jenom Fergus. Oslovil svou ženu křestním jménem, ale oči upíral na Jody Tackettovou.

„Co tu děláš, Darcy? Tohle je uzavřené zasedání.“

„Teď už není.“ Jody dosud nevypadala dobře, ale hlas měla silný a pronikavý.

„Trvala na tom, že sem půjde,“ vysvětlila Darcy. Fergus nakonec odtrhl zlověstný pohled od Jody a podíval se na manželku. „Je mi líto, Fergusi. Já vím, že jsi mě prosil, abych nemluvila o věcech, které jsou na pořadu jednání školní rady, dokud nejsou připraveny ke zveřejnění, ale tahle speciální otázka se rady tak silně dotýká, že jsem musela něco udělat.“

Lara vstala z křesla. „Teď mám slovo já, paní Winstonová. Jestli se chcete na školní radu obrátit, navrhuji, abyste postupovala řádným způsobem a požádala o slyšení tak, jak jsem to udělala já. Anebo nejsou pravidla pro každého stejná?“ Obrátila se a hleděla upřeně na Ferguse.

Ten se podíval na Jody Tackettovou, jako by byla jedovatá. Vypadal, že by byl schopen svou manželku uškrtit protože ji přivedla do místnosti, kde rozhodoval on.

„Doktorka Malloryová má pravdu,“ řekl. „Jestli s Jody chcete školní radu na něco upozornit, udělejte to řádným způsobem. Nemůžete sem prostě takhle vtrhnout a přerušit schůzi.“

„Za běžných okolností bychom neměly,“ souhlasila Darcy, ale…“

„Promluvím sama za sebe.“ Jody se nedočkavě přiblížila ke konferenčnímu stolu. Když se ujistila, že všichni členové rady hledí na ni, řekla bez obalu: „To jste všichni přišli o rozum?“

Oči se odvrátily. Nikdo nepromluvil. Nakonec jí Fergus škrobeně nabídl židli.

„Raději postojím.“

„Udělejte, jak si přejete.“

„To dělám vždycky.“

Jejich vzájemné nepřátelství bylo hmatatelné. Zdálo se, že ostatní jsou tím uvedeni do rozpaků, a dívali se jinam, ale Lara nepřipustila, aby jí zbabělost zabránila promluvit. „Pane Winstone, trvám na tom, aby mi rada laskavě umožnila dokončit naše jednání.“

Zřetelně ji ignorovali.

Jody se obrátila k reverendu Masseyovi, pastoru místního kostela. „Já vás nechápu, otče. Každou neděli kážete proti smilstvu. A přece byste uvažoval o tom, že necháte cizoložnici přednášet naší mládeži o sexu?“ Odfrkla si s nedůvěrou a pohrdáním. „Divím se, proč té vaší církvi platím desátek.“

Usmál se nešťastně. „Ještě jsme nedospěli k rozhodnutí, Jody. Jenom jsme vyslechli návrh doktorky Malloryové. Je jisté, že nepropaguje nic hříšného.“

„Je to pravda?“ Jody se podívala na Darcy. „Pověz jim, co jsi řekla mně.“

Darcy postoupila vpřed, a jako zkušená herečka, hledající střed jeviště, se ujistila, že stojí přesně pod světlem. Spěšně, bez dechu pronesla: „Zavedla jsem Eriku před několika týdny na vyšetření. Ta mi pak řekla, že doktorka Malloryová ji nabádala, aby stále nosila s sebou kondom, kdykoli jde na rande.“

„Tak jsem to neřekla!“ vykřikla Lara. „Varovala jsem Eriku, aby neměla sexuální styk bez použití kondomu. Co jsem řekla, je jasně překrouceno. Buď ona správně nepochopila můj úmysl, anebo paní Winstonová překrucuje slova, aby vyhovovala jejím záměrům.“

„Nic takového nedělám“ odsekla Darcy. Potom se obrátila znovu k radě: „Nejenom to, ale ona také nabádala Eriku, aby to řekla svým kamarádkám. A jestli tohle není navádění mládeže, aby se chovala nerozumně, tak už nevím, co by to mělo být. Všechno, co potřebují, je trochu postrčit a dají se do toho. Víte, jací ti mladí jsou. Říct jim, aby si brali ochranu na rande, je jako dát jim povolení k… víte k čemu.“ Sklopila cudně oči.

Lara chtěla oponovat, říct jim, že Darcy k ní přivedla Eriku speciálně proto, aby jí předepsala antikoncepční pilulky. Ale to nemohla udělat, když nechtěla porušit lékařské tajemství. Letmý úšklebek, kterým po ní Darcy blýskla, naznačil, že si je toho vědoma.

„Varovala jsem Eriku před promiskuitou a před stykem s více partnery,“ připustila. „Navrhla jsem jí, aby se o tu informaci podělila se svými přítelkyněmi. V žádném smyslu jsem sexuální styky nedoporučovala.“

„I když jste v té věci sama odbornice?

„Darcy, prosím,“ řekl Fergus s tichým zasténáním. „Nechme osobní narážky stranou. Měli bychom se soustředit na mládež v našem městě.“

„Amen,“ zaintonoval reverend. „Otevřeně řečeno mám pochybnosti o takových otevřených diskusích o lidské sexualitě. Naši mladí jsou vystaveni i tak mnohému pokušení, kterému musí čelit. Jejich mysli jsou plodné. Měli bychom zasévat sémě, jež by plodilo pevné morální zásady a ne pochybnosti a zmatek nad ďáblovým dílem.“

„Nechte si kázání na neděli, otče,“ řekla Jody. „Jsem ale ráda, že mohu počítat s vaším hlasem proti tomuto návrhu.“

Pohledem zpražila všechny kolem stolu a pak každého člena rady zvlášť. Skrz Laru prohlédla, jako by tam nebyla.

„Až budete mít čas se nad tím zamyslet, určitě dojdete ke stejnému závěru. A kdyby ne, tak budu muset přezkoumat své vlastní plány.“

„Jaké plány?“ zeptal se jeden z členů rady.

„Pro mého syna Clarka byl každý den ve škole v Eden Passu radostí, a často školu chválil za to, že ho připravila na jeho politickou kariéru. Byl by určitě rád, kdyby se po něm nazývalo nějaké školské zařízení. Třeba sportovní hala Clarka Tacketta Třetího. Nechodím už ani na basketbal, protože se bojím, že si srazím vaz na těch rozvrzaných tribunách. A ty elektronické tabule skóre jsou taky docela hezké, nemyslíte? Nebylo by to něco, kdyby Eden Pass byl první školou v okolí, která by ji měla? Větší školy nám budou to závidět, co říkáte?“

Lara sklopila hlavu. Bušilo jí v ní kladivo zatloukající hřebíky do rakve jejího návrhu.

Jody nechala přítomné chtivé mozky, aby si sousto vychutnaly, a pak pokračovala. „Narodila jsem se v Eden Passu. Prožila jsem tady celý dosavadní život. Vychodila jsem dvanáct tříd místní školy a stejně i mé tři děti. Vždycky jsem tvrdila, že naše škola patří mezi nejlepší z celého státu.“

Opřela se o stůl a udeřila do něho kotníky ochablé, pihovaté ruky. „Ale změním svůj názor během jedné minuty, jestli necháte říct téhle ženské jediné slovo pod školní střechou. Proč byste o tom proboha vůbec uvažovali, když víte to, co o ní ví každý v téhle zemi. Chcete, aby žena, jako je ona, měla vůbec nějaký vliv na vaše děti?“ Tvář jí zrudla. Začala dýchat namáhavě.

„Raději bych zemřela, než bych jí dovolila, aby na mě položila ruku. A to nekecám. Zeptejte se každého, kdo byl v Sak’n’Save minulé úterý ráno.“

„Dosáhla jste svého, paní Tackettová.“ Lara se bála, že Jody si přivodí další záchvat. Nechtěla, aby jí vyčítali, že jí způsobí ten osudový. „Jsem si jistá, že každý zde ví, že jste odmítla mou snahu zachránit vám život. Nebudu se s vámi o to přít, protože vést takový spor je pod mou důstojnost. Vím také, že nemůžu vyhrát. Nemám prostředky na to, abych školní radu zkorumpovala novými sportovními halami a moderními tabulemi skóre.“

„No promiňte,“ zařičel duchovní, „ta narážka se mě dotýká.“ Lara ho ignorovala. „Ale především ustupuji, protože se obávám, že hádka by vás mohla zabít.“

Jody se poprvé od okamžiku, kdy vešla do místnosti obrátila přímo na ni. „To se mýlíte. Já nehodlám umřít dřív, než vás uvidím, jak odcházíte z tohoto města. Mého města. Clarkova města. Nebudu mít pokoj, dokud neodejdete a nebude tady zase možné dýchat.“

Lara klidně složila stránky strojopisu svého výkladu a zavřela je do černé kožené tašky na spisy. Vzala ji i s kabelkou pod paži. „Děkuji vám, pánové, že jste mi věnovali dnes dopoledne pozornost. Pokud mi nesdělíte opačný názor, předpokládám, že můj návrh byl zamítnut.“

Nikdo z nich neměl dost odvahy, aby se jí podíval do očí. Poskytlo jí to trochu zadostiučinění, když se obrátila a vyšla z místnosti.

Darcy ji následovala. Lara se nezastavila, dokud nedošla k hlavnímu vchodu budovy. Tam se obrátila, aby se Darcy postavila. „Vím, proč mě nenávidí Jody Tackettová,“ řekla. „Ale proč vy? Co jsem vám proboha kdy udělala?“

„Možná že si prostě myslím, že by se lidé neměli cpát tam, kam nepatří. Neměla jste proč přicházet do Eden Passu. Nehodíte se sem. A nikdy nebudete.“

„Proč se staráte o to, zda se sem hodím? Čím vás ohrožuji, paní Winstonová?“

Darcy vydala posměšný zvuk.

„Určitě se mě bojíte,“ řekla Lara. „Z nějakého nevysvětlitelného důvodu mě považujete za hrozbu.“ Mohla by ji Darcy nenávidět za její vztah ke Keyi Tackettovi? Od této nepříjemné myšlenky se držela dál. „Věřte mi, paní Winstonová, nemáte nic, co čem bych toužila.“

Darcy si olízla rty jako kočka nad miskou smetany. „Ani dceru?“

Lara se zapotácela, neschopná pochopit hloubku krutosti této ženy. „Já jsem vás podcenila,“ řekla Lara. „Jste nejen sobecká a zlomyslná, vy jste smrtelně nebezpečná.“

„Prvotřídně, doktorko Malloryová. Když jde o to, abych dosáhla svého, nikoho nešetřím. Nemám absolutně žádné skrupule, a proto jsem nebezpečná. Dobře si tuhle informaci zapamatujte, až vypadnete z města.“

Lara zavrtěla hlavou. „Já neodcházím. Přesto, co vy či Jody Tackettová nebo kdokoli jiný o mě říkáte, bez ohledu na to, jak zlé budou vaše výhrůžky, vyhnat mě nedokážete.“

Darcyiny rty se rozšířily do krásného úsměvu. „Tohle bude pěkná legrace.“

Se smíchem se otočila a vrátila se, kudy přišla do administrativní části budovy. Její smích se děsivě rozléhal jeskyňovitou vstupní halou.

Darcy se vysmrkala do kapesníčku s monogramem. „Já to nesnesu, když se na mě budeš zlobit, Fergusi.“ Když doprovodila Jody Tackettovou, vrátila se domů a našla Ferguse, jak odpočívá a čeká na ni. Viděla ho už takhle rozzlobeného na jiné lidi, ale nikdy na sebe. Poplašilo ji to. Fergus byl její bezpečnostní síť. Vždycky se mohla obrátit na něho, když něco pokazila.

„Prosím tě, nekřič na mě už nikdy,“ žadonila roztřeseně.

„Je mi to líto. Neměl jsem v úmyslu zvyšovat hlas.“

Darcy popotáhla a pak si osušila tekoucí líčidlo. „Udělala jsem to kvůli tobě.“

„To mi jaksi uniká, Darcy.“

„Doktorka Malloryová tě doslala do nemožné situace. Protože jsi předsedou školní rady, musel jsi na ni být přívětivý a vyhovět její žádosti o slyšení. Je to tak?“

„Správně,“ odpověděl opatrně.

„Já ale vím, že ve skutečnosti nechceš, aby uspořádala semináře o sexuální výchově a rozdávala dětem ze střední školy včetně tvé dcery prezervativy. Jenom jsem se pokoušela dostat tě ze slepé uličky.“

„Tím, žes do toho zapletla Jody Tackettovou? Panebože.“ Chytil se za špičatou hlavu. „Copak jsi se ode mne za ta léta, co jsme manželé, nepoučila? Nechci mít nic společného s Jody. V žádným případě nechci, aby mě zrovna ona tahala z nějakýho maléru. Ona je ten poslední člověk na světě, kterýmu bych chtěl být zavázanej.“

„Já vím. Já vím, Fergusi.“ V jejím hlase zazněl lstivě lichotivý tón. „Ale zoufalý situace vyžadují zoufalý prostředky.“

„Já nebudu nikdy v tak zoufalý situaci, abych potřeboval pomoc Jody Tackettové. Jen jedinkrát jsem jí uvěřil a podvedla mě, zostudila a ocejchovala. Lidi se mi chechtali řadu let, jak mě podfoukla.“

„Teď se ti už nesmějou.“

„Jenom proto, že jsem se málem udřel, abych uspěl v podnikání. Mé jméno v tomhle městě něco znamená i bez ohledu na Jody Tackettovou.“

„No tak se uklidni. Ukázal jsi jí to.“

„To nestačí. Nikdy to nebude stačit.“

Beznadějně vydechla. „Ten svár už je pryč, Fergusi, a tys ho vyhrál. Ona je stará.“

„Jenom o pár let starší než já.“

„Ve srovnání s tebou je to stařena. A kromě toho se jí to týká jenom okrajově. Za tenhle zmatek je odpovědná doktorka Malloryová.“

„Většina toho, co říká, vypadá rozumně.“

Darcy polkla hrubou námitku. Pronesla umírněným tónem: „Jsem si jistá, že jo. Je mazaná. Má po stěnách ordinace rozvěšený diplomy.“ Vysmrkala se do kapesníku. „Naproti tomu jsem prostě hloupá ženská z domácnosti. Co já můžu vědět?“‚

„Ach, miláčku, je mi to líto.“

Fergus se posadil vedle ní na kraj postele a vzal ji za ruku. Během let ho přesvědčila, že je mnohem citlivější na svůj nedostatek vysokoškolského vzdělání, než byla doopravdy. Kdykoli se to hodilo, využívala toho.

„Netvrdil jsem, že doktorka Malloryová je chytřejší než ty.“

Jedna výmluvná slza se jí skutálela po tváři. „Ale jo, je. Taky umí manipulovat s lidma. Pravděpodobně se to naučila, když se motala kolem politiků. Nasadila Erice brouky do hlavy a teď se i ty stavíš na její stranu.“

„Ale ne, miláčku. Tak to vůbec není. Jde o to, že jsem se naštval, že sis vzala Jody jako podporu.“

„Nebylo to proto, že jsem si myslela, že bys ji tam potřeboval.“ Natáhla se a pohladila ho po tváři. „Bůh je mi svědkem, že proto jsem za ní nešla.“

„A pak tedy proč?“

„Protože jsem chtěla odkázat doktorku Malloryovou do správnejch mezí. A kdo by to dokázal líp než její arcinepřítelkyně? Nechápeš to, Fergusi? Jody udělala tu špinavou práci za tebe, ale zásluhu za odražení té yankeeské doktorky a jejích takzvaně pokrokovejch názorů si připíšeš ty jako předseda školní rady.“

Na čele se mu objevily hluboké vrásky, když o tom přemýšlel. „Nikdy jsem se na to nedíval z této stránky.“

Darcy na něho mrkla zpod svých řas. „Myslíš, že doktorka Malloryová je hezká?“

„Hezká? No, jo, řekl bych, že jo.“

„Hezčí než já?“

„Ale ne, drahoušku,“ řekl a pohladil ji po vlasech. „Neexistuje na světě hezčí žena než ty.“

„A já patřím tobě, Fergusi.“ Tulíc se k němu zašeptala: „Jsi ten nejlepší manžel na celým světě.“ Objala ho rukou kolem krku. „Myslel by sis, že jsem hrozná, kdybych se s tebou chtěla teď hned pomilovat?“

„Ve dne?“

„Je to uličnický, já vím, ale víš, Fergusi, já tě zrovna teď tolik miluju a chci ti to dokázat.“

„Erika by mohla…“

„Bude ještě hodinu na tréninku roztleskávaček. Prosím, miláčku. Když předvádíš, jakej jsi silnej mužskej a trochu na mě zařveš, jsem z toho celá špatná. Když vidím, jakej jsi chlap, vzrušuje mě to. Úplně… teču. Tady dole. Víš, kde.“

Ohryzek mu nadskočil a zase klesl. „Já… já nemám představu.“

„Sáhni si.“ Zavedla mu ruku pod sukni a tvářila se, že omdlévá, když se jí dotkl mezi stehny. „Ach, panebože,“ vzdychla.

Za pár minut zapomněl Fergus na všechno o předcházející hádce a důvodu, který k ní vedl. Darcy si proklestila polibky a hlazením, vzdechy a laskáním cestu zpět do jeho přízně.

A věděl-li Fergus, že ho podvedla, spokojeně to ignoroval.

Laře trvalo čtrnáct dnů, než uznala, že výhrůžky Darcy Winstonové a Jody Tackettové by mohly mít něco do sebe. Po třech týdnech se vzdala. Od onoho úterního dopoledne, kdy Jody omdlela v supermarketu, nespatřila Lara jediného pacienta.

Nancy přicházela svědomitě každý den a vymýšlela si práci, aby přečkala nudné hodiny, než nastal čas vrátit se domů. Lara trávila dny četbou nových čísel lékařských časopisů. Řekla si, že čas je cenný, že má štěstí a může si dovolit udržovat krok s novým vývojem a výzkumem. Ale nedokázala se klamat docela. Lékaři, kteří mají plnou čekárnu pacientů, mají málokdy čas na studium.

Mladý advokát, kterého si najali Jack a Marion Leonardovi, o sobě nedával slyšet. Pokud na ni podali žalobu pro neodborné lékařské ošetření, nebyla o ní dosud zpravena. A kdyby k tomu došlo, byla si jista, že jakmile by vyšla jednou fakta najevo, byla by osvobozena. Nicméně by záporná reklama vyvolaná takovým procesem poškodila její odbornou pověst a emocionálně ji vyčerpala. Zachovávala si stále naději, že si to rozmysleli.

Školní rada se na ni už nikdy neobrátila. Darcy dala dohromady přátele a členy rodičovského sdružení a předložili školní radě petici, aby žádným nevhodným osobám nebo projektům nebylo umožňováno zasahovat do místního školství. Denně byly noviny plné dopisů čtenářů, sepisovaných rodiči a představiteli obce, kteří byli rozhněváni návrhem, který nedávno předložila doktorka Lara Malloryová školní radě. Dopisy se shodovaly v tom, že Eden Pass není dosud připraven a nikdy nebude na to, aby tak nemorální výukové programy byly zařazovány do zdejšího školního rozvrhu. Nesouhlas byl hlasitý a důrazný.

Ať šla kamkoli, venkovští balíci, kteří si udělali závěr, že má uvolněnou morálku, protože otevřeně hovořila na školní radě o tak citlivém problému, ji ignorovali, pošklebovali se jí, nebo po ní poťouchle pošilhávali.

Stala se vyděděncem, edenpasskou mučednicí. Kdyby to nezažila, nevěřila by, že v současné Americe je vůbec možné na něco takového narazit. Začínala věřit, že by se Jodyino proroctví mohlo naplnit: mohla by se dožít toho, že uvidí Laru Malloryovou odejít z města.

Ale ne předtím, než dosáhne toho, kvůli čemu sem přišla.

Tackettové z ní udělali páriju. Sabotovali její lékařskou praxi. I kdyby ji měl čert vzít, nenechá Keye ignorovat její požadavek. Musí ji odvézt do Montesangre, a to hned.

KAPITOLA OSMNÁCTÁ

„Je tady?“

Žlutý lincoln byl zaparkován vedle hangáru.

„Ne, paní doktorko, není,“ řekl Balky, i když by byl rád vyhověl. „Ale měl by se vrátit někdy během večera, pokud se ovšem nerozhodne zůstat v Texarkaně. U Keye člověk nikdy neví.“

„Bude vám vadit, když tu chvíli zůstanu?“

„Vůbec ne, ale třeba budete marnit čas.“

„Počkám.“

Zavrtěl hlavou způsobem, který naznačoval, že lidé jsou pro něho tajemství. Rozuměl mnohem víc motorům a jejich poruchám. Mechanik si bručel něco sám k sobě, když se pomalu vracel k vykuchanému letadlu, na kterém právě pracoval, když Lara přijela.

Počkala raději venku před hangárem, kde vzduch byl méně dusný. Trvalo půl hodiny, než spatřila blikající světla blížícího se letadla a uslyšela vrčení motoru. Obloha byla jasná, tmavomodrá nad východním obzorem, levandulová v nadhlavníku a karmínová přecházející do zlaté na západě. Key se jí jednou pokusil vysvětlit, jak mu létání poskytuje duševní klid. V takové večery, jako byl ten dnešní, by se málem připojila k jeho mystickému poutu s oblohou.

Bezchybně přistál a přiroloval dvoumotorovým beechcraftem k hangáru. Stála na letištní ploše, když vystoupil z pilotní kabiny. Okamžitě ji spatřil, ale v jeho výraze nebylo překvapení ani radost, nespokojenost ani vztek, což jí znemožnilo uhodnout, jakou má náladu. S pokrčenými koleny a ohnutými zády k ní pomalu došel. „Když vás na Havaji vítá hezká dívka, dá vám květinový věnec na krk.“ Zasmál se a zuby se mu bíle zablýskaly v houstnoucím šeru. „Říká se tomu ‚l-e-j‘.“

„Rozumím,“ řekla Lara suše.

„Říkal jsem si, že dáma tak chytrá jako vy tomu bude rozumět.“

Srovnala s ním krok, když zamířil k prázdnému vchodu do hangáru. „Co budete dělat teď? Myslím, teď když jste přistál a skončil práci.“

„Předám Balkymu klíčky a vypadnu.“

„To znamená co?“

„Nejdřív si vyzvednu peníze.“

„S kým jste dnes letěl?“

„Jeden dobytkář a jeho předák z Arkansasu se přijel podívat na jednoho býka. Vyzvedl jsem je dnes ráno v Texarkaně. Strávili většinu dne smlouváním ceny s majitelem toho býka, člověkem jménem Anderson, který tu má nedaleko velký ranč. To je jeho letadlo. Najal mě, abych je přivezl a odvezl.“

„To je krásné letadlo,“ řekla, ohlížejíc se na ně.

„Stojí kolem pětadevadesáti táců. Je to Královna vzduchu.“

„To je jako jméno pro milenku.“

„To je fakt.“ Zazubil se a vešel do budovy. „Ahoj, Balky.“ Mechanik se otočil a Key mu hodil klíčky k letadlu.

„Nějaký problémy?“

„Hladká plavba. Kde mám prachy?“

Balky si hadrem otřel ruce cestou do malé místnosti, kde Lara našla Keye spát to ráno, když došlo k neštěstí s Letty Leonardovou. Došel ke stolu v rohu naproti lehátku a rozsvítil vysokou štíhlou lampu. Vytáhl ze zásuvky obyčejnou bílou obálku a podal ji Keyovi.

„Děkuji.“

„Není zač.“

Balky je opustil. Key otevřel obálku a spočítal v ní bankovky a pak si ji zastrčil do náprsní kapsy košile.

„To vám platí v hotovosti?“ zeptala se Lara.

„No jo.“

„Žádný účet? Žádný záznam o převodu peněz?“

„Uzavřel jsem se zákazníkem ústní dohodu. Proč do toho míchat někoho dalšího?“

„Třeba jako berňák?“

„Platím daně.“

„Hmm. A co Federální letecká správa?“

„Hory formulářů kvůli každýmu krátkýmu letu. Komu je to zapotřebí?“

„To nemusíte vyplňoval letový plán a podobné krámy?“

„Do třista sedmdesáti metrů není vzdušný prostor kontrolován. Platí tam zásada dívej se a vyhýbej.“

„To vždycky dodržujete maximální výšku tří set sedmdesáti metrů?“

Měl toho klábosení po krk. „Chcete se naučit řídit letadlo, doktorko? Mám licenci instruktora a kdykoli vám mohu dát školení. Jsem sice drahý, ale dobrý.“

„Nezajímám se o školení v pilotáži.“

„Jenom tak kecáte?“

„Ne, chtěla jsem s vámi mluvit.“

„Poslouchám.“ Vzal si z chladničky pivo, opřel se jedním loktem o nemoderní spotřebič, naklonil hlavu dozadu a dal si dlouhý lok.

„Jde o obchod.“

Ruka s plechovkou mu poklesla a pohlédl na ni se zájmem. „Už jsme vyloučili školení v pilotáži a soudím, že taky nejde o další naléhavý let do nemocnice.“

„Ne.“

Zadíval se na ni chvíli a mlčel, pak naklonil pivo směrem k ní a zeptal se: „Chcete taky jedno?“

„Ne, děkuji vám.“

Dal si další hlt. „No, umírám zvědavostí.“

„Chci, abyste se mnou letěl do Montesangre.“

Klidně dopil pivo a odhodil prázdnou plechovku do odpadkového koše přesným hodem od boku. Posadil se na otáčecí židli, opřel se vzad a položil si nohy na roh stolu, přičemž odstrčil lampu podpatkem boty.

Lara zůstala stát. Nebylo tu pro ni místo k sezení kromě lehátka. On jí je nenabídl, a i kdyby to udělal, odmítla by to.

„To už jste po mně chtěla víc než jedenkrát, a já jsem řekl ne. Máte nějakou vadu sluchu?“

„Nedělám si legraci.“

„Ach tak, vy si neděláte legraci,“ řekl výsměšně. „Promiňte. Hmm, tak tedy dobrá. To si představujete, že tam vyskočíte padákem?“

Zkřížila si ruce na prsou. „Pochopitelně, že ne.“

„Určitě nenavrhujete přistát na území Montesangre. Protože jestli to navrhujete, tak jste totální cvok.“

„Myslím to vážně.“

„Já taky, doktorko. Jak jste na tom se španělštinou? Možná že byste si ji měla trochu oživit. Víte, co znamená Montesangre v angličtině?“

„Ano. ‚Hora krve‘. Pocítila jsem na vlastní kůži, že je to přesný překlad. Cítila jsem, jak mi teče horká a mokrá krev mé dcery po rukou.“

Sundal nohy na podlahu a posadil se rovně. „Tak proč, do pekla, se tam chcete vrátit zpátky?“

„Víte proč. Pokoušela jsem se tam dostat zpátky celá léta od okamžiku, kdy jsem znovu nabyla vědomí v té nemocnici v Miami. Nemohu se do té země dostat normálními cestami. Jsou zablokovaný.“

„Takže mě pokládáte za nenormální cestu.“

„Tak říkajíc.“

„Tak říkajíc tam lidi vyhazujou do luftu.“

„Toho jsem si plně vědoma.“

„A přesto tam chcete?“

„Musím.“

„Ale já ne.“

„Ne, vy nemusíte. Myslela jsem, že byste to mohl brát jako dobrodružství.“

„Poslouchejte, přemýšlejte znovu. Lidi si o mně myslí ledacos, ale nikdy mě nepokládali za blázna. Jestli tam chcete jet a dát se oddělat, je to vaše věc, ale já se mám docela rád, takže mě můžete vyškrtnout ze svých plánů.“

„Vyslechněte mě, Keyi.“

„Mě to nezajímá.“

„Dlužíte mi to.“

„Možná, ale tohle já neberu.“

„Měl byste být potěšen, když se dozvíte, že jsem neměla ani jediného pacienta v ordinaci od toho rána, kdy vaše matka omdlela. Jody odmítla mé pokusy pomoct jí. Vy jste mě příkře obvinil před tím davem.“

„Neměl jsem čas jednat taktně. Matka byla blízko smrti.“

„Přesně tak. A když se rozšířilo, že Tackettovi raději zemřou, než aby se nechali ode mne ošetřit, těch několik málo pacientů, které jsem si pěstovala, zmizelo. Měsíce tvrdé práce jsou pryč. Důvěra, kterou jsem si tak obtížně získala, byla zničena několika krutými slovy. Od té doby nehnu prstem.“

„Lámete mi srdce.“

Nadechla se, aby zkrotila vztek. „Chtěla jsem uspořádat semináře o sexuální výchově na střední škole. Jsou životně důležité, mládež v obci by z toho měla prospěch.“

„Jo, četl jsem o tom v novinách.“

„Co tam nenapsali, je, jak Jody zkorumpovala školní radu, aby zamítla ten program.“

„Vy opravdu víte, jak naštvávat lidi, viďte?“

„Ve srovnání s vaší matkou jsem úplný amatér. Když se mnou skoncovala, tu malou trošku důvěryhodnosti, jež mi zůstala, zničila vaše milá Darcy.“

„Víte, už jsem slyšel o případech duševního vyšinutí, jako je ten váš. Říká se tomu komplex persekuce.“

Přeslechla urážku. „Oficiálně jsem uzavřela ordinaci. Propustila jsem dnes Nancy. Moje praxe je dočasně uzavřena. Takže máte to, co jste chtěli. Vaše rodina účinně zničila mou šanci provozovat v Eden Passu lékařskou praxi. Když se to všechno vezme v úvahu, tak mi dlužíte ústupek.“

„Nedlužím vám absolutně nic.“

„Zavřela jsem ordinaci, ale to neznamená, že se připravuji odejít z města.“ Zbýval jí poslední trumf. Musí jej vynést. „Vaše matka přísahala, že se dožije toho, že mě uvidí v nemilosti opustit Eden Pass. Pochybuji, že to dokáže. Můžu zde vydržet bez práce, dokud mi vystačí úspory, což, budu –li žít úsporně, by mohlo být více roků.“

„To je kec. Máte příliš ráda medicínu. Nevzdala byste se jí.“

„Nerada bych, ale budu muset.“

„Jenom abyste nás naštvala?“

„Přesně tak. Chci ale vyjednávat. Zbavím vaši rodinu dalších nepříjemností a rozpaků za podmínky, že se mnou poletíte do Střední Ameriky. Jakmile se vrátíme, odejdu. Věřte mi, nebudu litovat, že odcházím. Jsem unavená soustavnými spory a špinavými pomluvami. Už mě nebaví pokaždé se zkoumat, předtím než vyjdu ven, v očekávání, že budu podrobena přehlídce.

Něco vám řeknu,“ pravila a naklonila se přes stůl, „pokud jde o mne, tak lidé z Eden Passu propadli na celé čáře. Jsou to nesoudní a malicherní pokrytci, zbabělci, podrobující se vůli zahořklé stařeny.

Vezměte mě do Montesangre, Keyi, a já opustím tohle město, ne proto, že pro ně nejsem dost dobrá, ale proto, že ono není dost dobré pro mne.“

Nějakou chvíli neříkal nic, pak rozhodil rukama. „Je to všechno?“

Krátce mu přikývla.

„Dobře,“ řekl, narovnal se a vstal. „Už musím běžet. Mám hlad jako vlk a Janellen na mě čeká s večeří.“

Lara ho chytila za rukáv, když obcházel stůl. „Nevytahujte se na mě, vy jeden parchante. Zničili jste mě i mou praxi, ale nedovolím vám, abyste mě ignoroval.“

Odrazil jí ruku. „Podívejte se, kašlu na místní politiku a klepy. Co dělá má matka se školní radou nebo kýmkoli jiným, je její věc. Pokud se mě to nedotkne přímo, tohle špinavý prádlo mě nezajímá.

Odhaduju, že jste docela dobrá lékařka a vaše ordinace se mi tu a tam hodila, ale absolutně se nestarám o to, jestli tam budete dělat mozkové operace, dloubat se v nose anebo ji zavřete docela. Darcy Winstonová není moje milenka. A jestli se vám chce vlézt tajně do země, která je na černé listině naší vlády, prosím. Ale se mnou nepočítejte.“

„Jak jste najednou morální,“ řekla prudce a ukázala mu na kapsu košile. „Každodenně provozujete nezákonně charterové lety!“

„To, že vás odmítám, nemá nic společného s morálkou. Netoužím po tom, abych byl zabit. A kromě toho nevěřím vašim motivům natolik, abych vás nemohl odmítnout. Takže maříte…“

„Co když je Ashley ještě naživu?“

Zmlkl a pronikavě na ni hleděl.

„Promiň, Keyi?“ Balky stál ve dveřích a slzícíma očima po nich nejistě těkal. „Už odcházím na noc. Zamkneš?“

„Určitě, Balky. Dobrou noc.“

„Dobrou, dobrou noc, paní doktorko.“

„Dobrou noc.“

Poslouchali, jak odjíždí. Přerušení snížilo napětí, ale jen okrajově. Key se k ní otočil zády a prohrábl si vlasy. „Bylo by to možné?“

„Pravděpodobně ne. Problém spočívá v tom, že to nevím. Myslím, že v hloubi duše lpím na slabé naději, že nějak přežila. Její tělo nebylo nikdy vráceno tak jako tělo jejího otce.“ Unaveně se poškrabala vzadu na zátylku. „Pochopitelně jako lékařka, a když vezmu v úvahu, jak těžce byla poraněna, vím, že je to vysoce nepravděpodobné. Zemřela a byla pochována. Někde v cizím a mě neznámém místě. Já takhle nemohu žít. Kdyby nic jiného, chci přivést zpět její ostatky a pochovat je na americké půdě.“

Obrátil se k ní obličejem, ale neřekl nic.

„Potřebuji vás, abych to mohla udělat,“ naléhala. „Tak či onak chci vzít svou dceru z té země a přivézt ji domů. Ale já se do té země nedostanu. Dokonce i spřátelené země mají jen velmi málo leteckých linek, které létají do Montesangre, protože jsou tam stálé revoluční zmatky. I kdyby se mi tam nějak podařilo dostat, zakázali by mi jako americké občance vstup do země a odeslali by mě příštím letadlem zpět.“

„Řekl bych, že je to dost přesný odhad.“

„To je víc než odhad. Byla jsem ve styku s lidmi, kteří na tom byli podobně. Mnoho Američanů mělo v Montesangre někoho, koho měli rádi, a jehož osud je neznámý. Jejich snahy o objasnění skutečnosti byly bezúspěšné. Když se dostali až do Ciudad Central, zacházeli s nimi hrubě. Několik jich bylo hodiny, dokonce celé dny, uvězněno, než je odvezli zpět na letiště, aby si počkali na nejbližší letadlo. Někteří tvrdili, že vyvázli holým životem, a já jim věřím.“

„Proto také nad tou zemí nechci ani lítat a mnohem méně ještě přistát, vystoupit a procházet se tam,“ řekl Key.

„Jestli tam někdo dokáže doletět a vrátit se odtud, tak jste to vy. Clark se soustavně vychloubal vašimi pilotními schopnostmi. Vyprávěl mi, jak jste dokázal v nemožných situacích doručit zásoby nebo uskutečnit záchranné akce, a že vás těší riskovat – čím jsou okolnosti nebezpečnější, tím lépe.“ Odmlčela se, aby se nadechla. „Za předpokladu, že byste s tím souhlasil, mohl byste opatřit letadlo?“

„To je příliš široký předpoklad.“

„Přijměme ho jen tak teoreticky. Mohl byste opatřit letadlo?“

Přemýšlel o tom chvíli. „Znám jednoho člověka, který mě jednou prosil, abych mu naboural letadlo, aby si mohl vybrat pojištění. Byl dost zadlužený. Nabídl mi třicet procent pojistné částky, když to přežiju.“

„Dokázal byste to udělat? Schválně rozbít letadlo a přežít to?“

„Když to dobře umíte?“ řekl s krátkým úsměvem. „Jeho nabídka byla lákavá. Byl by to pořádnej balík v hotovosti. Ale nestálo to za to riziko.“

„Je pořád ještě ve finanční tísni?“

„Jak jsem slyšel, tak pořád.“

„Má stále ještě to letadlo?“

„Pokud vím, tak má.“

„Takže by pro vás mohlo být příjemné letět do potenciálně nebezpečné situace. Kdyby se nikdy nevrátilo, mohl byste sbalit prachy z jeho pojistky a nechat si celých sto procent. Kdyby se nám podařilo dorazit zpět, dostane peníze, které mu zaplatíme za použití letadla. Kolik by si počítal za jeho nájem?“

„Je to pěkná mašina, cessna 310, ne moc stará. Když vezmeme v úvahu vzdálenost… takových dvacet tisíc dolarů.“

„Dvacet tisíc,“ opakovala tiše. „Tolik?“

„Přibližně. Dodatkem k mému honoráři.“

„Vašemu honoráři?“

„Jestli se má můj zadek stát cvičným terčem pro nějaké partyzány s automatickými puškami, tak mám zatracené právo na honorář.“

Podle výrazu v jeho tváři poznala, že by nemusela být schopná si ho dovolit. „Kolik, Keyi?“

„Sto táců.“ Na její šokovaný výraz, dodal: „Splatných v den, kdy odstartujeme.“

„To by bylo na cent všechno, co mám.“

Pokrčil rameny. „Smůla. Soudím, že přece jenom spolu žádnej kšeft neuděláme. To jsem rád. Není třeba se zlobit.“

Znovu se pokusil projít kolem ní. Tentokrát se mu postavila do cesty a položila mu ruce na ramena. „Tohle je mi opravdu odporné. Myslím, že víte, jak moc mě to štve, nebo byste to nedělal.“

„Co nedělal?“

„Choval se arogantně. Mluvil se mnou svrchu. Jděte k čertu! Nedovolím vám, abyste si z toho dělal legraci. Víte, jak důležité to pro mě je.“

Využívaje jejích rukou, které ho zadržovaly ve svůj prospěch, postupoval vpřed, až ji opřel o kartotéční skřínku z armádních přebytků. „A jak moc je to pro vás důležité?“

„Nesmírně. Myslíte si, že bych jinak prosila nějakého Tacketta – kteréhokoli Tacketta – o laskavost?“

Tlak jeho těla proti jejímu byl vzrušující. Stejně vzrušující byly jeho planoucí oči. Ale neposkytla by mu to zadostiučinění, aby se to dověděl. Držela bradu vzdorovitě vzhůru a hleděla pevně vpřed.

„Šla byste dokonce tak daleko, že byste řekla, že jsem vaše poslední možnost, viďte, Laro.“

„Kvůli vám jsem přišla do Eden Passu.“ Jak předpokládala, její prohlášení ho zarazilo. „Clark mi poskytl možnost obnovit lékařskou praxi, ale já bych ji byla odmítla, kdyby nebylo vás. Chtěla jsem se setkat s jeho neohroženým bratrem, jediným, který by dokázal letět kdykoli kamkoli, abych použila vašich slov.

Věděla jsem, že jste většinu času pryč, ale také jsem věděla, že se dříve či později vrátíte. Rozhodla jsem se, že vás tak či onak získám k tomu, abyste mě vzal do Montesangre. Ano, je to hluboká pravda, jste moje poslední šance.“

Poslouchal ji s uchvácenou pozorností, zjevně ohromen jejím přiznáním. Vzpamatoval se rychle. Ústa se mu pomalu roztáhla do širokého úsměvu. „Takže si mohu říct cenu, správně?“

„To jste už udělal. Sto tisíc dolarů.“

Natáhl ruku a líně ji pohladil po tváři. „Byl bych ochoten se jich vzdát výměnou za vyspání s vámi.“

Ruka jí vylétla vzhůru, aby strhla jeho ruku z tváře, ale místo toho ho uchopila pevně prsty kolem zápěstí. „Měla jsem si uvědomit, že byste to dokázal změnit na něco odporného. Pokoušela jsem se apelovat na vaši slušnost, ale vy žádnou nemáme. Nemáte pocit odpovědnosti k nikomu jinému než sám k sobě.“

„Teď jste udeřila hřebík na hlavičku, doktorko,“ zašeptal. „Neumíte si představit, jak osvobozující je být zcela volný od závazků.“

„Volný od závazků? Váš bratr je částečně zodpovědný za Ashleyinu smrt. Mimo nás hříšníky byla moje dcera jedinou nevinnou obětí toho celého masakru. Pokládám Clarka za zodpovědného zrovna tak jako samu sebe.“

Uvolnila ruku z jeho zápěstí. „Tam, kde jde o Ashley, nemám žádnou hrdost. Nikdy už neuvidím, jak dělá hvězdu, nebudu poslouchat, jak cvičí stupnice na pianu, nebudu líbat její nahá kolínka nebo poslouchat, jak se modlí před spaním. Chci jen to, co můžu mít, a to je moct ji pochovat na americké půdě. Jestli jediná cesta, jak toho můžu dosáhnout, je vyspat se s vámi, pak je to za nízkou cenu.“

Vášnivá záře v jeho očích pohasla až k cynickému chladu. Ustupoval, ale jen postupně a pomalu, takže se zdálo, že uplynula celá věčnost, než se přestali dotýkat.

„Jak jste říkala, doktorko, nemám smysl pro slušnost. Dokázal bych pomoct nějaký starý paní přes ulici, kdyby se na ni řítil nějaký náklaďák, ale to je tak maximum toho, jak dokážu být slušný. Nejsem v žádným směru, jako byl můj bratr, ani vzhledem, ani formátem. Všechny dobrý skutky jsem nechal jemu. Půjdu, ale pořád by mě zajímalo, jak to, že jste pro něho byla tak neodolatelná.“

Když procházel dveřmi, zavolal na ni přes rameno: „Zamkněte, až budete odcházet, ano?“

„Jdeš pozdě.“

„Já vím.“

„Nečekali jsme na tebe s večeří.“

„Stejně nemám hlad.“

Key a Jody si vyměňovali slova, jako by po sobě stříleli. Šel rovnou k příborníku a nalil si silný alkohol.

„Máme boby se šunkou, Keyi,“ řekla Janellen. „Máš je rád. Posaď se prosím a já ti naložím na talíř.“

„Posadím se, ale nemám chuť na jídlo.“

Měl hroznou náladu od okamžiku, kdy ho Lara Malloryová požádala, aby jí pomohl odvézt z Montesangre ostatky malé holčičky, která byla pravděpodobně jeho tělo a krev. Mohlo by Clarka dovést špatné svědomí k tomu, že si vzal život? Key dříve odmítal pověsti o sebevraždě. Teď už se mu nezdály tak přitažené za vlasy.

Přinesl si karafu s alkoholem ke stolu. Přes Jodyin kritický pohled si nalil další dávku. „Jaký jsi měla den, Jody? Cítíš se líp?“

„Mě nic není. A nikdy nebylo. Udýchala jsem se a všichni z toho dělají kdoví co.“

Nechtěl se s ní hádat, aby neriskoval, že jí stoupne krevní tlak. Od jejího záchvatu kolem ní chodil po špičkách a dělal všechno, co bylo nutné, aby si ji usmiřoval, spíš než provokoval.

Pořád si myslel, že najmout stálou ošetřovatelku, jež by u nich bydlela, je dobrý nápad, ale nedával to znovu na přetřes. Vyhýbal se každému jejímu slovnímu útoku, protože věděl, že má špatnou náladu hlavně ze strachu. Kdyby omdlel jako ona, tak by byl taky nervózní.

„A co ty, Janellen? Nestalo se dneska nic vzrušujícího?“

„Ne. Byznys jako obvykle. Co jsi dneska dělal?“

Vyprávěl jim o rancherovi z Arkansasu. „Anderson mi dobře zaplatil. Byla to snadná práce. Ale stejně nudná.“

„A to je pro tebe špatný, že?“ řekla Jody. „Bože chraň, aby ses někdy nudil.“

Key zdvihl sklenku s whisky a připil na přesnost jejího úsudku.

„Zrovna jako tvůj otec,“ ohrnula Jody útrpně nos. „Pořád hledáš nějaký vzrušení.“

„Co je na tom špatnýho?“

„Měli jsme tapiokový pudink jako moučník, Keyi. Chtěl bys trochu?“

„Já ti povím, co je na tom špatnýho,“ ignorovala Jody Janellenin zoufalý pokus zabránit hádce. „Jsi jako veliký mimino, které žije ve světě snů. Nebylo by už na čase, abys dospěl a začal se věnovat něčemu, co má cenu?“

„Létá pro jednu lesní společnost, mami. Nechávají ho dělat postřik lesů proti škodlivému hmyzu. Chránit lesy má přece cenu.“

Jody svou dceru neposlouchala. Zaměřila se na Keye. „Život se neskládá z dobrodružství. Je to práce od rána do večera, ať prší, nebo svítí slunce, v dobrých, nebo špatných časech, a ať se ti to líbí, nebo ne.“

„Tomu já neříkám ‚život‘,“ odpověděl. „Tohle je moje definice dřiny.“

„Život není pořád legrace.“

„Přesně. Proto ji musíš vyhledávat, anebo si ji udělat.“

„Tak, jak to dělal tvůj otec?“

„Ano. Protože doma by ji nenašel.“ V této chvíli mu přetekla trpělivost. „Hledal ji jinde, s jinými ženami a v jiných postelích.“

Jody vylétla ze svého křesla jako blesk. „Nenechám tě u večeře vyslovovat takovou špínu.“

Key také vstal a zaujal proti ní výbojný postoj. „A já tě nenechám, abys pomlouvala mého otce.“

„Otec?“ řekla opovržlivě. „On nebyl žádný otec. Nezajímal se o vás celé měsíce.“

To zraňovalo, tato připomínka, jak nespočetněkrát sledoval otcův vůz mizet za zátočinou silnice, a věděl ve svém zlomeném mladém srdci, že to bude trvat nekonečné dny, než ho zase znovu uvidí.

Chtěl jí to oplatit. „Utíkal od tebe, ne od nás, dětí.“

„Keyi!“ zasáhla Janellen.

A zase ji ignorovali. Teď, když se Jody dotkla kořenů jeho vzteku, nedokázal už zarazit proud rozzlobených slov. „Nikdy jsi mi nevěnovala milé slovíčko nebo laskavý dotyk. Zacházela jsi s tátou nějak jinak? Mluvila jsi s ním někdy jinak, než abys mu vyčítala nějaké jeho chyby? Přestala jsi vůbec někdy myslet na ropu, aby ses s ním dokázala zasmát, zažertovat a chovat se bláznivě, prostě jen tak z legrace? Přitiskla sis ho na ňadra a utěšila ho, když měl depresi? Ne že by tvé poprsí bylo pohodlné, anebo dokonce měkké. Je tvrdé jako šutr.“

„Keyi!“ vykřikla Janellen. „Mami, posaď se. Vypadáš…“

„Tvůj otec mou lásku nepotřeboval. Měl ji od kurev z celého světa. A mně se jimi do obličeje chlubil. Byl s jednou z nich ten den, kdy ses narodil.“ Narovnala se a několikrát se namáhavě nadechla. „Jediná dobrá věc, která vzešla z mého manželství s Clarkem Tackettem juniorem, byl tvůj bratr.“

„Svatý Clark,“ řekl Key s pohrdavým úšklebkem. „Možná že nebyl tak svatý, jak si myslíš. Dnes večer jsem o něm mluvil s jeho bývalou milenkou. Zdá se, že doktorka Malloryová viní Clarka z toho, že ji s rodinou vyhnal do Střední Ameriky a nechal je tam zabít. Požádala mě, abych ji tam vzal a pomohl jí dovézt zpátky ostatky její dcery. Není to sranda?“

„Ty o tom neuvažuješ, že ne?“ Janellen na něho hleděla zaraženě.

„A proč bych neměl. Její prachy nesmrdí.“

„Pořád ještě je tam revoluce. Lidi tam masakrují na běžícím pásu.“

I když odpovídal Janellen, nespustil oči z Jody. „Doktorka Malloryová si myslí, že jsme jí to dlužní. Výměnou za moje služby souhlasila, že opustí Eden Pass a nikdy se sem už nevrátí.“

„To nesmíš udělat, rozuměl jsi mi?“ Jodyin hlas se chvěl zlobou.

„I když by to znamenalo, že se zbavíme Lary Malloryové?“

„Nemůžeš jí důvěřovat, že dodrží slovo. Za žádných okolností nesmíš uvažovat, že bys s ní letěl do Střední Ameriky.“

Položil si ruku na srdce. „Copak, matko? Tvá péče o mou bezpečnost je dojímavá.“

„Já kašlu na tvou bezpečnost. Má jediná starost je, abych uchránila poslední cáry Clarkovy pověsti. Jestli někam pojedeš s tou děvkou, nezasloužíš si nic lepšího, než aby ti ustřelili tu tvou proklatou kebuli.“

Janellen skryla rukou vzlyk a sklouzla hlouběji do křesla.

„Proč nepokračuješ a neřekneš to, Jody?“ vykřikl Key. „Když nemůžeš mít Clarka, tak bys mě raději viděla taky mrtvýho.“

Jody sebrala balíček cigaret a zapalovač a odešla z jídelny.

Velice dlouho se opíral nehybnýma rukama o opěradlo křesla. Klouby mu zbělely na leštěném dubu, jako by mohl každou vteřinu křeslo sebrat a prohodit je oknem jídelny.

Dokud Janellen nepromluvila, zapomněl, že tam vůbec je. „To, co jsi řekl, bylo tak… tak hrozné. Maminka byla příliš rozzlobená, než aby ti to vyvracela.“

Podíval se na ni zachmuřeně. Svaly v pažích se mu uvolnily a ruce se svěsily k bokům. Otočil se a zamířil ke dveřím. „Mýlíš se, Janellen. Ona mi to nevyvracela, protože jsem řekl pravdu.“

Lampička na nočním stolku se rozsvítila. Lara se okamžitě probudila a otočila se ke světlu a pak, se srdcem v krku, se posadila. „Co tady děláte? Jak jste se dostal dovnitř?“

„Otevřel jsem si zámek u zadních dveří,“ odvětil Key. „Zapomněla jste změnit kód poplašného zařízení.“

Jeho oči byly přitahovány jejími nahými prsy. Lara se teprve probírala ze spánku a snažila se přikrýt. Několik okamžiků se na ni upřeně díval. Potom tiše zaklel, popadl župan, ležící napříč v nohách její postele a hodil jí ho.

„Oblečte si to. Musíme si promluvit.“

Doposud omráčená z probuzení, při němž ho našla v ložnici, uposlechla jeho pokyny bez námitek. Posadila se na kraj postele.

Key přecházel podél pelesti a kousal se do rtu. Náhle se zastavil a podíval se na ni. „Nikdy nedostaneme povolení k přistání. Myslela jste na to?“

Byla popletená z náhlého způsobu, jakým byla probuzena. „Ne. Vlastně ano.“ Nadýchla se zhluboka, aby si vypláchla mozek, a odhrnula si vlasy z obličeje. „Ne, nikdy nedostanem povolení k přistání, a ano, pochopitelně, hodně jsem o tom přemýšlela.“

„No a?“

„Mám mapu s vyznačenou soukromou přistávací plochou.“

„WAC?“

„Co?“

„World Aeronautical Chart. Speciální mapa pro piloty.“

„Nemyslím. Vypadá jako obyčejná mapa.“

„Lepší něco než nic,“ řekl. „Kde jste k ní přišla?“

„Poslali mi ji.“

„Někdo, komu důvěřujete?“

„Jeden katolický kněz, otec Geraldo. Přátelil se tam s námi. Randall ho jmenoval oficiálním duchovním velvyslanectví.“

„Myslel jsem, že povstalci popravili všechny kněží.“

„Zavraždili mnoho z nich. Podařilo se mu přežít.“

Key nad tím přemítal, zatímco se posadil na lenošku vedle postele, tak blízko k ní, že se jim téměř dotýkala kolena. „To mi připadá, jako by ten váš farář hrál na obě strany.“

„S velkou pravděpodobností,“ připustila Lara s chabým úsměvem. „Tvrdí, že není jednostranný.“

„Veze se s proudem.“

„To je jediný způsob, jak může pokračovat v božím díle.“

„Anebo jak si zachránit kůži.“

„Ano,“ připustila neochotně. „Ale já nemám důvod mu nedůvěřovat. V každém případě je jediný, koho tam máme.“

Key vypustil dech. „Dobrá. Zatím to odložme a přejděme k bodu B. Víte, zda tam mají radar?“

„Jsem si jistá, že ano, ale nemůže být příliš moderní. Nic takového tam není. Technicky jsou desetiletí za ostatním světem.“

„Jak daleko od Ciudad Central je ta přistávací plocha?“

V duchu přepočítávala kilometry. „Asi čtyřicet mil.“

Hvízdl. „To je dost blízko. Jak bych se měl vyhnout jejich radarům?“

„Musí to nějak jít. Pašeráci drog to dělají pořád.“

Pohlédl na ni odměřeně. „Já jsem nikdy nepašoval drogy.“

„Já jsem neměla v úmyslu naznačit…“

„Určitě jste měla.“ Podíval se jí do očí a pak nedočkavě pokrčil rameny. „Čert to vem. Myslete si, co chcete.“

Opustil křeslo a začal znovu přecházet. Laru napadly stovky otázek, které by mu chtěla položit, ale neodvážila se. Hlavně chtěla vědět, proč změnil názor. Jako šelma v kleci se neúnavně plížil její ložnicí.

„Kdybychom proklouzli jejich radarem, kdyby ta přistávací plocha byla skutečně tam, kde se předpokládá, že je…“

„Ano?“

„Jak se dostaneme dál?“

„Mohu zařídit, aby na nás otec Geraldo čekal.“

„Pokračujte.“

„Existuje ilegální organizace, která zajišťuje dodávky zásob, pošty a podobně do a z Montesangre. Tak jsem přišla k té mapě. Čekala jsem na ni rok, ale teď ji mám už několik měsíců. Pomocí tohoto tajného spojení můžu oznámit otci Geraldovi, kdy se s námi má sejít.“

„Bude to trvat další rok?“

„Ne. Všechny jsem upozornila. Jsou v pohotovosti.“

„Byla jste si tak jistá, že budu souhlasit?“

„Byla jsem si jistá, že udělám cokoliv, abyste souhlasil.“

Odmlčeli se a pozorovali jeden druhého.

Key byl první, kdo se z toho uvolnil. „Mluví ten kněz anglicky?“

„Jeho skutečné jméno je Gerald Mallone. Je to Američan.“

Zaklel. „Což znamená, že je dvojnásobně podezřelý a je pravděpodobně sledován, kamkoli se hne.“

„Pochybuji. Je prosáklý montesangrénskou kulturou,a má spíše latinský než irský temperament. Kromě toho si je plně vědom nebezpečí. Žije v něm mnoho let a ví, jak se mu vyhýbat. Ta přistávací plocha by měla být opravdu bezpečná. Bylo mi řečeno, že je na pobřeží a u paty hustě zalesněného horského hřebenu.“

„Bezpečná. Panebože. Budu muset letět v noci, nad širým mořem, vyhnout se radarům a posadit tu mašinu doprostřed nějaký zatracený džungle a doufat, že přitom nenarazíme do nějaký hory, nebo nás nesestřelí.“ Viděl, že ona chce něco říct a zvedl obě ruce. „Já vím, já vím. Pašeráci drog to dělají pořád. Bezpochyby na téže přistávací ploše.“

Přecházel několik dalších minut. Nepřerušovala ho v přemýšlení.

„Dobrá, řekněme, že přistaneme bez havárie a požáru, řekněme, že se nám podaří opustit letadlo a nezahájí na nás palbu armáda rebelů nebo kontras, řekněme, že ten napůl důvěryhodnej kněz tam bude, kam nás pak odveze?“

„Do Ciudad Central.“

Přejel si rukou dolů po obličeji. „Měl jsem strach, že to řeknete.“

„Tam je pravděpodobně pochována moje dcera.“

Pohlédl na její rozcuchané hnědožluté vlasy. „Budete se tam vyjímat jako polární medvěd na Sahaře. Nebojíte se, že upoutáte něčí pozornost, až na hřbitově vytáhnete lopatičku a začnete kopat?“

Rychle se nadechla.

„Promiňte. Tohle škrtněte kvůli necitlivosti.“ Vrátil se na lenošku a pokračoval laskavějším tónem. „Vážně pochybuju, že vám povolí exhumovat rakev, Laro. Víte, na kterém hřbitově byla vaše dcera pochována?“

„Nevím.“

„A co ten farář, jak se jmenuje?“

Zavrtěla hlavou. „Poslední zpráva, kterou jsem od něho dostala, zní, že se to snaží zjistit. Občanské matriky byly v několika posledních letech vedeny nepořádně. Doufám, že do té doby, než tam přijedeme, narazí na nějakou stopu.“ Usmála se omluvně. „To je všechno, co jsem mohla udělat.“

„Co když nebude moci získat žádný další informace?“

„Budu muset vykonat tu detektivní práci sama.“

„Panebože. To je nemožný.“

„Není to tak beznadějné, jak to vypadá,“ řekla tak přesvědčivě, jak to jen dokázala. „Existuje jeden Montesangréňan, který pracoval na velvyslanectví, čiperný mladý muž. Umí v tom chodit. Původně ho přijali na úřednickou práci, ale brzy se stal pro Randalla velice cennou oporou, protože mu překládal oficiální materiály. Randall moc španělsky neuměl. Emilio je mazaný a rychle chápe. Kdybych ho mohla najít, vím, že by nám pomohl.“

„Kdybyste ho mohla najít.“

„Možná že se nezachránil při útoku na velvyslanectví. Jeho jméno se sice neobjevilo na seznamech obětí, ale pochybuji, že ty seznamy byly úplné. Nebyl-li zabit, pravděpodobně se skrývá. Každého, kdo pracoval na americkém velvyslanectví, povstalci pokládali za zrádce.“

„Předpokládejme, že je mrtev, anebo není k dispozici z jiných důvodů. Co pak?“

„Potom jsem opravdu odkázána sama na sebe.“

„Chcete podstoupit tohle riziko?“

„Nezastavím se před ničím, abych dostala Ashley zpět.“

„Máte pravdu,“ řekl, „dokonce jste chtěla nabídnout i své sladké tělo napospas mně.“ Zíral jí na stehna, tam, kde se jí župan povytáhl pár centimetrů nad kolena.

Lara neřekla nic a seděla velmi tiše.

Náhle vstal. „Napojte se na tu podzemní síť. Shromážděte všechny informace, co budete moct. Nic nepodceňujte, ani nedůvěřujte paměti a dělejte si podrobné poznámky. Chci znát všechno. Dobu úsvitu i soumraku, teplotu, obyvatelstvo, povolenou rychlost, každej pitomej fakt, kterej vás napadne. Co je a co není podstatný, nechejte posoudit mě. V těchhle situacích nikdy nevíte, kterej útržek informace může znamenal rozdíl mezi životem a smrtí.

Budem cestovat nalehko. Vemte si jen jednu tašku, kterou snadno unesete. Neberte si nic, čeho si vážíte, nic, co byste nemohla zahodit a utéct od toho; doslova. Zapište si za uši, že budem-li mít úspěch, poneseme s sebou rakev. To by mohlo být všechno, co uneseme. Nějaký dotazy?“

„Jak to bude s letadlem?“

„Postarám se o ně i o zbraně.“

„Zbraně?“

„Nemyslíte si, že půjdu na lov krocanů beze zbraně, že ne? Umíte střílet?“

„Můžu se to naučit.“

„Začneme s hodinami, jakmile budu mít pistole. Provedu ty nákupy sám, ale očekávám, že mi všechny výdaje uhradíte.“

„Pochopitelně.“

„Mám jedinou podmínka: Neklaďte mi otázky o zbraních a o letadle. Kdyby agenty FBI popadla zvědavost a začali klást otázky oni, můžete pak čestně tvrdit, že nic nevíte.“

„A co řeknete vy?“

„Já budu lhát. Přesvědčivě. Kdy chcete odletět?“

„Jakmile seženete letadlo.“

„Zůstanu s vámi v kontaktu.“

Lara vstala. „Děkuji vám, Keyi. Moc vám děkuji.“

Stál teď přímo před ní a už se nepohyboval ani nemluvil rychle. „Pokud jde o můj honorář, vaše nabídka pořád platí?“

Zadívala se mu upřeně do tmavých zářících očí a pokoušela se přesvědčit sama sebe, že slabost, kterou cítí v kolenou způsobila úleva nad tím, že souhlasí s uskutečněním této cesty, a že to není reakce na sexuální energii, která z něho vyzařuje.

Sklonila hlavu a rozvázala šerpu v pase. Župan se jí rozevřel. Počkala jen okamžik, než si ho stáhla z ramen a nechala spadnout za sebe na postel.

Stála před ním nahá.

Ticho bylo hutné a napětí hmatatelné. I když se na něho nedívala, cítila, jak se k ní obracejí jeho oči. Pokožka se jí chvěla, jako by se jí pohledem skutečně dotýkal a zanechával za sebou teplé kartáčové stopy. Prsa, břicho, pohlaví, stehna – všeho se očima dotkl.

Rozehřívala se. Vlhla. Špičky prsů jí tuhly a napínaly se. V ušních lalůčcích jí horečně pulzovalo. A někde hluboko uvnitř jí škubalo vědomí tělesnosti.

„Podívej se na mě.“

Zvedla hlavu.

„Vyslov mé jméno.“

„Keyi.“ Nejdříve je zašeptala a potom opakovala: „Keyi.“

Objal ji kolem krku a sklonil hlavu. Políbil ji hrubě a vlastnicky. Za každým náporem jeho jazyka byl náznak zlosti… původně. Později se zdálo, jako by hledal něco, co nemůže najít. Možná žádost tak silnou, jako byla ta jeho.

Našel ji, jenom si jí nebyl jist. Protože zrovna tak náhle, jak se objevila, zmizela.

„Vezmu si teď deset táců.“ Jeho hlas byl překvapivě klidný, ale kolem rtů, které mu zdřevěněly, měl napjaté vrásky. „O tom, co mi dlužíte, budeme jednat, až jestliže se vrátíme živí.“ Odvrátil se.

Sebrala župan z postele a podržela si ho před sebou. „Keyi?“

Zastavil se mezi dveřmi a po delším váhání se obrátil.

„Já vím, proč to dělám, ale proč to děláte vy?“ Zavrtěla nechápavě hlavou. „Proč jste změnil názor? Co tím získáte?“

„Kromě těch mizernejch deseti táců absolutně nic. Vtip je v tom, že zrovna tak jako vy nemám co ztratit.“

KAPITOLA DEVATENÁCTÁ

„Milovala jste mého bratra?“

Otázka přišla jakoby odnikud.

Lara měla zavřené oči, ale nespala. Byla příliš nervózní, aby usnula, i když jí oči bolely od nevyspání. Posledních několik dní před odletem se dobře nevyspala.

Už nejméně půl hodiny si s Keyem nevyměnili slovo. V pilotní kabině nebylo slyšet nic jiného než vrčení obou motorů. Z Brownsvillu v Texasu odlétli pozdě odpoledne. O čtyři hodiny později se před nimi až k obzoru rozložil drsný terén mexického vnitrozemí. Po přeletu poloostrova Yucatán zamířil Key nad Tichý oceán a udělal širokou zatáčku ve tvaru U. Jak se blížili k Montesangre od moře, nebyla dosud v dohledu žádná země.

Svítil jen srpek měsíce. Key naplánoval cestu podle měsíčních fází. Odmontoval z křídel letadla světla. Přízračnou temnotou černou jako v podsvětí probleskovalo jen tlumené osvětlení palubní desky.

Cítila, jak je Key postupně napjatější, když se v duchu připravuje na obtížné přistání, a nerozptylovala ho malichernou konverzací. Opustili Eden Pass v poledne a letěli do Brownsvillu, kde se naobědvali. Neměla chuť, ale Key trval na tom, aby nenechala nic na talíři. „Nevíte, jak dlouho to může trvat do příštího jídla,“ řekl jí.

Doplnil palivo v letadle, o kterém usoudila, že patří tomu muži s velkými dluhy, jelikož to byla cessna 310. Podle vzájemné dohody se na to nezeptala. Když se připravoval na cestu, odstranil Key tři z pěti sedadel – předpokládala, že proto, aby udělal místo pro rakev. Vybavil letadlo také pomocnou navigační vysílačkou.

„Jmenuje se loran, vysvětloval. „Mohu jí zadat zeměpisnou délku a šířku přistávací plochy a tahle hračička mi ji najde. Můžete mi opatřit souřadnice?“

Pomocí ilegální organizace tuto životně důležitou informaci získala, ale prožila několik napjatých dnů, než došla. „Nemůžeme letět za toho zatracenýho úplňku,“ rozčiloval se Key. „Jestli to ten váš farář nestihne do pětadvacátýho, budeme muset počkat další měsíc.“

Mohli by měsíc počkat, ale byli duševně nažhavení na odjezd. Další vyčkávání by jim zvýšilo stres. Mluvili o tom do vyčerpání. Nervy měli přetažené. Naštěstí taktak před termínem dodal kněz souřadnice, které Key potřeboval.

Za sedadly uložil námořnické pytle, do kterých si zabalili nějaké šaty na převlečení a toaletní potřeby. Její lékařská brašna byla naplněna po okraj. Key také s sebou vzal tašku s 35 milimetrovou kamerou a několika čočkami. Kdyby je někdo vyslýchal – ale on ji ujišťoval, že to není pravděpodobné – tvrdili by, že jsou na cestě do Chitchén Itzá fotografovat pyramidy.

V jedné skřínce v křídle byla tajná zásuvka. Tam schoval pušku. V pilotní kabině měl dvě pistole. Ucouvla, když poprvé uviděla zbraně.

„Tenhle je váš.“ Držel revolver.

„Já s tím skoro neumím zacházet.“

„Měla byste být schopná, pokud budete muset, věřte mi. Držte ho pevně oběma rukama, až budete střílet.“

„Randall mě chtěl naučit střílet z pistole, když jsme odjížděli do Montesangre, ale já jsem se to učit nechtěla.“

„S tímhle nemusíte být dobrý střelec. Je to magnum .357. Prostě zamiřte všeobecně do směru, kde je cíl, a stiskněte spoušť. Je to něco jako ruční dělo. Na cokoli vystřelíte, tak to zničíte, anebo vážně poškodíte.“

Otřásla se při té představě. Bez ohledu na její averzi jí dal rychlokurs, jak střílet a nabíjet revolver.

Byli připraveni tak dobře, jak jen mohli být. Teď se blížili k cíli. Tisíce věcí nemuselo vyjít; o některých z nich jí řekl, ale myslela si, že mnohé si patrně nechal pro sebe.

Byla ta nečekaná otázka o tom, zda milovala Clarka, něčím, co má rozptýlit jeho mysl od nebezpečí, jimž čelili?

Otočila se, pohlédla na něho z profilu. Týden se neholil. „To je přírodní kamufláž,“ řekl jí, když se zmínila o tmavnoucím strništi. Vousy jen zesilovaly jeho příjemný vzhled. Dodávaly jeho ošumělosti pochybný šarm.

„Jestli jsem milovala Clarka?“ opakovala. Znovu se obrátila a upřeně hleděla čelním sklem do neproniknutelné černě. Pokoušela se nemyslet na tento létající ostrůvek techniky, který byl vším, co ji dělilo od Tichého oceánu. Pokud šlo o její chápání, odporovala aerodynamika logice. Letadlo jí připadalo strašně maličké a hrozně zranitelné v tomhle černém vakuu.

„Ano, milovala jsem ho.“ Ucítila náhlý pohyb jeho hlavy, když se otočil, aby se na ni podíval. Zírala dál dopředu. „Proto mě jeho zrada tak zdrtila. Předhodil mě vlkům a pozoroval z bezpečí své senátorské kanceláře, jak mě trhají na kusy. Nejenom že mi nepřišel na pomoc, ale svým mlčením mě dokonce obžalovával. Nenapadlo mě, že Clark je schopen takové neloajálnosti a zbabělosti.“

„Neprokázal nedostatek odvahy, když si vzal milenku do postele, zatímco její manžel spal hned vedle přes chodbu?“ poznamenal. „Anebo to byla hloupost? Někdy je od statečnosti k hlouposti jen krůček. Co vás přimělo k tomu, že jste to udělala, když bylo tak moc pravděpodobný, že vás chytnou?“

„Láska je mocný zdroj podnětů. Dělá z nás své oběti a způsobuje, že děláme bláznivé věci, věci, které bychom obvykle neudělali. Během toho víkendu na chatě byla atmosféra… nabitá elektřinou. Očekáváním.“

Pohlédla dolů na ruce a otřela si dlaň o dlaň. „Touhou, která silně zatemňuje svědomí a zdravý úsudek a je silnější než strach z prozrazení.“ Vzdychla si a zvedla hlavu. „Měla jsem si všimnout varovných signálů. Bily málem do očí. Když se na to dívám zpátky, uvědomuji si, že ta katastrofa byla nevyhnutelná a blízká. Nedala jsem prostě pozor.“

„Jinými slovy jste byla tak pohlcena živočišným chtíčem, že zdravej rozum měl asi takovou šanci jako sněhová koule v pekle.“

„Netvařte se tak povzneseně. Váš ‚živočišný chtíč‘ po vdané ženě vám vynesl postřelení! A kromě toho je to už stará historie. Proč se k ní teď vracíte?“

„Protože jestli se nedostanu z tyhle Bohem zapomenutý banánový republiky, rád bych si myslel, že jsem zemřel pro nějakou vznešenou věc. Rád bych věřil, že jste pro mýho eroticky vznětlivýho bráchu byla něco víc než nějaká rychlovka, a že on pro vás nebyl jenom příjemný rozptýlení z nešťastnýho manželství.“

Už měla na jazyku, že ho pošle k čertu. Ale ve skutečnosti mu svěřila do rukou svůj život. Bez něho jsou její šance přežít tuto cestu nulové. Ať se jí to líbí, nebo ne, mají společný cíl. Vnitřní spory musí být omezeny na minimum.

„Přes to, jak náš vztah skončil, jsem Clarka milovala,“ řekla. „A z celého srdce věřím, že on miloval mě. Dělá to tuhle misi pro vás dostatečně vznešenou?“

„Byl otcem Ashley?“

Nepostřehla tenhle zfalšovaný míček. Na okamžik oněměla překvapením. Nikdy nenaznačila, že by Clark mohl být otcem jejího dítěte. Dokonce ani ti nejdivočejší z novinářských dravců na ni nevytasili tuhle specialitu. Naopak si uvědomila, že by neměla být překvapena tím, že Key je první, kdo tuto otázku položil. Byla šokující, ale pro něho charakteristická.

„Na to nemůžu odpovědět.“

„Chcete tím říct, že to nevíte? Vy jste spala s oběma současně?“

„Já to přeformuluji,“ řekla Lara zaníceně. „Já nechci odpovědět, ne dokud neuděláme to, kvůli čemu sem jedeme.“

„Jaký je v tom rozdíl?“

„To vy jste položil otázku o Ashleyině otci. Vy mi řekněte, zda je v tom nějaký rozdíl.“

„Ach tak, chápu. Myslíte si, že bych se mohl více snažit najít její ostatky, kdyby byla Tackettová.“ Nepříjemně zavrčel. „Váš názor na mě musí být ještě horší, než jsem si myslel. Přesně kam mě zařazujete na své stupnici forem života? Někam nad rybniční pěnu? Anebo trochu pod ni?“

Hádka byla tím nejhorším možným plýtváním energií s ohledem na to, co je čekalo. „Podívejte se, Keyi, máme pořád mezi sebou spory. Oba jsme už v nich naházeli na toho druhého více špíny, než bylo zdrávo. Částečně to bylo oprávněné, částečně ne. Ale já vám důvěřuju. Kdybych nedůvěřovala, neprosila bych vás, abyste mě sem dovezl.“

„Neměla jste jinou možnost.“

„Mohla bych si najmout nějakého žoldnéře.“

„Nebyla byste schopna zaplatit běžnou sazbu.“

„Možné že ne, ale nedostatek prostředků by mě nezastavil. Nakonec bych peníze sehnala, i kdybych musela počkat na dědictví.“

„Ale vy jste měla pocit, že my Tackettové vám to dlužíme.“

„Nebylo to tak zcela.“ Zaváhala; on si ji prohlížel. „Je pravda, že jsem přišla do Eden Passu speciálně kvůli tomu, abych vás přinutila vzít mě sem. Ale neočekávala jsem, že budu tak důvěřovat člověku, kterého jsem si vybrala.“

Jejich pohledy se spojily a několik okamžiků se dívali jeden druhému do očí. Nakonec se Lara odvrátila. „Slibuji, že jakmile budeme jednou bezpečně na zpáteční cestě, řeknu vám všechno, co budete chtít vědět. Do té doby na mě nevrhejte žádné další jedovaté šípy a já je nebudu vrhat také, souhlasíte?“

Neřekl několik minut nic. Když chraplavě promluvil, netýkalo se to Ashleyina původu. „Tak či onak musíme brzo dolů.“

„Tak či onak?“

„Bud dosáhneme pobřeží a najdem tu přistávací plochu, anebo nám dojde šťáva a my žblunkneme do oceánu. Mezitím byste se měla pokusit trochu vyspat.“

„To má být vtip?“

Zazubil se. „Jo.“

„Moc legrační to není.“

Hledala obzor, ale neviděla v temnotě ani čárečku. Key sledoval bedlivě přístroje. Všimla si, že se výška zmenšila.

„Jdete dolů?“

„Pod stopadesát metrů, jen pro případ, že mají modernější radary, než si myslíte. Jste si jistá, že ten kněz tam bude?“

„Nezvratnou záruku nemám.“ Vyslýchal ji kvůli tomu už nejmíň stokrát. Byla si tím jista tak, jak bylo za daných okolností možné. „Dostal přibližný čas našeho příletu. Až uslyší blížící se letadlo, má zapálit pochodně na přistávací ploše.“

„Pochodně,“ řekl posměšně. „Pravděpodobně plechovky od rajský polívky, naplněný petrolejem.“

„Bude tam a pochodně taky.“

„Vítr má skoro dvacet uzlů.“

„To je špatné?“

„Ideální by bylo méně než deset. Při čtyřiceti by to bylo nemožné. Těch dvacet ještě beru. Podél pobřeží se vždycky vyskytují křížový větry. Rád bych věděl, jak blízko k pobřeží je džungle.“

„Proč?“

„Takhle pozdě v noci by mohla způsobit přízemní mlhu, kvůli které bychom nemuseli uvidět ani pochodně, ale ani hory. Pochopitelně dokud do nich nenarazíme.“

Dlaně se jí začaly potit. „Nedokážete myslet na něco povzbudivého?“

„Ano.“

„Na co?“

„Jestli zahynu, Janellen bude dvojnásobně bohatá.“

„Myslela jsem, že jste nebojácný pilot,“ řekla se vztekem. „Král oblohy devadesátých let. Říkal jste mi, že byste mohl letět na čemkoli kamkoli a kdykoli.“

Neposlouchal ji. „Tohle je pobřeží.“ Podíval se na loran. „Jsme tady. Začněte se dívat po světlech. Teď je to na vás.“

„Proč na mě?“

„Protože já se musím starat o to, abychom nenarazili do těch zatracenejch hor a drželi se pod stopadesáti metry. Je to riskantní. Aspoň že není mlha.“

Na obzoru se dalo matně rozeznat skalnaté pobřeží. Před miliony let se kus hor odštěpil od pásu Střední Ameriky a dnes je z něho Montesangre. Tenhle kus se posunoval do Tichého oceánu, kde se z něho stal ostrov vzdálený od pobřeží šest set kilometrů. Z geologického hlediska je to celkem nedávná událost. Rozervané okraje horského řetězu neměly čas erodovat na písčité pláže. A tak na březích Montesangre panovaly hory a utvářely nehostinné pobřeží.

V důsledku toho v této zemi nekvete turistické podnikání jako u jejích šťastnějších sousedů, kteří mohou počítat, že návštěvníci ze Severní Ameriky a Evropy přispějí k rozvoji jejich národního hospodářství. Ekonomické strádání způsobilo už více než jeden ozbrojený konflikt mezi Montesangre a okolními středoamerickými republikami.

Ze vzduchu připomínal horský řetěz písmeno C, které se zatáčelo z vnitrozemí, kde tvořilo severní hranici se sousedním státem, pak běželo mnoho mil rovnoběžně podél pobřeží, než se zúžilo. Uvnitř tohoto C se choulilo hlavní město, Ciudad Central. Devadesát pět procent montesangrénského obyvatelstva je soustředěno v samotném městě anebo v roztroušených vesnicích, které je obklopují.

Za těmito vesnicemi se ve všech směrech táhnou kilometry husté džungle, které obývají jen divoká zvířata, vegetace a několik indiánských kmenů žijících stejně jako před staletími bez osvěty i bez korupce – sloupů moderní civilizace.

Lara letěla do Montesangre předtím jenom jedenkrát. Po svém příletu neopustila tuto zemi do dne, kdy ji odtransportovali zraněnou a v bezvědomí. Jak stále rychleji rozpoznávala pobřeží, naplnil ji pocit hrůzy. Vzpomněla si nyní, jak hrozně nešťastná byla, když sem s Randallem přijeli. Tehdy si uvědomovala pouze život, který rostl v jejím lůně, aby ji posílil a uklidnil její rozbouřenou duši. Ashley je jediný důvod, pro který se sem vracela.

„Taky se poohlédněte po nějakém jiném letadle,“ řekl Key. „Nemůžu se moc rozhlížet kolem.“

„Nikdo neví, že přiletíme.“

„To si myslíte vy. Jen tak pro každej případ. Byl bych nerad, kdy se nám za ocasem objevila nějaká armádní helikoptéra.“

Lara na něho vrhla rychlý pohled. Teplota v pilotní kabině byla příjemná, ale po zarostlé tváři mu stékal potůček potu. Měl pokožku vlhkou od potu, vyvolaného nervovým napětím.

„Teď už nemůžeme nikam jinam než dolů,“ bručel, když si prohlížel přístroje. „Nemohl bych se dostat ani z montesangrénského vzdušného prostoru. Dochází šťáva. Kde jsou ty zatracený pochodně?“

Lara se horečně naklonila kupředu a očima přelétla pobřežní čáru. Neviděla nic než úzký proužek pláže, který se sléval s okrajem lesů. Nad nimi temně čněly hory.

Co když tam otec Geraldo nebude? Co když ho mučili, dokud tuto informaci nevyzradil? Co když povstalečtí vůdcové vědí, že se vrací vdova po bývalém americkém velvyslanci? Nejenom její, ale i Keyův život by byly v nebezpečí. Nebyl by tam nikdo, kdo by jim pomohl. Byli by vystaveni na milost a nemilost věznitelům, a jak Lara věděla, Montesangréňané nejsou zrovna beránci. Jejich nejlepší nadějí by bylo havarovat a okamžitě zahynout.

„Do prdele!“

„Co je?“

„Musím to zvednout. Držte se.“ Stiskl vpřed plynovou páku a letadlo tvrdě vyskočilo. Lara se podívala dolů. Taktak se vyhnuli vrcholku hory. Key naklonil letadlo nalevo a sklouzl podél strmých, vegetací porostlých stěn, než se zhoupli zpět nad příboj.

„Tak kde je ten padre, Laro?“

„Nevím.“ Úzkostlivě se kousla do dolního rtu. Věřila, že jejich doprovod tam bude.

„Vidíte něco?“

„Ne.“

„Počkejte, myslím, že vidím…“

„Napravo vzadu.“

Provedl další krkolomný manévr, který jí rozklepal žaludek. Zavřela oči, aby získala znovu rovnováhu. Když je otevřela, obzor byl zpět na svém místě a tři malé světelné body blikaly dole a před nimi. Pak se rozkmital čtvrtý.

„To je on!“ vykřikla. „Je tady. Říkala jsem, že tu bude.“

„Počkejte. Jdeme na to.“

Srovnal letadlo a snížil výšku i rychlost. Dřív než Lara čekala, řítily se na ně světelné body. Přistáli s tvrdým žuchnutím. Letadlo po nerovné špinavé ranveji poskakovalo. Key musel užít veškerou sílu, aby zasunul dopředu škrticí klapky. Prakticky se postavil na pedály. Přistávací pruh byl vybudován do kopce, aby pomáhal brzdit a zkracoval přistání. I tak to trvalo věčnost, než se zastavili. Dojeli nebezpečně blízko ke stromům na konci hrubé ranveje.

Vypnul motory. Oddechli si s úlevou. Key jí položil ruku na koleno. „V pořádku?“

„V pořádku.“ Jelikož musela vystoupit před ním, sáhla po dveřích.

„Počkejte.“ Seděl napjatě a tiše, a snažil se proniknout očima černou oponu temnoty kolem letadla. „Chci vidět, kdo je v uvítacím výboru.“

Seděli potichu. Za nimi se jedna po druhé zhášelo šest světel, tři po každé straně ranveje.

Key jí držel pravou ruku na koleně. Levou sáhl pro pistoli pod sedadlo. Řekl jí, že je to devítimilimetrová beretta. Natáhl dozadu závěr a automaticky zastrčil první náboj do komory. Byla teď natažena a připravena k palbě.

„Keyi!“

„Jsme jako kachny na hnízdě. Nehodlám se nechat zlikvidovat, aniž nevyvinu aspoň symbolický odpor.“

„Ale…“

Zvedl ruku, aby byla tiše. Uslyšela to také – blížící se automobil. Když pohlédla dozadu, uviděla džíp, který se vynořil ze tmy a pomalu nabýval tvar. Otočil se u letadla a zastavil. Řidič vystoupil a přišel k letadlu.

Key zamířil berettou na nejasnou postavu.

Lara si s ulehčením oddechla. „Je to otec Geraldo. A je sám.“

„To sakra doufám.“

Lara otevřela dveře na své straně, opatrně vystoupila z kabiny a sešplhala dolů za pomoci opěrek pro nohy na křídle. „Otče Geraldo,“ řekla, když stanula na zemi, „díky Bohu, že jste tady.“

Natáhl ruce. „Samozřejmě. Rád vás zase vidím, paní Porterová.“

Podala mu ruku a on ji uchopil vřelým a vlhkým stiskem.

„Vypadáte dobře,“ řekla mu.

„A co potom vy.“

„Zjistil jste něco o tom, kde je pochována má dcera?“

„Bohužel ne. Pátral jsem, ale bezvýsledně. Je mi to líto.“

Tato zpráva byla neuspokojivá, ale nikoli překvapující. „Věděla jsem, že to nebude snadné.“ Zrovna v tom okamžiku slezl z křídla Key. „Tohle je Key Tackett.“

„Otče,“ pronesl tlumeným hlasem, „dík za zaslání těch souřadnic. Bez nich bychom vás nikdy nenašli.“

„Jsem rád, že k něčemu byly.“

„Jste si jistej, že vás nesledovali?“

„Naprosto jist.“

Key se otřásl. „Tak fajn, odtáhneme tu mašinku někam z dohledu, než se o ni někdo začne zajímat.“

„Ujišťuji vás,“ pravil kněz, „že jsme prozatím v bezpečí.“

„Nerad pokouším osud. Kudy?“

„Kvůli revoluci obchod s drogami značně vázne. Tohle letiště nebylo už nějakou dobu používáno. Mám s sebou mačetu, a zatímco jsem na vás čekal, posekal jsem pár keřů.“ Ukázal na něco, co vypadalo jako neproniknutelná stěna džungle.

„Dejme se do toho.“

Po odstranění nejhustších keřů odtlačili všichni tři společně letadlo z ranveje. Vzali si z něho těch několik málo věcí, které si přivezli s sebou, včetně ukryté pušky, a potom pokryli letadlo keřovím.

„Tohle je odlehlé místo,“ řekl kněz Keyovi, který prohlížel kamufláž letadla ze všech možných zorných úhlů. „Řekl bych, že si toho ani za denního světla nikdo nevšimne. Dovolte, paní Porterová.“

Vzal Lařin námořnický pytel a tašku s fotoaparátem a zamířil k džípu. Zdvíhaje svůj vlastní pytel na rameno, řekl Key Laře polohlasem:

„Zapomněla jste mi říct, že otec je ochlasta.“

„Sloužil mši. Je z něho cítit mešní víno.“

„Povídali, že mu hráli. Tohle je jamajský rum. Vyzvracel jsem ho už dost, abych věděl, jak je cítit.“

„Pak nemáte právo ho soudit.“

„Mně je jedno, co chlastá, pokud se mu dá věřit.“

Dříve než by stačila popřít to obvinění, došli k džípu. Otec Geraldo, který ve svých čtyřiceti letech vypadal na šedesát, pomohl Keyovi složit jejich propriety dozadu. „Pokud by vám to nevadilo, posaďte se dozadu. Pro paní Porterovou to bude vpředu pohodlnější.“

„Vůbec ne,“ řekl Key a lehce vyskočil na zadní sedadlo. „Tady aspoň mohu hlídat, co se děje za námi.“

„Samozřejmě,“ kněz se na něho usmál. „Žijeme v neuspořádaných časech.“

„Správně. Někdy bych si s vámi rád nad nějakým tím pitím zafilozofoval. A teď, myslím, že bude líp, když vypadneme. Pronto.“

Pokud se kněz cítil Keyovou narážkou na pití dotčen, nedal to znát. Když pomohl Laře na sedalo, naskočil za volant. „Bude lépe nechat světla zhasnutá, dokud se nepřiblížíme k městu. Někdy jsou v noci silnice hlídané.“

„Kým?“ chtěl vědět Key.

„Kýmkoli, kdo je chce hlídat. To se denně mění.“

„Jaká je teď politická atmosféra?“ zeptala se Lara.

„Prchavá,“

„Hrůza,“ zabručel Key.

„Starý režim se pokouší obnovit svou vládu. Prezident Escávez se dosud skrývá, ale šeptá se, že se snaží shromáždit armádu a požadovat zpět svůj úřad.“

„Povstalci to nepřipustí bez masakru,“ řekla Lara.

„Bezpochyby,“ souhlasil s ní kněz, „ale Escávez není jejich prvotním problémem. Myslí si, že ho lid pořád miluje, ale mýlí se. Nikdo nechce, aby se vrátily dny jeho předrevolučního despotismu. Je to prostě starý muž, který klame sám sebe, spíše nepříjemnost než hrozba. Povstalci mají větší problémy, které jim dělají starosti.“

„Jako například co?“ zeptal se Key. Pracoval, až se propotil, když sekal mačetou a posunoval letadlem. Svlékl si košili a použil ji, aby si osušil obličej, krk i hruď. Lara mu záviděla tuhle volnost. Koupala se v potu. Halenka se jí přilepila na kůži.

„Jejich prvním problémem je nedostatek peněz,“ odpovídal kněz na Keyovu otázku, „nedostatek potravin a nedostatek nadšení. Muži jsou rozčarovaní. Po létech života ve vojenských táborech v džungli není revoluce ani zdaleka tak vzrušující, jak se zdála na začátku.

Jsou už unavení bojováním, ale mají příliš velký strach ze svých vůdců, aby se vrátili domů. Jsou hladoví, nemocní a trpí nostalgií. Někteří se neviděli se svými rodinami od té doby, co byl Escávez svržen. Skrývají se v džungli a vycházejí, jen aby si vylévali zlost na malých vesnicích a sehnali si jídlo. Bojují hlavně mezi sebou. Od té doby, co byl zavražděn Jorge Pérez Martínez…“

„Byl zavražděn? O tom jsme nic ve Státech neslyšeli,“ řekla Lara překvapeně. Pérez byl generálem v Escávezově armádě a zorganizoval vojenský puč, aby Escáveze svrhl. Povstalci ho pokládali za spasitele utlačovaného lidu.

„Byl zabit jedním ze svých vlastních mužů více než před rokem,“ řekl jí kněz. „Řadu měsíců se mohl velení zmocnit každý, koho to napadlo. Nejdřív jeden poručík, a pak další se prohlásili za nástupce Péreze, ale nikomu se nepodařilo udržet povstalce pohromadě. Vzniklo mnoho frakcí, postrádajících soudržnost. V důsledku toho začali kontrarevolucionáři, a mezi nimi Escávez, organizovat vpády do země.

Pak se vynořil jeden z Pérezových chráněnců a vyhlásil se sám za nového generála povstalecké armády. Během několika posledních měsíců získává podporu, myslím hlavně proto, že se ho jeho muži bojí. Je údajně naprosto bezohledný a nezastaví se před ničím, aby upevnil svou pozici vůdce. El Corazón del Diablo. Ďáblovo srdce, tak mu říkají. Pohlédl po straně na Laru. „Vášnivě nenávidí Američany.“

Říkat něco víc by bylo zbytečné. Pohlédla dozadu na Keye, aby zjistila, že na ní visí pronikavým a soustředěným pohledem. „Není to horší, než jsme čekali,“ řekla defenzivně.

„Ale ani lepší.“

„Přinesl jsem nějaké šaty,“ řekl otec Geraldo a ukázal na měkký ranec u Lařiných nohou. „Než dojedeme na předměstí, měli byste si je raději obléct.“

Jeli hrbolatou blátivou silnicí, jež se kroutila džunglí, a zdálo se, že nikam nevede. Pokaždé, když se ozval nějaký noční pták, Laře naskočila husí kůže, i když vlhko je dusilo. Vlasy jí těžce padaly na krk, a pak ještě víc, když si uvázala kolem hlavy potrhaný šátek, jak je zvykem u montesangréňanek, s výjimkou pokrokové generace žen, které bojovaly bok po boku svých mužských soudruhů.

V ranci s oblečením našla také beztvaré šaty z potištěné bavlny. Shrnula si je rukama a natáhla si je přes nohy a hýždě, než zastrčila ruce do rukávů. Kolem pasu si ovázala šerpu.

Pro Keye přinesl kněz plátěnou tuniku, rolnické kalhoty a slaměný klobouk. Když si ho posadil na hlavu, džíp přejel přes vrchol kopce. Pod nimi se rozprostíralo Ciudad Central, plocha blikajících světel.

Při pohledu na město, kterým pohrdala, Lařino srdce naplnil strach a hnus. Kdyby si v tomto okamžiku mohla vybírat, vzdala by se svého bláznivého cíle a vrátila se k letadlu. Ale tam někde v tom městském bludišti byla pochována její dcera.

Jako by její váhání vnímal, zastavil otec Geraldo džíp. „To, co máte v úmyslu udělat, je krajně nebezpečné, paní Porterová. Možná že byste si to měla rozmyslet.“

„Chci svou dceru.“

Otec Geraldo zařadil rychlost a rozsvítil reflektory. Rozjeli se s kopce klikatou silnicí. Její úzký pruh spadal do nicoty. Vystrašená Lara se ptala v duchu, jak moc rumu otec Geraldo od večera zkonzumoval. Kdykoli kola sklouzla do mělkého koryta, zachytila se kraje sedadla.

Jak se ukázalo, stav cesty, ani stupeň opilosti otce Geralda nebyly podstatné. Když projeli zatáčkou, oslnila je světla a ohlušil sbor křičících hlasů. „Alto!“

Objevila se rota povstalců a obklíčila je s namířenými puškami připravenými k palbě.

KAPITOLA DVACÁTÁ

Jody zaklepala na dveře Janelleniny ložnice.

„Mami?“

Jody otevřela dveře, ale zůstala stát na prahu. Nevzpomínala si, kdy byla naposledy v Janellenině pokoji, a část jeho zařízení neznala. Poznala však postel z třešňového dřeva s nebesy, zásuvkovou skříň i příborník. Ty měla její dcera od okamžiku, kdy vyrostla z dětské postýlky.

Závěsy a tapety byly nové nebo alespoň se zdálo, že jsou. Bledě zlaté a modré vzory, jak na čínském porcelánu, byly na její vkus příliš okázalé a ženské. Matně si připomněla, že dala Janellen souhlas, aby si pokoj znovu zařídila, ale nemohla si vzpomenout, kdy to bylo. Před pěti lety? Nebo včera?

Janellen se natáhla do lenošky vyčalouněné květovaným kartounem, nohy opřela o stejně květovaný otoman a na klíně jí ležel brožovaný román. Blízká mosazná lampička na ni vrhala měkké lichotivé osvětlení. Uvědomila si jako nepříjemné překvapení, že Janellen vypadá docela hezká.

Během Janellenina dětství Jody pochopila, že její dcera nebude žádná velká kráska. Spíše než aby toho litovala, byla ráda a udělala všechno možné, aby Janellen zůstávala obyčejná. Nikdy ji neoblékala do ničeho pestrého nebo elegantního a česala jí vlasy co nejméně slušivým způsobem.

Pevně věřila, že potlačováním jejího pohlaví udělá pro svou dceru to nejlepší, co může. Přání být přitažlivou pro muže je slabost, která je ženám vrozená. Jody se snažila dosáhnout toho, aby Janellen nikdy do této pasti neupadla.

Janellen se povolně přizpůsobila vzhledu, který jí určila matka. Stala se z ní inteligentní a schopná žena, kterou by nikdo nemohl obvinit z frivolnosti nebo flirtování. Byla příliš rozumná, než aby se zamilovala. Prostota ji ušetřila od neupřímnosti playboyů, lovců majetků a mužů obecně. V tomto směru pokládala Jody svou dceru za velmi šťastnou.

Byl tu však jeden podstatný nedostatek. Janellen měla tackettovské oči. Jeho oči. Byl už mnoho let mrtvý, ale tento živoucí odkaz, s nímž se narodily všechny její děti, ji nikdy nepřestal rozrušovat. Jako by Clark junior byl v místnosti s ní a pozoroval ji ukrytý za tváří jejich dcery.

„Mami, co se děje? Cítíš se dobře? Něco je v nepořádku?“

„Samozřejmě, že se cítím dobře. Proč bych neměla?“ Janellenina zvědavost byla pochopitelná. Jody nikdy nevyhledávala společnost své dcery a zejména ne v tuto noční dobu. Byla již skoro půlnoc. Janellen uložila Jody do postele před několika hodinami, ale ta nebyla schopná usnout. Přecházela po ložnici a kouřila jednu cigaretu za druhou. Tělo měla unavené, ale mysl se jí nechtěla uvolnit a dovolit, aby si odpočinula.

Vždycky trpěla nespavostí, už jako děvčátko, kdy zklamání z rodinné bídy poznamenalo její spánkové návyky. Noc za nocí proležela neschopná usnout mezi dvěma chrápajícími sourozenci a plánovala, jak se osvobodí ze sevření bídy.

Tornádo, které zničilo jejich dům a zabilo její rodinu, pro ni bylo požehnáním.

Jakmile začala pracovat u Tackettovy společnosti, náročná práce udržovala její chytrý mozek příliš zelektrizovaný, aby byla schopna usnout. Později strávila roky přecházením ve své osamocené ložnici a vyvolávala si nesnesitelné, zničující představy Clarka juniora s jinými ženami.

Potlačujíc tuto trpkou myšlenku, Jody řekla: „Kde je tvůj bratr?“

„Key?“

Vrhla na Janellen otrávený pohled. „Pochopitelně Key.“

„Odjel pryč.“

S Janellen byla potíž v tom, že se učila až příliš dobře. Přizpůsobovala se, dělala, co od ní Jody očekávala, nikdy se nebouřila, nikdy nezpůsobila žádnou nepříjemnost, ale přeháněla to. Někdy jí její dychtivé úsilí zalíbit se lezlo krkem. Tohle byl jeden z těch případů. Jody měla chuť s ní pořádně zatřást.

„Odletěl do Střední Ameriky, že? Vzal tam tu čubku, jenom aby mi předvedl, že kašle na to, co si o tom myslím.“

„Ano, odletěl do Montesangre s doktorkou Malloryovou, ale ne protože…“

„Kdy odletěl?“

„Dnes. Plánovali dolet na dnešní noc. Řekl, že zavolá, bude-li mít možnost, ale myslel si, že to spíš nepůjde.“

Jody dál stála vzpřímeně. Záhyby domácího županu jí zakrývaly ruku, a Janellen nemohla vidět, jak pevně tiskne křišťálový knoflík dveří.

„Zatracenej blázen. Kývla na něho prstem a on hned pádil.“ Sešpulila útrpně rty. „Zrovna jako tvůj otec nedokáže odolat nabídce vlézt nějaké ženské do postele bez ohledu na to, kdo to je, anebo co ho to bude stát.“

„Key tam jel proto, že doktorka Malloryová chce přivézt zpět ostatky své holčičky.“

Citové argumenty na ni nepůsobily. „Kdy se mají vrátit?“

„Nevěděl.“ Janelleniny oči se naplnily slzami. „Nechal u mne nějaké papíry. Mám je otevřít, kdyby se… kdyby se nevrátili.“

Kdyby se Jody tak úporně neopírala o dveře, byla by málem omdlela výbuchem citů. Musí odtud zmizet, dřív než se zesměšní.

Beze slova ustoupila do chodby a rozhodně bouchla dveřmi. Teprve potom dala průchod svému vnitřnímu zmatku. Ramena jí poklesla kupředu. Sklonila hlavu, zvedla ke rtům pěst a pevně je stiskla, aby nezačala zmučeně vzlykat.

Po chvíli se vrátila do ložnice s pocitem osamění a velmi vystrašená.

Key se natáhl mezi přední sedadla džípu a strčil magnum Laře k boku. „Vezměte si to,“ zašeptal, „a nebojte se ho použít, budete-li muset.“

Nic nenamítala. Partyzáni je docela obklíčili. Tvářili se výhružně. Popadla revolver, položila si ho na klín a ukryla v objemné sukni.

„Buenos noches, seňores,“ oslovil mile otec Geraldo bandu ozbrojenců. Key jich napočítal dvanáct. Trojnásobek se pravděpodobně skrýval v křovinách kolem. Tenhle poměr sil se mu nelíbil.

„Quién es?“ jeden z vojáků se oddělil od ostatních. Byl oblečen do maskovací polní uniformy a byl po zuby ozbrojen. Jeho postoj i tón byly výbojné, oči nepřátelské a podezíravé.

Kněz se představil. Voják si odplivl do bláta. Bez rozčilení řekl otec Geraldo plynou španělštinou. „Znáš mě, Ricardo Gonzálesi Velo. Sloužil jsem zádušní mši za tvou matku.“

„To bylo dávno,“ zavrčel voják, „když jsme ještě věřili na takové pitomosti.“

„Ty už nevěříš v Boha?“

„Kde byl Bůh, když ta svině pod Escávezovým velením zmasakrovala ženy a děti žebrající o jídlo?“

Otec Geraldo neměl chuť rozvinout teologickou či politickou debatu, zejména když ostatní vojáci ožili a zdvihali zbraně, aby podpořili názor svého soudruha.

Rozzlobený mladý povstalec zíral upřeně na kněze a pak mu oči přeskočily na Laru, která měla dost rozumu, aby držela hlavu sklopenou a skryla tak americké rysy. „Kdo je ta žena?“ Ricardo ukázal hlavní pušky směrem k ní. „A co tenhle?“

„Bydlí v malé vesnici na úpatí hor. Její manžel byl zabit, když bránil vesnici proti kontrarevolucionářům. Je těhotná. Její švagr,“ řekl a ukázal palcem na Keye, který zůstával sehnutý a tvářil se, že ho to nezajímá, „má už čtyři syny. Není schopen uživit další dva krky. Nabídl jsem, že ji vezmu do města a za stravu a byt bude pomáhat v domácnosti na faře, dokud se nenajde někdo jiný, kdo by se o ni staral.“

Jeden z vojáků udělal peprnou poznámku o tom, jakého druhu asi ta „pomoc v domácnosti na faře“ bude. Key trochu španělsky rozuměl. Nezachytil všechna slova, z nichž většina byla ve slangu, ale ta pomoc měla něco společného s tím, že by si měla kleknout.

Ricardo se ohromě zasmál sprostému vtipu svého kamaráda a pak ihned vystřízlivěl. Opovržlivě si změřil Keye. „Vypadáš silnej a velkej. Proč nebojuješ? El Corazónova armáda potřebuje vojáky.“

Keyovi se stáhl žaludek, ale tvářil se, že neporozuměl, že tato otázka je určena jemu. Naštěstí otec Geraldo tuto narážku zachytil.

Kněz kývl na Ricarda, aby k němu přišel blíž. Přiblížil se opatrně a jeho vojenské vybavení vydávalo v temnu zlověstné kovové zvuky. Key slyšel, jak se natahuje několik pušek, a uvažoval, zda by neměl udělat to samé s tou, kterou ukrýval v rukávě své rolnické haleny.

Otec Geraldo snížil důvěrně hlas a poklepávaje si ukazováčkem do spánku, šeptal: „Je to cvok, dobrý jen tak na dojení koz a pěstování fazolí, ale jinak neužitečný.“ Pokrčil výmluvně rameny.

„Ale říkal jsi, že má čtyři syny,“ namítl Ricardo.

„A všechny s rozdílem devět měsíců a deset minut. Ten cvok nechápe jenom, jak se dělaj děti.“

Partyzáni se rozeřvali smíchem. Ricardova bdělost opadla. „Kdy se vrátí do vesnice?“

„Za pár dní.“

Ricardo se škodolibě usmál. „Možná že bychom měli navštívit jeho vesnici, dokud bude pryč. Možná že jeho ženě bude smutno.“

Ostatní, včetně otce Geralda, se zasmáli. „Obávám se, že bys ji nezastihl příliš pohostinnou, amigo. Nejspíš je vděčná za těch pár nocí odpočinku.“

Ricardo ukázal rukou směrem dál po silnici. „Nebudeme vás zdržovat. Bezpochyby se těšíte, až začne vdova plnit svý povinnosti hospodyně.“

„Gracias, seňores,“ řekl, obraceje se k chechtající skupině. „Bůh žehnej vám i El Corazónovi del Diablo.“

Zařadil jedničku. Keyovy se začaly uvolňovat svaly. Džíp popojel jenom několik metrů, než jim Ricardo poručil zastavit znovu.

„Co je, soudruhu?“ zeptal se otec Geraldo.

„Dnes večer bylo nad horami spatřeno letadlo, letělo nízko od pobřeží. Neviděl jste ho?“

„Ne,“ odpověděl kněz, „ale slyšel jsem ho. Určitě. Asi před hodinou. Tamhle vzadu.“ Ukázal směrem k horám, ale o několik stupňů vedle místa, kde ukryli letadlo. „Myslel jsem, že veze zásoby vaší armádě.“

„A tak to bylo,“ Ricardo lhal stejně bravurně jako kněz. „Armádě El Corazóna del Diablo nechybí nic, zejména odvaha. Až do smrti budeme bojovat třebas holýma rukama, budeme-li muset.“

Otec Geraldo ho pozdravil a uvolnil brzdu. Mohli pokračovat bez dalšího zdržování. Nikomu z nich se nedýchalo snadno, dokud nebyli dost daleko od průzkumníků.

„Velmi dobrá práce, padre,“ zašeptal Key ze zadního sedadla. „Sám bych nedokázal lhát přesvědčivěji.“

„Bohužel to není poprvé, kdy musím porušit přikázání, abych zachránil životy.“

„Laro, jste v pořádku?“

Přikývla hlavou v šátku. „Myslíte, že nás někdo zastaví znovu?“ zeptala se kněze, hlasem utlumeným šátkem.

„Pravděpodobně ne, ale kdybychom byli, použijeme stejnou historku. Nechejte hlavy skloněné a pokoušejte se vypadat, jako že máte smutek.“

„Já mám smutek,“ řekla.

Ze zadního sedadla jí Key řekl, aby měla pistoli připravenou ke střelbě, bude-li to nutné. Přikývla na souhlas, ale neřekla už nic.

Kdysi přesahoval počet obyvatel ve Ciudad Central jeden milion. Key pochyboval, zda tam žije nyní polovina tohoto množství. I když se vzala v úvahu pozdní noční hodina, město vypadalo jako vylidněné. Ulice byly temné, tak jak většinou městské ulice po půlnoci bývají. Ale tyto ulice byly víc než temné a spící – byly mrtvé.

Budovy, které kdysi byly vzkvétajícími obchody a krásnými domovy, se nyní změnily na prázdné skořápky poškozené bojem. Téměř každé okno ve městě bylo zatlučeno prkny. Z těch několika, která zůstala celá, nezářilo žádné světlo. Trávníky, které povstalci zcela nepošlapali, byly smutně za nedbané. Popínavé rostliny a plevel nikdo neodstraňoval. Džungle se znovu zmocňovala území, které jí patřilo dávno před tím, než člověk začal usilovat o její zkrocení.

Na stěnách, plotech a všech dalších použitelných plochách byly naškrábány nápisy doporučující tu nebo onu juntu. Jediný bod, na němž se, jak se zdálo, všichni shodovali, byla nenávist ke Spojeným státům. Karikatury předváděly prezidenta ve všech možných nechutných a ponižujících pozicích. Americké vlajky byly nespočetnými způsoby znesvěcovány. Key byl v mnoha zemích nepřátelských Spojeným státům, ale nikdy nepociťoval antipatie tak silně jako tady, kde byly tak mohutné jako zápach surového kanálového kalu.

„Ach, pane Bože!“

Lařin vzlyk upozornil Keye, aby se podíval dopředu. Na kabelu dopravního osvětlení viselo ženské tělo. Místo úst mělo zející černou díru plnou much.

„Jedno z El Corazónových mistrovských děl,“ vysvětloval kněz svým vyděšeným pasažérům, když projížděli pod kývajícím se tělem. „Montesangrénské ženy jsou pokládány za vojáky. Nejsou osvobozeny od vojenské služby pro své pohlaví. Když jsou shledány vinnými za nějaký zločin, jedná se s nimi stejně hrubě jako s jejich mužskými partnery.“

„A co tahle spáchala?“ Lara chraptěla odporem.

„Byla tady vystavena jako špiónka, která vyzrazovala tajemství Escávezovi. Vyřízli jí jazyk a udusila se vlastní krví. Potom tělo pověsili na tuhle živou křižovatku. Je to varování pro každého, kdo to uvidí, aby se nepletl do cesty El Corazónovi del Diablo.“

„Tak jsme tady,“ řekl kněz, když zabočil s džípem na dvůr obklopený zdmi. „Najdete to tu změněné od té doby, co jste tady byla naposled, paní Porterová. Těch několik málo Motesangréňanů, kteří ještě zůstávají věrni církvi, se bojí, aby se to někdo nedověděl. Sloužím denně mši, ale nejčastěji jsem jediný, kdo se jí zúčastní. Proto jsou i pokladničky prázdné.“

Key vystoupil a rozhlédl se kolem. Dvůr byl ze tří stran obklopen kamennými zdmi pokrytými úponky buganvílií. Když otec Geraldo zaznamenal Keyův zájem o obloukovou bránu, kterou vjeli dovnitř, řekl: „Ještě před třemi lety tu byla velice krásná a složitě tepaná železná brána. Byla zabavena povstalci.“

„To je jako za občanské války, když konfederační armáda vyráběla dělové koule z železných plotů. Na co použili povstalci vaši bránu?“

„Na kopí. Usekali hlavy generálům Escávezovy armády, nabodali je na kopí a nechali je na hlavní městské třídě, dokud neshnily. Bylo to krátce potom, co jste odjela, paní Porterová.“

Neotřásla se, nezbledla, ani neomdlela. „Ráda bych šla dovnitř,“ řekla klidným hlasem. „Zapomněla jsem, jak divocí zde mohou být komáři.“

Key obdivoval, jak je statečná. Možná že nebezpečí, které zažili dnes v noci, znásobené pohledem na důkazy tak mnoha válečných zvěrstev, ji obrnily. Když odnášel jejich věci ke vchodu na faru, připomněl si, že ta zvěrstva prožila z první ruky.

Jedna ze zdí obklopujících dvůr, byla zároveň vnější stěnou kostela. Byla o dvě třetiny vyšší než zbývající dvě stěny. Jako typicky španělská stavba měl kostel zvonici, i když zvon v ní chyběl.

Další stěnu tvořilo průčelí školy, jež, jak otec Geraldo smutně vysvětlil, se již nepoužívá. „Měl jsem v úmyslu vyučovat katechismus, ale různé junty chtěly dětem vštěpoval násilí a odvetu, které jsou neslučitelné s Kristovým učením.

Jeptišky byly věrné, ale obávaly se o život. Rodiče pod hrozbou poprav se báli posílat děti na hodiny. Nakonec se počet zapsaných omezil na nulu. Zavřel jsem školu a požádal, aby jeptišky byly přeloženy do Států. Tak mnoho duchovních bylo popraveno, že se všechny rozhodly odejít.

Po nějakou dobu byla prázdná škola používána k ubytování sirotků. Byli jich desítky, oběti války. Jejich rodiče buď zahynuli, anebo je opustili, aby se připojili k bojovníkům. Jednoho dne přijeli vojáci s náklaďáky a odstěhovali děti jinam. Nikdo mi nikdy neřekl, kam je odvezli.

A tady,“ řekl odemykaje těžké dřevěné dveře, „bydlím a dělám tu trochu práce, kterou je mi ještě dovoleno konat.“

Na Keye, který byl zvyklý na oblohu nad hlavou místo stropu, působila fara velice stísněně. Knězova ubikace se skládala z řady malých místností podobných králíkárně s úzkými okny a nízkými stropy z holých trámů. Key musel sklánět hlavu, když procházel dveřmi. Rameny se téměř otíral o stěny zšeřelých chodeb. Vícekrát zachytil podpatkem boty ve spárách nerovné kamenné podlahy.

„Lituji,“ pravil kněz, když Key zakopl a narazil do stěny. „Fara byla postavena pro evropské mnichy, kteří byli mnohem menší než vy.“

„Není divu, že se pořád modlili. Neměli místo na nic jinýho.“

Otec Geraldo jim pokynul, aby před ním prošli spojovacími dveřmi. „Mám v kuchyni občerstvení. Určitě vás potěší, že byla modernizována koncem padesátých let.“

Podle soudobých amerických měřítek byla kuchyně žalostně zastaralá, ale před ostatními místnostmi fary byla o staletí vpřed. Usadili se u kulatého stolu a otec Geraldo jim nabídl ovoce, sýr, chléb a šunku z konzervy, kterou mu příbuzný propašoval ze Spojených států. Z úcty k jeho malé zásobě pojedli střídmě.

„Voda by měla být pitná, ale já ji přesto převařuji,“ řekl, když vytáhl z chladničky džbán. Dal jim do sklenic řezy citronu. Led neměl. Postavil také na stůl láhev jamajského rumu. Teprve až se jím sám Key obsloužil, nalil si kněz sklenici pro sebe.

„Pomáhá mi to usnout,“ řekl rozpačitě.

Lara počkala zdvořile, dokud nedojedli, než dala na přetřes otázku hrobu své dcery. „Kde začneme naše pátrání, otče Geraldo?“

Pohlédl na ně sklesle. „Myslel jsem, že budete mít plán vy. Všechno moje pátrání vedlo do slepé uličky. To neznamená, že neexistují žádné informace. Prostě to znamená, že je nikdo nechce prozradit.“

„To přijde na stejno,“ řekl Key.

„Bohužel ano.“

Zdálo se však, že to Laru nezdolalo. „Chci začít prohledáním amerického velvyslanectví.“

„Tam nikdo není, paní Porterová. Bylo vyrabováno a zůstalo během posledních let prázdné.“

„Pamatujete si na manželova pomocníka a tlumočníka, Emilia Sáncheze Peróna?“

Key dost cestoval po Střední a Jižní Americe a znal zvyk připojovat k vlastnímu jménu i matčino dívčí jméno.

„Jen trochu,“ odpověděl kněz. Dolil si rum do sklenice. Podle Keyových výpočtů to byla třetí. „Vzpomínám si, že to byl klidný, pilný mladý muž. Štíhlé postavy. Nosil brýle.“

„To je Emilio. Neviděl jste ho nebo jste o něm neslyšel?“

„Předpokládám, že byl zabit, když bylo velvyslanectví přepadeno.“

„Jeho jméno nebylo na seznamu obětí.“

„To mohlo být přehlédnutí.“

„Uvědomuji si to,“ řekla Lara, „ale pořád se kloním k naději, že je dosud naživu. Přitahovala ho knihovna velvyslanectví. Trávil tam většinu volného času. Nevíte, zda knihovna byla vydrancována spolu se zbytkem budovy?“

Otec Geraldo pokrčil rameny. „Povstalci mají jen velice málo času na zábavnou četbu,“ řekl s ironickým úsměvem. „Ale nečekal bych, že tam najdu cokoli netknutého, včetně knihovny. Neviděl jsem to, ale podle toho, co jsem slyšel, byla budova zničena.“

Nedostatek odvahy, který se Laře usadil ve tváři, byl na pohled srdcervoucí. „A co třeba Ashleyin úmrtní list?“ zeptal se Key. „Nemusel ho nějaký lékař podepsat před tím, než ji pohřbili?“

„To by bylo možné,“ připustil kněz. „Jestliže úmrtní list nebyl zničen a bylo-li v něm zaznamenáno lékařovo jméno a my ho mohli najít, mohl by vědět, kde tělo pochovali.“

Lara vzdychla. „To vypadá beznadějně, ne?“

„Dnes určitě.“ Key vstal a pomohl jí ze židle. „Jste vyčerpaná. Kde bude spát?“

„Potřebuji nejdřív koupelnu, prosím.“

„Pochopitelně.“ Otec Geraldo ukázal úzkou chodbičku. „Tudy.“

Zatímco Lara byla v koupelně, jež měla naštěstí všechna potřebná zařízení, Key s knězem si dali další drink. „Když vaše činnost tady je tak omezena, proč se nevrátíte domů?“ zeptal se Key. „Být vyslán někam jinam by neměl být žádnej problém, když se vezme v úvahu počet misionářů, kteří byli zavražděni.“

„Udělal jsem závazek Bohu,“ odvětil. „Možná že tady nejsem nic platný, ale pochybuji, že bych byl někde jinde platnější.“

Zvedl svou sklenici rumu a pořádně se napil. Otec Geraldo věděl, že ve Státech by ho církev poslala do nějaké léčebny na odvykání alkoholu. To, že zůstával ve válkou rozervaném Montesangre, bylo pokání za jeho slabost, které si sám uložil.

„Mohl byste tu zařvat, jestli tu zůstanete.“

„Jsem si plně vědom této možnosti, pane Tackette, ale zemřu raději jako mučedník než jako zběh.“

„Já bych raději neumíral vůbec,“ řekl Key ponuře. „Dosud ne.“

Kněz se na něho podíval s oživlým zájmem. „Vy jste katolík, pane Tackette?“

Key se při té představě zachechtal. V Eden Passu nebyl dokonce ani katolický kostel. Těch několik málo katolických rodin z města cestovalo na bohoslužby přes třicet kilometrů. Zacházelo se s nimi jen trochu tolerantněji než s židovskými rodinami. Protestanti jeho rodného města, kde většina lidí mylně usuzovala, že když je někdo rozený Američan, tak je automaticky také protestant, na ně pohlíželi úkosem.

„Byl jsem vychován metodisty, ale nic proti nim nemám. Dělali, co mohli. Byl jsem postrach pro každýho učitele nedělní školy, kterej měl smůlu a měl mě ve třídě. Dokázal jsem vyvrátit všechny pochybnosti, které by mohli mít, pokud jde o existenci ďábla. Jsem živoucím důkazem, že Lucifer si žije, a dobře. Pokud jde o spravedlivost, jsem ztracenej případ.“

„Nemyslím.“ Kněz zvedl sklenici a díval se skrz rum, když hovořil. „Nejsem nijak moc slavný kněz, ale nezapomněl jsem ještě všechno, co mě učili. Pořád ještě dokážu nahlédnout do srdce člověka a posoudit s dost velkou přesností jeho charakter. Jestliže jste sem paní Porterovou přivezl, musíte mít odvahu a dobré srdce, zejména když se vezmou v úvahu její vztahy s vaším bratrem.“

Key to nechal bez komentáře a naklonil se přes stůl, aby mohl šeptat. V koupelně tekla voda, ale nechtěl riskovat, že by ho mohla Lara náhodou vyslechnout. „Jelikož tvrdíte, že jste docela dobrej soudce charakterů, tvrdíte snad, že ten voják na silnici se dal oblbnout tou hromadou keců, kterou jste ho nakrmil?“

Voda v koupelně přestala téct.

Kněz dopil sklenici. „Ne.“

Otec Geraldo a Key si beze slova vyměnili významný pohled. Lara se k nim vrátila. Její subtilní postavu tížila únava.

„Večerka,“ řekl Key a vstal.

Kněz je odvedl bludištěm chodeb. Když vešli do jedné z cel, usmál se povzbudivě na Laru a ukázal na okno. „Vede na dvůr. Myslím, že se vám to takhle bude líbit. Ale určitě použijte síť proti moskytům.“

Zdálo se, že si nevšimla, že lehátko pod křížem je úzké, že jediným osvětlením je slabá, nezastíněná žárovka, visící ze stropu, že v místnosti není vzduch a je v ní vedro a že místo skříňky tu jsou tři dřevěné věšáky upevněné na stěně.

„Děkuji vám velice, otče Geraldo. Podstupujete obrovské riziko, abyste mi pomohl. Nezapomenu vám to.“

„To je to nejmenší, co mohu udělat, paní Porterová. Tento kostel měl vícekrát prospěch z vaší velkorysosti přesto, že nejste katolička.“

„Obdivovala jsem práci, kterou jste zde dělal. Překračovala problematické hranice dogmat.“

Usmál se bolestivě. „Vzpomínám si na den, kdy se narodila vaše dcera. Náhodou jsem tehdy navštívil nemocnici, slyšel jsem, že jste zrovna porodila, a zastavil se ve vašem pokoji, abych vám blahopřál.“

„Vzpomínám. Setkali jsme se formálně jen při několika málo příležitostech, ale bylo od vás ohromně laskavé navštívit mě toho dne.“

„Tehdy to bylo vůbec poprvé, kdy jsem vás viděl se smát,“ poznamenal. „A taky jste měla proč. Vaše Ashley byla nádherné děťátko.“

„Děkuji vám.“

Kněz ji vzal za ruku. Krátce jí ji stiskl, řekl dobrou noc a opustil pokoj. Po připomenutí narození své dcery vypadala Lara ztracená a malá, jako by se tím žalem scvrkla. Key by ji chtěl utěšit v jejím smutku, dotknout se jí se soucitem a porozuměním, jak to udělal kněz, ale ruce mu zůstaly viset podél boků.

„Máte pořád ještě ten revolver?“ zeptal se.

„Dala jsem ho do tašky s kamerou.“

Taška byla pověšena na popruhu na jednom z nástěnných věšáků. Key vytáhl velký revolver a podal jí ho. „Spěte s ním. Neodlučujte se od něho.“

„Řekl vám otec Geraldo něco, co bych měla vědět? Jsme v nebezpečí?“

„Myslím, že bychom měli být připraveni na to, že se naše situace zhorší dřív, než bude líp. Byla by to mimořádná klika, kdybychom neměli potíže.“ Kývl směrem k lehátku. „Pokuste se odpočinout si. Zítra bude dlouhý den. Začnem s velvyslanectvím.“

Upřela na něho pronikavý pohled, z něhož mu bylo stále nepříjemněji. „Řekněte mi pravdu, Keyi,“ zašeptala. „Nemluvte se mnou, jako bych byla dítě. Myslíte si, že tohle je marná snaha, viďte?“

Myslel si to, ale neměl to srdce jí to říct. Otec Geraldo mu potvrdil to, co se sám dohadoval – že je vojáci pustili do města, protože chtěli zjistit víc o nich i o tom, co tady dělají, a ne proto, že by uvěřili farářově pohádce o vdově a jejím přihlouplém švagrovi.

Key byl přesvědčen, že budou rádi, když vyváznou z Montesangre holým životem. Pochyboval velice, že odtud odletí pryč bez úhony s rakví obsahující ostatky Ashley Porterové.

Ale i když se zdráhal říct jí pravdu, nerad by urážel její inteligenci nějakou pošetilou lží. Zvolil proto kompromis a vyhnul se odpovědi: „Odpočiňte si trochu, Laro. Naplánuju to.“

Místo toho, aby si šel lehnout, vrátil se do kuchyně, kde dělal společnost otci Geraldovi, než se kněz opil do němoty. Opustil kněze ležícího sklesle na stole a hlasitě chrápajícího a našel si lehátko v malém pokojíku přes chodbu naproti Lařinu. Svlékl se do spodního prádla, zavrtal se do hrubých bavlněných přikrývek a usnul přerývaným spánkem s ušima nastraženýma na sebemenší hluk.

Musel spát hlouběji, než si myslel, protože se náhle probudil, když mu někdo zatřásl ramenem. Reflexivně popadl berettu, odjistil ji a posadil se.

Vedle lehátka stála Lara, umytá, učesaná a oblečená. Ruka jí strnula ve vzduchu blízko jeho ramene. Ústí hlavně pistole bylo jen pár centimetrů od její tváře.

„Panebože,“ vydechl Key krátce, „mohl jsem vás zabít.“

Byla otřesená a bledá. „Lituji, že jsem vás polekala. Volala jsem vás několikrát jménem. Neprobudil jste se, dokud jsem se vás nedotkla…“

Hleděli na sebe upřeně v ranním šeru. Dýchat těžký, vlhký vzduch bylo stále obtížnější. Prsa jí stoupala a klesala s námahou.

Někdy během noci shodil přikrývku. Pot mu protékal chlupy na prsou, stékal přes žebra a dolů po břiše a shromažďoval se okolo pupku. Erekce mu napjala přední díl šortek.

„Je sedm hodin.“ Hlas jí zněl, jako by právě běžela kilometr do kopce. „Uvařila jsem kávu.“ Otočila se a utekla.

Key odhodil pistoli a zakryl si obličej oběma rukama, uhladil si ztrhané vousaté tváře. Ranní erekce u něho nebyly nic neobvyklého, ale tahle byla neobvykle tuhá.

Když si natahoval šaty, zíral na otevřené dveře, jimiž Lara tak spěšně unikla.

„Měl jste pravdu. Nic tady není.“

Lara odkopla z cesty kus stropní omítky. Co se stalo s americkým velvyslanectvím, se nedalo popsat. Křišťálový lustr ležel roztříštěný na rozbité dlážděné podlaze zbavené aubussonských koberců, které ji kdysi pokrývaly. Knihovny byly vyprázdněné a jen hromady popele zůstávaly němými svědky osudu jejich obsahu.

Vlajka, jež kdysi stála v rohu, byla roztrhána na cáry. Na vytáflovaných stěnách byly sprejovou barvou nastříkány urážky Spojených států. Ani jedno z vysokých oken nezůstalo celé. Do stropu se zřejmě střílelo, protože uvolněná omítka a kusy štukových ozdob se válely po zemi. Nábytek zmizel. V odpadcích nyní hnízdili ptáci a hlodavci.

„Je mi líto, paní Porterová.“

„Vy za to přece nemůžete,“ řekla otci Geraldovi, který se motal kolem. Byl bledý; pokožku měl jako těsto a oči podlité krví. Ruce se mu tak třásly, že málem nedokázal vypít kávu, kterou jim před odjezdem z fary Lara uvařila. Tvářila se, že nevidí, když si přiléval do kávy rum. „Pokoušel jste se mě varovat, co tu najdu.“

„Chtěla byste vidět ještě něco?“

„Randallovu kancelář, prosím.“

„Ale rychle,“ řekl Key.

Stál u okna, přitisknutý ke stěně. Viděl ven, přestože zůstával ukryt. Oblékli se do šatů, kterými je vybavil kněz předchozí noci, a zaparkovali džíp mimo hlavní ulici, než vešli do budovy. Nicméně oba, on i Lara, pochybovali, že by jejich převlek mohl splést někoho, kdo by si je prohlédl zblízka.

Key byl ozbrojen ručnicí. Pistoli si zastrčil za opasek kalhot. Od okamžiku, kdy vešli do zpustošené budovy, se zajímal víc o to, co se děje na ulici, než o to, co by ona mohla objevit uvnitř.

Odvrátil hlavu od okna. „Ten samý džíp už projel kolem třikrát. Jsou v něm dva vojáci a mávají El Corazónovou vlajkou. Ta jejich lhostejnost se mi nelíbí.“

„Pospíšíme si,“ slíbila, zatímco si ona a kněz razili cestu mezi odpadky ke dveřím knihovny. Key je následoval, ale dál vrhal letmé pohledy přes rameno, když vystupovali po schodišti k místnosti, jež bývala kanceláří velvyslance.

„Počkejte!“ varoval Laru, když došla k zavřeným dveřím. Ucukla ruku a on se přiblížil s ručnicí. „Uhněte.“ Ona i kněz se postavili zády ke stěně vedle dveří. Key se přitiskl k Laře a pak úderem pažby ručnice dveře rozrazil.

Zaváhal chvilku a pak vysvětlil: „Byly to jediný zavřený dveře v budově. Mohla by tu být nastražena léčka.“

Lara ho obešla a vstoupila dovnitř. Kancelář, kdysi zařízená tak, aby reprezentovala velvyslance Spojených států, byla nyní zpustošena stejně důkladně jako knihovna. Psací stůl tu ještě zůstal, ale byl tak poničený, že taktak stál. Deska stolu byla pořezána nožem, pravděpodobně týmž, který byl použit na rozřezání kožených židlí, z nichž vyhřezla bílá bavlněná vycpávka. Skříňka s nápoji byla vypleněna a waterfordské stolní karafy a sklenice byly rozbity o stěny.

Otec Geraldo si smutně vzdechl. „Zdá se, že kancelář vašeho manžela potkal týž osud jako ostatní místnosti.“ Zamířil ke dveřím, ale Lara se natáhla a uchopila ho za rukáv.

„Počkejte. Možná že ne.“ Odešla ke vzdálenější stěně, kde stál sekretář, který se zdál být nedotčený. Otevřela jedno z oddělení a vydala tichý výkřik.

„Podívejte se. Papíry a složky.“ Přelétla jeden z dokumentů. „Jsou psány ve španělštině, ale vypadají jako úřední.“

Otec Geraldo jí je přečetl přes rameno. „Je to obchodní dohoda.“ Četl dále. „Nerafinovaný cukr výměnou za zbraně. Ale je to datováno několik měsíců předtím, než k puči došlo, takže nemohou být nijak zajímavé.“

„Pro někoho jsou.“ Sáhla hlouběji do sekretáře, vytáhla odtud brýle a zvedla je, aby je mohl kněz vidět.

„To vypadá jako…“

„Takové, jaké nosil Emilio,“ dokončila vzrušeným hlasem. „Věděla jsem to! Věděla jsem, že kdyby byl živ…“

Náhle k ní Key přistoupil a zakryl jí ústa rukou. Pokynul také knězi, aby mlčel, a naklonil hlavu ke dveřím, které nechali otevřené.

„Někdo tam je,“ pronesl nehlasně.

Pokynul Laře, aby se schovala za sekretář. Ta však rozhodně zavrtěla hlavou a zamířila ke dveřím. Chytil ji za volné šaty a přitáhl si ji k sobě. Zuřivě se obrátila a rozzlobeně se na něho zadívala. Ale jeho rozhodný pohled ji přiměl, aby udělala, co jí poručil. Skrčila se na konci sekretáře. Otec Geraldo si klekl vedle ní.

Teď již i ona slyšela slabý šelest kroků za dveřmi. Key se k nim připlížil blíž. Ručnici opřel o psací stůl, ale pistoli držel před sebou, jako by byl plně rozhodnul ji použít.

Co když zastihli Emilia v nestřeženém okamžiku? Co když uslyšel, že se blíží, a ze strachu o svůj život se schoval v jiné místnosti? Byl to ještě skoro chlapec a byl vůči Randallovi i jí loajální. Mohl by znát místo Ashleyina hrobu. Key se svými bojovnými reflexy by ho mohl v okamžiku, kdy se objeví ve dveřích, zastřelit.

Lara zadržela dech a naslouchala. Zvuk kroků se bezpochyby blížil, i když ten, kdo jej způsoboval, se pokoušel pohybovat tiše. Postupoval přerývaně, jako by se také chvílemi zastavoval, aby naslouchal. Nakonec kroky ustaly. Pokud ji sluch neklamal, zastavila se ta osoba přímo za dveřmi, přesně jak to udělali oni, než Key vyrazil dveře pažbou ručnice.

Lara pozorovala s hrůzou, jak Key míří pistolí na dveře.

Něco se v nich pohnulo.

Lara vyskočila a vyběhla kupředu. „Emilio, dej pozor!“

KAPITOLA DVACÁTÁ PRVÁ

Polekán jejím výkřikem se Key obrátil, udeřil ji hřbetem ruky do obličeje a srazil na podlahu. Potom když zaslechl ve dveřích zvuk, padl k zemi, převrátil se a třikrát vystřelil.

Výstřely se rozlehly prázdnou budovou a Laru na chvilku ohlušily. Ucítila krev. Omámená a omráčená se namáhavě posadila a podívala se směrem ke dveřím. Na prahu ležela na boku proděravělém výstřely koza.

„Sakra!“ Key postavil Laru na nohy a silně jí zatřásl. „Co vás to k čertu napadlo?“ Postrčil ji ke dveřím. „Pojďme co nejrychleji odtud. Pojďte, padre. Za minutu nebo ještě dřív se bude tohle místo hemžit vojskem.“

Klopýtajíc z místnosti se Lara taktak vyhnula tomu, aby nešlápla do sedlé krve. Key jí položil ruku na záda a postrkoval ji před sebou se schodů a bývalými recepčními sály v přízemí. Ve rtu jí cukalo; cítila, že jí rychle otéká.

Když se doslali k zadnímu vchodu, kterým sem vešli, Key je zarazil. Opatrně vystrčil hlavu a přehlédl bezprostřední okolí. Lara vrhla pohled na otce Geralda. Těžce dýchaje se opíral o veřej. Sympaticky jí podal kapesník. Utřela si jím ret; zůstala na něm stopa krve.

Key řekl: „Pojďme. Ale držte hlavy sklopené a buďte připraveni se rychle schovat. Mohli by mít na střechách ostřelovače.“

Popadl ji za ruku a skočil k džípu. Zvedl ji na sedadlo a převzal místo otce Geralda jako řidič. Zdálo se, že to knězi nevadí. Bez protestů se vyškrábal na zadní sedadlo jenom pár vteřin předtím, než džíp vyrazil k nejbližší uličce.

Key se vyhýbal větším ulicím a uháněl rychlostí, jež brala dech, jednou uličkou tam a druhou zpátky, vyhýbaje se hromadám odpadků a zbytkům bojů, a neočekávaně měnil směr jako bláznivá kreslená figurka v nějaké videohře.

„Zranil jsem vás?“ vrhl rychlý pohled na Laru.

„Samozřejmě, že jste mě zranil. Udeřil jste mě.“

„Kdybyste držela zadek tam, kde jsem vám řekl, že ho máte držet, nebylo by se to stalo.“ Zaklel, aby se vyhnul nějakému mladíkovi na kole. „Takhle poskakovat a ječet. Panebože!“ Udeřil pěstí do volantu. „Byla jste prvotřídní terč pro každého, kdo byl za dveřmi. Neměl jsem čas slušně vás poprosit, abyste se skrčila. Srazil jsem vás, abych vám zachránil život.“

„Před kozou?“

„Nevěděl jsem, že je to koza, a vy taky ne.“

„Myslela jsem, že je to Emilio.“

„A kdyby byl? Doufala jste, že mě zabije?“

„Pokoušela jsem se zabránit, abyste ho nezabil vy.“

„Já mám dost sebeovládání, abych to neudělal.“

„Opravdu máte?“

Zastavil džíp tak náhle, že byla vržena vpřed. „Ano, mám. A vy byste to měla vědět mnohem líp než kdokoli jinej.“

A zahleděl se jí do očí na několik výmluvných vteřin.

Nakonec je odvrátila.

Key pohlédl přes rameno. „Tak, otče, co si zatím myslíte o dnešku?“

Otec Geraldo oddálil svou kapesní láhev od rtů a otřel ji hřbetem ruky. „Škoda, že jsme tam nechali tu kozu. Uživila by více rodin.“

Key se zatvářil, jako by ho chtěl uškrtit, ale farářův originální komentář připadl Laře legrační a rozesmála se. Otec Geraldo se zasmál také. Nakonec i Key ocenil aktuální černý humor úsměvem prozrazujícím napětí.

„Ach, do pekla.“ Oddechl si, zaklonil přitom hlavu a pozoroval kousek oblohy viditelný nad dvěma budovami, mezi nimiž parkovali. „Chudák koza.“

Až se přestali smát, obrátil se k Laře a dotkl se jí dolního rtu. Ucukl s lítostí, když špičkou prstu smočil v korálku čerstvé krve. „Byl to reflex. Neměl jsem v úmyslu vás poranit.“

„To nic není.“ Olízla si prasklinu špičkou jazyka a ochutnala nejenom krev, ale též lehce slanou stopu, kterou zanechal špičkou prstu. „Teď nechci přerušit pátrání.“

„ ,Teď‘?“

„Nemohu uvěřit, že ten sekretář se uchoval. Buď to je zázrak, anebo je Emilio naživu a nedávno byl v té kanceláři a srovnával věci. Byly to jeho brýle. Přísahám. Byl tam nedávno.“

„Dobrá, dnes se nevrátí. Jestli tam někde číhal, určitě jsme ho vyděsili k smrti.“

Má asi pravdu, pomyslela si Lara. Emilio byl její nejlepší šance na získání informací – pochopitelně pokud je ještě naživu a jestliže by se jí podařilo přemluvit ho, aby vyšel ze skrytu. Měla v úmyslu vrátit se na velvyslanectví později, ať již s Keyem a otcem Geraldem či bez nich, a zůstat tam přes noc, bude-li to nutné k navázání kontaktu s bývalým manželovým asistentem. Key by měl proti této strategii litanii námitek, a tak se rozhodla odložit okamžik, kdy mu řekne o svém úmyslu, co nejdéle bude možné.

Existovaly však jiné směry pátrání, které by mohla vyzkoušet mezi tím. „Otče Geraldo, byla by smrt Ashley zaznamenána v matrice?“

„Možná. Před povstáním se tahle země pokoušela stát se civilizovanou. Jestliže matriky nebyly zničeny, měly by být v registratuře na radnici.“

„Jaké byrokratické překážky budete muset překonat, abyste se k nim dostal?“ zeptal se Key.

„To nevím, dokud se o to nepokusím.“

„Kdyby bylo známo, co chcete zjistit, mohli bychom rovnou vyvěsit rudou vlajku.“

Kněz chvíli přemýšlel nad tím dilematem. „Řeknu jim, že hledám záznamy o někom, kdo se jmenuje Portales. Portales, Porter. Pokud budou úmrtní listy seřazeny abecedně, Ashleyino jméno by mělo být v témže svazku.“

„Svazku? To není na počítači?“ zeptal se Key.

„Kdepak v Montesangre,“ odpověděl otec Geraldo s rumovým úsměvem.

Ukázalo se, že ta věc je velice jednoduchá. Po incidentu na vydrancovaném velvyslanectví již téměř nevěřili, že budou mít štěstí.

Necelou půlhodinu potom, co je nechal v džípu, zaparkovaném pár bloků od soudní budovy, se otec Geraldo vesele vrátil se šťastným úsměvem ve tváři. „Bůh se nad námi slitoval,“ řekl, když šplhal na zadní sedadlo.

I když byl pryč jen krátkou chvíli, Laře to připadalo jako věčnost. Bála se, že žádné záznamy nenajde a že tento pokus neposkytne žádné nové informace. Key, předstíraje, že tráví pod svým slaměným kloboukem siestu, dával bedlivě pozor, protože se bál, že by mohli upoutat pozornost.

Ciudad Central bylo město ve zmatku, ale stále se tu dost obchodovalo. Lidé se přesunovali z místa na místo v rozvrzaných městských autobusech, v osobních autech, na kolech i pěšky. Přes všechen ten pohyb však člověk neměl pocit, že by tu panoval živější ruch.

Všude panovala obezřetnost. Lidé se neshromažďovali do hloučků, aby si popovídali, aby jejich shlukování nemohlo být špatně pochopeno vojáky ve vojenských autech, která pánovitě projížděla ulicemi. Nervózní, opatrné matky si hlídaly své děti blízko sebe. Obchodníci provozovali obchod, aniž zapřádali se zákazníky delší konverzaci.

Lara a Key si oddychli, když viděli otce Geralda se vracet. „Zjistil jste, kde je Ashley pohřbena?“ ptala se Lara zvědavě.

„Ne, ale byl tam úmrtní list. Je podepsaný doktorem Tomasem Soto Qui?onesem.“

„Jedeme,“ řekla Lara Keyovi, nutíc ho nastartovat džíp.

„Počkat. Tenhle Soto,“ řekl Key, obraceje se na otce Geralda, „je na které straně?“

Lara byla netrpělivá, aby už sledovali dál stopu. „To není důležité.“

„Zatraceně, aby nebylo.“

„Je to lékař. Já také. To má přednost před politickou příslušností. Bude se mnou jednat zdvořile jako odborník s odborníkem.“

„Kdy už dospějete?“ zeptal se jí Key zoufale. „Podle toho, co víme, to může být švagr El Corazóna, anebo Escávezův špion. V obou případech, jestliže narazíme a řekneme něco špatně, tak jsme nahraní.“

„Promiňte.“ Obraceje se na Keye sehrál otec Geraldo smírnou roli. „Má práce mě několikrát svedla dohromady s doktorem Sotem. Nikdy jsem nezjistil, že by prohlašoval věrnost nějaké specifické frakci. Pečuje o raněné všech směrů, tak jako já.“

„Vidíte? A teď můžeme jet?“

Key nebral na Laru zřetel. „I když je sympatický, bude riskovat krk, aby nám pomohl? Potenciální nebezpečí by ho mohlo přinutit, aby váhal promluvit. Mohl by přímo odmítnout. V nejhorším případě na nás poštve El Corazónovy eskadry smrti.“

„Chci to riziko podstoupit,“ řekla Lara odhodlaně.

„Nejste jediná, koho se to týká.“

„Jestli nechcete se mnou jít, půjdu sama.“

Key se pokoušel zastrašit ji pohledem. Když neustoupila, obrátil se na otce Geralda. „Jaký je váš vnitřní instinkt o el doctorovi?“

V očích kněze se zračila nerozhodnost. Nakonec řekl: „Ať už bude, či nebude souhlasit s tím, zda nám pomůže, myslím, že můžeme důvěřovat jeho mlčenlivosti.“

Lara souhlasila.

„Tak tedy dobrá,“ řekl Key, „ať je po vašem, ale postupovat přitom budeme podle mého.“

Lara a Key čekali v lékařově nacpané nemocniční kanceláři, zatímco otec Geraldo znovu jednal jako jejich mluvčí. I když Key stáhl rolety proti odpolednímu slunci, v pokoji bez klimatizace bylo k udušení. Laře se živůtek se přilepil na vlhkou pokožku. Pot utvořil vlhkou skvrnu uprostřed Keyovy košile. Často si utíral potící se čelo do rukávu. Neplýtvali kyslíkem, ani energií při konverzaci.

Ticho také bylo dodatečné bezpečnostní opatření. Nechtěli, aby jejich hlasy přilákaly někoho z nemocničních zaměstnanců do doktorovy soukromé kanceláře. Vysvětlování jejich přítomnosti by se mohlo zkomplikovat.

Čekání už bylo nekonečné. Lara si složila ruce pod hlavu a položila ji na lékařův stůl. Byli zde už přes dvě hodiny. Co mohlo trvat tak dlouho? Představivost se jí začala divoce rozbíhat. Byli odhaleni. Ozbrojené síly byly informovány a zaujímají pozice kolem nemocnice. Key měl pravděpodobně pravdu; doktor Soto používal svou lékařskou profesi jako krytí. Je to ve skutečnosti špion. Prohlédl lest otce Geralda a mučením ho donutil říct pravdu a…

V okamžiku, kdy uslyšela blížící se španělsky hovořící hlasy, se narovnala. Key je uslyšel také. Zaujal pozici za dveřmi a signalizoval jí, aby zůstala tiše a mimo dohled, dokud doktor nebude uvnitř místnosti.

Srdce jí silně tlouklo a potůček potu stékal mezi ňadry. Někdo stiskl kliku a doktor Tomas Soto Qui?ones vešel před knězem do své kanceláře. Sáhl na vypínač a otočil jím. „Byl to obyčejný porod, ale tyhle věci mohou…“

Uviděl Laru a podíval se na ni kriticky.

„Odpusťte mi, pane doktore,“ řekl otec Geraldo pokorně a strčil lékaře přes práh. Dosud ve španělštině vysvětloval: „Byl jsem poněkud méně pravdomluvný. Rád bych s vámi prodiskutoval otázku zřízení vyvařovny polévky pro hladové možná někdy později.“ Key se natáhl za nimi a zavřel dveře. Postavil se mezi ně a ohromeného lékaře.

Otec Geraldo se omluvil Laře a Keyovi za zdržení. „Souhlasil, že se mnou promluví, jakmile ukončí porod. Porod se zpomalil a trval déle, než on předpokládal.“

„Vy jste Američané?“ zvolal doktor v bezvadné angličtině. „Jak jste se dostali přes hranice? Prosím, řekněte mi, oč jde.“ Vrhl zneklidněný pohled na Keyovu přísnou tvář a pistoli, kterou měl zastrčenou za pasem. Pohlédl tázavě na kněze a pak na Laru, která nyní stála u okraje jeho psacího stolu. „Kdo jste?“

„Jsem doktorka Lara Malloryová.“ I když jí ret už několik hodin nekrvácel, měla pocit, jako by k němu měla přivázané závaží. „Před třemi lety jsem žila v Montesangre se svým manželem velvyslancem Randallem Porterem.“

„Ano, samozřejmě,“ řekl, když ji začal poznávat. „Vaše fotografie byla v novinách. Váš manžel byl unesen a popraven. Taková tragédie. Nesmyslné násilí.“

„Ano.“

„I pro nás lékaře je velvyslancova smrt důvodem ke smutku. Od doby přerušení diplomatických styků se Spojenými státy se stalo obtížné získávat léky a zdravotnické potřeby.“

„Jako lékařka chápu váš problém,“ udělala několik kroků vpřed. Doktore Soto, osobně se postarám, abyste dostal dostatek zásob, jestli mi teď pomůžete.“

Doktor vrhl přes rameno další pátravý pohled na Keye a pak se obrátil zpět k Laře. „Jak vám mám pomoci?“

„Pomožte mi najít hrob mé dcery.“

Doktor Soto se na ni díval ohromen překvapením, ale neřekl nic.

„Když byl můj manžel unesen, byla zabita při přestřelce. Byla pochována zde. Má vláda i několik montesangrénských režimů ignorovaly moje opakované žádosti o exhumaci jejích ostatků a jejich převoz do Spojených států. Jsem tady, abych to udělala sama. Ale nevím, kde je pochována.“

Někde daleko na chodbě zavrzaly boty s gumovou podrážkou na podlaze pokryté linoleem. Cinkot kovových džbánů a porcelánu oznamovaly, že přijely vozíky s večeří. Ale v tomhle kancelářském kumbálku vedle východu z nouze panovalo pouze ticho.

Nakonec si doktor odkašlal. „Máte moje nejhlubší sympatie. Jste obdivuhodná, že jste podnikla tak nebezpečnou cestu. Ale já jsem zcela bezradný. Jak bych mohl já vědět, kde je vaše dcera pohřbena?“

„Podepsal jste její úmrtní list.“ Lara k němu přistoupila blíž. Key se napnul a sáhl pro svou zbraň, ale přikázala mu rychlým pohledem, aby nezasahoval. „Vzpomínáte si na to neštěstí?“

„Přirozeně.“

„Jmenovala se Ashley Anna Porterová. Zemřela čtvrtého března onoho roku, jenom několik hodin předtím, než byla oficiálně vyhlášena revoluce.“

„Pamatuji si přesně, kdy byla zabita vaše dcera a váš manžel zajat. Vy také jste byla zraněna.“

„Tak si musíte pamatovat, že jste podepsal Ashleyin úmrtní list a povolil, aby její tělo bylo pohřbeno.“

Po tváři mu tekl pot. Byl to silný muž, pevné postavy, menší než ona. Měl čtvercový obličej s širokým plochým nosem naznačující příměs indiánské krve v rodokmenu. Jeho ruce vypadaly příliš velké a tupé na provozování chirurgie, i když otec Geraldo říkal, že je uznávaným chirurgem.

„S politováním si nevzpomínám, že bych takový dokument podepsal.“

Vydala zoufalý výkřik. „Musíte!“

„Prosím, chápejte,“ řekl spěšně, „hodiny a dny, které následovaly po velvyslancově únosu, byly nejbouřlivější v dějinách této země. Byly stovky obětí. Prezident a jeho rodina jen taktak vyvázli holým životem. Každý, kdo sloužil za jeho vlády v jakékoli úřední hodnosti, byl veřejně popraven. Na ulicích tekla krev.“

Lara četla novinové zprávy na svém nemocničním lůžku v Miami. Nepochybovala o přesnosti doktorova popisu chaosu.

Key promluvil poprvé od doktorova příchodu. Byl skeptičtější: „Vy si nevzpomínáte na jediné malé americké děvčátko mezi těmi dalšími mrtvými?“

Soto zavrtěl lysou hlavou. „Lituji, seňore. Vím, že je to pro vás zklamání.“

Lara se několikrát zhluboka nadechla, aby nabrala sílu a potom mu podala pravou ruku. „Děkuji vám, doktore Soto. Omlouvám se za dramatický způsob, jakým jsme se k vám dostali.“

„Chápu, že opatrnost je nutná. Váš manžel byl nepopulární mezi povstalci, kteří jsou nyní u moci.“

„Můj manžel reprezentoval Spojené státy a ty zaujaly pozici, která byla příznivá prezidentu Escávezovi. Randall dělal jenom svou práci.“

„Já to chápu,“ řekl Soto klidně. Přesto vám mohu téměř zaručit, že rodiny a přátelé lidí, kteří byli mučeni a zabiti Escávezovými stoupenci, nebudou ve svých úvahách tak velkorysí.“

„Můžeme vám důvěřovat, že o tomhle budete držet jazyk za zuby?“ zeptal se Key příkře.

„Por supuesto. Neprozradím vás.“

„Jestli to uděláte, budete toho litovat.“

Otec Geraldo se mezi ně vmísil. „Myslím, že by bylo lépe zanechat doktora Sota jeho povinnostem.“

„Ano,“ souhlasila Lara. „Není důvodu vás déle zdržovat.“

Otec Geraldo lékaři požehnal a požádal ho za odpuštění, že ho podvedl. Doktor Soto ujistil kněze, že pochopil. Když Lara zamířila ke dveřím, Soto jí vzal rukou za paži. „Je mi líto, seňoro Porterová. Přál bych si, abych vám mohl pomoci víc. Buena suerte.“

„Muchas gracias.“

Uvázala si znovu šátek na hlavu a vyšla za otcem Geraldem z lékařovy kanceláře. Key představoval zadní voj, když je kněz vedl ven stejnou cestou, jakou přišli dovnitř, skrz nemocniční křídlo, které bylo zavřené, protože nestabilní vláda už neměla dostatek prostředků na jeho provoz. Znal velmi dobře půdorys nemocnice, protože tam celá léta chodil navštěvovat své nemocné farníky.

Dostali se ven, aniž si jich kdo všiml. Lara byla překvapena, že zatímco byli uvnitř, se setmělo. Bylo jí ale jedno, zda je denní světlo, nebo tma. Jen taktak sebrala energii, aby kladla nohu před nohu a patrně by zůstala stát na místě, kdyby ji Key nepopoháněl.

Potom co jí svitla naděje, když objevili Ashleyin úmrtní list, byl výsledek setkání s doktorem Sotem drtivým zklamáním. Osud k ní byl nemilosrdný a ona ztratila vůli pokračovat.

Pořád ještě plánovala, že se vrátí na velvyslanectví v naději, že najde Emilia Sáncheze Peróna. Nejdřív si však musí odpočinout. Odpočinek by jí mohl podpořit morálku. Věděla, že až se několik hodin prospí, znovu posoudí své možnosti a naplánuje jiný směr postupu, bude se cítit mnohem optimističtěji.

Tak povzbuzovala sama sebe, když se plahočila k džípu.

Nedošla však až k němu. Key ji za nemocnicí zatáhl za kontejner s odpadky. „Pst, padre!“

Otec Geraldo se otočil. „Co se děje?“

„Není proč si hrát na špiony,“ protestovala Lara. „Nikdo si nás nevšiml.“

Key přivolal otce Geralda blíž. „Kdy odchází Soto z nemocnice?“

Kněz pokrčil rameny. „Nemám představu. Proč?“

„Náš přítel lékař lže.“

„Ale já ho znám…“

„V tomhle mi věřte, padre,“ přerušil ho Key. „Jste možná dobrý soudce, pokud jde o svaté, ale já znám hříšníky. On lže.“

„Jak?“ zeptala se Lara.

„Já nevím, ale chci to zjistit. Říkal, že si nepamatuje na vaši dceru. To je kec,“ prohlásil Key. „To přepadení bylo na prvních stránkách novin na celém světě. Byl jsem v Čadu, když se to stalo, a i tam to měli na první stránce. Zahájilo to revoluci, to ano. Městskou márnicí procházely mrtvoly po stovkách, to ano. Mohl by bejt až po ramena v mrtvolách, ale v žádným případě by nemohl zapomenout, že podpisoval úmrtní list dcery americkýho velvyslance, zabitý v krvavý přestřelce. To v žádným případě.“

Bylo úžasné, jak instinktivně a absolutně Lara důvěřovala Keyovi. S tmavým zanedbaným plnovousem vypadal jako nejmizernější desperado, muž, který přitahuje nebezpečí a má z něho prospěch. Jeho ustrašené modré oči se pohybovaly jako živé stříbro, jak sledoval budovy, které je obklopovaly. Neušel jim sebemenší pohyb. Hlas měl klidný, důrazný, nutkavý i přesvědčivý.

„Co bychom měli udělat?“ zeptala se.

Její nezměrná víra se tiše musela přenést na něho, protože přestal poplašenýma očima kontrolovat okolí a upřel pohled na ni.

„Počkáme.“

Když zaslechl osudné klapnutí, doktor Soto náhle ztuhl. Key vrazil ústí hlavně beretty doktorovi za ucho, strhl mu levou ruku za záda a vytáhl mu ji nahoru mezi lopatky.

„Jestli pípnete, tak je s vámi amen.“ Jeho hlas zazněl ve tmě jako sykot, tak tichý, že by bylo možno si ho splést s šustěním listí, jimž pohyboval lehký vánek. „Jděte.“

Lékař se nepřel. Postupoval vpřed k džípu, který vyjel z temných stínů v uličce. Za volantem seděl otec Geraldo, který vypadal zároveň vzrušeně a bázlivě. Lara balancovala na okraji zadního sedadla a držela se pevně sedadla před sebou a pozorovala, jak se Key přibližuje se svým rukojmím.

„Prohledejte ho, Laro, jestli nemá zbraň.“ Seskočila na zem a objela rukama kolem doktorova obleku.

„Jsem beze zbraně,“ řekl lékař důstojně.

„A taky ste zatracenej lhář,“ řekl Key. Lara přikývnutím potvrdila, že lékař žádnou zbraň neukrývá a pak se vrátila na své místo v džípu. „Nastupte si.“

Soto uposlechl Keyova příkazu a vylezl na přední sedadlo. Key se přehoupl dovnitř a posadil se vedle Lary. Přitiskl ústí hlavně pistole do důlku v týlu doktorovy lebky. Otec Geraldo zařadil rychlost a odstartovali.

„Kam mě vezete? Pro boží slitování, prosím… Nevím, proč to děláte. Co ode mne chcete?“

„Pravdu.“ Lara se naklonila kupředu, aby ji mohl slyšet.

„Víte o mé dceři víc, než jste nám řekl, že ano?“

Key šťouchl Sota do týla hlavy pistolí. „Ne!“ protestoval lékař vysokým tenkým hlasem. „Přísahám, že nic nevím. Bůh je můj svědek.“

„Opatrně,“ varoval ho Key. „Máme tu s sebou Božího muže, který Mu řekne všechno.“

„Nemohu vám pomoct,“ zakňoural.

„Nemůžete nebo nechcete?“ zeptala se Lara.

„Nemohu.“

„To není pravda. Co vlastně víte, že to zatajujete?“

„Paní Porterová, zapřísahám vás…“

„Řekněte mi to,“ naléhala.

Otec Geraldo projel špinavou uličkou, která končila na odlehlé pasece nad řekou. Řeka pramenila jako čistý, zurčící potok v horách, ale když se proplíží džunglí a proteče skrz Ciudad Central, kde smete odpadky a znečišťující látky, vynáší do oceánu jen špínu. Kněz zastavil džíp, ale nechal jít motor naprázdno.

„Měl jste v nemocnici službu toho dne, kdy bylo naše auto přepadeno?“ zeptala se Lara.

Pokusil se přikývnout, ale nemohl kvůli revolveru. „Si,“ zašeptal se strachem.

„Viděl jste mou dceru?“

„Si. Byla smrtelně zraněna.“

Lara polkla, vzpomínajíc si na množství krve, které se valilo z rány na Ashleyině krku. Krční tepna byla bezpochyby poraněna. Zavřela oči a pokusila se potlačit tuto představu. Truchlit může později. V této chvíli si nemohla dovolit přepych plýtvat časem. „Co se stalo s tělem mé dcery?“

„Otče,“ prosil Soto a zabloudil očima ke knězi, „prosím vás, zasáhněte. Mám rodinu, o kterou se musím starat. Bůh ví, že mé srdce bije pro paní Porterovou, ale bojím se pomsty.“

„Tím si buďte zatraceně jistej,“ zavrčel Key zblízka. „El Corazón tu není, ale já jo. Nejeli jsme sem tisíc mil, abychom tu s vámi blbli. Řekněte jí, co chce vědět, nebo nás přestanete zajímat. Comprende? Jinými slovy, můžem se obejít i bez vás.“

Lara Keyovu zastrašovací taktiku neschvalovala. Dohodli se, že ji použije, jenom kdyby všechno ostatní selhalo, anebo – a to bylo pochybné – kdyby dospěli k přesvědčení, že Soto říká pravdu a že neví nic o Ashleyině pohřbu. Byla si dostatečně jistá, že by nedokázal splnit naznačené hrozby, ale doufala, že Soto před nimi bude kapitulovat, dříve než by je museli uskutečnit.

„Otče?“ žadonil Soto zlomeným hlasem, vrhaje bázlivé pohledy na temnou znečištěnou vodu dole. Por favor?“

Otec Geraldo se pokřižoval, sklonil hlavu a začal se potichu modlit. Nemohl se chovat výmluvněji.

„Už mě ty kecy unavujou.“ Key vyskočil přes okraj džípu a postrčil lékaři hlavu, aby ho následoval.

„Cementario del Sagrado Corazón,“ vyhrkl.

„Nejsvětější srdce. Je pochována tam?“ Zeptala se Lara.

„Sí.“ Doktor vydechl a zdálo se, že splaskl jako balón. „Během oněch prvních dní bojů odváželi většinu obětí tam. Zavezte mě tam a já vám to ukážu.“

Otec Geraldo se přestal modlit a zacouval s džípem. Key do něho naskočil zpátky. „Bude líp, abyste si z nás nedělal legraci.“

„Ne, seňore. Přísahám při hlavě svých dětí.“

Hřbitov byl na druhé straně města. I za normálních okolností by tam jízda trvala dlouho. Vzdálenost však se ještě zvětšila okružní cestou, kterou kněz zvolil. Několikrát se vracel v protisměru, aby se ujistil, že nejsou sledováni. Aby se vyhnul silničním kontrolám a vojenským konvojům, projížděl křížem krážem čtvrtěmi, které vypadaly opuštěně, kde nesvítilo veřejné osvětlení a kde jenom kočky měly dost odvahy, aby se ukázaly na ulici.

Lara měla nervy napjaté k prasknutí, když se dostali k bráně hřbitova. „Je zamčeno!“

„Ale je tu nízká zeď. Pojďte.“ Key byl první venku z džípu. Postrčil Sola, aby vystoupil. „Držte si obě ruce za hlavou. Jestli je dáte dolů, střelím vás.“

„Když mě zastřelíte, nedovíte se, kde máte hledat hrob toho děvčátka.“

Hrozba na Keye neplatila. Široký úsměv mu odhalil zuby kontrastující svou mimořádnou bělostí s černými vousy. „Já jsem neřekl, že vás zastřelím. Já jsem jen řekl, že na vás vystřelím. Například do ruky. Nebudete schopen ani vyměnit obvaz, natož operovat.“ Přestal se usmívat. „A teď sebou pohněte.“

Všichni čtyři bez potíží překonali nízkou kamennou zeď. Soto ukázal směr, jímž by měli jít. Neriskovali použití baterky. Měsíc nesvítil, a tak si opatrně hledali cestu kolem náhrobních kamenů a přes nerovnou půdu.

Hřbitov ležel na pahorku a nabízel impozantní pohled na město s horami, které se za ním zvedaly. Nevyhnul se důsledkům války. Pozemek už nebyl udržován. Jen málo hrobů vypadalo, že by o ně někdo pečoval od té doby, co vypukla revoluce. Laře lámalo srdce pomyšlení, že její dcera je pochována na tomto bezútěšném místě zarostlém plevelem a obývaným divokými plazy z džungle, kteří, neviditelní, šelestili v podrostu.

Ashley tady už dlouho nebude, přísahala si potichu.

Konečně doktor Soto dospěl k rovnému kusu půdy, jež obklopoval velikou jámu. Tam se zastavili. Pomalu, aby nezavdal Keyovi příčinu splnit jeho hrozbu, se obrátil k Laře. Zarazil ji divný výraz jeho očí, dokud si neuvědomila, že váhavý třpyt v nich jsou ve skutečnosti neprolité slzy.

„Nechtěl jsem vám to říct, ale naléhala jste,“ řekl. „Bylo by mnohem lépe, kdybyste mě nepřinutili, abych vás sem vzal. A ještě lépe by bylo, kdybyste byla zapomněla na to, co se vám stalo v Montesangre, a zůstala v Americe.“

„O čem to k čertu žvaníš?“ zeptal se Key.

Lara, víc popletená než rozzlobená, postoupila blíž ke kraji a hleděla dolů do jámy. Měla kolem dvaceti metrů v průměru, přibližně kruhová a připomínala meteorický kráter, i když se v něm na různých místech vynořovala vegetace.

Pořád zmatená, se obrátila k otci Geraldovi. Hleděl do prázdné prohlubně. Ramena se mu nahrbila kupředu a ruce visely volně podél boků. Lhostejně tiskl svou kapesní láhev, ale nepil z ní. Pohled na tu jámu ho uvedl v úžas a nahradil mu zaujetí rumem.

Key zíral na okraj, jako by od něho chtěl vysvětlení. Potom sebou celé jeho tělo cuklo, jako by jím náhle trhla struna vycházející z vrcholu jeho hlavy. Odhodil pistoli do bláta, uchopil doktora za klopy lněného saka a vyzvedl ho vzhůru, až mu špičky prstů u nohou vlály pár centimetrů nad zemí.

„Chcete nám říct, že…“

„Si, si.“ Key vytřepal lékaři z očí slzy. Koulely se mu po tvářích. „Doscientos. Trescientos. Quién sabe?“

„Dvě sta nebo tři sta čeho?“ Lara v panice zvýšila hlas. „Dvě sta nebo tři sta…“

Když ji odpověď došla, ztratila schopnost dýchat. Ústa jí zůstala otevřená, ale nebyla schopna ani vydechnout, ani vdechnout.

Key pustil lékaře a vrhl se k ní. „Laro!“

Nad hrobovým tichem hřbitova zazněl výkřik, při kterém jí ztuhla krev v žilách tak jako ještě nikdy. Nejdřív si neuvědomila, že tento nářek vychází z jejího vlastního hrdla. Rozhodila rukama do šířky a vrhla se k okraji jámy a byla by skočila na její dno, kdyby Key nenatáhl ruku a nezachytil ji v pase. Ohnula přes ni. Stáhl ji zpět, ale ona s ním zápasila s abnormální silou lidí, kteří přišli o rozum.

Když se nakonec osvobodila, plazila se neobměkčitelně k okraji jámy, drásajíc půdu a vytrhávajíc trsy trávy, a při tom vydávala nepřirozený pronikavý křik.

„Ne, pane Bože! prosím ne! Ashley! Ach, Ježíši, ne.“

Doktor Soto blábolil o dni, kdy byl vydán rozkaz vykopat hromadný hrob. Byl vyryt buldozery speciálně k tomu, aby v něm bylo možno pochovat obrovský počet obětí. Pohřební ústavy nebyly schopné uspokojit poptávku, řekl. Když byla kapacita márnice zcela zaplněna, začali umisťovat mrtvoly všude, kde se dalo. Stovky lidí zahynuly na ulicích, kde byla jejich těla ponechána, aby se rozložila. Stala se zdravotní hrozbou živým. Vypukl tyfus a další nakažlivé choroby. Velitelé povstalců vyřešili tento problém nejrychlejším způsobem, na který dokázali přijít.

„Laro, nechte toho!“ Key ji chytil rukama za ramena a pokoušel se ji zvednout, ale ona zaryla prsty do půdy a nechtěla se dát.

„Je mi to líto, tak moc líto,“ opakoval doktor Soto.

Nyní pochopila, proč váhal, aby jí řekl o tomto hromadném hrobě. Obával se odvety, ne od El Corazóna, ale od ní.

„Nechte mě samotnou.“ Když se Key pokoušel odtáhnout ji od srázného břehu strašidelné jámy, zanechaly její nehty krvavé stopy na jeho předloktí. Zamručel bolestí, ale jenom zdvojnásobil úsilí zvládnout ji.

„Laro,“ otec Geraldo poklekl vedle ní a laskavě ji oslovil: „Bůh ve Své nekonečné moudrosti…“

„NE!“ vykřikla. „Nemluvte mi o Bohu!“ A pak následujícím dechem prosila božstvo o milosrdenství.

„Kdo to udělal?“ Keyovy silné ruce ještě svíraly její ramena, ale upřel svůj vražedný pohled na doktora Sota. „Kdo dal rozkaz, aby malé děti byly naházeny do hromadného hrobu? Panebože, copak jste národ barbarů? Chci znát jméno. Kdo vydal ten rozkaz? Chci znát jméno toho lumpa.“

„Lituji, seňore, ale není možné se dovědět, kdo vydal rozkaz k hromadnému pohřbu. Všechno…“ potom už doktor Soto vydal jen tichý vzdech. Klesl na kolena, chytil se za prsa a upadl na bok.

Otec Geraldo byl u třetího zdrávasu, když se zhroutil napřed a upadl tváří na vlhkou půdu u Lařiny pravé ruky.

Uchvácená a s hrůzou pozorovala tmavou kaluž pod jeho hlavou.

„Ježíši Kriste!“

Key sáhl po berettě, kterou předtím odhodil, ale nebyl dost rychlý. Za svůj neúspěšný pokus vyinkasoval kopanec do žeber a upadl s bolestnou grimasou a zaúpěním.

Belhajíc se pozpátku, Lara šílená strachem se pokoušela dostat pryč od rozměklé směsi, která byla předtím hlavou otce Geralda. Někdo ji zvedl na nohy tak rychle, že jí zuby narazily o sebe.

„Buenas noches, seňora. Tak jsme se zase setkali.“

Byl to povstalecký velitel ze silniční kontroly před Ciudad Central, Ricardo.

Vojenský náklaďák vjel do výmolu. Laru to mrštilo na železnou postranici dvouapůltuny, jak se v Americe říká tomuhle typu. Byli už několik hodin na cestě.

Těsně předtím, než její mozek zaznamenal, že jsou obklíčeni ozbrojenými muži, jí někdo surově svázal ruce za zády. Byly svázány stále, což jí znemožňovalo, aby udržovala rovnováhu, když náklaďák sebou házel. Tolikrát byla vržena ze strany na stranu, že by měla být pokryta modřinami. Pokud bude žít.

O tom bylo ještě možno spekulovat.

Otec Geraldo byl mrtev. Doktor Soto zemřel uprostřed věty. Key díkybohu byl velice živý. Vychrlil litanii sprostých nadávek, když je odvlekli ze hřbitova a donutili nastoupit do náklaďáku. Pár vojáků vybrakovalo jejich majetek, zanechaný v džípu. Jeden z nich si hrál s fotoaparátem a čočkami z fotobrašny. Key na něj vykřikl: „Nesahej na to těma svejma zatracenejma prackama!“

Stejně jako Lara měl ruce svázané za zády, ale rozběhl se a vykopl tašku vojákovi z rukou. Horkokrevný voják udeřil Keye pažbou pistole do hlavy. Key zavrávoral a upadl na kolena, ale nebyl zastrašen. Zíral na vojáka, krev mu tekla z poraněné hlavy, ale zazubil se na něho a řekl: „Tvá matka tě měla s oslem.“

Ať už voják rozuměl anglicky, nebo ne, vyložil si tuto poznámku jako urážku a zaútočil na Keye. Ale dříve než mohl dokončit svou odvetu, přikázal Ricardo mladšímu muži, aby je naložil do náklaďáku.

Potom chvíli mezi sebou debatovali, zda by měli vzít džíp s sebou, anebo ho nechat u hřbitovní brány. Ricardo rozhodl, aby jeden z bojovníků v něm jel za nimi.

Laru a Keye zvedli na korbu náklaďáku. Jejich propriety včetně tašky s kamerou a lékařské brašny hodili za nimi. Vojáci nastoupili a potom sklopili a natáhli plátěnou střechu. Nemohli vidět nic, ale jejich věznitelé trvali na tom, že jim zavážou oči. Přirozeně se Key nedal. Bylo třeba, aby ho drželi tři muži, než byli schopni mu zavázat oči špinavým páskem.

Lara věděla, že fyzický odpor by byl zbytečný, ale vyjádřila očima plný rozsah svého pohrdání, než byla podobně oslepena.

Cesta byla prakticky nesjízdná. Vojáci byli nemytí. V nevětraném prostoru náklaďáku byl nesnesitelný zápach. Měla žízeň, ale věděla, že na žádnou prosbu o vodu by nebylo dbáno. Bolela ji záda, paže i nohy. Pouta kolem zápěstí ji začínala dřít.

Chtěla vědět, kam je vezou a proč. Jak dlouho bude trvat, než dosáhnou cíle? Mají vůbec nějaký určitý cíl? A když do dosáhnou, co pak?

Uchovala si sílu, které by bylo třeba na kladení otázek. Nikdo by jí neodpověděl. Pokusili se komunikovat jen jednou. Keye za to potrestali.

„Laro?“ jeho hrdlo znělo skřípavě a vysušeně jako její. „Jste v pořádku?“

„Keyi?“

„Díkybohu,“ oddechl si. „Nedejte se a…“

„Silencio!“

„Didoprdele!“

Slyšela, jak se rvali, potom zaúpění a od té doby na ni Key nepromluvil.

Pokoušela se autohypnózou dostat mysl i tělo ze současné situace. Ale pokaždé, když se pokusila vyvolat si vnitřní obraz západu slunce na poušti nebo převalujícího se přílivu anebo letících oblaků, její pohled se vrátil k hromadnému hrobu na hřbitově, kde bude její dcera pochována navěky.

Provést to, co měla v úmyslu, bylo nemožné. Proč se potom nepokusila utéct a nedovolila, aby ji vysvobodila kulka nějakého vojáka? Otec Geraldo a doktor Soto nepocítili žádnou bolest. Okamžitý konec. Jak příjemné.

Proč má stále ještě vůli přežít?

Ne, bylo to silnější než vůle. Byla to rozhodnost uvidět potrestané ty, kdo jsou zodpovědní za takovou ukrutnost. Pochovat dceru amerického velvyslance takovým nevyslovitelným způsobem porušovalo obecně uznávaná lidská práva. Zůstane-li naživu, postará se, aby se svět dověděl o této hrůze.

Lara měla mnohokrát pacienty, kteří byli nevyléčitelně nemocní. Do dnešní noci nerozuměla tomu, že se nechtěli vzdát života. Jak se může člověk nevzdávat, tvrdohlavě lpět na životě, když ví, že jeho situace je beznadějná? Často přemítala nad odporem lidského ducha přijmout smrt. Nyní porozuměla, že člověk může přežít i za nejhorších okolností.

Touha po přežití je silnější, než si myslela. Zachovává život, i když se mysl vzdala. Kdyby tomu tak bylo, byla by musela zemřít, když uviděla hromadný hrob a dověděla se, že její děťátko tam v něm bylo pohřbeno. Vrozená rozhodnost žít ji podporovala po celou dlouhou noc.

Musela usnout, protože se probudila, když se náklaďák zastavil a ona uslyšela nějaké zvuky zvenčí. Ucítila kouř hořícího dřeva a vařícího se jídla.

„Už jsme tady?“ zavtipkoval Key sarkasticky.

Postavili ji a vysadili z náklaďáku. Údy měla ztuhlé a bolavé. Klopýtala, když ji postrkovali kupředu, ale čerstvý vzduch na její pokožce i v plicích byl příjemný. Dýchala zhluboka a pokoušela se oživit krevní oběh v nohách.

Náhle jí sňali z očí pásku. Blízko stál Ricardo a široce se usmíval. „Bienvenido!“ Ucouvla před jeho smrdutým dechem.

„El Corazón už dychtivě očekává, aby pozdravil zvláštní hosty.“

Byla překvapena, jak dobře mluví anglicky. „Taky toho mám dost co říct El Corazónovi.“

Zasmál se. „Žena, a má smysl pro humor. To se mi líbí.“

„Já jsem neřekla nic směšného.“

„Ale ano, seňoro. Velice směšného.“

Právě v té chvíli nějaká žena oblečená do špinavých kalhot a propoceného trička bez rukávů se mu vrhla kolem krku. Po trapně vášnivém polibku během kterého ji nepokrytě laskal, mu něžně řekla: „Pojď dál. Mám pro tebe jídlo.“

„Kde je El Corazón?“ zeptal se.

„Čeká uvnitř.“

Dále osahávajíce jeden druhého odkráčeli pomalu k hrubé chatě a po vratkých schodech vešli na úzkou verandu a do dveří zakrytých záclonou. Ostatní vojáci byli obdobně zdraveni ženami z tábora a dostávali misky jídla naplněné ze společného kotle zavěšeného nad táborovým ohněm. Popíjeli čerstvou kávu z plechových hrnků. Lara by se spokojila s trochou vody na pití. Ret měla pořád citlivý a napuchlý.

Dva muži s poloautomatickými puškami drželi hlídku nad ní a Keyem. Když ho Lara uviděla poprvé, zalapala po dechu. Seděl na zemi nedaleko od ní, ale hlídka stála mezi nimi. Rána na spánku mu už zaschla. Vypadala ošklivě a potřebovala by vyčistit, dezinfikovat a pravděpodobně zašít. Lámala si hlavu, zda jí umožní dostat se k lékařské brašně, ale dospěla k závěru, že asi ne.

Kolem očí měl kruhy od únavy, které, jak věděla, musela mít také. Zatímco byla ona soustředěna na něho, obrátil pohled k tašce s fotoaparátem. Jeden z vojáků ji a ostatní jejich zavazadla vyložil a hodil je blízko místa, kde stála.Lara pohodila tázavě hlavou, protože věděla, že se jí snaží něco říct, ale nebyla schopna to rozluštit.

Potom naznačil ústy: „magnum“. Vrhla rychle pohled na tašku s kamerou. Když se na něho podívala zpátky, přikývla téměř neznatelně.

„Seňoro, seňore.“ Ricardo vykráčel důstojně ze dveří zakrytých záclonou a opřel se o jeden ze sloupků podpírajících doškovou střechu. „Máte velké štěstí. Teď se s vámi setká El Corazón.“

Táborem se rozhostilo uctivé ticho. Ti, kdož jedli, odložili jídlo. Všechny oči se obrátily k přední straně chaty. I děti, které se honily se zbraněmi na hraní, si přestaly hrát. Povstalečtí vojáci se přestali pokoušet zapůsobit na ženy vybájenými historkami o svých hrdinských činech. Pozornost všech se soustředila na verandu chaty.

Záclona se obřadně odhrnula a ve dveřích se objevil muž.

Lara padla na kolena. Téměř němým hlasem vykřikla: „Emilio!“

KAPITOLA DVACÁTÁ DRUHÁ

„Promiňte, slečno Janellen?“

Když uslyšela Bowieho hlas, lekla se, že vylétla málem z kůže, ale nedala to na sobě znát. Pozvedla hlavu s chladnou blahosklonností ruského monarchy. „Dobrý den, pane Cato, co pro vás můžu udělat?“

Stál ve dveřích, které spojovaly zadní část skladu s malou kanceláří. Ošklivá neforemná budova byla tichá a s výjimkou jich dvou opuštěná.

Bowie přinesl vůni z venku. Ve vzduchu byl první náznak podzimu a ona ho dokázala z jeho šatů ucítit. Vlasy měl uhlazené od klobouku, jehož střechu nervózně žmoulal v prstech. Rty měl popraskané. Hleděla na něho s utajovanou touhou.

„Jen jsem si říkal, jestli jste něco neslyšela o bratrovi a doktorce Malloryové?“

„Ne,“ odpověděla a pociťovala osten viny. Je od ní sobecké, že je tak zahleděná do svých srdečních trablů s Bowiem, když Keyův a Lařin život by mohly být v nebezpečí. Key slíbil zavolat domů, bude-li schopen, ale od odletu před třemi dny o sobě nepodal zprávu. Janellen byla starostí celá nesvá a matka, i když to nepřiznávala, také. Jody zůstávala v ložnici a sešla pouze k jídlu, ale i tehdy se zdálo, že ji namáhá i konverzace.

„To je dost špatný,“ řekl Bowie. „Doufal jsem, že teď někdy už budou na zpáteční cestě.“ Pohrával si s uvolněným stéblem ve střeše klobouku.

„Chcete ještě něco, pane Cato?“

„No, ano. Šek. Ráno jsem ho nenašel v přihrádce. Jinej tejden by mi to nevadilo, ale zítra musím zaplatit nájem.“

Přestože velmi dobře věděla, že mluví pravdu, pohlédla směrem k prázdné přihrádce označené jeho jménem. „Ale proboha. Omlouvám se, že jsem to přehlédla, pane Cato. Musela jsem zapomenout šek v sejfu.“

Úřední sejf společnosti byla nestvůra určitě těžší než tři piana. Dominoval jednomu koutu nacpané kanceláře. Jeho černá ocelová čelní stěna byla ozdobně lemována zlatými spirálami a kudrlinkami. Pocházel z doby, kdy její dědeček vyplácel naftařské dělníky v hotovosti.

Když Janellen přistupovala k sejfu, cítila na sobě Bowieho oči a to jí ubíralo sil. Díkybohu, kombinace sejfu pro ni byla jako druhá přirozenost. Otevřela ho a vzala šek ze zásuvky, ve které ho téhož rána úmyslně nechala. Jelikož Bowie neprojevil iniciativu setkat se k ní od toho večera, kdy ji v kuchyni vzal do náruče, od večera po Jodyině mdlobě, musela ho donutit sama, aby ji vyhledal.

Utekl během bouřky a dal přednost studené společnosti blesků a průtrže mračen před teplem její náruče. Bowie by mohl být nespokojen s jejími polibky, mohl by být znechucen její dychtivou reakcí na jeho laskání, ale ona ho nenechá, aby ji prostě ignoroval a tvářil se, že spolu nedospěli k určité intimitě.

„Tady je to, pane Cato.“ Když mu podávala šek, dala si pozor, aby se její prsty nedotkly jeho. „Je mi líto, že jsem na to zapomněla.“

Posadila se zpět na své místo za psacím stolem a vrátila se k papírům, kterými se zabývala, když vešel. Srdce jí bouchalo tak silně a hlasitě, že slyšela v uších každý jeho úder. Cokoli se mělo stát potom, bylo na něm. Následující okamžiky byly rozhodující. Kdyby se obrátil a odešel bez dalšího slova, zlomilo by jí to srdce. Lhostejnost byla jen póza, kterou chtěla zakrýt své zoufalství. Jestliže ten bouřlivý polibek u jejího kuchyňského dřezu měl zůstat vrcholem jejich milostného vztahu, mohla by stejně rovnou přestat dýchat.

Deset vteřin uběhlo. Dvacet. Třicet.

Bowie posunul nohou po zemi.

Janellen čekala, dělala si malé poznámky červeným inkoustem na účtu, zatímco její veškerá budoucnost a sebeúcta visely na vlásku.

„Jak to, že jste mi přestala říkat Bowie?“

Janellen vzhlédla a hrála překvapenou, že zjišťuje, že je ještě tady. Předstírala, že se rozmýšlí nad odpovědí. „Myslela jsem, že už si neříkáme křestním jménem.“

„A pročpak?“

„Když si dva lidé říkají křestním jménem, předpokládá to přátelství. Přátelé se jeden druhému nevyhýbají. Přátelé si volají, zastaví se, tráví část dne spolu, pokládají za důležité vidět jeden druhého. Přátelé si zamávají, když se potkají, a neodvracejí hlavu a netváří se, že se nevidí.“ To poslední se týkalo předchozího dne. Schválně si jí nevšímal, když se náhodou potkali na Texaské ulici.

„Podívejte se, slečno Janellen, já vím, že si myslíte…“

„Dokonce ani bývalí přátelé se netváří tak, jako by ten druhý už vůbec neexistoval.“ Hlas se jí začal třást a začala se kvůli tomu na sebe zlobit. Ať se stane cokoli, přísahala, že se před ním nerozpláče.

„Přátelé nejednají tak, jako by nikdy nebyli… přátelští. Jako by nikdy nebyli… Ach!“ K zahanbení se jí oči naplnily slzami. Vstala a otočila se k němu zády a přitiskla si k nosu kapesník.

„Já to neumím,“ pronesla truchlivě a utírala si oči. „Neumím hrát divadlo jako jiné ženy. Ten trik s šekem byl hloupý a dětinský. Vím, že jsi ho hned prohlédl. Já jsem prostě nevěděla, jak tě jinak přinutit, aby ses se mnou setkal o samotě.“

Otočila se k němu tváří a věděla, že vypadá jak nejhůř může. Neuměla plakat úhledně jako herečky ve filmu. Když se rozplakala, bělmo v očích jí zrůžovělo, nos zrudl a naskákaly jí skvrny na tvářích.

„Je mi to líto, Bowie. Vím, že to musí být pro tebe hrozně trapné. Můžeš beze všeho odejít. Nemusíš tu zůstávat. Mne je fajn, čestně.“

Ale on se nepohnul. Ve skutečnosti pokud se stalo v několika posledních minutách něco spásného, byla to skutečnost, že se cítil stejně nešťastný jako ona. „Pravda je, slečno Janellen, že mně je líto, že jsem vás zapletl do takové scény.“

Řekla si, že když už ze sebe udělala pitomce a nemá už co by ztratila, může už dojít až na dno. „Proč jsi se mě vyhýbal?“

„No protože jsem si myslel, že už mě nechcete vidět…“

Ksakru.“ Zamumlal kletbu a odvrátil hlavu. Ale když se mu oči zarazily na rozkošnickém kalendářovém aktu, spěšně pohlédl zpátky na Janellen. „Nemyslel jsem, že mě chcete vidět po tom, co jsem vám udělal. Nechoval jsem se k vám vůbec uctivě, a já si vás vážím hrozně moc.“

Do tváří jí stouplo teplo, když si vzpomněla na to, jak jí jeho ruka vklouzla pod sukni a stiskla jí zadek v zápalu něčeho, o čem si myslela, že je to nekontrolovatelná žádost. Bylo to šokující, to ano. Ale vzrušilo ji to.

„Dobrá, ale já jsem se taky nechovala příliš důstojně, ne?“ zeptala se trochu bez dechu. „Ale předpokládala jsem, že naše vzájemná úcta má dobré základy. Myslela jsem, že naše přátelství dospělo na vyšší úroveň. Myslela jsem si, že bys chtěl, no možná, víš, se mnou šoustat.“

Jeho klobouk přistál na stolní desce. Bowie upadl do židle naproti ní, opřel se lokty mezi účty a podpíral si hlavu. Tváře se mu nafoukly a pak se mu sevřely rty, když jimi vypouštěl bouřlivě dech.

„Já vím, že je to ten pravý výraz,“ řekla Janellen bojácně. „Key to říká pořád, když chce vyjádřit… to…“

„Ano, je to jistě to pravé slovo. Vyjadřuje přesně, o co jde.“

„Tak tedy dobrá, v čem jsem se spletla?“

Bowie si masíroval zátylek. Po chvíli, která Janellen připadala jako věčnost, zvedl hlavu. „Podstatná věc je, že to není ten správný výraz. Kdybych toužil po tomhle, mohli jsme to udělat na podlaze u vás v kuchyni. Ale já si vás vážím příliš na to, než abych vám zvedl sukně a vlezl na vás stejně jako na nějakou desetidolarovou kurvu. Podívejte se, slečno Janellen, vy jste někdo a já jsem jen šunt a na tom se nikdy nic nezmění.“

„Ty nejsi žádný šunt!“

„Ve srovnání s vámi ano. A kromě toho jsem bývalý trestanec.“

„Ty jsi seděl za něco, co jsi udělat musel. Podle mého názoru si vězení zasloužilo to zvíře, které jsi napadl, a ne ty.“

Usmál se shovívavě nad její rozhodností. „Naneštěstí stát Texas s tím nesouhlasí,“ a vážně dodal: „A nesouhlasili by ani lidé z Eden Passu. Kdybyste se mnou začala chodit, jak si myslíte, že by na to zdejší lidé reagovali?“

„O to se nestarám.“ Obešla stůl, klekla si před židlí, na které seděl, a důvěřivě mu položila ruce na stehna. „Bowie, já jsem celý život žila podle toho, co ode mne ostatní lidé chtěli. Udělala jsem všechno, co se ode mne očekávalo a nic, co by mohlo být posuzováno s nelibostí. Ale nepříliš dávno mi Key připomněl, že mi život utíká.“ Přisunula se k němu blíž. „Neuvědomovala jsem si, jak moc měl pravdu, dokud jsi mne nepolíbil. Tehdy, poprvé v životě, jsem zakusila, jaký pocit to je volně se rozletět. Nechci zestárnout a potom objevit, že jsem přišla o nejlepší věci, které život poskytuje, protože jsem se bála, že někoho urazím. Třiatřicet let jsem byla upjatá a korektní slečna Janellen, a upřímně řečeno mě to nudilo. Jediná zábava a vzrušení, které jsem kdy prožila, byly s tebou.

Tak co na tom, jestli mí drazí spoluobčané budou nad námi povýšeně zdvíhat obočí? Léta mě litovali kvůli mému staropanenství a proto, že jsem neměla žádné nápadníky. Dávám přednost nesouhlasu před lítostí.“ Nadechla se zhluboka a dodala: „Jestli mě máš rád – třebas jen trochu – nevzdávej to proto, že máš strach, že bys pošramotil mou pověst.“

„Jestli tě mám rád třebas jen trochu?“ opakoval se svým smutným úsměvem. Zvedl ji a posadil si ji na klín. „Mám tě rád tak moc, že mě srdce začne bolet vždycky, když na tebe myslím, což je pořád.“

Vzal ji za ruku a pohladil ji po jejím hřbetě, tak lehce, jako by se bál, že jí poláme křehké kosti. „Lidi nebudou chtít pochopit, Janellen, že patříme k sobě. Ty bys mohla ztratit tak moc. Já, já nemám o co přijít. Nemám žádný peníze, žádný jméno, žádnou rodinu, přátele nebo postavení ve společnosti. Ale tebe by to mohlo ošklivě zranit.“

Položila mu prsty na ústa. „Já zraněna nebudu, Bowie.“

„Ale ano, budeš. Zraním tě já, a nemůžu snést ani pomyšlení na to.“

Jejich obličeje byly blízko sebe. Měl tmavé a hluboké oči a ona věděla, ze teď už nemá na mysli důsledky, jaký by měl jejich vztah na její společenské postavení. Mluvil o fyzické bolesti, kterou jí způsobí jejich tělesné spojení.

Zašeptala: „Tohle poranění chci. Přeji si je teď hned.“

Měkce se k němu přitiskla. Uniklo jí tiché zasténání, když ji jeho ruce objaly. Sklonila hlavu zpět na jeho biceps a přijala jeho naléhavý polibek. Líbali se horce a hladově a ústa se jim slila.

Hladil ji po tváři, pomalu táhl prst podél čelisti a dotýkal se jejího hrdla. Mezi vášnivými polibky Janellen povzbudivě šeptala. Když posunul ruku k jejímu ňadru a opatrně je zakryl, zašeptala láskyplně jeho jméno.

„Já takhle nemůžu dál, nebo udělám něco, co jsem přísahal, že neudělám.“

Otevřela oči a posadila se zpříma. „Co to říkáš, Bowie?“

„Že s tebou nebudu šoustat.“ Vydala tichý zvuk protestu a leknutí. Pospíšil si s vysvětlením: „To co chci, je milovat se s tebou. Chci to udělat řádně, na posteli s voňavým prostěradlem, na čistým místě, který bude hodný tebe.“

Uvolnila se a tiše se zasmála. „To pro mne není důležité, Bowie.“

„Je to důležitý pro mne. Pořád si myslím, že jsem ta nejhorší věc, která se ti kdy stala, ale že ty jsi to nejlepší, co se kdy přihodilo v mým životě, a to je zatraceně jistý. Já s tebou nechci zacházet jako s nějakou holkou, kterou si jen tak narazím.“

Janellen byla sice nespokojená, že přerušil předehru, srdce se jí však naplňovalo něžností.

„Jsem si zcela jistej, že jsi panna.“ Vrhl na ni letmý pohled a ona přikývla. „Neumím si vysvětlit proč, ale jsem zatraceně šťastnej, že mě žádnej jinej muž u tebe nepředběhl. Je to pocta, kterou neberu na lehkou váhu, a tak až se to stane, chci, aby to bylo i pro mne taky jako poprvní. A v určitým smyslu to taky bude. Nikdy jsem to nedělal s ženou, s níž bych chtěl mít společnej kartáček na zuby.“

Zachichotala se a zapíchla mu nos do ramene. „A se mnou chceš mít společný kartáček na zuby?“

Místo odpovědi ji políbil a zatlačil jí jazyk hluboko do úst. „Najdu nějaký místo, kam budem moct jít,“ řekl chraptivě, když polibek skončil.

„Do tvého přívěsu,“ navrhla nadšeně. „Přijdu dnes po večeři.“

„Přívěs stačí pro mne, ale není hoden toho, abys tam vkročila.“

„Bowie!“

Rozhodně zavrtěl hlavou. „Musí to být něco speciálního. Až to najdu, budeš první, kdo se to dozví.“

„Ale kdy?“

„Ještě nevím.“ Jeho oči hořely touhou. „Co nejdřív to bude možný.“

„Do té doby můžeš přijít každý večer k nám, až si půjde máma lehnout.“

„Nikdy nebudu s tebou spát – takhle tajně – pod střechou tvý matky.“

„Já jsem nemyslela, že bychom spolu spali, ale jenom byli spolu. Nemůžu nechat mámu samotnou. Maydaleová by dostala podezření, kdybych ji požádala, aby u nás zůstávala každý večer déle. Už brzo mi dojdou výmluvy, proč musím být mimo dům. Jestli se máme vídat, musíš chodit k nám.“

Zamračil se. „To je pokoušení osudu, Janellen. Jestli takhle budem riskovat, mohlo by se stát něco strašnýho.“

„To je hloupost. Nestane se nic.“

„Tvá maminka by nás mohla chytit spolu. To by byl průšvih.“

V tom měl pravdu. Ale ani matčin nesouhlas by Janellen nezabránil, aby se s ním nescházela. „Musíme si dávat mimořádně pozor, abychom nebyli přistiženi, dokud nebudeme připraveni naše ‚přátelství‘ zveřejnit.“ Zazubila se šťastně. „Jsem připravena říct to celému světu.“

„Já bych to odložil, být na tvým místě.“ Byl stejně pesimistický jako ona horlivá. „Dříve nebo později, musí něco dopadnout špatně. Já ti mám pořád takovou smůlu.“

„Pro nás oba se teď všechno změní.“

„Janellen.“ Vzal jí znovu obličej oběma rukama a zadíval se jí zblízka do očí. „Seš si tím jistá? Seš si tím absolutně jistá? Protože být se mnou pro tebe nebude žádná procházka po zelené louce. De fakto to možná bude peklo.“

Položila mu ruce na jeho. „Být bez tebe by bylo peklo. Raději bych zemřela. Miluji tě.“

„Taky tě miluju. A věř mi, to jsem ještě neřekl jediné živé duši.“

Políbili se znovu a ona ho prosila tak dlouho, až jí slíbil, že přijde k jejím zadním dveřím téhož dne o půlnoci.

Eriku Winstonovou absolutně nezajímalo zabývat se Cestou na severozápad. Podrážděně odstrčila učebnici amerických dějin a zaměstnala mysl mnohem důležitějším tématem, totiž jak udržet Tannera Hoskinse v lajně.

Měla službu v recepci motelu Zelená borovice jako každý všední den od sedmi do deseti večer. Nebyla to těžká práce. Měla tu dost času, aby si udělala domácí úkoly a učila se na zkoušky. Ale zato nemohla trávit čas s Tannerem. Mezi tréninkem roztleskávání, jeho fotbalem a všemi dalšími mimoškolními aktivitami měli s výjimkou víkendů jen velmi málo času být spolu.

Jí se to nelíbilo stejně jako jemu, ale on si stěžoval víc. „Teď tě matka drží na tak krátké uzdě, že vůbec nestojí za to někam chodit.“

Erika se bála, že ho ta situace brzy unaví a bude hledat společnost jiného děvčete, jež bude mít volnější program a méně striktní uzavírací hodinu. Právě dnes dopoledne o přestávce mezi druhou a třetí hodinou ho přistihla, jak flirtuje s Mimsy Parkerovou u její skříňky. Každý je viděl pohromadě. Když toho dne skončilo vyučování, šla po celé škole zvěst, že Tanner se nejspíš brzo na Eriku vykašle.

To si nenechá líbit.

Nedávno byl Tanner zvolen předsedou studentské samosprávy. Minulý pátek se mu podařilo položil dvakrát míč za brankovou čáru. Byl nejpopulárnějším studentem letošního školního roku. Rozhodně nijak nespěchala, aby dovolila Mimsy Parkerové jí ho přebrat.

Když posuzovala různé metody jak ho donutit, aby jí zůstal věrný, automatickými dveřmi vešel muž s křivýma nohama, smekl klobouk a rozhlížel se halou.

„Dobrý den, čím vám mohu posloužit?“

„Dobrý večer, slečno Winstonová.“

„Vy mě znáte?“

„Viděl jsem vás s rodiči. Jmenuji se Bowie Cato.“

Vzpomněla si na jeho jméno. Byl to propuštěný vězeň, který pracuje u Tackettů. Erikou projela vlna strachu. Přišel ji oloupit? Jeho neklidné oči byly ostražité a nervózní. Byla v recepci ve službě sama. Číšnice a kuchař, který vaří minutky, byli v restauraci, ale nepomohli by jí nijak, kdyby měl Bowie Cato za lubem ozbrojenou loupež a vraždu.

„Možná si budete myslet, že je to podivná prosba,“ řekl, potom co si plaše odkašlal. „Víte, známí mají přijet na víkend. Můj přívěs je dost malej a všichni bysme se tam nevešli, a v každém případě ti známí jsou trochu víc nóbl. Takže pro ně hledám ubytování. Na jednu, možná dvě noci.“

„Ráda vám udělám rezervaci, pane Cato. Přijedou tento víkend?“

„Ne, ne, nepotřebuju ještě rezervaci. Chci říct, že si nejsem jistej, kdy se tu objeví. Jsou trochu nevyzpytatelní.“

„Ach.“ Erika byla v rozpacích. Vypadal neškodně. Neviděla žádnou stopu po zbrani, i když, předpokládala, by mohl mít pistoli schovanou v džínsové vestě. Neohrožoval ji, ale nemohla si vysvětlit jeho nervozitu. „Až se dovíte datum jejich příjezdu, můžete nám zavolat a rezervovat si pokoj. V tomhle ročním období máme obyčejně volno.“

„Ano.“ Zdálo se, že váhá s odchodem. Dal se do prohlížení brožurek a map na regále na pultě. „Víte, fakticky bych rád věděl, jestli by bylo možné se na ten pokoj podívat. Prostě se na něj tak předběžně kouknout. Váš nejhezčí pokoj,“ dodal rychle. „Mají rádi fajnový věci.“

Erika se zasmála. „Chcete vidět, jestli naše pokoje jsou dost hezké pro vaše příbuzné?“

„Nechtěl jsem vás urazit, slečno Winstonová.“ Zvedl ruce a vypadal tak bezbranně, že Erika si připadala hloupě, že z něho předtím měla strach. „Ti lidi už jsou takoví. Snobi. Vždycky chtěj mít všechno akorát. Slíbil jsem jim, že si prohlídnu, jak motel vypadá, než přijedou na návštěvu.“

Erika přistoupila k poličce, kde visely klíče podle čísel pokojů. „Náš nejlepší pokoj je svatební apartmá.“

„Svatební apartmá? To zní mile.“

Erika umístila na pult ceduli s nápisem: VRÁTÍM SE ZA DESET MINUT a potajmu se usmívala, když ho vedla širokými skleněnými dveřmi dovnitř. Jestli on má příbuzné, kteří k němu přijedou na návštěvu, tak ona je papež. Plánuje si rande s nějakou přítelkyní. Je docela roztomilé, pomyslela si Erika, jak pečlivě se na to chystá.

„Apartmá je vedle bazénu,“ upozornila ho, když procházeli zahradním dvorem.

„Trochu zima na koupání.“

„Je celý rok ohřívaný.“

„Fakt?“ hleděl nedůvěřivě na vodu.

„Fakt. Ten bazén je pýcha a radost mého otce. Matka mu navrhla, aby ho dal postavit, když rozšiřovali motel a přistavěli k němu tohle nové křídlo. Ale ohřívat ho, byla tátova myšlenka. Svatební apartmá byl zas matčin nápad. Není tak dokonalé jako v hotelech v Dallasu nebo Houstonu, ale je pěkné. Už jsme tady.“

Odemkla dveře a poodstoupila stranou. Zaváhal na prahu. „Jestli nechcete jít se mnou dovnitř, slečno Winstonová, můžu si to prohlédnout sám.“

Díval se na ni tak omluvně a vážně, že by s ním Erika šla klidně i do zapadlé uličky se všemi Darcyinými diamanty. „Až po vás, pane Cato.“

Apartmá bylo zařízeno v mátově zelené a růžové a všechno v něm bylo z materiálů o stupeň kvalitnějších než v ostatních pokojích. Skládalo se z obývacího pokoje a ložnice s obrovskou postelí. Ve vaně bylo vířivé zařízení. Jinak mělo apartmá standardní hotelovou úroveň. Erika by svou svatební noc v něm strávit netoužila, ale předpokládala, že venkovským balíkům z Eden Passu může připadat luxusní.

Bowie Cato přikyvoval uznale na každou vymoženost, na kterou ho upozornila, ale zůstával neutrální. „Kam tohle vede?“ zeptal se, ukazuje na dveře na vzdálenějším konci ložnice.

„Na parkoviště. Když si host chce pronajmout pouze ložnici, zamkneme dveře, které vedou do obýváku.“

„Takže se dá vejít do ložnice dveřmi z parkoviště a nemusí se procházet recepcí a kolem bazénu?“

„Přesně tak,“ odpověděla a potlačila další úšklebek. Pan Cato má nějakou tajnou známost. „U televize v ložnici je video, takže si můžete přinést svoje kazety.“

„Pochybuju, že bychom se dívali…“

Zarazil se, když si uvědomil, že se prozradil. Rozpaky mu zrudly uši, polkl na sucho. Usmála se na něho, aby mu naznačila, že jeho tajemství je u ní v bezpečí. „Stejně jako lékaři a právníci jsou hoteliéři velice diskrétní.“

„No dobrá, myslím, že jsem viděl, co jsem potřeboval. Děkuju za laskavost. Můžu vyjít tudy?“ Odešel ke dveřím, které vedly přímo na parkoviště.

„Zamknu za vámi. Mám vám udělat rezervaci?“

„Dnes ještě ne, děkuju. Ozvu se, až budu vědět datum, jestli to jde?“

„Určitě.“

Pořád ještě v rozpacích si posadil klobouk na hlavu a zamával jí na rozloučenou. Erika zamkla apartmá a vrátila se do recepce. Předpokládala, že tam nikdo během její nepřítomnosti nebyl, a rovněž Cesta na severozápad se mezitím nestala zajímavější. Nemohla se soustředit kvůli myšlenkám na Tannera. Tvrdil jí, že se bude dnes večer učit doma, ale bude tam doopravdy?

Bez rozmyslu vytočila jeho číslo, poprosila jeho otce, jestli by s Tannerem nemohla mluvit, a spadl jí kámen ze srdce, když jí Ollie řekl, aby počkala, než ho zavolá k telefonu.

„Ahoj, co děláš?“

„Dřu se děják.“

„Já taky. Je to otrava.“ Otočila telefonní šňůrou. „Je mi líto, že jsem ti dneska po škole tak moc vynadala.“

„Nic se neděje.“

Erika usoudila podle tónu jeho hlasu, že se děje. „Každý říká…“

„Nevěř všemu, co slyšíš.“

Pomyslela si, že jeho reakce byla příliš pohotová. Proč neodmítl ty pověsti a nepopřel jakýkoli zájem o Mimsy Parkerovou? Přicházím o něho, napadlo ji v panice. Věděla, že by to nikdy nepřežila. „Tannere, nemohl bys mě odvézt domů, až tady v deset skončím? Prosím? Chci tě vidět.“

„Nemáš auto?“

Od kdy potřebuje Tanner přesvědčovat, aby se s ní sešel? „Mohu říct našim, že mi nechtělo nastartovat, a tak jsem zavolala tobě.“

„Snad bych mohl.“

„Prima.“ Podívala se na hodiny. „Čekám tě za půl hodiny, pokud bys ovšem nechtěl přijet hned a dělat mi společnost, než přijde noční vrátný.“

„Budu tam v deset.“

Erika mrzutě zavěsila. Využila zbývající půlhodinu směny, aby se upravila. Pohled do zrcátka ji uklidňoval. Mimsy Parkerová může mít kozy jako melouny, ale Erika má pořád ještě lepší vlasy, lepší šaty, hezčí úsměv a hezčí oči. A ani její prsa nejsou taková, aby bylo možné si z nich dělat srandu. Kdyby je měla větší, visely by jí za pár let jako ty Mimsiny.

V každém případě je držba devíti desetinami práva. Tanner je pořád ještě její. Potřebuje jenom záruku, že si ho udrží.

Noční vrátný, chlápek s uhrovitou pletí, který do ní byl bláznivě zamilovaný, přišel o několik minut dříve. Když Tanner zastavil vůz u vchodu pod pergolou, předstírala, že za pultem musí něco tomu chlápkovi vysvětlit, aby se nezdálo, že je příliš žhavá. Po celých pěti minutách, po které nechala Tannera čekat, k němu nastoupila do auta.

„Ten ti je tak natvrdlej!“ zvolala rozzlobeně, když se uvelebila na sedadle vedle Tannera. „Čestně! Je v Národní čestné společnosti, ale je beznadějnej, když jde o zdravej rozum. Ahoj.“ Naklonila se podél palubní desky a políbila ho na tvář.

„Ahoj.“

Erika předstírala, že se nikdy nepoštěkali a že Mimsy Parkerová neexistuje. Mluvila bez přestání o škole a učitelích, o samých nepodstatných věcech. „Musím si sehnat nějaký oblečení na ten zápas, co se bude konat na zahájení školního roku. Nejspíš pojedem v sobotu s matkou do Tyleru na nákupy. Jestli tam nic neseženem, zajedem příští sobotu do Dallasu. Máš kliku, že se nemusíš starat, co si oblečeš na korunovaci o poločase. Budeš ve fotbalovým dresu.“

Byla to jemná připomínka, že byla nominována mezi kandidátky na královnu oslav zahájení školního roku a že on má to zatracené štěstí, že je její oficiální doprovod. „Dres budeš mít celej od bláta, a až si svlékneš přilbu, budeš mít zpocený vlasy. Vždycky přitom vypadáš tak sexy. Vzrušuje mě už jenom, když si na to pomyslím.“

Když mu upustila ruku do klína, postarala se, aby to vypadalo jako náhodné gesto. Pocítila jeho okamžitou reakci. Jaká jsem to ale husa, pomyslela si. Jaká idiotka! Sex je síla. Jen se podívejte, kam až se s ním doslala moje matka: stačí, aby něco pošeptala Fergusovi a vrhla na něho svůdnej pohled, a dostane všechno, co si jen její srdce přeje.

Od chvíle, kdy byla Erika dost stará, aby poznala, o jaký druh manipulace jde, začala matkou pohrdat. Možná že je načase změnit stanovisko. Její sexualita byla neomezený a dosud nevyužitý zdroj.

Proč si ji chrání? Proč by jí nevyužila? Zrovna nyní, když je to třeba. Každá žena to dělá, i její matka. I ta cundra Mimsy Parkerová. Jestli si chce udržet Tannera…

„Zastav tady,“ řekla náhle. Byli ještě blok od jejich domu. „Chci s tebou na minutku mluvit.“

Tanner zajel s autem na krajnici, vypnul motor a zhasl reflektory. „O co jde?“

Nejraději by mu dala facku za ten mrzutý domýšlivý úsměv. Místo toho se na něho svůdně usmála a přitáhla si ho blíž. „Já jsem ve skutečnosti nechtěla mluvit.“ Přitiskla otevřená ústa na jeho a našla si jazykem ten jeho.

Byl překvapen v nestřeženém okamžiku, ale rychle se vzchopil. Po několika francouzských polibcích a několika pečlivě naaranžovaných pózách se mu erekce pod poklopcem zřetelně rýsovala. Její ruka se šinula nahoru a dolů a masírovala ho.

Sáhl jí pod svetr a uchopil za ňadro. „Co to do tebe vjelo?“ supěl, když jí rozepínal vpředu podprsenku.

Mimsy Parkerová, řekla v duchu. „Prostě tě hrozně miluju. Tak moc.“ Když jí lehce štípl do bradavky, položila mu ruku na zátylek a přitáhla si jeho hlavu blízko ke své. „Tannere, dostala jsem dnes večer ohromný nápad. Poslouchej.“ Vyložila mu svůj plán a zároveň mu vklouzla rukou do džínsů. „Není to nádherný?“

„Ano, ach, panebože. Počkej, mám gumu, chceš, abych…“

„Ne, chci to vidět,“

„Rychleji, miláčku, ano, tak.“

„Laskej mě, Tannere.“ Rozevřela stehna a zavedla mu ruku mezi ně.

Po několika perných minutách vzájemné masturbace ji vysadil u jejich chodníku. Oči mu ještě zářily, tváře rudé; byl jí dojemně vděčný a nově omámený.

Když si tak obnovila sebedůvěru, Erika vyskákala po schodech jejich domu. Mimsy Parkerová už nemá sebemenší šanci připravit ji o milého.

Když vcházela dovnitř, připravená přednést pečlivé promyšlenou lež, proč ji dovezl domů Tanner, děkovala v duchu bývalému trestanci za to, že jí vnukl nápad, který zachrání její lásku.

KAPITOLA DVACÁTÁ TŘETÍ

El Corazón del Diablo věnoval svým zajatcům nejlichotivější úsměv. Oči mu bleskly ke Keyovi, ale po jednom zvědavém pohledu se vrátily k Laře. Key pochyboval, že si uvědomuje, že padla na kolena.

Teprve až tato myšlenka prolétla Keyovi hlavou, Lara pomalu vstala. „Nemůžu tomu uvěřit. Emilio, co…“

„Už nejsem Emilio Sánchez Perón,“ vyštěkl a jeho skelný úsměv zmizel. „Už dlouho nejsem ten naivní, idealistický mladík. Určitě ne od revoluce a vašeho návratu do Spojených států.“ Poslední dvě slova skoro zavrčel. „Země, kterou maximálně pohrdám.“

Keyovi se nelíbilo, co ten mladý muž řekl, ale zapůsobil na něho způsob, jakým to řekl. Mluvil plynně anglicky se stopou španělského přízvuku a užíval spisovných tvarů.

Zaneřáděné pozadí zvýrazňovalo ještě víc jeho upravenost. Byl hladce oholen a bezvadně čistý, což není jednoduché docílit uprostřed džungle. Černé vlasy měl staženy dozadu tak pevně, že se mu hlava leskla jako hladká koule na bowling. V zátylku měl krátký koňský ohon. Účes zdůrazňoval vysoké lícní kosti, hubenou, kostnatou tvář a tvrdou, vzteklou štěrbinu úst. Jeho brýle měly tenké zlaté obroučky.

Key se utkal s mnoha nebezpečnými lidmi ze všech končin světa. Nemohl si však vzpomenout na nikoho jiného, kdo by se díval mrazivěji než Emilio Sánchez. Byl subtilní postavy, ale cosi chladného, vražedného v jeho očích bylo symptomem absolutní krutosti. Tyto oči připomínaly oči hada.

„Když tak mnoho nenávidíte Spojené státy, proč jste pracoval pro mého manžela na velvyslanectví?“ zeptala se Lara.

„Moje tehdejší postavení mi dovolovalo získávat informace, které jiní pokládali za velice užitečné.“

„Jinými slovy jste špehoval.“

Blýskl znovu širokým úsměvem. „Když jsem vás srovnával s manželem, vždycky jsem vás pokládal za inteligentnější.“

„Využíval jste velvyslanectví jako zdroj informací. Jak dlouho?“

„Od začátku.“

„Ty lumpe.“

Mezi těmi z přihlížejících, kteří rozuměli anglicky, zaznělo mumlání. El Corazónův úsměv se pomalu rozpustil, jako by tál v horku. „Vzhledem k tomu, že jste už jednou jen taktak vyvázla živá, je od vás šílené vracet se do Montesangre, paní Porterová.“

„Přijela jsem, abych nalezla ostatky své dcery. Chci je převézt do Spojených států.“

„Přijela jste marně.“

„Teď už to vím. Odsuzuji ty Montesangrénce, kteří ji pochovali do společné jámy.“ Do očí jí vhrkly slzy, ale držení těla teď měla neochvějné. „Bůh vás všechny zatrať.“

„Zjistíte, že je obtížné dovolávat se odtud boží pomoci, paní Porterová. Nevyslyšel po desetiletí lid Montesangre. Už nevěříme, že existuje.“

„Proto bylo pro vás tak snadné zavraždit otce Geralda?“

„Toho opilého faráře?“ řekl opovržlivě. Ricardo ho plácl na rameno, jako by řekl vtip. „Ten už dávno přežil svou užitečnost. Byl to jenom další krk, který bylo třeba živit v zemi, kde lid hladoví.“

„A co doktor Soto? Určitě byl pro váš režim užitečný.“

„A také pro Escáveze.“

„Jste neodpustitelně marnotratný. Doktor Soto léčil lidi. Když šlo o záchranu života, neuvažoval politicky.“

„A proto takhle dopadl,“ odpověděl El Corazón mírně. „V Montesangre nemůže člověk dělit loajalitu. Když už o tom mluvíme,“ řekl, obraceje oči ke Keyovi, „zajímala by mě vaše loajalita, pane Tackette, anebo spíš její nedostatek. Zůstal jste naživu jen proto, že jsem zvědavý.“

„Nic neskrývám.“

Vojáci, kteří střežili Keye, mu dovolili vstát. Žebra ho bolela jako čert. Pár z nich pravděpodobně prasklo, když ho během útoku na hřbitově kopli. Hlava ho bolela víc. Na ráně na spánku mu vyrostl strup, ale v celé lebce mu škubalo. Svědilo ho po celém těle od toho, že se potil a na pokožce se mu srážela sůl. A hlavně byl hladový.

Sánchez řekl: „Pomáháte kurvě, která zničila politickou kariéru vašeho bratra. Připadá mi to divné. Co vás donutilo, že kvůli ní riskujete život?“

„Kvůli ní ne. Kvůli její dceři. Myslím, že by mohla být dítětem mého bratra.“

„Opravdu?“ El Corazón vytáhl ze zadní kapsy kalhot bílý složený kapesník a osušil si čelo. Vedro v džungli se nevyhýbá ani despotům.

Key měl radost z poznání, že ani muž, s nímž hovoří, není imunní proti nepohodlí. Jeho vlastní bolest se tím stala snesitelnější. „Teď, když vím, co se stalo s Ashleyiným tělem, souhlasím s Lařiným názorem na vaši zemi.“

„A jaký je?“ zeptal se Sánchez zatímco pečlivě vracel kapesník do kapsy.

„Montesangre je díra do zadku a El Corazón del Diablo je hajzlpapír.“

Ricardo bleskově vytasil pistoli z pouzdra na hýždi a namířil ji na Keye. Sánchez ochable zvedl ruku. Ricardo sklopil pistoli, ale zíral na Keye vražedně.

„Jste buď velice nerozumný, anebo velice statečný,“ pronesl Sánchez hloubavě. „Dávám přednost věřit tomu, že jste statečný. Jenom statečný muž by se odvážil bez povolení přiletět letadlem do mé vlasti.“ Usmál se svým mrazivým, hadím způsobem. „Přes vaši chytrou pilotáž a směšnou frašku, kterou jste vy a kněz předvedli, když vás mí muži cestou zastavili, věděli jsme přesně, kde jste se svým letadlem přistáli. Neviděl jsem je sám, ale Ricardo mi řekl, že je to výborné letadlo. Dobře vybavené. Bude užitečné, až budeme pokračovat ve svém boji. Děkuji vám velice za příspěvek k naší věci.“

Key pohlédl na Laru. Když se jejich oči setkaly, to nejlepší, co mohl udělat, bylo pokrčit beznadějně rameny. Neměl už žádné karty v rukávě. I kdyby se mohl dostal k revolveru magnum v tašce s fotoaparátem, zastřelili by ho dřív, než by ji mohl použít. Potom by zavraždili i Laru a její smrt by nemusela být tak milosrdně rychlá.

„Rozvažte jim ruce.“

Vzhledem k vážnosti Keyových úvah znamenal El Corazónův náhlý rozkaz překvapení. Ricardo začal vznášet námitky, ale Sánchez je utnul. „Nejsme divoši. Dejte jim vodu a něco k jídlu.“

Ricardo přenesl nevítanou zodpovědnost na své podřízené, kteří hrubě srazili Laru a Keye na zem. S nemilosrdnou divokostí a rychlostí jim strhali provazy, jimiž měli svázané ruce. Key měl ošklivě odřená zápěstí. Lařina, jak viděl, na tom byla hůř. Kůže jí popraskala a tekla jí krev.

Přinesli jim hrubé misky dušeného pokrmu složeného ponejvíc z rýže a fazolí. Kousky masa v něm byly vzácné a nedefinovatelného původu. Key si pomyslel, že bude lépe nevědět, co to je. Malý chlapec s tělem štíhlým a pevným jako liána z džungle a očima nepřátelskýma a rozhodnýma, jako byly El Corazónovy, mu přinesl vodu v kameninovém džbánu. Napil se hltavě.

Když položil džbán, zjistil, že vedle něho nastal zmatek. Lara vysypala svou dávku jídla na zem a posmívali se jí za to, že vylévala vodu, kterou jí nabídli.

„Jak velice dětinské, paní Porterová,“ poznamenal El Corazón. Někdo mu přinesl křeslo. Jak tam seděl ve stínu verandy, dvě dívky, každá z jedné strany, ho ovívaly. „Překvapuje mě, že jste tak extrovertní. Pamatuji si vás jako na ženu, která dávala najevo jen málo svých pocitů.“

„Nikdy nepřijmu vaše milosrdenství potom, co jste udělal otci Geraldovi a doktoru Sotovi.“

„Jak si přejete.“

Podívala se na Keye se zřejmým pobouřením nad jeho chováním. Pokrčil rameny, protože věděl, že drzým gestem by jenom zvýšil její vztek za to, že snědl a vypil to, co jim poskytl jejich věznitel. Jestli mají sebemenší šanci vyváznout, budou potřebovat fyzickou sílu.

Nebyl možná sice tak zásadový jako Lara, ale byl zatraceně praktičtější. Jenom před několika okamžiky s ní sympatizoval kvůli jejímu fyzickému nepohodlí. Teď by ji ale málem rád uškrtil za to, že vyhodila jídlo a vodu, které zoufale potřebovala.

Na Sánchezův pokyn se několik bojovníků zvedlo a odešlo z dohledu za chýši. Key dojedl jídlo a vypil zbytek vody. Když mu brali prázdné nádobí, vojáci se vrátili a přivedli nějakého muže a ženu. Oba měli svázané ruce za zády.

Byli špinaví. Okolí zamořil zápach výparů těl a výkalů a ohrozil Keyův plný žaludek. Muže zřejmě bili po hlavě. Vlasy měl slepené zaschlou krví. Rysy jeho tváře byly tak znetvořeny otoky, modřinami a odřeninami, že Key pochyboval, že by ho poznali i nejbližší příbuzní.

Žena pravděpodobně trpěla víc. Když ji přivlekli, někteří z vojáků v táboře hvízdali a vykřikovali na ni španělské nadávky, které se Key jako kluk naučil v Texasu. Bylo snadné uhodnout, jak byla mučena. Trauma ji znecitlivělo. Oči měla prázdné. Na nic, co se dálo kolem, nereagovala.

Sánchez opustil své křeslo ve stínu a postoupil ke kraji verandy, odkud pohlédl přes zubožený pár a oslovil Keye a Laru. „Tenhle muž a žena souložili na hlídce. V důsledku jejich nepozornosti jednotky loajální Escávezovi napadly jeden z našich táborů. Všichni sice v následujícím boji padli, ale předtím zabili dva z mých nejlepších bojovníků.“

„Por favor“ blábolil muž napuchlými, fialovými rty, „El Corazón, lo siento mucho. Lo siento.“ Opakoval tiše svou obhajobu. Byli zasnoubeni, říkal. Milovali jeden druhého od dětství. Když to vysvětlil, uznal, že udělali chybu, když ohrozili životy kamarádů.

„Je to kurva,“ oponoval mu Sánchez klidně. „Minulou noc měla padesát chlapů.“

Muž vzlykal, ale nepřel se. Prosil o milost a přísahal při hrobě své matky a otce, že už nikdy nebude tak nedbale plnit své povinnosti. Padl na kolena a plazil se vpřed, až byl jen kousek od Sánchezových vyleštěných bot a prosil svého velitele, aby mu odpustil a dal mu milost.

„Přiznáváš, že to byl chtíč, který stál tvé kamarády život? Jsi slaboch. Hloupý smilník, otrok vlastních sobeckých vášní. A ona je kurva, hárající fenka, která by se nabídla každému. „Sí, sí.“ Obviněný rychle přikyvoval hlavou.

„Osvobození Montesangre je jediná věc, které bychom měli věnovat tak neomezený zápal. Musíme být všichni připraveni přinášet osobní oběti.“

„Sí, El Corazón, sí.“

„Mohl bych tě vykastrovat.“

Zlomyslná, tiše pronesená hrozba dovedla toho muže k výbuchu proseb a slibů, pronášených španělsky tak rychle, že Key měl obtíže, aby jej dokázal sledovat.

„Tak dobrá, tak tě nevyřežu.“ Muž začal křičet a kňoural s úlevou, a skřehotal promyšlené chvalozpěvy na El Corazónovu velikost. „Ale taková nedbalost nemůže zůstat bez trestu.“

Stejně jako chirurg by natáhl ruku pro skalpel, Sánchez napřáhl ruku stranou. Ricardo mu do dlaně vložil pistoli. El Corazón se naklonil kupředu, přitiskl hlaveň pistole na čelo plazícího se muže a stiskl spoušť.

Žena sebou reflexivně trhla kvůli náhlému hluku, ale zdálo se, že nereaguje na to, že ji postříkala krev a mozek jejího snoubence. Na El Corazónův pokyn sešel Ricardo z verandy a postavil se za ni. Pozvedl ji za dlouhé vlasy hlavu a obratným pohybem jí prořízl hrdlo hrozivě vyhlížejícím nožem

Když upustil její vlasy, zhroutila se na zem vedle zabitého milence.

Key otočil oči k Laře. Seděla bez hnutí a tiše. Obdivoval její stoicismus. Tato epizoda byla určena jim, ale ona, stejně jako on, odmítala poskytnout El Corazónovi uspokojení tím, že by reagovala odporem a strachem.

Možná že teď jsem na řadě já, pomyslel si Key, ale tenhle puritánskej bastard mě neuvidí na kolenou prosit o život.

Tábor ztichl vlnou očekávání. Veškerá činnost se zastavila. Key hádal, že tohle dychtivé očekávání nemá nic společného s odklízením těch dvou příšerných mrtvol, ale s tím, jaký osud čeká jeho a Laru. Popravy nepřátel a zrádců, jako ta, jíž byli právě svědky, byly pravděpodobně obvyklé denní události sloužící k upevňování kázně a odrazování od neposlušnosti. Táboroví diváci, dokonce i děti, na ně byli zvyklí. Ale mít k potrestání dva americké občany byla jedinečná zábava, jež upoutala pozornost všech.

Byla to však Lara, kdo přešel do útoku.

„Byl jste inteligentní mladý muž, Emilio Sánchezi Peróne.“ Hovořila tiše a unaveně, ale její hlas se donesl ke každému uchu v táboře. „Mohl byste se stát velkým člověkem, vynikajícím vůdcem, vůdcem, který by dokázal vyvést Montesangre z jeho zaběhaných kolejí bídy a zaostalosti do jednadvacátého století. Místo toho se z vás stalo to, z čeho jste obvinil mne – dítě, nedůtklivý, zbabělý, samolibý fakan.

Mluvíte cosi o svobodě od útlaku,“ pokračovala. Přelétla opovržlivě očima tábor. „Tahle komunita je ta nejutlačovanější, jakou jsem v Montesangre viděla. Vy nejste vůdce, vy jste tyran. Jednoho dne někoho z vašich následovníků unaví tyranizování a nebude s vámi mít slitování. Vás není třeba se bát, vás je třeba litovat.“

Kdo rozuměl anglicky, civěl s otevřenými ústy na její odvahu. Kdo nerozuměl jí, mohl přesně porozumět výrazu El Corazónovy tváře. Zalila se rudou barvou. V očích se mu zaleskla zloba.

„Já nejsem zbabělec,“ řekl upjatě. „Zabil jsem generála Péreze, protože jeho rozhodnost upadala.“

„Ať mě čert,“ zašeptal Key. Sánchez byl ten usurpátor, o kterém vyprávěl otec Geraldo. Ten voják, který zavraždil vlastního velitele, aby se mohl zmocnil velení povstaleckých sil.

„Ano, paní Porterová,“ řekl Sánchez. „Vidím, že jste překvapena. Chci, abyste pochopila, jak jsem odhodlaný stát se nesporným vůdcem této země. Udělám vše, co je třeba, i když jsou to někdy nepříjemné úkoly.“ Vrhl pohled dolů na čerstvou krev vysušovanou sluncem.

„Třeba jako beze všeho zastřelit svého vlastního vojáka?“

„Ano.“ A usmál se tak důvěryhodně, tak mazaně, že to bylo ještě strašidelnější, než byl předchozí násilný čin. „Jen tak. A tak jako zorganizovat přepadení automobilu velvyslance Portera.“

Lařino tělo sebou trhlo. Zbledla. I rty jí zbělely. „Vy?“

„Podle rozkazů generála Péreze jsem tu operaci koordinoval, protože jsem znal velvyslancův časový rozvrh. Vy jste se té oslavy narozenin neměla zúčastnit. Vy a velvyslanec Porter jste se o to pohádali. To on naléhal, abyste šla s ním.

Měla jste poslechnout svůj instinkt a měla jste to odmítnout. Naším cílem byl on, ne vy. Kdybyste zůstala na velvyslanectví, byl bych vás pravděpodobně dostal odtamtud dřív, než bylo napadeno. V dalším průběhu událostí jsem už měl svázané ruce. Bylo příliš pozdě na to odvolat léčku.“

„Ashley.“

Key ji ve skutečnosti neslyšel vyslovit to jméno, ale viděl, jak je její rty formují.

„Ashley.“ Jakmile si uvědomila tu souvislost, její hlas nabyl síly a ona vzkřikla: „Vy jste zabil mou dceru!“

„Nic takového jsem neudělal,“ odpověděl. „Byla nešťastnou obětí války. Ve skutečnosti jsem to dítě měl rád.“

Arogantní zlehčení násilné smrti její dcery přivedlo Laru k šílenství. Náhle se dala do pohybu a proměnila se ve vířící, poskakující, točící se rozmazaný obraz lidských údů. Ta násilná proměna byla tak neočekávaná, že zastihla všechny strážce nepřipravené. Když se jim vrátily smysly, očekávali přirozeně, že se rozběhne kupředu, směrem k Sánchezovi. Nebyli připraveni, že se dá opačným směrem.

Ve chvíli, kdy se přestala hýbat, byl obsah tašky na fotoaparát vysypán do bláta a ona mířila revolverem magnum na Sáncheze. Nejméně dva tucty pušek a pistolí bylo nataženo a mířilo na ni.

„Ne!“

Key odstartoval a složil Laru k zemi. Palčivá bolest žeber mu málem způsobila mdlobu, ale držel se na ní a pokoušel se jí zachytit mávající ruce a sebrat jí zbraň. Krutá ironie spočívala v tom, že Sánchez byl jejich jediná naděje na přežití. Kdyby ho Lara zabila, mohli se klidně pokládat rovněž za mrtvé. Dokud zůstanou na živu, existuje naděje, že se dostanou z Montesangre.

Bojovala jako divoká kočka s neočekávanou silou. „Nechte mě! Já ho zabiju.“

Několik vojáků se připojilo ke rvačce a odtrhlo Keye od ní. Nechápal, proč na ně partyzáni nezačali střílet, aby odrazili hrozbu El Corazónovi. Teprve až ho viděl, jak se pokojně blíží, si Key uvědomil, že má pravděpodobně neprůstřelnou vestu. A zdálo se, že pokud by tábor nebyl pod přímým útokem, nikdo nevystřelí jedinou dávku bez jeho přímého rozkazu.

„Pusťte ji.“

Když uslyšeli jeho hlas, uvolnili partyzáni Laru a ustoupili od ní. Vyskočila na nohy a držíc magnum v pozoruhodně pevných rukou, mířila na Sáncheze.

„Laro, ne.“ zasykl Key. Bojoval se svými vězniteli, ale bezvýsledně. „Nedělejte to, pro smilování boží, nedělejte to.“

„Ona mě nezabije, pane Tackette.“ Přestože hovořil ke Keyovi, měl Sánchez oči upřené na Lařiny.

Natáhla kohoutek pistole. „Nepodceňujte mě, Emilio. V tomto okamžiku jsem schopna všeho. Kvůli vám umřelo tenkrát dopoledne mé dítě. Zabiju vás. Potom mi bude jedno, co ta vaše otrhaná banda řezníků se mnou udělá.“

„Nestisknete spoušť, paní Porterová, protože by to z vás udělalo totéž, z čeho obviňujete mě – chladnokrevného vraha. Jste lékařka, někdo, kdo přísahal, že bude prodlužovat život a ne ho zkracovat. Nemůžete mě zabít. Bylo by to v rozporu se vším, čemu věříte.“

Ty mazanej čubčí synu, pomyslel si Key. Sánchez si dělal propagaci pro své věrné. Takhle se vyrábějí legendy a tenhle malej čurák to ví. Sází na to, že Lara by nestiskla spoušť, a pravděpodobnost byla značně v jeho prospěch. Měl několik let na to, aby ji studoval, zatímco pracoval na velvyslanectví. Věděl, jaký druh ženy je, a znal její oddanost lékařství. Neměla schopnost zabíjet.

„Ty parchante,“ slzy jí nechávaly blátivé stopy na špíně na její tváři. Těžká pistole jí začala kolísat v rukou. „Mé dítě zahynulo kvůli tobě.“

„Ale vy mě zabít nemůžete.“

„Hodili její sladké malé tělíčko do hromadného hrobu a pokryli je blátem. Nenávidím vás.“

„Jestli mě tak moc nenávidíte, stiskněte spoušť,“ popichoval ji. „Oko za oko. Budu si myslet, že když mě zabijete, je to prostě odplata.“

Key odmítal nechat Laru, aby ze sebe udělala pitomce. Bude je to stát život, jestliže stiskne spoušť, ale říkal si, že už jsou mrtví tak jako tak. Rozhodl se vzít Sáncheze s sebou.

„Řekni mu, že kecá, Laro!“ vykřikl. „Odstřel ho. Miř na ten jeho mazanej ksicht.“

Přestala kontrolovat své třesoucí se ruce. I kdyby byla schopná stisknout spoušť, cíl by minula. Sánchez se k ní přiblížil. „Zůstaňte, kde jste!“ zařvala. „Zabiju vás.“

„Nikdy.“

„Já chci!“ Hlas se jí hystericky zlomil.

„Nikdy nebudete moct.“

S důvěrou napřáhl Sánchez ruku a zachytil do ní revolver. Lara se symbolicky pokusila o odpor, ale lehce jí ho vytrhl. Zakryla si tvář rukama a začala vzlykat. Sánchez, usmívaje se samolibě opřel hlaveň pistole o vrchol její skloněné hlavy.

Key vydal divoký zmučený výkřik, takový, o němž si člověk představuje, že vychází přímo z hloubi pekel.

Sánchez se zazubil. „Váš cit je dojímavý, pane Tackette. Obávám se, že tato přehnaná úcta k lidskému životu, jakémukoli lidskému životu, způsobí nakonec pád Ameriky. Jak typicky, smutně americký jste. Rozhodl jste se zachránit život děvce svého bratra.“

„Jestli ji zabiješ, je po tobě.“ Pronesl varování přes stisknuté zuby.

„Vy nejste v situaci, abyste mohl někomu vyhrožovat, pane Tackette.“

„Jestli tě nedostanu za tohohle života, dej si na mě pozor v pekle.“

Rval se s vojáky, kteří ho zadržovali. Kopl vzad a trefil se jednomu z nich do čéšky. Uspokojivě to křuplo. Druhému vrazil loket do břicha. Stejně jako jeho kamarád šel k zemi. Key, volný, se rozběhl vpřed, ale bezmocně už jenom s hrůzou sledoval, jak Sánchez tiskne spoušť revolveru.

Zbraň sklapla naprázdno.

Key se chtěl zastavit. Uklouzl, ztratil rovnováhu a podlomila se mu kolena. Upadl vpřed a přistál tvrdě na štěrk.

Sánchez se tomu divadlu rozchechtal. „Já nejsem blázen, pane Tackette. Náboje byly vyňaty, když jsme objevili pistoli v brašně na fotoaparát. Váš pokus ukrýt ji byl zoufale amatérský.“

Hodil pistoli zpět do brašny a pak použil znovu svůj původní kapesník, aby si otřel ruce. „Jsem vám a paní Porterové zavázán za to, že jste nám poskytli dopoledne plné zábavy.“

„Ty zasranej lumpe.“ Key s námahou vstal a belhal se k Laře. Nikdo ho nezastavil, což byla sama o sobě urážka. Musel se jim zdát příliš politováníhodný, než aby představoval skutečnou hrozbu.

Znali ho málo.

Už mnohokrát v životě se rozzuřil do nepříčetnosti. Používal pěsti při rvačkách, rozbíjel těla i nábytek. Ale nepamatoval si jediný případ, kdy by měl pocit, že by mohl opravdu připravit soupeře o život.

Až do této chvíle.

Kdyby dostal možnost, dokázal by doslova roztrhat Sáncheze holýma rukama na kusy. Byl by se mu rád zakousnul zuby do hrdla a ochutnal jeho krev. Zažíval živočišnou, primitivní reakci, o které si nemyslel, že by ji někdy mohl pocítit, a která byla hrozně intenzivní.

„Proč nás prostě nezabijete a neskoncujete s tím?“

„Nemám v úmyslu vás zabíjet, pane Tackette. Vy jste si myslel, že vás zabiju?“

„Tak nás tady budete držet věčně? Abychom vám mohli poskytovat každé ráno povyražení?“

Sánchez se zasmál. „To je lákavý námět, ale nemohu tak popouštět uzdu svým vášním. Ve skutečnosti vás osvobozuji. Vrátíte se do Ciudad Central a budete ubytováni v nejlepším hotelu. Zítra v poledne vás posadíme do linkového letadla, co letí do Bogoty. Odtud si už můžete zařídit další cestu sami.“

Key se na něho podíval skepticky. „Jakej je v tom háček?“

„Až se vrátíte do Spojených států – zajistím, aby sdělovací prostředky a příslušné úřady byly zpraveny o vaší nelegální návštěvě v Montesangre – předáte své vládě moje poselství.“

„Poselství?“ nyní Lara už přestala plakat a naslouchala. Key jí objal kolem ramen a ona se o něho opřela.

„Poselství spočívá v tom, že mě nezastaví nic, abych získal v této zemi vládu. Prezident Escávez nemá ani vojenskou sílu, ani osobní vytrvalost, ani podporu veřejnosti, aby mě porazil. Jeho moc je věcí minulosti. Za několik měsíců bude jeho zmenšující se armáda zcela zničena. Mám v úmyslu nastolit koncem tohoto roku v Ciudad Central svou vládu.“

„A proč si myslíte, že Spojené státy se budou starat o vás a o vaši posranou vládu?“

Sánchez obnažil své malé ostré zuby ve vulgární parodii úsměvu. „Moji spoluobčané mají hrozný nedostatek zásob, potravin a léků. Rád bych znovu navázal diplomatické vztahy se Spojenými státy.“

„To bych řek, že byste rád. A proč by měla být vaše nabídka pro nás lákavá?“

„Mohl bych o totéž požádat více jihoamerických zemí, které potřebují neutrální koridor, jímž by se daly transportovat drogy. Montesangrénská politika spočívala prozatím v tom, že odmítala tyto lukrativní nabídky, jak získat příjem, ale tohle je zoufalá doba.“

„Jak otřelý. Nebudete teď tvrdit, že zoufalý časy si vyžadujou zoufalý opatření, anebo jo?“

Sánchez se znovu odporně zasmál. „Musíme posoudit všechny možnosti. Montesangre by mohlo být vhodnou zastávkou mezi Jižní Amerikou a Spojenými státy a obchodníci chtějí za toto privilegium dobře zaplatit.“

Key přemýšlel o přistávací ploše určené speciálně pro dodavatele drog. Řekl Laře pravdu, když tvrdil, že nikdy nelétal s drogami, ale to neznamenalo, že mu to nenabízeli, anebo že ho to nelákalo. Pravděpodobnost, že ho nechytí, byla vysoká a výnosy by byly zcela nepřekonatelné.

Ale myšlenka na darebáky, kteří nutí dospívající děvčata a kluky, aby se začali prodávat a mohli si vydělal na tenhle návyk, odporovala jeho morálním zásadám. Na rozdíl od toho, co si o něm většina lidí myslela, svědomí mu úplně nechybělo.

„Proč si myslíte, že někdo bude Laru a mě poslouchat?“

„Vaši cestu sem sdělovací prostředky pořádně rozmáznou. I kdyby vám vláda trochu zahrozila, vaše odvaha bude předmětem chvály. Veřejnost bude sympatizovat s vaším posláním i jeho politováníhodným neúspěchem. Budete v centru pozornosti.“

„Reputace paní Porterové je bohužel pochybná, a proto ona sama by nemusela působit důvěryhodně. Vy jste však bratr zemřelého senátora Tacketta. Není pochyb, že na vysokých místech jsou dosud jeho někteří loajální kolegové. Ti vám budou naslouchat.“

„Budu-li mít možnost, předám vaše poselství,“ souhlasil Key stroze.

„Musíte udělat něco víc, pane Tackette. Musíte mi dát své čestné slovo.“

Neměl v úmyslu se zaplétat do montesangrénské politiky, a to ani na dálku. Jakmile bude Lara i on bezpečně venku, celá ta proklatá země by se mohla, pokud šlo o něho, potopit do Tichého oceánu. Ale do té doby slíbí Sánchezovi, cokoli bude chtít slyšet. „Máte mé slovo.“

Lara poprvé promluvila. Vrátila se jí duchapřítomnost, i když bylo zřejmé, že ji popohání hlavně adrenalin. „Budete se smažit v pekle, Emilio.“

„Stále blouzníte,“ řekl zdrženlivě.

„Ale peklo existuje, věřte mi. Byla jsem tam. Toho dne, kdy byl můj manžel unesen a moje dcera zabita, a znovu minulou noc, když jsem uviděla místo, kde je pochována.“

„Taková neštěstí se ve válce stávají.“

„Válka?“ pohrdavě se usmála. „To vy se živíte iluzemi. Tohle není žádná válka, je to terorismus. A vy nejste žádný bojovník, ale ničema. Nemáte žádnou čest.“

Čest je v montesangrénské kultuře svatá záležitost. Key se bál, že by Lara mohla zajít příliš daleko, kdyby urazila Sáncheze tím nejhorším způsobem před davem jeho přívrženců. Zadržel dech, uvažuje, zda by El Corazón nemohl odvolat svou nabídku, že je propustí. Ale ten s rozhodným gestem ruky vydal rozkaz, aby je odvezli zpět do Ciudad Central.

Key mu nedal čas, aby změnil názor. Naskočil do náklaďáku a pak se naklonil, aby pomohl nahoru Laře. K jeho ulehčení jim tentokrát nesvázali ruce. Brašnu s fotoaparátem, námořnické pytle i Lařinu lékařskou brašnu vhodili za nimi. Dva vojáci zaujali místa na konci korby.

Key se posadil a opřel se o zadní stěnu kabiny. Laru usadil vedle sebe. „Kde jsou ostatní?“ zeptala se šeptem. „Posílá nás zpátky jenom se dvěma strážnými?“

„Zdá se.“

Hlučný motor náklaďáku se podařilo přesvědčit, aby ožil. Se skřípěním v rychlostní skříni se pohnul kupředu. Otvorem vzadu pozorovali, jak se tábor vzdaluje. Když viděli naposled Emilia Sáncheze Peróna, hrůzného El Corazóna del Diablo, seděl na verandě své chatrné chýše, radil se svými poručíky, zatímco ho ovívaly dvě zbožňující mladé dívky.

„Je tak proklatě samolibý,“ poznamenala rozzlobeně Lara. „Myslí si, že už pro něho nejsme žádná hrozba.“

Key jí přiložil ruku na bradu a otočil jí hlavou k sobě. „A jsme?“

Zamyslela se nad tou otázkou, potom pomalu zavrtěla hlavou a začaly jí stékat po tvářích slzy. „Ne. Dokonce i kdybych ho byla schopna zabít, jeho smrt by nevrátila zpátky otce Geralda nebo doktora Sota nebo Randalla nebo Ashley.“

Setřel jí slzu z tváře. „Ne, nevrátila.“

„Tak jaký by to mělo smysl? Byla bych vrah, ne lepší než on.“

„Ještě jsem neměl příležitost něco říct o tom, co jsme našli minulou noc. Je mi to líto, Laro.“

Přikývla namísto díků, ale neměla sílu něco dodat. Během několika okamžiků ji ovládlo úplné vyčerpání. Oči se jí zavřely a hlava spadla dozadu na postranici náklaďáku. Téměř okamžitě začala stejnoměrně oddechovat. Našla uvolnění ve spánku.

Jeden ze strážců se přiblížil s páskami na oči. „Nech toho, Bozo,“ řekl mu Key. „Budeme spát. Budeme mít zavřené oči.“

Partyzán se poradil s kamarádem. Ten druhý pokrčil nezúčastněně rameny. Vzal pásky na oči zpět a vrátil se na své místo u zadního čela korby ke svému partnerovi. Zapálili si cigarety.

Přes bolavá žebra podstrčil Key ruku kolem Lary tak, aby jí hlava nebouchala do postranice. Umístil si ji podél boku. Obrátila se a položila mu hlavu na rameno.

Jeden z vojáků cosi vulgárně poznamenal o tom, jak se instinktivně přitiskla mezerou mezi stehny k jeho hýždi. Oba se chechtali a vrhali na Keye necudné úšklebky.

Naznačil jim, aby mu políbili šos, a pak i jeho přemohla únava.

KAPITOLA DVACÁTÁ ČTVRTÁ

Do hotelu přijeli, když už zapadalo slunce. Kdysi to byl reprezentační podnik, ale jako všechno ostatní v Ciudad Central utrpěl důsledky války. Lara v dávno minulých časech chodila na diplomatické recepce a večírky, které se konaly v jeho sálech. Nyní tu nebylo dost zaměstnanců, tvářili se nepřátelsky a chovali se mnohem víc jako nevrlí vojáci plnící rozkazy než jako hotelový personál.

Když dorazili k cíli, Laře se po řadě hodin strávených na korbě natřásajícího se náklaďáku ulevilo tak, že jí nevadil ani zjevný nedostatek hotelového pohodlí. Neobtěžovali je formalitami souvisejícími s registrací. Ji i Keye okamžitě odvedla ozbrojená stráž do třetího patra.

Chodby zely prázdnotou. Za očíslovanými dveřmi bylo jen ticho. Lara hádala, že tohle patro bylo vyhrazeno „zvláštním hostům“, a že by se mu mělo správně říkat vazba. V podstatě každý pokoj ve třetím patře byl domácí vězení.

„Seňora Porter.“ Hotelový zřízenec podal Laře klíč od pokoje. Keyovi dal jiný. „Doufám, že váš pobyt u nás bude příjemný.“ Za daných okolností bylo jeho pohostinství parodií. Přesto se jim uklonil a pak se on i oba strážní vrátili k výtahu. Nastoupil však jen zřízenec. Strážní se postavili vedle automatických dveří. Také u dveří nouzových východů na obou koncích chodby stáli vojáci.

Lara odemkla dveře svého pokoje. Key ji následoval dovnitř. Pokoj byl čistý, ale zanedbaný. Otevřenými dveřmi uviděla zářivě růžové kachlíky v koupelně a nad vanou igelitový závěs s křiklavými ibiškovými květy. Upustila na zem lékařskou brašnu a námořnický pytel a zůstala stát uprostřed pokoje, příliš deprimovaná na to, aby udělala další krok.

Key stál za ní. Dotkl se jí jemně. Otočila se, pohlédla na něho a poprvé od té doby, kdy opustili El Corazónův tábor, ho skutečně viděla. Vypadal potlučený a usoužený. Natáhla ruku, aby se dotkla jeho rány na spánku, a potom, když si uvědomila, že její gesto nebylo motivováno profesionálně, ji zase svěsila.

Vyslovil tiše její jméno. Když stáli tváří v tvář, zeptal se: „Jsi v pořádku?“

„Ano.“ Hlas měla ochraptělý z toho, jak křičela na Sáncheze, jehož jedinou reakcí na její obvinění byl povýšený úsměv. Neměl vůbec výčitky svědomí kvůli Ashleyině smrti. Když si na to vzpomněla, do očí jí vhrkly slzy. Naklonila se ke Keyovi a hlava se jí začala truchlivě otřásat. „Ne, ne, nejsem v pořádku. Moje děťátko je mrtvé a navždy ztracené.“

Objal ji a pevně stiskl, aby měla pocit bezpečí. „Pst, neplač. Už ti nemůže ublížit. Jsme v bezpečí.“

Náhle se o tom chtěla velice silně ujistit. Prsty se jí stočily dovnitř a zaryly energicky do svalů na jeho prsou. Zoufale potřebovala dotýkat se někoho, potřebovala, aby se někdo dotýkal jí, a Key zřejmě stejně toužil, aby zmírnil svůj vlastní strach.

Zvedl jí hlavu, zatímco svou sklonil. Oba současně popadl prudký hlad, a divoce hledali, jak jej ukojit. Key se dobýval do jejích úst horečným, chtivým tlakem jazyka.

Lara se vyklenula tělem proti němu a sepjala ruce kolem jeho krku. Vytáhl jí blůzu z kalhot a nedočkavě vytahoval knoflíčky z dírek. Sáhl jí na záda a rozepnul podprsenku a potom sklouzl rukama dopředu, aby ji chytil za ňadra. Jeho silné prsty se jí zatlačily do masa.

Procedila jeho jméno mezi rty – jako otázku, jako vyznání a modlitbu.

Reagoval tak, že sklonil hlavu a uchopil jí rty bradavku. Zvrátila hlavu a plně se oddala vášnivé naléhavosti jeho laskání. Vtáhl si její ňadro hluboko do úst a tiskl je silně a pánovitě mezi čelisti. Pak ji znovu líbal na ústa, pohyboval hlavou ze strany na stranu, měnil její úhel, zkoumal pozice, a celkově ji ochutnával.

Nakonec zvedl hlavu a pohlédl na ni horečnatýma a bolestivě modrýma očima. Obočí měl vytažené do rozhodného zamračeného výrazu nad rovným úzkým nosem. Rty měl úzké, pevnou čáru rozhodnosti spojující vousaté tváře.

Lara po něm toužila nejčistší, naprosto nezředěnou pohlavní žádostí, jakou kdy zakusila. Přesto zavřela oči a zavrtěla hlavou, aby vyjádřila nesouhlas. „Nechci být jednou z žen Keye Tacketta.“

„Ano, chceš. Dnes chceš.“

Odnesl ji na postel a uložil ji na polštáře. Musel vědět, co si myslí, lépe než ona sama, protože se po něm žádostivě natáhla, když se nad ni sklonil. Rty mu chutnaly slaně potem a byly trochu zamazané od písku, ale ona se jich nemohla nabažit.

Odstrčil její blůzu a podprsenku, začal ji přejíždět rukou po ňadrech a lehce jí třel bradavky dlaní, dokud neztuhly a nebyly tak citlivé, že jen jejich dotyk ji nutil, aby prohnula nad postelí záda.

Nijak mu nebránila, aby jí rozepjal kalhoty a stáhl je dolů, spolu s kalhotkami, až se jí zamotaly kolem kotníků. Rozepjal si své kalhoty, ale byly to Lařiny ruce, které mu je stáhly přes hýždě.

Vnikl do ní.

Přijala ho.

Byl neuvěřitelně pevný.

Ona byla vlhká a útulná.

Vztyčil hlavu a hleděl do její zrudlé tváře. Cítila barvu ve tvářích a slyšela vlastní rychlý a šumící dech. Jeho oči se spojily s jejími, když do ní pronikal hlouběji. Tiskla si dolní ret mezi zuby, aby nevykřikla.

Když už v ní byl zcela nejdál, ušklíbl se rozkoší. Pak se zasténáním přitiskl své čelo na její. „Ó, panebože. Tohle je fantastická soulož.“

Začal se pohybovat; ona zdvíhala hýždě, aby přijímala jeho měkké údery. Každý jí bral dech, ale nemohla si odepřít tu obrovskou rozkoš, jakou jí to skýtalo.

Čekal na ni. Když dospěla k vrcholu, vnořil jí všech deset prstů do vlasů, chytil jí hlavu rukama a líbal ji na rty tak pronikavě a intimně, jaké bylo jejich spojení. Měla dlouhý a mocný orgasmus, mnohem delší, než on dokázal oddalovat ten svůj. Když si dovolil ejakulovat, zabořil jí hlavu na hrdlo a přitiskl si její kůži k zubům.

Trvalo dlouho, než se některý z nich pohnul.

Nakonec se pohnuli, z postele a z jejího pokoje do jeho. Špinavé šaty a zablácené boty se válely na jediné hromadě u její postele. Key, nevšímaje si zvědavosti strážců, když přecházeli chodbu, ji odvedl do svého pokoje, který byl zrcadlovým obrazem jejího, s výjimkou toho, že kachlíky v koupelně byly tyrkysové a závěs u vany byl ozdoben smějícími se mořskými koníky.

Zbavili se šatů a vlezli pod sprchu, ze které vyloudili pouze zrezivělou vlažnou vodu. Nedostatečně velké kousky mýdla byly zabaleny do zeleného celofánu. Spotřebovali tři, aby jeden druhému smyli špínu.

Voda chladla, ale oni zůstávali pod sprchou a zkoumali se. Prohlédla mu ránu na spánku a řekla mu, že by mu na ni mohla dát svorku.

Odpověděl: „Nedělej si starosti, to přežiju.“

Prohlédla mu i jeho pohmožděná žebra a řekla mu, že některá budou pravděpodobně zlomená.

Připustil, že ho bolí, ale že by nesouhlasil, aby mu je zavazovala. „Tu noc, co jsme se seznámili, jsi ze mě udělala úplnou mumii. Z těch zatracenejch obvazů jsem málem zcvoknul. Sundal jsem si je hned následující den.“

Označila ho za tvrdohlavého, zatímco mu prsty pročesávala porost na hrudi. Chytila do dlaní jeho těžké pohlaví a srkala vodu z trojúhelníkové prohlubně v základně jeho hrdla.

Pokryl jí něžnými polibky jizvu na rameně a říkal jí, že je krásná, když protestovala, a chtěla si ji skrýt. „Kromě toho je to jenom škrábnutí ve srovnání s tou mojí.“

Přejela prstem vzhůru rudou jizvu od operace, která se mu táhla po levé noze od kolena do slabiny. „Co se ti stalo?“

Vyprávěl jí o autohavárii, která mu zničila nohu a všechny naděje na kariéru v Národní fotbalové lize. „Bylo ti to moc líto? Byl bys to chtěl dělat?“

„To chtěla Jody. Nikdy jsme nebyli moc velcí kámoši. Ale po té havárii…“ Zavrtěl hlavou. „Nechci se bavit o Jody.“

Dotýkal se jí všude a stejnou měrou jí poskytoval rozkoš, jako si ji bral. Byl něžný a smyslný, dokonce víc, než by byla kdy uvěřila. Myslela si, že určitě sní, i když tak eroticky nesnila nikdy o svém manželovi a nikdy o Clarkovi.

Nakonec vyšli z koupelny a prohrabávali se svými námořnickými pytli, aby našli čisté šaty, když někdo zaklepal na dveře. „Co chcete?“ zeptal se Key příkře.

„Tengo la comida para ustedes.“

Opatrně pootevřel dveře. Jeden z vojáků přinesl na rameni podnos pokojové služby. „Gracias.“ Key od něho vzal podnos s jídlem, a aniž mu poskytl čas na námitku, zabouchl mu dveře před nosem a zajistil je opět řetízkem.

Položil podnos na stůl. „Doufám, že je to lepší než strava v Sánchezově táboře.“

„Mohlo by to být otrávené.“ Lara se přiblížila ke stolu a pročesávala si mokré vlasy kartáčem.

„Mohlo, ale pochybuju o tom. Kdyby nás chtěl zabít, nebyl by tak delikátní. Udělal by to před publikem.“

Na podnosu bylo několik ovocných plodů a sýr, studené pečené kuře a voda v láhvi. Key si vzal z talíře stehýnko a bez velkého zájmu si ukousl. „Furt mi není jasný, proč nás pustil.“

Začala si loupat pomeranč. „Je to divné, že ano?“

„Zatraceně divný. Nevím, co jsem čekal, ale tohle ne.“ Ukázal stehýnkem kolem. „Není to zrovna Hilton, ale je to lepší než bambusová chajda se špinavou podlahou.“

Zamyšleně žvýkal. „Základní fakt: naše životy výměnou za to, že odvezu jeho „poselství“ do Států? Kdepak. To nehraje. Je to příliš jednoduchý. Kdyby chtěl poslat naší vládě nějaký poselství, využil by někoho vlivnějšího, než jsme my, například hlavu nějakýho spojeneckýho státu.“ Odhodil kuřecí kost a otevřel si láhev s vodou. „Proč nás nezabil, Laro?“

Vrátila napůl oloupaný pomeranč na podnos. „Já nevím.“ Poodešla k oknům, rozhrnula záclony a zírala ven na město.

„Ten pomeranč ti udělá dobře. Celý den jsi nic nejedla.“

Vrhla s odporem pohled na stůl. „Nechci se za nic cítit zavázaná Emiliu Sánchezovi.“

„Neuřízni si nos, abys zachránila tvář. Musíš jíst.“

„Já fakt nemám hlad, Keyi. Nemyslím teď na žaludek.“ V hlase měla ostří nedočkavosti, většinou zaměřené na sebe. „Pokoušela jsem se srovnat si znovu ty věci.“

„Jaký věci?“

„Já nevím. Věci. Všechno. O tom, co se stalo před třemi lety. Randall. Ashley. Kdybych se pořád obírala tím… hromadným hrobem, kde je pochována, asi bych se zbláznila.“ Mačkala rukou záclonu. „Takže to nemůžu. Musím soustředit vzpomínky na to, když byla naživu. Musím si vzpomínat, jak bystrá a šťastná byla, jak moc radosti mi poskytla během té krátké doby, co jsem ji měla.“

Její ochraptělý hlas se začal třást. Odmlčela se, aby se ovládla. „Má dcera je pro mne ztracená, ale jestli se soustředím na její život spíš než na její smrt, nebude tolik záležet na tom, kde je pochováno její tělo. Její duch je ještě živý. Z tohoto hlediska tohle není koneckonců neúspěšná výprava.“

„Musela ses sem vrátit, abys s tím skoncovala.“

Přikývla. „Ano, tahle epizoda mého života – to všechno, počínaje skandálem – už ovládalo můj život příliš dlouho. Obviňovala jsem všechny ostatní, že mě ztotožňují s titulky v bulvárních plátcích, ale nejvíc jsem vina sama. Nemůžu se už dál pokládat za oběť. Je na čase, abych uspěla v další části svého života.“

„V Eden Passu?“

„Neměla jsem tam velký úspěch,“ poznamenala, když se obrátila tváří k němu.

„Ne proto, že bys nebyla dobrá lékařka, ale kvůli nám, Tackettům. Udělali jsme ti tam peklo na zemi.“

Náhle, váhajíc dívat se na něho, odvrátila hlavu.

„Keyi, proč se to mezi námi stalo?“

„To nepřátelství? Anebo to druhé?“

„To druhé.“

Nadechl se zhluboka, zadržel dech a několik okamžiků neřekl nic. Nakonec pravil: „Ty jsi doktor. Máš na to nějakou teorii?“

Měla a naznačila to s nepatrným pokrčením ramen. „Lidé, kteří přežili nějakou života nebezpečnou situaci,“ začala pomalu, „často hned potom touží po sexuálním styku.“ Pozvedl jedno obočí; nebyla si jistá, zda ze zvědavosti nebo skepticismu. „Je to pochopitelné. Sex je krajní uvolnění emocí, prostředek nekompromisně potvrzující život.

Někteří moji pacienti se mi přišli zahanbeni svěřit, že se okamžitě po pohřbu s mimořádnou vášní milovali. Lidské bytosti mají vrozený strach ze smrti. Sex je okamžitým potvrzením přežití. Po těch pekelných prožitcích, jimiž jsme prošli v posledních několika málo dnech, je logické, že jsme si vynahradili skryté obavy a emoce sexem. Prudkým, agresivním sexem. Jsme klasický příklad tohoto psychologického jevu.“

Key jí zdvořile naslouchal. Nyní došel až k ní, přiblížil se tak blízko, že musela zaklonit hlavu, aby mu viděla do tváře. „Kecy. Stalo se to, protože jsme chtěli, aby se to stalo.“ Políbil ji tvrdě a rychle, zanechávaje stopu svých rtů na jejích. „Ať jsem prokletej, jestli to potřebuje ještě nějaký další zdůvodňování.“

Šatů, které si tak nedávno oblékli, se zbavili cestou do postele. Když se podkoleními dotkl postele, posadil se a Laru si postavil mezi stehna. Vzal jí jedno ňadro do úst a jazykem jí začal dráždit bradavku.

Přivřela oči a z hrdla jí vycházely krátké trhavé výdechy. Omotala si prameny jeho vlasů kolem prstů, ale nechala ho, aby jí pohyboval hlavou volně nad ňadry i dolů ke středu jejího těla. Jeho vousy jí drhly břicho a způsobovaly jí vzrušující a nevídané pocity. Mezi stehny jí začalo rozkošně bolet. Pysky jejího pohlaví zduřely a rozpálily se.

Key jí sklouzl rukama na pozadí a přitáhl si střed jejího těla k obličeji. Očichával ji, líbal jí pupek a měkkou kůži pod ním. Krátkými horkými výdechy jí rozfukoval chlupy na ohanbí.

Pak si ji obrátil a ona ulehla na záda na postel a místo, kde se spojovala její stehna, utvořilo kolébku pro jeho sklánějící se hlavu. Líbal ji s neskrývanou smyslností. Jeho ústa se k ní jemně přibližovala, jeho mrštný jazyk ji poučoval o věcech, které o sobě nevěděla. Jako by jí vnikl do mozku a přijímal pokyny od jejích myšlenek: věděl přesně, kdy má sondovat, kdy pohladit, kdy do ní ponořit ústa a kdy je vytáhnout a laskat ji jenom samotnou špičkou jazyka.

Když se nad ni pozvedl, byla ukojená, sytá, orosená potem a opilá vášní. Nicméně se její malátné rty probudily jeho pátrajícím polibkem. Když do ní vešel, byl to teprve začátek a ne konec bohoslužby.

Přejel jí něžně špičkou prstu po jizvě na rameni. „Tohle bylo to ošklivý, viď?“

„Moc ošklivé. Nějakou dobu si lékaři mysleli, že když budu mít moc velké štěstí, obnoví se mi funkce ruky jenom částečně.“

„Jak tě znám, rozhodla ses dokázat jim, že se pletou.“

„Když se rána zacelila, strávila jsem několik měsíců fyzioterapií.“

Chvíli se na ni zamyšleně díval. „Myslím, že by ses měla přestat trestat za to, že jsi nezahynula spolu se zbytkem svý rodiny, Laro.“

„Myslíš si, že o tohle se snažím?“

„Do jistý míry jo.“

Zvedla se, opřela se o loket a prohlížela jeho štíhlé nahé tělo. Kromě jizvy na noze měl mnoho dalších na horní polovině těla. „A co ty? Jsi nerozvážný a nezodpovědný. Pokoušíš nesmyslně osud. Za co se trestáš ty?“

„To není totéž,“ odpověděl mrzutě. „Vyhledávám vzrušení pro ně samotný, to je všecko.“

Vrhla na něho pohled, který pravil, že tohle nebere. Oči jí putovaly od jedné jizvy ke druhé. Jedna obzvlášť ošklivá mu vyryla roztřepenou stopu na žebrech pod pravou paží.

„Boj na nože,“ odpověděl na její tázavý pohled.

„Zřejmě jsi ho prohrál.“

„Ale kdepak, vyhrál.“

Měla strach se zeptat na osud poraženého. „A tohle?“

„Letecká havárie. Utíkal jsem, ale roztrhl jsem si ruku o trup.“

Obdivovala se, jak je lhostejný. „Byl jsi už někdy, jindy než dnes, v opravdovém nebezpečí, že bys mohl přijít o život?“

„Jednou.“

„Vyprávěj mi o tom.“

„Postřelili mě. Tady,“ řekl a dotkl se nejnovější jizvy, té, kterou důvěrně znala. „Málem jsem vykrvácel.“

Se smíchem si odhodila vlasy přes rameno. „Byl to trochu větší škrábanec, ale určitě to nebylo na umření.“

„To vím. Ale já jsem nemluvil o tom vlastním zranění.“ řekl. „Podívej, doklopýtal jsem se k doktoru Pattonovi, myslel jsem, že ho tam najdu, ale našel jsem někoho jiného. Jistou ženu.“

Laru zasáhly jeho oči a hypnotizující síla jeho hlasu. „Jak to, že to bylo životu nebezpečné?“ zeptala se chraptivě.

„Otočil jsem se, podíval se na ni a pomyslel si: ‚A ksakru, Tackette, teď seš ztracenej‘.“

S námahou polkla. „Už jsme dospělí, Keyi. Dávno už nejsme chráněni zákonem a jsme příliš staří, abychom si na něco hráli. Nečekám od tebe květiny. Nemusíš mi vyznávat…“

Položil jí ukazováček kolmo přes rty. „Neříkám ti to proto, abych tě dostal do postele. Už jsme v ní a už jsem tě měl. Říkám ti to proto, že je to tak, a ty to víš stejně dobře jako já.

Jsme teď tady spolu, takhle, protože jsme to od začátku chtěli. Oba jsme věděli, že to je jenom otázka času.“

Natáhl se a pohladil ji po tváři. „Jakmile jsme se jeden na druhého podívali, neměl jsem jinou možnost a ty taky ne. Chtěl jsem tě pomilovat hned na místě.“

„Dokud jsi nepřišel na to, kdo jsem.“

„I tak jsem se chtěl s tebou vyspat.“ Sáhl jí za hlavu, chytil jí rukou vlasy a přitáhl si její tvář ke své. „A pořád ještě chci.“

Key ji chytil, když vyklouzla z postele a začala sbírat šaty. „Kam jdeš?“ zamumlal ospale.

„Do svého pokoje.“

„Kvůli čemu?“

„Vykoupat se.“

„Máme vanu tady.“

„Ale už jsme tu spotřebovali všechno mýdlo. A kromě toho si musím sbalit věci, abych byla připravena, až nás přijdou odvézt na letiště.“ Oblékala se rychle.

„Kolik je hodin?“

„Devět.“

„Devět! To jsme spali tak dlouho?“ Posadil se prohrábl si rukou rozcuchané vlasy.

„Nemusíš ještě vstávat. Máme do poledne plno času.“

„Ne, vstanu. Nechci těm parchantům dát žádný důvod, aby odložili náš odjezd. Jakmile si dám sprchu, podívám se, jestli by nám nepřinesli kávu.“

„Zatím si všechno připravím.“ Zasmála se na něho, ujistila se, že má klíč, a pak odemkla dveře a vykročila na chodbu.

V rozporu s tím, co řekl, Key hned nevstal, ale zůstal ležet a zíral tupě na strop. Včera v noci se mu Lara přiznala k jakémusi váhání. Protože byl méně upřímný než ona, nepřiznal se k vlastním pochybnostem.

Aby si uklidnila svědomí, uhnětla psychologické zdůvodnění, proč s ním šla do postele, i když pochyboval, že by téhle vlastní agitaci věřila. On nemyslel, že by chtíč potřeboval analýzu anebo rozumové vysvětlení. Sám o sobě je dostatečným zdůvodněním.

Keyův zmatek neplynul z toho, proč k tomu došlo, ale jaký z toho – a z ní – měl pocit teď, když dosáhl, čeho chtěl.

Nikdy neměl z ženy větší rozkoš. Fyzicky byli v dobré formě. Vyrovnala se mu vášnivostí i dovedností. Přes to všechno, co o ní ty bulvární plátky napsaly, neočekával, že bude tak sexuálně uvolněná. Vzpomínky na jejich milostnou hru mu i teď zažehovaly ve slabinách žár. I po tom sexuálním maratónu byl dalek toho, aby byl uspokojen. Chtěl ji ještě víc.

Také to bylo neočekávané a mátlo ho to. Obvykle měl největší legraci ze snahy ženu ulovit. Jakmile ji jednou dostal, její kouzlo se rapidně zmenšovalo. Velice mu vadilo, když si uvědomil, že Lara se tím stala ještě přitažlivější. Měla další vrstvy a rozměry, které toužil prozkoumat. Obvykle mohl ženy vyměňovat jako žiletky. Když ho jedna začala nudit, odhodil ji a nahradil jinou. Laru vůbec netoužil odhodit a nahradit.

Dokonce mu ani nepatřila natolik, aby s ní mohl zacházet, jak by si přál.

Aha! Konečně pochopil jádro všech těchto svých pedantských pochybností. Ona mu nepatří. A navíc, kdyby okolnosti byly odlišné, mohla by stále ještě patřit jeho bratrovi.

Clark ji měl dřív.

To jediné bránilo tomu, aby pokládal uplynulou noc za nejuspokojivější sexuální zážitek svého života. Bezděčně se jí už musel s tímhle mindrákem svěřit. Buď to udělal, anebo je doktorka Malloryová zatraceně vnímavá.

Nadhodila to, potom co dojedli zbytky jídla a rozhodli se, že se pokusí usnout. Lehla si na svou stranu postele, odvrácená od něho, a složila si ruce pod hlavu. On nepřítomně mnul pramen jejích vlasů mezi palcem a ukazováčkem a myslel si, že ona usne rychleji než on. Překvapilo ho, když uslyšel, jak ospale říká: „Vím, na co myslíš.“

Posunul koleno k zadní straně jejího stehna. „Dobrá, ty chytrá, tak o čem přemýšlím?“

„O Clarkovi.“

Úsměv mu zamrzl na rtech a pramen vlasů mu vyklouzl z prstů.

„Co je s ním?“

„Lámeš si hlavu, jestli vás dva srovnávám, a když ano, tak jak jsi dopadl.“

„Nevěděl jsem, že jsi taky psychoanalytička.“

Otočila hlavu a podívala se na něho přes nahé rameno. „Mám pravdu, že? Že jsi na to myslel?“

„Možná.“

Smutně se usmívajíc, zavrtěla lehce hlavou. „Ty a Clark… jste dva odlišní muži, Keyi. Stejně atraktivní, oba charismatičtí, každý jste přirozený vůdce, ale tak velice se lišíte. Milovala jsem tvého bratra a věřím, že miloval mě.“ Zeslabila hlas na šepot. „Ale nikdy to nebylo takové jako dnes v noci.“ Otočila se od něho a vrátila zpět tvář na ruce. Myslel si, že už skončila, když opakovala. „Nikdy.“

Ležel tam tak chvíli, topil se v žárlivosti a zoufale si přál uvěřit jí. Brzy však chtíč potlačil závist. Nebo možná to nebyl ani tolik chtíč jako žárlivá vlastnická touha.

Náhle se pohnul, položil ruku kolem ní a hrubě si ji přitáhl k sobě, dokud se mu její zadek nepřitiskl pevně na břicho. Vnikl do ní jedním tvrdým šťouchnutím. Zakousl se jí zamilovaně zezadu do krku a držel ji mezi zuby, protože cítil potřebu ovládat a kontrolovat ji.

Nebylo to třeba. Byla vnímavá, štědrá a tak nabitá erotickou energií, že stačilo, aby přitiskl otevřenou dlaň na její Venušin pahorek, a vnitřní stěny jejího těla se kolem jeho pohlavního údu sevřely jako magická pěst, masírovaly a vysávaly z něho semeno i pochybnosti.

Chvíli trvalo, než se jejich dech vrátil k obvyklému rytmu. Těla se jim leskla jemnou vrstvou potu. Když z ní nakonec vyšel, obrátila se k němu obličejem a přitiskla se otevřenými ústy na jeho hruď.

Řekla: „Ta nestoudnost.“

„Nikdy jsem netvrdil, že jsem jiný.“

„Ty ne. Já.“

Usnul s ní v náručí, ujištěný vědomím, že jejich milování překonalo vzájemné uspokojení. Dostali se na vyšší úroveň.

Ale teď byl den a pochybnosti se ho znovu zmocňovaly jako vlhkost, která provázela vycházející slunce. Myslel na všechno, co řekla, na všechny její smyslné reakce a smělé laskání. Určitě to pro ni nemohlo být s jeho bratrem lepší.

Utahala se někdy souloží s Clarkem natolik, že se mu vyčerpaná zhroutila na hruď?

Keyovi se sevřely pěsti na bocích.

Mučila blaženě svou kluzkou hnětoucí rukou Clarka až do vyvrcholení?

Zaklel sprostě.

Dovolila Clarkovi, aby ji líbal mezi nohy, rozevřel je a ochutnal…“

Výkřik, při němž stydla krev, ho donutil vyskočit rovnýma nohama z postele.

Když se výkřik rozezněl ranním tichem znovu, měl už na sobě kalhoty a byl u dveří a málem je vyrazil z pantů, aby je co nejrychleji otevřel.

„Buenos días,“ řekla Lara strážným, když vyšla z Keyova pokoje. Aniž se jí dotkly jejich potměšilé pohledy, přešla chodbou, vstoupila do svého pokoje a pečlivě za sebou zamkla dveře.

Jejich boty zanechaly stopy bláta na koberci a jak Key upozornil, zpustošily postel. Žertoval a řekl jí, že bez ohledu na to, co by byla mohla slyšet o Texasanech, bylo to poprvé v životě, kdy se miloval v botách.

Miloval se? Užil přesně tahle slova, anebo je její paměť jenom milosrdná?

Ignorovala tuto nepříjemnou myšlenku, protože měla za posledních čtyřiadvacet hodin už dost sebezpytování. Závěr, k němuž dospěla uplynulé noci, byl kladný. Když padla Keyovi do náručí, začala nová fáze jejího života. Tahle zkušenost ji morálně očistila. Proč by se snažila to nějak pojmenovat? Její nálada i tělo mluvily samy za sebe. Cílila se nádherně. Proč to pro tentokrát nenechat být tak, jak to je?

S námořnickým pytlem v ruce vešla do koupelny. Když spatřila svůj obraz v zrcadle nad umyvadlem, usmála se a politovala. Nebyla nalíčená, a i když měla vlasy čisté, bylo na nich vidět, že si je umyla pouze mýdlem.

Nezdálo se, že by si toho Key všiml, nebo se o to staral.

Ruměnec se jí rozlil z prsou na krk a na tvář. Když si rozepjala první knoflíčky na blůze a vrhla pohled dolů na prsy, spatřila, jak čekala, že jsou odřené od vousů. Než budou spolu znovu spát, musí ho přinutit, aby se oholil.

Jestli spolu budou znovu spát.

Ke své zlosti si uvědomila, že zoufale doufá, že budou, a brzy.

Usmívajíc se nad tím očekáváním, rozhrnula závěs nad vanou a sáhla na kohoutky.

Od zářivě růžových kachlíků se odrazil její výkřik.

Ve vaně, sice potlučený a krvácející, ale velice živý, ležel Randall Porter.

Její manžel.

KAPITOLA DVACÁTÁ PÁTÁ

„Jak kouzelně vypadáš.“ Bývalý velvyslanec Spojených států v Montesangre povstal, když jeho žena vešla do salónku. „I když se mi líbily tvé vlasy víc, když sis je odbarvovala. Kdy jsi s tím přestala?“

„Když jsem se zotavovala v Miami. Byly to pro mne obtížné měsíce. Barvit si vlasy nebylo to nejdůležitější.“

Lara vrhla pohled na Keye. Nevstal, když vešla, a zůstal zabořený do vypolštářovaného křesla, jedním kotníkem balancoval na koleně druhé nohy a kýval nohou rychle nahoru a dolů. Zároveň se štíhlými prsty ťukal do rtů ve shodném rytmu s pohybem nohy. Každému jinému by se mohlo zdát, že nemá žádné starosti, ale Lara cítila, že je na pokraji vzplanutí. Pokud Randall zaznamenal Keyův jen taktak zadržovaný hněv, nedal to na sobě znát. „Nechtěla by ses něčeho napít, miláčku? Ještě nám zbývá několik minut, než půjdeme dolů.“

„Ne, děkuji. Nechci nic pít. A nevidím důvod, proč je nezbytné, abych se zúčastnila té tiskové konference.“

„Jsi moje manželka. Tvé místo je po mém boku.“ Randall si u baru nalil sodovku. „Pane Tackette? Dáte si něco?“

„Ne.“

Randall se vrátil k pohovce, na které seděl, když k nim Lara přišla ze své ložnice v apartmá houstonského hotelu. Dokonale zařízené místnosti byly podstatným zlepšením ve srovnání s jejich ubytováním v Montesangre.

Blahopřejné květinové dary pokrývaly každý volný prostor. Jejich smíšená vůně byla sladká až přeslazená a Laru z ní rozbolela tupě hlava. Pokládala tyhle projevy blahopřání za naprosto směšné pokrytectví, protože jim je zaslalo mnoho oněch samých byrokratů a politikářů, kterým před pěti lety spadl kámen ze srdce, když viděli, jak byli Randall a jeho nevěrná žena vyšoupnuti do Montesangre, a tak je ve Washingtonu už nemuseli potkávat a upadat přitom do rozpaků.

Formálně byl Randall stále velvyslancem Spojených států. Když byly sdělovací prostředky informovány tiskovými agenturami z Kolumbie o jeho šokujícím zmrtvýchvstání, jeho příběh dostal přednost před vším ostatním a ovládl titulní strany prakticky všech novin na světě. Jeho návrat do života uvrhl národ do zmatku a tisk do třeštění.

V Bogotě mu vyléčili zranění, která byla méně vážná, než se na první pohled zdála. Key se podvolil a dal si zrentgenovat žebra. Tři byla zlomená, ale žádné vnitřní zranění neutrpěl.

Lařina zranění byla rovněž těžká, ale ne tolik viditelná. Na únavu jí předepsali teplé výživné jídlo a dvě noci spací kůru. Najedla se a vyspala, ale vypadala dál, jako by prožila šok z bombardování. Pohybovala se nekoherentně a mluvila nesouvisle. Manžel, o kterém byla přesvědčena, že je mrtev, náhle ožil. Celý systém, v němž žila, se rozpadl.

Obchodní dům Neimana Marcuse jí velkoryse věnoval oblečení pro první veřejné vystoupení po návratu na americkou půdu. Pro tuto příležitost, tolik zajímající tisk, dodala firma hedvábný a vlněný dvoudílný kostým, lodičky od Jourdana, vhodné doplňky a bižuterii. Hotelový salón krásy poslal do jejího apartmá pracovníky, aby ji učesali, udělali manikúru a nalíčili. Vnějškově byla upravena dobře a vypadala, že je připravena doprovodit manžela na tiskovou konferenci, jež měla začít za půl hodiny v největším sále hotelu.

Pomyslela si, že to bude jako stát před popravčí četou.

Ve velice realistickém smyslu to bylo přesně to, co ji čekalo. Příliš rozrušená na to, aby se posadila, přecházela bez cíle po místnosti, mezi nábytkem plným kyticí. „Víš, co na mě vytáhnou, Randalle.“

„Tvou aféru s Clarkem,“ odpověděl jí bez obalu. Řekli mu o Clarkově smrti během letu z Montesangre do Kolumbie, ale on už o ní věděl. Zprávy ze světa dovnitř pronikaly, i když ven se dostalo málo.

„Bojím se, Laro, že se nedá nic dělat,“ pokračoval. Pokusím se rozptýlit je svým příběhem o uplynulých tří letech.“

„Nevypadáte zase tak moc špatně.“ Key přestal kývat nohou a klepat se do rtů. „Jste opálený, ve formě a dobře živený.“

Lara si také všimla Randallovy dokonalé fyzické kondice. Vypadal dokonce lépe, než když se s ním před sedmi lety seznámila. Jako by strávil několik měsíců dovolené na Havaji a ne tři vyčerpávající roky jako politický vězeň.

Narovnal si puky nových kalhot od obleku, také daru od Neimanů. „Po několika prvních měsících zajetí se mnou zacházeli velice dobře. Nejdříve mě povstalci nemilosrdně tloukli,“ řekl jim Randall. „Několik týdnů mě rituálně mlátili pistolemi a řetězy, a myslel jsem si, že to je předehra na to, až mě zabijí.“

Dopil sodovku a podíval se na hodinky. „Jednoho dne mě dopravili ke generálu Pérezovi. Říkám ‚dopravili‘, protože jsem nemohl chodit. Táhli mě jako pytel brambor.

Pérez byl hrozně spokojený. Ukázal mi fotografie mé ‚smrti,“ jak ji nainscenovali. Popravili nějakého muže, bůhví koho, tak, že mu stříleli do hlavy tak dlouho, že z ní zbyla jenom kaše.“

Lara si sevřela lokty. V místnosti bylo zima. Potom co se tři roky pařil v tropech, řekl Randall, že chce, aby klimatizace byla co nejsilnější.

„Dovedete si představit, jak mě zničilo, když jsem uviděl fotografie. Také mi ukázali americké noviny, oznamující mou smrt. Měli fotografie z mého pohřbu. Uvědomil jsem si, jak strašné to pro tebe muselo být.“ Pohlédl se soucitem na Laru. „Děkoval jsem Bohu, že jsi v bezpečí, ale věděl jsem, že budeš zoufalá z násilného způsobu, jakým jsem měl zemřít. Moje nejhorší mučení spočívalo v tom, že jsem věděl, že nikdo nebude vyslán, aby mě zachránil. Jak každý věděl, byl jsem mrtev.“

„Řekli ti o Ashley?“

„Ne. Nevěděl jsem, že byla zabita při té léčce, dokud jsem si nepřečetl noviny s popisem svého pohřbu. Jediná útěcha, která mi zbyla, byla v tom, že jsem věděl, že ty jsi zázrakem přežila. Nebýt toho kněze…“

„Kněze? Otce Geralda?“

„Pochopitelně. Dostal tě do jednoho z posledních letadel odlétajících z Montesangre do Ameriky. Myslel jsem, že jsi to věděla.“

„Ne. Nevěděla,“ řekla zaraženým hlasem. „Byla bych mu poděkovala.“

„Byl to určitě odvážný čin,“ řekl Randall. „Emilio ho nenáviděl, protože usnadnil tvou záchranu. Předpokládám, že proto dal rozkaz k vraždě otce Geralda.“

Key tiše zaklel. „Je to od vás hezké, že jí to říkáte.“

„Lara je realistická, viď, drahoušku? Nicméně kněze je škoda, stejně jako doktora Sota.“

„Nikdy si neodpustím, že jsem je do toho zatáhla,“ řekla klidně. „Budu se vždycky cítit částečně odpovědná za jejich smrt.“

„Nenamlouvejte si to,“ řekl Key naléhavě. „Byli předurčeni k likvidaci, s náma nebo bez nás. Sánchez to řekl.“

Vrhla na něho vděčný pohled za ten soucit, ale věděla, že vinu za jejich smrt ponese až do vlastního hrobu.

„Byla jsi neuvěřitelně odvážná, když ses vrátila do Montesangre, Laro,“ řekl Randall. „Díkybohu, že jsi to udělala. Kdyby se to nestalo, byl bych dosud rukojmí.“

Key vyskočil na nohy. Oholil si tmavé vousy, ale vlasy, které měl pořád příliš dlouhé, mu stále dodávaly vzhled šelmy v kleci. Pohrdaje úlohou národního hrdiny, v níž se nyní ocitl, odmítl nabídku firmy Neiman, že ho vybaví novým oblekem. Koupil si za svoje peníze nové džínsy, sportovní sako a kovbojské boty.

„Já tomu pořád nerozumím,“ řekl. „Lara se mnou přijede bez ohlášení do Montesangre a o třicet šest hodin později vaši věznitelé rozhodnou nechat vás jít?“ Upažil tázavě. „Proč? Jak jedno souvisí s druhým?“

Randall se shovívavě pousmál. „Zřejmě se musíte ještě poučit o způsobu myšlení oněch lidí, pane Tackette.“

„Zřejmě ano. Protože mi ten váš výklad připadá jako veliká hromada hoven.“

Randallovy oči se zúžily do uzounké štěrbiny. „Zachránil jste můj a Lařin život. Proto k vám budu natolik zdvořilý, že přehlédnu vaši zbytečnou vulgárnost.“

„Nepotřebuju od vás žádný milosti.“

Randall se od něho odvrátil a následující slova adresoval Laře. „Emilio rád hraje intelektuální hry. Pamatuješ na šachové turnaje, které jsme pořádali na velvyslanectví?“

„Tohle je mnohem vážnější než šachy, Randalle.“

„Pro tebe a pro mě. Nejsem si natolik jistý, zda Emilio rozlišuje mezi stolní hrou a malými dramaty, které si pro svou vlastní zábavu dává hrát, a užívá k tomu lidských životů jako figurek. Poděkoval ti za to, že jsi poskytla jeho táboru povyražení to ráno, pamatuješ?“

„Já si to pamatuju,“ řekl Key. A jsem rád, že jste se o tom zmínil, protože je tu ještě něco, co mě štve. Říkal jste, že jste byl uvnitř té chajdy, zatímco venku se to všechno odehrávalo, je to tak?“

Randall přikývl. „Byl jsem svázán a měl jsem v ústech roubík, neschopen upozornit vás na to, že jsem pořád naživu. To byl Emiliův soukromý humor.“

„Kdy ses poprvé dověděl, že jsem v Montesangre?“ zeptala se Lara.

„Hned ráno po vašem příletu. Pochopil jsem, že se něco děje, protože mí strážci se začali chovat stroze a nechtěli se mi dívat do očí. Během doby jsme si vytvořili i přes vzájemnou nevraživost určitý modus vivendi. Náhle se zase chovali nepřátelsky a přestali se mnou mluvit.“

„Potom co Ricardo zadržel váš džíp na silnici, bylo jen otázkou několika hodin, než si vydedukovali, kdo je ta ‚vdova‘. Existovaly však určité spekulace o tom idiotu švagrovi.“ Pohlédl upřeně na Keye. „Ale jakmile se jednou Emilio dověděl vaše jméno, dal si dvě a dvě dohromady. Věděl o Lařině přátelství s Clarkem.

Čím víc jste čenichali kolem, tím víc se situace zamotávala. Noc předtím, než jste byli přivezeni do tábora, tam dovezli i mě. Emilio mě strašil, že vás dá pomalu a bolestivě zabít a já se na to budu muset dívat. Byl jsem bit, ale ne moc silně. Chtěl, abych zůstal při vědomí pro to divadélko následujícího rána.

Když vás odvezli, ztloukli mě znovu a pak odvezli i mě do Ciudad Central. Byli jsme pravděpodobně asi hodinu za vámi, ale mí strážci a já jsme strávili noc v náklaďáku. Poslední věc, kterou si pamatuji je, že mě brzy po svítání udeřili a já upadl do bezvědomí. Tvůj výkřik, když jsi mě našla ve vaně, mě probudil. Byl jsem jako ty šokován, že jsem ještě naživu.“

Vstal a navlékl si sako. „No, myslím, že je čas jít.“

„Pořád nemůžu pochopit Emiliovu strategii,“ namítala Lara a nehnula se, aby se k němu u dveří přidala.

„Promluvíme si o tom později.“

„Ne, budeme o tom mluvit teď, Randalle. Jestliže naléháš na to, abych předstoupila před novináře, potřebuji zcela porozumět situaci. Budou se mě ptát na mé jednání s El Corazónem del Diablo. Ráda jim povím všechno, co vím, o tom štíhlém pedantském mladíkovi, který pracoval jako překladatel na velvyslanectví i o chladnokrevném vrahovi, s nímž jsem se seznámila tento týden. Ale nemůžu vykládat o zahraniční politice, aniž bych získala jasnější obrázek toho, co má Emilio v úmyslu. Proč nás nechal odejít? Proč tě držel živého v zajetí tři roky a teď tě náhle propustil?“

Randall protáhl tvář, zjevně otrávený jejím zmatkem. Rozhodl se vyhovět jí. „Měl jsem tři roky na to, abych přemýšlel, proč byla má smrt odložena. Ta surovost měla demonstrovat, jak velice se Montesangre cítí dotčeno americkou intervencí do jeho vnitřních záležitostí.“

„Proč vás tedy nezabili doopravdy?“ zeptal se Key.

„Usoudil jsem, že si mě chtěli uchovat jako trumfovou kartu. Kdyby se USA rozhodly vyslat do Montesangre jednotky, jako to udělaly v Panamě, mohli mě použít jako rukojmí.“

„A proč tě tedy nyní propustili?“

„To je jednoduché, Laro. Oni hladovějí. Montesangre musí prakticky všechno dovážet. Za embarga, které vyhlásily Spojené státy a k němuž se připojily některé další země, které jsou buď našimi spojenci, anebo se nás bojí, se jejich zdroje rychle vyčerpaly. Upřímně řečeno, divím se, že to vydrželi tak dlouho. Pravděpodobně by se to nestalo, kdyby Pérez byl ještě jejich vůdcem. Bez někoho takového u kormidla, jako je Emilio, by svou politickou pozici zeslabili už dávno. Udělal ze sebe poloboha.“

„A co jste vy? Předseda klubu jeho fanoušků?“ otázal se Key kousavě.

„Určitě ne,“ odvětil Randall chladně. „Byl po tři roky mým žalářníkem. Nicméně, byl jsem z první ruky svědkem strádání Montesangréňanů. Cítím k nim ohromné sympatie a přál bych si pomoci jim z jejich kritické situace. Ať jakkoli bezohledný, je Sánchez nejlepší naděje na sjednocení země, nakrmení hladových, ukončení chaosu a zavedení jakéhos takéhos pořádku. A když dám stranou osobní pocity, musím obdivovat jeho houževnatost.

Je nesmírně rozhodný a trpělivý. Využití vašeho příjezdu k mému propuštění byl brilantní důkaz jeho nápaditosti. Zná hodnotu vašeho příběhu z hlediska lidskosti, ví, že to upoutá zájem Američanů. Je to jeho výzva Spojeným státům obnovit diplomatický dialog.“

„To je poselství, které svěřil k doručení mně. Proč kvůli tomu vytáhl z rukávu eso?“

Randall se zasmál, jako by ho pobavila Keyova naivita. „Ví, že mně budou ve Washingtonu důvěřovat víc než nějakému kovboji.“

„Já nejsem žádný kovboj.“

„Ale samozřejmě, že jste.“ Přelétl očima Keyovy džínsy a boty, aby mu dal najevo, jak špatné mínění o něm má. „Jediný rozdíl je, že létáte v letadle, místo abyste jezdil na koni. Jinak jste toulavý pobuda. Dokonce i váš bratr si to myslel.“

Key na něho zaútočil, ale Lara se mezi ně postavila. Obrátila se zády ke Keyovi a rozzlobeně se obořila na Randalla. „Clark si nic takového nemyslel! Měl Keye velice rád.“

Randall se usmál a tiše řekl: „Skláním se před tvými lepšími znalostmi toho, koho a co měl Clark rád.“ Nabídl jí rámě. „Už opravdu musíme jít, miláčku. Jsi připravena?“

Přehlédla nabízenou ruku a pohnula se upjatě ke dveřím. Když ucítila, že se Key nehnul, obrátila se k němu: „Jdeš?“

„Ne.“

Zachvátila ji panika. Jediná věc, která jí měla umožnit přežít tuto tiskovou konferenci, bylo vědomí, že bude mít vedle sebe Keye. Nemohl jí pochopitelně sice poskytnout fyzickou oporu, ale spoléhala na to, že ji svou přítomností podepře psychicky.

Když ale spatřila, jak rozhodně se tváří, pochopila, že námitky by byly zbytečné. Přesto však se pokusila: „Čekají tě.“

„Budou mě prostě muset oželet. Noviny naznačují, že jsem tě vzal do Montesangre, abys ho zachránila.“ Pohodil hlavou směrem k Randallovi. „Kvůli tomu jsem tam nejel a nehodlám předstírat, že to tak bylo.“

„Budou si myslet, že jste jenom nesmělý, pane Tackette.“

Key se upřeně zadíval na jejího manžela. „Nemůžu ovlivnit, co si budou myslet. Jediná věc, kterou opravdu ovládám, jsem já sám a já se nehodlám stát zdechlinou pro hejno supů s kamerami. Jestli jim chcete něco citovat, zapište si to.“ Pohlédl znovu na Laru a řekl: „Ty tam taky nemusíš chodit. Nikdo tě k tomu nemůže nutit.“

Bojovala s magnetickou silou, která ji k němu přitahovala. Měla by mu říct tolik věcí, poskytnout tolik vysvětlení, ale aby nezpůsobila víc škod, než už vzniklo, musela dál mlčet.

Přirozeně, že byla ráda, že Randall nezahynul brutální smrtí. Těšila se z jeho osvobození z dlouhého pekelného zajetí. Z jejího velmi sobeckého hlediska však byl zachráněn v tu nejhorší dobu. Randall byl osvobozen, ale její zajetí právě začínalo.

Oči se jí naplnily slzami. Jedna z nich se jí skutálela po tváři. Když ji spatřil, chtěl Key něco říct, ale zřejmě si to rozmyslel. Upřeně se na sebe dívali a mlčky se oba trápili.

„No tak dobrá,“ pronesl Randall se suchým zakašláním. Aniž věděl, že to zní jako ozvěna Lařiných úvah, pravil: „Zdá se, že manželovo zmrtvýchvstání přišlo v nevhodnou dobu.“

Odvrátila se rychle od Keye. „Jak jsi říkal, Randalle, přijdeme pozdě. Pojďme.“

Zvedl ruku, aby ji předešel. „Počkají. Tohle, naopak si vyžaduje okamžité řešení.“

„Neexistuje žádné ‚tohle‘.

„Byla jsi vždycky špatná lhářka, Laro,“ zachechtal se. „S ohledem na šok, který jsi prožila, jsem neuplatňoval v těchto posledních několika nocích svá manželská práva. Dobře, že jsem se o to nepokusil. Bezpochyby bych našel dveře u tvé ložnice zamčené.“

Vrhla na něho vražedný pohled, ale neřekla nic.

Položil si prst ke rtům a upřel kritický pohled na Keye. „Je takovým opakem Clarka, že se divím, že ho pokládáš za přitažlivého. Rozhodně není tak vyleštěný jako jeho starší bratr. Ale stejně se z něho čiší horkokrevnost a animálnost, které, jak předpokládám, by žena jako ty mohla pokládat za žádoucí.“

„Nejsem ani hluchej, ani pitomej, ty jeden zkurvysynu,“ řekl Key. „Jestli mi chceš něco říct, řekni mi to přímo.“

„Dobrá,“ pronesl Randall příjemně. „Nepřipadá vám alespoň trochu hloupé šoustat se ženou, která je známa po celých Státech jako děvka vašeho bratra?“

V té chvíli nedokázala Keye zarazit ani Lara. Odstrčil ji stranou a uchopil Randalla oběma rukama za krk.

„Keyi, ne!“ Pokusila se odtrhnout mu prsty z Randallova krku, ale byly nepoddajné. Narazil ho na dveře; Randallova hlava se s nimi setkala s pořádným bouchnutím. Šílený strachem se zatnul nehty do Keyových prstů, ale ty se sevřely ještě pevněji.

„Keyi, prosím tě!“ vykřikla. „Nezhoršuj to ještě víc. Nedělej ze mě znovu hrdinku na titulní stránky.“

Její prosebný výkřik zapůsobil. Uviděla, že rychle zamrkal, jako by chtěl rozptýlit mlhu vzteku. Když mu její slova došla, prsty se začaly uvolňovat. Pustil Randalla se strohým pohrdavým gestem.

Randall se vzpamatoval a s předstíranou důstojností si narovnal kabát a kravatu. „Jsem rád, že kovbojové už nenosí šestiraňáky. Mohl bych už být mrtvý.“

Key ještě těžce oddychoval a vypadal hrozivě. „Jestli řekneš o Laře a o mně znovu něco takového, zabiju tě.“

„Jak kavalírské,“ odvětil Randall opovržlivě. Obrátil se k ní. „Dobrá, Laro, tak tedy naposled, půjdeme?“

Key se na ni obořil a sevřel jí ramena. „Nemusíš dělat, co ti říká.“ Trochu s ní zatřásl. „Nemusíš.“

„Ano, musím, Keyi,“ pronesla klidně, ale s ocelovým přesvědčením.

Nejprve jí nevěřil. Pak se jeho překvapení proměnilo ve vztek. Pozorovala, jak se mu zuřivostí napíná obličej. Věděla, že jejímu rozhodnutí neporozumí, a ani by mu je nemohla vysvětlit. A tak neměla jinou možnost, než strpět jeho pohrdání.

Pustil ji, otočil se na podpatku, rozrazil dveře a vyšel ven. S beznadějí pozorovala, jak odchází.

„Myslím, že to vyšlo velmi dobře, ale po tom všem mluvení bych si dal drink.“ Randall si svlékl sako, pečlivě je složil přes opěradlo židle a přistoupil k baru. „Dáš si taky něco, miláčku?“

„Ne, děkuji.“

Namíchal si whisky se sodou a olízl si labužnicky rty po prvním doušku. „To byla jedna z věcí, která mi v zajetí chyběla.“ Posadil se na pohovku se skleničkou v ruce a rozvazoval si tkaničky bot. „Jsi zaražená, Laro. Co se děje?“

„Co se děje? Jsem kořist a tohle je začátek lovecké sezóny,“ obořila se na něho. „Nenávidím, když jsem vystavována, a velice se na tebe zlobím, že mě nutíš, abych znovu předhazovala svůj život veřejnému zkoumání.“

„Měla jsi myslet na důsledky, než jsi ukecala Keye Tacketta, aby tě odvezl do Montesangre.“

„Vyzkoušela jsem všechny ostatní možnosti, které jsem znala, než jsem se obrátila na Keye. Byl moje poslední naděje. Vysvětlila jsem, proč jsem tam jela. Proč jsem tam musela jet.“

„A tvoje vznešená motivace byla řádně zaznamenána tiskem. Mělas velký úspěch, když jsi popisovala ten hromadný hrob. Budeš pravděpodobně nominována na Matku roku.“ Dal si další doušek skotské. „Opravdu nechápu, proč jsi tak nespokojená.“

„Protože i vylíčení incidentu na hřbitově je vměšování do mého soukromí, Randalle. A zatímco já měla čisté motivy, úmysly reportérů čisté nejsou. O události naší cesty, o bezohledného tyrana El Corazón i o to, jaké důsledky by mohlo mít tvé propuštění na zahraniční politiku, se zajímali jen ze zdvořilosti.

Po čem opravdu šli, byla špína: ‚Proč jste se spojila s bratrem senátora Tacketta, paní Porterová?‘, ‚Zlobí se na vás Key Tackett kvůli roli, kterou jste sehrála v pádu senátora Tacketta?‘,,Spáchal senátor Tackett sebevraždu?‘,Jak jste se cítila, když jste objevila, že váš manžel je dosud živ, paní Porterová?‘ Jaké otázky tohle jsou?“

„Řekl bych, že jsou seriozní.“ Se zdánlivým klidem postavil sklenku na konferenční stolek. „Jaké máte pocity, paní Porterová, z toho, že váš manžel vstal z mrtvých?“

Vyhnula se jeho bodavému pohledu. „Dávám přednost, abych byla oslovována svým profesionálním příjmením, Randalle. Byla jsem dlouho doktorka Malloryová. ‚Paní Porterová‘ ve mně vyvolává zlé reminiscence.“

„Ano, například skutečnost, že jsi vdaná,“ pronesl s jízlivým úsměškem. „Nejsi příliš šťastná, viď Laro? Bylo to tak zatraceně časově nevhodné, že jsi se zamilovala. A dokonce do nikoho jiného než Clarkova bratra.“ Pohodil hlavou dozadu a zasmál se silněji. „Je to tak velká ironie.“

Odmítla poskytnout mu uspokojení tím, že by popřela nebo potvrdila jeho předpoklad. Její vztah ke Keyovi, který i pro ni samotnou byl obtížně definovatelný, nebyl v žádném případě Randallovou věcí, alespoň kromě toho, že byla dosud legálně jeho manželkou. Citově se k němu necítila vázána už dokonce ani před tím katastrofálním víkendem ve Virginii.

Dopil drink. „Je pozdě. Měli bychom si raději odpočinout. Máme letenky do Washingtonu na deset hodin zítra dopoledne.“

„Já do Washingtonu nejedu.“

Ohnul se, aby zvedl boty. Pomalu se narovnal. „To víš, že pojedeš. Všechno už je zařízené.“

„Tak to odvolej. Nejedu.“

„Prezident Spojených států nás má přijmout v oválné pracovně.“ Začal rudnout ve tváři.

„Vyřiď mu, že se omlouvám. Nestihnu to.“

Zamířila do ložnice. Randall vyskočil z pohovky, popadl ji za paži a přivlekl nazpět. „Projdeš tímhle vším krok za krokem se mnou, Laro.“

„Ne, neprojdu, Randalle,“ ujistila ho a vytrhla se mu. „Upřímně řečeno, jsem překvapena, že se chceš dělit o světla ramp. Když jsi opouštěl Washington, byl jsi paroháč a terč posměchu. Vracíš se jako hrdina. Pravděpodobně tě pozvou, aby ses zúčastnil všech možných televizních talk show, abys napsal knihu – mohl by z ní být v budoucnu třebas úspěšný film. Už zase jsi zcela důvěryhodný a prezident ti bude znovu naslouchat. Proč bys tam chtěl mít mě, abych tě připravovala o pár paprsků reflektorů a připomínala každému tu velkou černou kaňku na tvé kariéře?“

„Abych zachoval dekorum,“ pravil s chladným úsměvem. „Jsi pořád ještě moje manželka. Chci ti odpustit tvou postelovou epizodu s Keyem Tackettem. Koneckonců sis myslela, že jsem mrtvý.“

„Nevytahuj na mě tuhle moralistickou pózu, Randalle. Mučený manžel, který i nadále odpouští své nevěrné ženě.“ Její slova byla plná pohrdání. „To je ta póza, kterou jsi zaujal, když fotky, jak jsem vystrkována z Clarkovy chaty, naplnily novinové stánky. Méně by už kdokoli hádal, že jsi měl milostné aférky skoro ode dne naší svatby.“

„Nikdy jsem se ti k tomu nepřiznal,“ odvětil chabě. „Dohaduješ se o tom ve vlastním zájmu.“

„A také se dohaduju, že jsi nežil ani v Montesangre v celibátu. Když ses skamarádil se svými strážci, jsem si jistá, že ti to zařídili.“

„Velice chytrý odhad, Laro. Opravdu jsem se těšil z velice uspokojivého fyzického vztahu, když jsem byl v zajetí. Byla to krásná dívka, malá a jemná s ebenovýma očima. Vášnivě toužila po tom, aby mi působila rozkoš bez ohledu na to, co jsem od ní požadoval. Vůbec se nehodila pro partyzánskou válku, přestože byla oddána revoluci i svému vzdálenému bratranci Emilio Sánchezovi Perónovi.

Když zjistil, že se stala mou milenkou, rozpáral ji. Myslím, že na ni žárlil. V mládí si byli velice blízcí. Nebo se možná bál, že by láska ke mně zeslabila její loajalitu. V každém případě tím ukončil velice příjemné rozptýlení.“

Laře se udělalo z tohoto příběhu i z toho, jak arogantně ho Randall podal, špatně. Řekla: „Měla jsem se s tebou rozvést, než jsme odjeli do Montesangre.“

„Možná, ale tehdy jsi byla těhotná. To ti ty věci ztížilo.“

„Ano, protože jsi mi vyhrožoval, že bys mi děťátko sebral, pokud bych s tebou nezůstala.“

„A taky bych to udělal. Byla jsi cizoložná žena, žádný vzorný rodič. Který soud v zemi by svěřil novorozeně do péče děvce Clarka Tacketta?“

Položil tutéž otázku před pěti lety. Věděla, že to nebyla prázdná hrozba. Kdyby požádala o rozvod a odmítla s ním opustit vlast, využil by všech možností jak získat dítě do zákonné péče. Ona by s ním bojovala třebas až k Nejvyššímu soudu, kdyby nemusela brát ohled na jedinou věc – na Ashley. Během let, které byly pro její rozvoj nejdůležitější, by se o ni tahali, víc jako o nějakou věc než jako o lidskou bytost. To by téměř znemožnilo, aby z ní vyrostlo spokojené šťastné dítě. Takový osud jí nepřála.

„Tvé urážky se mě nemůžou dotknout, Randalle, protože tě nemám ráda. A ty nemáš rád mě. Proč máme prodlužovat dále tenhle mýtus?“

„Dekorum je pro můj druh práce velmi důležité,“ řekl s přehnanou trpělivostí. „Jsi ozdoba, Laro. Vždycky jsi byla. Většina žen jimi je. Čím jsou chytřejší a hezčí, tím lépe, ale vždycky jsou jenom trošku víc než petržel na čerstvém žebírku.“

Znechucena otočila se k němu zády.

„Zaznamenal jsem tvé námitky,“ řekl blahosklonným tónem, který ji ještě víc rozčílil. Pak se usmál. „Momentálně shledávám tuhle tvou novou odbojnou akci docela vzrušující, ale už mě unavuje. Co kdyby sis ji nechala na nějakou vhodnější dobu, co říkáš? Pojedeš se mnou do Washingtonu, budeš trpělivě stát po mém boku, stejně jako jsi mě následovala do Montesangre a vykonávala své povinnosti jako oficiální hostitelka.“

„Ani mě nenapadne.“ Postavila se mu rozhodně a nebojácně. „Kvůli hroznému utrpení, kterým jsi prošel, jsem ti chtěla poskytnout výhodu pochybnosti. Ale ani ty tři roky zajetí tě nezměnily, Randalle. Jsi stejně sobecký a pánovitý, jaký jsi vždycky byl. Možná ještě víc, protože dnes cítíš, že svět je ti dlužen za to, co jsi vytrpěl.

Jsem ráda, že jsi naživu, ale nechci s tebou mít nic společného. Nemysli si, že mě dokážeš přesvědčit o něčem jiném. Je to skončeno a je to tak už léta.

Jela jsem s tebou do Střední Ameriky výměnou za Ashley. Souhlasila jsem, že tam zůstanu rok po jejím narození. Bylo to jenom několik týdnů před tímto termínem, když byla zavražděna. Přišla jsem o ni stejně,“ řekla zatvrzele. „A teď, když je mrtvá, jsou tvé hrozby bezcenné. Nemáš žádný vyjednávači prostor, protože jsem už přišla o všechno, co pro mě mělo cenu.“

„A co bratr Tackett číslo dvě?“

„Keyovi nemůžeš nic udělat.“

„Že ne?“ zeptal se medově. „Když tak čtu mezi řádky, řekl bych, že chová svého bratra ve velké úctě. Mysli na to, Laro.“

Hrozba byla sice jemná, ale velice reálná. Ovládla výraz obličeje, aby mu neprozradila svůj poplach. „Přece bys mu nic neprozradil.“

Zasmál se. „Přesně, jak jsem hádal. On to neví. Je to pořád naše malé tajemství.“

Chvíli se na něho dívala a pak se zlomyslně zasmála. „Tentokrát, Randalle, jenom blufuješ.“ Zamířila do ložnice, ale u dveří se otočila zpět. „Kašlu na to, co uděláš, pokud mě do toho nebudeš míchat. Jeď si do Washingtonu. Objev se na titulních stranách. Poplácávej si po rameně s prezidentem. Staň se hvězdou. Navazuj si jaké chceš poměry. Rozvod, kterým jsem ti hrozila před mnoha lety, se teď stane skutkem. Okamžitě o něj požádám. A odnynějška, jestli chceš, abych ti odpovídala, mě oslovuj jako doktorku Malloryovou. Na tvoje jméno už neslyším.“

Vklouzla do ložnice a třískla za sebou dveřmi.

KAPITOLA DVACÁTÁ ŠESTÁ

Janellen si proti slunci zaclonila oči, když netrpělivě vyhlížela Keyův žlutý automobil. Když ho zahlédla, jak zahýbá ze silnice, vykřikla: „Mami, už je tady!“

Key jim zatelefonoval z letiště, aby jim oznámil, že právě přiletěl a bude brzy doma. Předchozí večera volal z Houstonu. „Marnotratný syn se vrací. Porazte tučné tele.“

Janellen sice tak daleko nezašla, ale uložila Maydaleové, aby připravila sváteční večeři. Key byl živ a zdráv! Vrátil se!

Seběhla po schodech a postavila se přímo do cesty blížícímu se lincolnu, který donutila zastavit. Položila ruce na kapotu, zasmála se na Keye skrz přední sklo a pak doběhla na levou stranu vozu a vrhla se mu do náruče, když vystupoval.

„Au, dej mi pozor na polámaná žebra.“ Nabyl zase rovnováhu a objal ji a pak ji podržel v natažených pažích. „Copak mě klame zrak? Ty vypadáš senza.“

„Kdepak,“ protestovala upejpavě.

„Poznám, že někdo vypadá senzačně. Co je novýho? Něco určitě.“

„Dala jsem se ostříhat a udělat trvalou, to je všechno. Zrovna jsem seděla pod sušákem u kadeřnice, když tam někdo přiběhl a ukázal na televizi. Zrovna vysílali zprávy o tom, že ty, doktorka Malloryová a její manžel jste odjeli z Montesangre a vracíte se přes Kolumbii domů. Když jsem tě uviděla na obrazovce, málem se mi zastavilo srdce.“

Úsměv mu zmizel z tváře. „Jo, byl to nabitej tejden.“ Potom ji štípl do tváře a řekl: „Ten tvůj novej účes se mi líbí.“

„Mámě ne. Tvrdí, že je příliš odvážný pro ženu mého věku. Taky si to myslíš?“ zeptala se ustaraně.

„Řekl bych, že je po čertech sexy.“

„Ale, děkuju vám uctivě, pane.“ Naznačila poklonu.

„Hmm. A naučila ses taky flirtovat.“ Položil si ruce na hýždě a kývl hlavou, když si ji prohlížel od hlavy k patě. „Děje se snad něco, o čem bych měl věděl?“

„Ne.“ Odpověděla příliš rychle a příliš vzrušeně. Jestli její tváře vypadají tak horké, jak je cítí, bratr hned pozná, že lže.

„Cato se tady pořád motá, viď?“

Pokusila se nezasmát se, ale nebyla schopná zadržet radost, která se jí zmocnila při samotné zmínce jeho jména. Vyvolalo to vzpomínky na hodiny, strávené mazlením v obýváku pozdě do noci, kdy vedli šeptem spor o to, zda je jejich romance správná nebo ne – ona podporovala první názor a on ten druhý – a plánovali budoucnost, o níž ona tvrdila, že je před nimi a on zase, že vůbec neexistuje.

I když vedli spor o povaze a životaschopnosti jejich lásky, láska to byla. Kromě možnosti, že by ji dovedli do konce a mohla být s Bowiem celých čtyřiadvacet hodin denně, Janellen nemohla být šťastnější.

Toto štěstí bylo průhledné, zejména pro jejího chápavého bratra. Na tváři se mu objevil široký úsměv. „Ať je na tebe hodnej. Jestli nebude a já se to dovím, tak ho chytím, utrhnu mu koule a dám je sežrat psovi. Řekni mu, že mu to vzkazuju.“

„Nic takového bych mu nikdy neřekla!“ prohlásila. „Není to pro dámu vhodné.“ A pak se zasmála své soukromé vzpomínce, když si vzpomněla na šokující výraz, který použila, když se chtěla ujistit, že nepřestala Bowieho zajímat. Nelitovala toho. Zabralo to.

Vzala Keye za ruce a otočila ho směrem k domu. „Musíš být vyčerpaný. Nechala jsem Maydaleovou, aby ti nově povlékla postel. Můžeš do ní padnout, hned jak se navečeříš a dáš si pořádnou horkou koupel.“

Náhle se zastavil a Janellen vzhlédla. Z verandy je pozorovala Jody. Vypadala velmi dobře. Zřejmě byli lékaři přece jenom zbytečně vyplašení a jako obvykle měla pravdu Jody. Dařilo se jí lépe přes jejich zlověstné předpovědi.

V posledních několika dnech se u ní projevovaly viditelné příznaky zlepšení. Tvrdila, že se cítí líp a má více energie. Byla čilá a nedělala cavyky, když si měla brát léky. Dokonce snížila spotřebu cigaret na dva balíčky denně. Včera obnovila pravidelné návštěvy u kadeřnice.

Janellen pochybovala, že by to byla náhoda, že Jody ožila onoho dne, kdy se dozvěděly, že Key opustil Montesangre. Přes časté hádky se matka a syn měli hluboce rádi.

„Ahoj, Jody.“

Tón jeho hlasu byl zdrženlivý, opatrný. Vzpomněl si na ty zraňující, nedomyšlené věci, které mu Jody řekla, než ji opustil. Jody si také musela až příliš připomínat svá zatvrzelá slova. Její tenké rty sebou jedenkrát cukly, jako by zakoušela nepříjemné hryzení.

„Vidím, že ses vrátil celej.“

„Více méně.“

Janelleniny oči těkaly od jednoho k druhému, protože si zoufale přála udržet tohle nevyhlášené příměří v platnosti. „Pojďme dovnitř a dejme si před večeří aperitiv.“

Jody vešla do obýváku před nimi. Odmítla pití, ale zapálila si cigaretu. „Četla jsem, že povstalecká armáda ti zabavila letadlo.“ Vypustila obláček kouře vzhůru ke stropu.

„To je pravda. Díky.“ Vzal si whisky s ledem, kterou mu sestra nalila. „To nevadí. Ten chlápek, co nám ho pronajal, doufal, že se rozsekáme nebo že nastane nějaká podobná katastrofa, aby dostal pojistku. Potřeboval peníze v hotovosti mnohem víc než to letadlo.“

„Říkala jsem si, že to nějak tak bude. Kšeftuješ s tak bezohlednými lidmi.“

„Když už je řeč o bezohledných lidech,“ řekla Janellen ve snaze vyhnout se jakékoli nepříjemnosti, „Darcy Winstonová byla u kadeřníka, zrovna když jsem si dala dělat trvalou. Vyprávěla o své dceři Erice a o tom, jak se s Tannerem Hoskinsem nedokážou přestat osahávat. Říkala, že by je musela postříkat hadicí, aby je to přešlo.“

Key se rozesmál. Janellen se na něho podívala zmateně. „Všichni se smáli, když to řekla. Mně to nedošlo.“

„Ale, pro boha svatého, Janellen,“ řekla Jody netrpělivě.

„Co?“

„To nevadí,“ odvětil Key, „pokračuj. Co jiného ještě paní Winstonová řekla?“

„Když začali vysílat zprávu o tobě a doktorce Malloryové, odstrčila každého z cesty a televizi přímo hltala. Když oznámili, že pan Porter ve skutečnosti není mrtvý, udělala tam úplné představení.“

„V jakém smyslu?“ Key se už nesmál.

„Jak se rozchechtala. Nikdo jiný si nemyslel, že je to směšné. Ona jásala. Čestně, ta ženská je úplně nemožná.“

„Je to jenom bezvýznamná vášnivá děvka,“ řekla Jody a odklepla popel do popelníčku. „Fergus si myslel, že když se ožení s promiskuitní běloškou, pocházející ze spodiny, dodá jí to automaticky úctyhodnost. Pochopitelně nedodalo. Pod svým módním ohozem je pořád stejná žebrota. Fergus byl vždycky blázen.“

Maydaleová je pozvala k večeři a servírovala Keyovi jeho oblíbená jídla: obalované smažené řízky a pečené hovězí se všemi možnými oblohami. Jako moučník měli dvě páje – jednu s broskvemi a druhou ořechovou – a domácí vanilkovou zmrzlinu.

Janellen očekávala, že se vrhne jako hladový vlk na hody, které mu objednala, ale on jedl střídmě. Smál se, když s ni mluvil, odpovídal jí na všechny otázky, ale ne moc podrobně. Byl zdvořilý k Jody a neřekl nic, čím by ji popíchl nebo vyprovokoval. Na muže, který jen těsně unikl smrti z rukou povstaleckých partyzánů, byl nezvykle zaražený.

Během přestávek v rozhovoru hleděl zadumaně do prázdna a museli ho násilím vracet do přítomnosti, když se rozhovor obnovil.

Po večeři se Jody omluvila, že půjde nahoru do svého pokoje sledovat televizi. Než odešla z jídelny, podívala se na něho a řekla: „Jsem ráda, že jsi v pořádku.“

Hleděl za ní zamyšleně.

„Opravdu to tak myslí, víš,“ řekla Janellen klidně. „Myslím, že o tebe měla větší starost než já, a já jsem kvůli tomu šílela. Ten den, kdy jsme uslyšeli, že jste živi a zdrávi a na cestě domů, u ní nastal opravdový obrat.“

„Vypadá líp, než když jsem odjížděl.“

„I ty sis toho všiml!“ zvolala. „Já si to myslím také. Myslím, že se jí daří dobře.“

Natáhl se a pohladil ji po tváři, ale usmíval se smutně.

„Ještě něco, Keyi, co se týká maminky. Včera, když jsem přišla domů z práce, nemohla jsem ji najít a prošla jsem celý dům. Hádej, kde byla. V Clarkově pokoji a probírala se v jeho věcech.“

Už nebyl roztržitý; náhle zpozorněl a projevoval zájem.

„Podle toho, co vím, nebyla v té ložnici od doby, co jsme tam vybírali Clarkovi pohřební oblek. Co ji to popadlo, že tam šla nyní?“

„Probírala se jeho věcmi?“

Přikývla. „Papíry, diplomy, ročenkami, různými památkami, záznamy, které napsal, když byl senátorem. A plakala. Neplakala ani tehdy, když ho pohřbívali.“

„Já vím. Pamatuji se.“

V té chvíli ji napadlo, že Key teď vypadá podobně jako tenkrát nad bratrovým hrobem. I když se jeho jednání a to, co říkal, zdálo normální, měla pocit, že jsou to jen naučená gesta, stejně jako po Clarkově smrti. Měl otřesený a ztracený výraz, jako by se mu stalo něco, čemu nerozumí.

Během dnů, které následovaly po smrti jejich bratra, byla příliš ponořená do svého vlastního smutku a nestarala se o Keyův, i když by ji pravděpodobně briskně odmítl, kdyby se o to pokusila. Kromě toho by měla pocit, že to není vhodné. Pořád to tak cítila. Přesto mu položila ruku na paži a soucitně ji stiskla.

„Četla jsem knihu o úmrtích, aby mi pomohla vyrovnat se s Clarkovou smrtí. Podle jejího autora, jednoho psychologa, smutek se může stát zpožděnou reakcí. Někdo ho může potlačovat celá léta. Pak ho jednoho dne naráz zasáhne a všecek se provalí. Nemyslíš, že se to stalo mámě?“

Key zůstával zamyšlený a neříkal nic.

„Myslím, že je to nějaký takový průlom,“ řekla Janellen. „Možná že se konečně vyrovnává s tím, že ho ztratila. Teď když si utřídila pocity možná, že už nebude tak zlá. Docela jste se při večeři shodli. Všiml sis rozdílu v jejím postoji?“ Key se na ni srdečně usmál. „Ty budeš věčně optimistka, viď?“

„Nedělej si ze mě legraci,“ namítla dotčeně.

„Nedělám si z tebe legraci, Janellen. To bylo konstatování myšlené jako poklona. Kdyby byl každý tak bezelstný jako ty, svět by zdaleka netrpěl tolik, jako trpí.“

Hravě ji zatahal za jednu z jejích nových kadeří, ale usmíval se nuceně. „Kdo ví, co donutilo Jody, aby se prohrabovala Clarkovými věcmi? Mohlo to něco znamenat, nebo taky nic. Nečekej od ní mnoho. Věci se nemění tak zásadně, tak rychle. Některé věci se nezmění nikdy. Ty jsi zamilovaná. Jsi šťastná a chceš, aby byli šťastní i všichni ostatní.“

Položila mu hlavu na hruď a přitiskla se k němu pevně. „To je fakt, Keyi. Jsem šťastnější, než jsem kdy v životě byla. Šťastnější, než jsem si myslela, že je možné.“

„Je to vidět a přeji ti to.“

„Ale cítím se vinna.“

Hrubě ji odstrčil. „Co tě to napadá,“ utrhl se na ni rozzlobeně. „Vezmi si všechno, co stojí za to. Vyždímej ze svého vztahu každou kapku radosti. Zasluhuješ si ji. Snášela jsi celé roky to nejhorší od ní, ode mne, od každého. Pro smilování boží, Janellen, neomlouvej se za to, že jsi nalezla štěstí. Slib mi, že už nebudeš.“

Ohromená jeho rezolutností, kývla hlavou. „Dobrá. Slibuju.“

Vtiskl ji pevně polibek na čelo a pak ji zase od sebe odstrčil. „Musím jít.“

„Jít? Kam? Myslela jsem, že zůstaneš dnes večer doma a trochu si odpočineš.“

„Jsem odpočatý.“ Zalovil v kapsách džínsů, aby našel klíčky od auta. „Musím toho spoustu dohnat.“

„Co musíš dohánět?“ Vrhl na ni výmluvný pohled a zamířil ke dveřím. „Keyi, počkej! Chceš říct něco jako pití?“

„Pro začátek.“

„A ženy?“

„Jasně.“

Dohnala ho u hlavního vchodu a donutila ho, aby se jí podíval do očí: „Neptala jsem se tě, protože jsem si myslela, že je to tvá osobní záležitost.“

„Na co ses chtěla ptát?“

„Na Laru Malloryovou.“

„A co s ní má být?“

„No, myslela jsem, že vy dva byste mohli…“

„Myslela jsi, že bych měl převzít Clarkovo místo v její posteli?“

„Zní to odporně, když to říkáš.“

„Je to odporné.“

„Keyi!“

„Musím už jít. Nečekej na mne.“

Než otevřela dveře, Lara vykoukla žaluziemi, aby se přesvědčila, kdo zvoní, a potom spěšně odemkla. „Janellen! Jsem tak ráda, že vás vidím. Pojďte dál.“ Odstoupila stranou a uvedla svého neočekávaného hosta do čekárny.

„Doufám, že vás nevyrušuji. Vypadá to, že k vám vždycky vtrhnu bez ohlášení. Zase se chovám impulzivně.“

„I kdybyste zavolala, nedovolala byste se. Vytáhla jsem telefon ze zásuvky. Někteří reportéři nejsou schopni přijmout ‚ne‘ jako odpověď.“

„Keyovi volali také.“

Když Lara uslyšela jeho jméno, jako by jí šíp proklál srdce. Snažíc se ignorovat tu bolest, sundala krabici knih ze sedadla židle. „Posaďte se, prosím. Chtěla byste něco k pití? Ani nevím, co tu vlastně mám…“

„Nevezmu si nic, děkuji vám.“ Janellen se rozhlédla po nepořádku. „Co tohle všechno znamená?“

„Zmatek,“ řekla Lara s ironickým úsměvem, když usedala na krabici. Unaveně si odhrnula uvolněný pramen vlasů z čela. Po návratu se jí zdálo, že i automatické pohyby si vyžadují hrozné množství energie. „Balím.“

„A kvůli čemu?“

„Odjíždím z Eden Passu.“

Janellen byla možná jediný člověk ve městě, který tu zprávu nepřivítal. V jejím výrazu se smísil úlek se zoufalstvím. „Proč?“

„To je snad jasné.“ V Lařině hlase byla hořkost, kterou nemohla zamaskovat. „Nedaří mi tu tak, jak jsem doufala. Clark se zmýlil, když mi to místo odkázal, a já jsem se zmýlila, když jsem ho přijala.“

Dojalo ji, když uviděla slzy v Janelleniných očích. „Lidi v tomhle městě jsou tak hloupí! Jste nejlepší lékař, jakého jsme kdy měli.“

„Jejich názor na mě nemá co dělat s mou kvalifikací jako lékařky. Ustoupili před nátlakem.“ Bylo zbytečné uvádět Jody Tackettovou jako osobu odpovědnou za bojkot.

Janellen to již věděla a cítila se spoluvinná. „Je mi to líto.“

„Já vím, že je. Děkuji vám.“ Obě ženy se na sebe usmály. Kdyby okolnosti byly jiné, mohly by se stát velmi dobrými přítelkyněmi. „Jak se daří vaší matce? Bylo léčení úspěšné?“

Janellen jí vyprávěla o značném zlepšení Jodyina zdraví. Lara nechtěla srážet její optimismus, ale pokládala za svou profesionální povinnost vnuknout jí trochu více realismu. „Ráda slyším, že se cítí lépe, ale dávejte dál na ni pozor. Musí dál brát léky, dokud jí lékař nedá jiné pokyny. Doporučuji časté, opakované prohlídky. A než definitivně odmítnete myšlenku na operativní zákrok k rozšíření krční tepny, doporučovala bych další důkladné vyšetření.“

„Nemyslím, že by s tím máma souhlasila, ale jestli si všimnu známek stresu, anebo, nedej Bože, dojde-li k další mdlobě, budu na tom trvat.“

Povídaly si ještě několik minut a pak se Janellen zvedla k odchodu. U dveří řekla: „Viděla jsem vašeho manžela v The Today Show dnes ráno. Vysílali záznam, jak ho přivítal prezident.“

„Ano, viděla jsem to také.“

„Reportér se ptal, proč nejste s ním. Odpověděl, že jste byla tak přetažená ze zážitků v Montesangre, že jste nebyla schopna ho do Washingtonu doprovázet.“

Vztekalo ji, že Randall vystupuje jako její mluvčí a vydává nepravdivé informace. Dala mu své stanovisko jednoznačně najevo, když byli v Houstonu. Zůstala zamčená ve své ložnici v apartmá, dokud si nebyla jistá, že odjel z hotelu na letiště, aby chytil letadlo do Washingtonu. Neřekli si ani sbohem.

Randallovy omluvy její nepřítomnosti ve Washingtonu byly sobecké, ale nemohla udělat nic, co by mu v tom zabránilo, kromě přímé konfrontace. Jenomže to nestálo za další osobní setkání. Příště se setkají až před rozvodovým soudem, a tam by měla mít advokáta, který bude mluvit za ni.

„Muselo to být…“ Janellen zaváhala, a pak odvážně pokračovala. „Nedovedu si ani představit, jak jste se musela cítit, když jste přišla na to, že byl celou tu dobu naživu.“

„Ne, to si určitě nedovedete představit.“

V duchu spatřila Lara znovu Randalla ležícího ve vaně. Uslyšela své výkřiky, které se odrážely od nevkusných kachlíkových stěn, uslyšela praskot lámajícího se dřeva, když si Key razil cestu dveřmi a ucítila, jak se kolem ní uzavírají jeho ruce. Ukryla tvář na jeho prsou. Původně si mysleli, že Randall je mrtvý.

Ale probudil se zpět k životu.

Od toho okamžiku se jí Key už nedotkl, dokonce ani nechtěně.

Neexistovala slova, jimiž by se dala popsat obludnost šoku, který jí způsobilo Randallovo vzkříšení, a tak prostě řekla: „Byla jsem ohromena, že ho vidím živého.“

„Musela jste být, ale přetažená nevypadáte. Proč jste nejela s ním do Washingtonu?“ Vzápětí potom, co položila tuto neomalenou otázku, ji Janellen rychle odvolala. „Promiňte. Jsem neodpustitelně netaktní.“

„Nemusíte se omlouvat. Vaše otázka je na místě. Odpověď je prostá – rozhodla jsem se tam nejet. Politika je Randallův živel, ne můj. Co udělá se svou čerstvou popularitou, je jeho věc. Já o svou popularitu nestojím a přála bych si, aby ji ignorovali i všichni ostatní.“

„Tak to chce i Key.“

Šíp v jejím srdci zakroužil. „Zdá se, že je mu krajně nepříjemné, když se ocitne náhle v centru pozornosti.“

Janellenina sladká tvář se svraštila v mukách, když se prořekla: „Chce zase pryč, na Aljašku. Řekl mi to dnes ráno. Nabídli mu práci kontrolora naftovodu. To je pilot, který hledá místa, kde uniká nafta.“

Lara nepřítomně přikývla.

„Řekl mi, že je to dobře placené a že potřebuje změnit prostředí. Připomněla jsem mu, že právě změnu prostředí zažil, ale on mi na to řekl, že cesta do Střední Ameriky se nepočítá. Nechci, aby odjel,“ řekla s neskrývaným strachem. „Ale teď, když je mámě lépe, obávám se, že ho tu už nic neudrží.“

„Myslím, že ne.“ Její hlas zněl dutě.

„Mám o něho takovou starost,“ pokračovala Janellen. „Nejdřív jsem si myslela, že je prostě unavený z toho utrpení, ale už jste zpátky týden, a on se z toho ještě neprobral.“

Lara se okamžitě vyplašila. „Je nemocný?“

„Ne, nemocný není. Aspoň ne fyzicky. Je uzavřený. Oči mu už nejiskří. Dokonce ani neřve, když se naštve. To mu není vůbec podobné.“

„To tedy není.“

„Jako by někdo vytáhl ze zásuvky šňůru a přerušil přívod elektřiny, která Keye napájela.“

Lara nevěděla, jak na to má reagovat.

„No,“ uzavřela Janellen nešikovně. „Prostě jsem si myslela, že vám to řeknu.“

Zaváhala, jako by chtěla ještě něco říct. Lara si lámala hlavu, zda ví, že spolu spali. Určitě to nemohla vědět… ale možná, že to uhodla.

„Kdy odjíždíte z města?“

„Nemám žádný časový plán; prostě až všechno zabalím. Ještě jsem se ani nestačila dohodnout s realitní kanceláří o prodeji domu.“

„Odstěhujete se do Washingtonu?“

„Ne,“ odpověděla stroze. Méně ostrým tónem dodala. „Nemám žádné specifické plány.“

„Vy už balíte a chcete odjet, a ani nevíte, kam půjdete?“

„V tom je ten vtip,“ odvětila Lara se slabým úsměvem.

Janellen to ohromilo, ale slušnost jí bránila, aby vyzvídala dál. „Až budete znát svou novou adresu, mohla byste mi ji laskavě poslat? Já si uvědomuji, že mezi vámi a námi Tacketty panuje zlá krev, ale chtěla bych s vámi zůstat v kontaktu.“

„Vy s tou ‚zlou krví‘ nemáte nic společného,“ řekla Lara laskavě. „Budu ráda, když mi napíšete.“

Janellen vypadala, jako by váhala, zda je vhodné, aby to udělala nebo ne, ale nakonec Laru rychle objala a pak seběhla dolů k autu.

Lara ji sledovala, dokud nezmizela z dohledu. Potom pomalu zavřela dveře, symbolicky tak končíc další kapitolu svého života. Tato Janellenina návštěva byla pravděpodobně poslední kontakt, který měla s rodinou Tackettových.

Janellen a Bowie se pevně objímali na pohovce v obýváku. Všechna světla byla zhasnuta. Jody odešla do svého pokoje před několika hodinami. Key byl jako obyčejně pryč.

Bowie byl napolo stočen na polštářích v koutě pohovky a Janellen mu ležela na klíně. Namísto o polštář si opírala hlavu o jeho rameno a bezmyšlenkovitě mu brnkala na nahou hruď pod rozepnutou košilí.

„Bylo to tak smutné,“ šeptala. „Stála tam uprostřed všech těch krabic a vypadala, že vůbec neví, co by měla udělat dál.“

„Možná žes ji špatně pochopila.“

„Nemyslím, Bowie. Vypadala, jako by neměla na světě jediného přítele.“

„To nedává smysl. Právě zjistila, že její mrtvej manžel je naživu.“

„Já tomu taky nerozumím. Proč není s ním? Kdybych si myslela, že jsi mrtvý, a objevila, že nejsi, nikdy bych tě už nepustila z dohledu. Miluji tě tak moc…“ Zvedla hlavu. „Už to mám. To je ono. Doktorka Malloryová už svého manžela nemiluje. Možná že se zamilovala do někoho jiného.“

„Tak se uklidni. Pleteš v duchu dohromady věci, který jsou třeba jinak.“

„Například?“

„Například že je něco mezi doktorkou a tvým bratrem.“

„Ty si to myslíš taky?“ zeptala se ho vzrušeně.

„Já si nemyslím nic. Myslím si, že si to myslíš ty. Odletět si jenom ve dvou do Střední Ameriky a nechat se chytit od partyzánů je pěkně romantická historie. Docela jako v kině. Ale nevkládej do toho něco, co tam není.“

Zatvářila se mrzutě a připustila, že milostné dobrodružství mezi Keyem a Larou jí přišlo na mysl. „Oba se zdají od návratu tak hrozně nešťastní. Key má chuť odejít.“

„Byl vždycky tulák. Sama jsi mi to říkala.“

„Tentokrát je to víc než cestovní vášeň. Nežene se za novým dobrodružstvím, ale před něčím utíká. A stejně je na tom doktorka Malloryová. Nechová se jako manželka, jejíž milovaný manžel vstal z mrtvých.“ Zatvářila se. „Podle toho, co jsem viděla v televizi, bych jí to nevyčítala. Vypadal jako totální blbec. A kromě toho není ani zdaleka tak hezký jako Key.“

Bowie se zachechtal. „Máš obrovskej sklon k romantice, víš o tom?“

„Key tvrdí, že jsem zamilovaná a chtěla bych, aby všichni ostatní byli stejně šťastní jako já. Má pravdu.“

„O tom, že chceš, aby všichni byli šťastný?“

„O tom, že jsem zamilovaná.“ Podívala se mu do cituplných očí s neskrývanou láskou. Hladíc ho po tváři, zeptala se se vší vážností: „Kdy, Bowie?“

Tohle téma se objevovalo často. Pokaždé, když k tomu došlo, buď jim rozdmýchalo vášně, anebo je zchladilo. Dnes způsobilo fyzickou roztržku. Bowie se zamračil, uvolnil se z jejího objetí, vstal a začal si zapínat košili.

„Musíme si promluvit, Janellen.“

„Já už dál nechci mluvit. Chci být s tebou. Je mi jedno, kde to má být, pokud budeme spolu.“

Odvrátil rozpačitě oči. „Našel jsem místo, kde by to myslím šlo.“

„Bowie!“ Dalo jí velkou práci, aby udržela hlas na úrovni vzrušeného jevištního šepotu: „Kde je to? Kdy tam půjdeme? Proč jsi mi nic neřekl?“

Zvolil si odpověď na její poslední otázku a pravil: „Protože to není správný, Janellen.“

„Ten pokoj se ti nelíbí?“

„Ne, pokoj je v pořádku. Je to…“ Odmlčel se a zavrtěl zoufale hlavou. „Nelíbí se mi, že se sem plížím každý večer jako nějakej malej kluk, hraju si s tebou potmě, hádám tvý pocity a musím ti šeptat, jako bychom byli v nějaké zatracený veřejný knihovně, a nakonec zase utíkám zadníma dveřma. To není vůbec dobrý.“

„Ale kdybychom si našli místo, kam bychom mohli chodit…“

„Tak by to bylo ještě horší. Jsi příliš vznešená dáma, aby ses plížila zadníma dveřma do motelu kvůli krátkýmu pomilování.“ Zvedl ruce, aby zarazil její protesty. „A další věc, možná si myslíš, že bychom to dokázali, aniž by na to někdo přišel, ale to se pleteš. Nedokážeme. Jsem v Eden Passu dost dlouho, abych věděl, jak rychle a přesně se tu šíří šeptanda. Pokoušet osud je příliš riskantní.

Dřív nebo pozdějc se to dostane k tvý mámě. Pravděpodobně na mě přijde s pistolí nebo na mě poštve policajty. Já už nějaký ty rvačky zažil. Jestli mě rovnou nezastřelí, tak to přežiju. Ale ty ne. Ty jsi neprožila ani jediný ošklivý den v životě. Nevěděla bys, jak to zvládnout.“

„Už jsem měla plno trablů.“

„Ale ne takovejch, o jakejch teď mluvím.“

Od svých bratrů se naučila, že muži nemají rádi, když ženy pláčou, a tak se snažila ovládnout se, aby se nerozplakala. „Pokoušíš se z toho vyzout, Bowie? Vymýšlíš si výmluvy, a zatím mě ve skutečnosti už nechceš? Má to co dělat s mým stářím?“

„Zopakuj to!“

Unikl jí malý vzlyk. „Je to ono, viď? Pokoušíš se z toho vymotat, protože jsem starší než ty.“

Byl stejně uražený jako nedůvěřivý: „Ty jsi starší než já?“

„O tři roky.“

„A kdo to počítá?“

„Zřejmě ty. Proto se pokoušíš ustoupit. Mohl bys mít ženu mnohem mladší, než jsem já.“

„Do prdele!“ přecházel dokolečka a v duchu klel. Nakonec se k ní vrátil a pohlédl na ni ztrápeně. „Jak dlouho ti trvalo, než sis vymyslela tuhle pitomost? Pro smilování boží, vždyť já ani nevím, jak jsi stará, a i kdybych to věděl, tak by to nic nezměnilo. To máš o mě tak špatný mínění? Do prdele.“

„A proč tedy?“

Jeho rozčilení se rozplynulo a on si před ni klekl, a chytil ji za ruce. „Janellen, pokud jde o mne, znamenáš pro mne víc než kdokoli, kdo kdy dýchal. Raděj bych přišel o pravou ruku, než abych ti ublížil. Proto jsem si nikdy neměl dovolit s tímhle začínat. Poprvé, když jsem pocítil, že po tobě toužím, jsem se měl sbalit a zmizet z města. Já to věděl, ale nemohl jsem si pomoct.“

Odmlčel se a prohlížel si její tvář s takovou pozorností, jako by si ji chtěl naučit nazpaměť. Přejížděl jí palcem přes třesoucí se rty. „Mám tě rád víc než sám sebe. Proto se s tebou nechci potajmu plížit do nějaké pronajaté ložnice a schovávat se, jako bys byla nějaká štětka, a nechci tě dostat do řečí jako nějakou bělošskou poběhlici.“

Vstal a popadl klobouk. „Tohle ti nechci způsobit. Nikdy.“ Posadil si klobouk a rozhodně trhl krempou. „Tím to končí.“

Lara se lehce opřela hlavou o veřej. „Tohle není dobrý nápad, Keyi.“

„Odkdy je cokoli, v čem jsi zapletená, dobrej nápad?“

Násilím prošel kolem ní. Zavřela zadní dveře, když se přesvědčila, že nablízku není nikdo, kdo by si všiml jeho příjezdu. Byla to zbytečná opatrnost. To, že zaparkoval svůj vyhlášený žlutý lincoln na její příjezdové cestě, bylo jako oznámení v místním rozhlase.

Když se vrátila do pokoje, opíral se o skříňku se zásobami. Podolek košile měl vytažený z džínsů. Byl jako neupravená, vzrušující, sexy připomínka toho, jak ho poprvé spatřila v téže místnosti.

Neřekl si o whisky. Tentokrát si přinesl svou vlastní. Tekutina šplouchala uvnitř láhve, když ji zvedl ke rtům a dal si hlt. Rána na spánku se mu uzavřela, ale na pokožce kolem ní měl ještě modřinu. Žebra na tom byla stejně. Měl drzý výraz a zarudlou pokožku.

„Jsi opilý.“

„Máš pravdu.“

Dala si ruce v bok. „Proč jsi sem přišel?“

„Může velvyslanec Porter vylézt a ukázat se?“ zeptal se posměšně.

„Je ještě ve Washingtonu.“

„Ale zítra bude tady. Ve večerníku byla zpráva:,Hrdinný státník na návštěvě v Eden Passu.‘ Pěkně svinskej kec.“

„Když víš, že tu není, tak proč se ptáš?“

Zazubil se: „Jenom abych tě vyprovokoval. Abych viděl, jestli se ti zrychlí tep při zmínce jeho jména.“

„Myslím, že by bylo líp, kdybys odešel.“ Otočila se k němu chladně zády a otevřela dveře.

Vymrštil ruku okolo ní a zase dveře zabouchl. Potom se opřel dlaní o jejich dřevo a zadržel Laru mezi sebou a dveřmi. V tomto malém prostoru se otočila, aby k němu stála čelem.

„Nikdy jsi neodpověděla na mou otázku.“

„Jakou otázku?“

„O tvý dceři. Jelikož jsme se vrátili živí, chci to slyšet. Bylo to Clarkovo dítě?“

Co chce slyšet? ptala se sama sebe. Co mu chce říct?

Čistou pravdu.

Ach, panebože, jaké osvobozující pohodlí by to bylo! Mohla by mu plně vysvětlit situaci, doplnit neznámé podrobnosti, a až by to udělala, možná že by se Key na ni začal tvářit milosrdněji.

Rozhodující byly polehčující okolnosti. Ironie spočívala v tom, že právě proto, že byly tak rozhodující, musely zůstat utajené.

Zejména před Keyem. Zejména teď, když věděla, že ho miluje.

„Randall byl Ashleyiným otcem.“

V očích mu kmitla lítost. „Seš si tím jistá?“

„Ano.“

Viděla, že mu to není jedno, ale pokusil se to nedat najevo. „Takže jsi mě podvedla, abych riskoval život pro nic za nic.“

„Já jsem tě nepřesvědčovala, abys letěl do Montesangre; ty ses o tom přesvědčil sám. Já jsem nikdy ani nenaznačila, že Clark byl Ashleyin otec.“

„Ale ani jsi to nepopřela.“ Přitiskl se k ní blíž. Jeho dech páchnoucí whisky ji pálil na tváři. „Ty jsi fakt mistrovskej kousek, že jo? Chytrá manipulátorka. Pěkně mazaná kočka.

Nejdřív jsem nemoh pochopit, jak by moh můj racionální brácha mít takovou bezstarostnou aféru s manželkou svého nejlepšího kámoše. Předvedlas mu pěkný svůdný číslo, že jo? Tak jsi ho vydráždila, že nevěděl, čí je. A pak jsi zblbla chudáka Randalla, aby s tebou zůstal. Jakej pitomec! Je to blb, pravděpodobně i lhář, ale ani on si nezasloužil tvoje královský zacházení.“

Sevřel ji rukama v pase a jediným rychlým pohybem si ji přitiskl k sobě. Zabodl jí nos do krku pod uchem.

„Ty ale umíš dostat od chlapa to, co chceš, viď, doktorko? Vymrdáš mu pořádně mozek, ještě než vytáhne ptáka.“

Lara zavřela pevně oči. Ta obvinění byla ošklivá. Zraňovala ji, zejména, když pocházela od Keye. Keye, který více než jednou riskoval život, aby zachránil její, který byl jemný a vášnivý, rozpálený a milující, po jehož dotyku stále toužila a jehož hlas ji strašil i ve snu.

Opíraje se o fakta, tak jak je znal, měl důvod urážet ji. Jeho opovržení bylo založeno na tom, o čem věřil, že je pravda. Byl to omyl, který nemohla opravit – mnohem víc v Keyově než ve vlastním zájmu.

Toužila po něm zoufale. Ale ne takhle. Zvykla si na to, že snášela pohrdání ostatních, ale odmítala pěstovat jeho.

„Chci, abys šel pryč.“

„Ani mě nenapadne.“ Odhodil láhev s alkoholem, vklouzl jí rukama pod sukni a trhl jí kalhotkami. „Jsi všechno, co chci cítit, všechno, co chci ochutnávat, všechno, na co myslím.“ Svými ústy zakryl její a vtiskl na ně vzteklý polibek. „Panebože, měl bych tě nějak odstranit ze svýho světa.“

„Ne, Keyi!“ Stiskla stehna k sobě.

„Co je? Tváříš se, jako bys ještě nikdy nebyla nevěrná.“

Odrazila mu ruku, tápající po jejích ňadrech. „Nech toho!“

„Dlužíš mi to, nepamatuješ? Buď mi doplatíš těch devadesát tisíc, co zbývaj do mejch sta táců, anebo tohle.“ Vecpal jí ruku mezi stehna a začal ji intimně laskat. „Vybral jsem si tohle.“

„Ne!“

„Neboj se, vypadnu před úsvitem. Tentokrát nás tvůj manžel nechytí in flagranti. Jsem chytřejší, než byl můj bratr. A jsem taky lepší. Nebo nejsem?“

„Ne, nejsi!“ vykřikla. „Clark se nikdy nemusel uchylovat k násilí.“

Tím vystřízlivěl stejně rychle, jako když mu kdysi vchrstla do obličeje studenou vodu. Pustil ji, zavrávoral dozadu a začal dýchat rychle a hlasitě.

Protože věděla, z čeho pramení jeho útočnost, pociťovala Lara spíš lítost než vztek. Toužila po tom, aby se mu mohla dotknout tváře, nechat proběhnout prsty hlubokými prameny vlasů visícími mu do čela, usmířit ho, říct mu, že lituje, že ho zranila tím nejhorším možným způsobem – tím, že ho nepříznivě srovnala s Clarkem.

Místo toho musela trvat na svém prohlášení a pozorovat, jak ohrnuje s odporem rty nad bratrovou odloženou, cizoložnou děvkou.

Změřil si ji očima a odfrkl opovržlivě. „Ne, jsem si jistej, že nemusel. Uklidni se, doktorko. Přede mnou jsi v bezpečí.“

Natáhl se za ni, strčil do dveří a otevřel je. Láhev, která se mu připletla do cesty, odkopl. Narazila na zeď a rozbila se.

Vyrazil dveřmi ven, seběhl se schodů a naskočil do lincolnu. Zmáčkl plyn, pneumatiky odhodily štěrk, než zabraly. Uháněl pryč.

Lara zavřela dveře a opřena o ně zády, sklouzla na podlahu. Složila ruce do klína, zlomila se v pase a úpěnlivě rozplakala.

KAPITOLA DVACÁTÁ SEDMÁ

„Tak tohle je ono? Odtud se ti tolik nechce?“ Randall se prošel místnostmi její ordinace a skončil v Lařině kanceláři, kde balila knihy a kartotéky. Přiletěl z Washingtonu do Dallasu – Forth Worthu a pronajal si auto na dvouhodinovou cestu do Eden Passu.

Celé hodiny před jeho příjezdem křižovaly mikrobusy sdělovacích prostředků ulici před ordinací a vyhlížely ho. Když se objevil, shlukl se kolem něho působivý počet reportérů s kameramany.

Jeho utrpení v Montesangre bylo pokáním za skandál, týkající se jeho manželky a senátora Tacketta. Jako vzpurné dítě, které bylo potrestáno a napravilo se, byl teď vřele přijat prezidentem i státním departmentem. Jelikož získal z první ruky podrobné zkušenosti se situací v Montesangre, stal se teď hlavním expertem Kapitolu pro tamní situaci. Pro tisk byl sólokapr.

Lara zůstala uvnitř, zatímco Randall uspořádal improvizovanou tiskovou konferenci. Po několika minutách, po které čelil otázkám, požádal, aby ho omluvili.

„Od návratu jsme měli na sebe s manželkou jen velmi málo času. Jsem si jist, že mě pochopíte.“

Chvíli se dobrosrdečně pochechtávali a pak naložili videokamery a mikrofony do mikrobusů a odjeli. Mnozí houkali a mávali, jako by se loučili s nějakým kamarádem.

Nyní se venku stmívalo, ale Lara ještě v kanceláři nerozsvítila světlo. Pološero víc ladilo s její náladou. Skrývalo jí také tmavé kruhy pod očima.

Protože věděla, že už nikdy Keye neuvidí, plakala po jeho rozzlobeném odjezdu předchozí večer, až docela otupěla. Když odcházel, nenáviděl ji. Vědomí, že ho ztratila, bylo nesnesitelně bolestivé, a podobalo se tomu, co zakoušela, když se v Miami probudila z bezvědomí a uvědomila si, že to, co pokládala za strašnou noční můru, je skutečnost.

Nakonec, někdy kolem druhé hodiny ráno, se sebrala natolik, že se doslala do postele, kde ležela až do úsvitu s otevřenýma očima. Den trávila balením věcí. Horečně pracovala mezi okamžiky, kdy ji přepadala znehybňující deprese, během které jí přestávaly fungovat ruce, a ona jen nepřítomně zírala do prázdna suchýma, pálícíma očima.

Za šera byla její kancelář příjemnější, teplejší, bezpečnější; útočiště před ošklivým zoufalstvím. Dospěla dokonce k tomu, že se jí začaly líbit stěny, které si dal doktor Patton vytáflovat, i zařízení odpovídající mužskému vkusu, a přála si, aby se z této kanceláře mohla těšit ještě celá léta.

„Je to tak provinciální,“ poznamenal Randall, když sebou plácl na koženou pohovku.

„Zařízení je moderní.“

„Já mluvím o celkovém řešení. Vůbec se to k tobě nehodí.“

Neměl ani ponětí o tom, jaká je. „Nemocní nejsou jen ve městech, Randalle. Byla bych tu mohla mít docela dobrou praxi.“ Zavřela krabici a zalepila ji lepicí páskou. „Tedy, pokud bych dostala slušnou příležitost, abych nějakou mohla provozovat.“

„Tohle je území Tackettů.“

„Nesporně.“

„Něco by mě zajímalo.“ Překřížil si nohy s nedbalou elegancí Freda Astaira. „Proč, proboha, když jsi měla na výběr celý kontinent, jsi přišla otevřít si praxi právě sem? Zrovna do Texasu,“ pronesl se zjevným znechucením. „Proč zrovna do města, kde tebou nejvíc pohrdají? Propadla jsi masochismu?“

Neměla v úmyslu líčit Randallovi poslední tři roky svého života. Dokonce ani neměla v úmyslu nechávat ho pod svou střechou. Ale než ho vyhodí, chtěla, aby se dověděl ještě jednu věc.

„Nebylo snadné, abych navázala na svou profesionální kariéru tam, kde jsem ji přerušila,“ začala. „I když jsem byla těžce zraněna a ztratila dítě i manžela během krvavé revoluce, lidé nijak nespěchali, aby mě odpustili. Pořád mě pokládali za Clarkovu děvku.

Zkoušela jsem získat zaměstnání v nemocnicích po celé zemi. V některých mě na základě mých dokladů přijali, než si dali dohromady doktorku Laru Malloryovou s paní Randall–Porterovou, a potom mě svatouškovsky poprosili, abych v zájmu jejich ústavu požádala o uvolnění. To se mi stalo nejméně desetkrát.“

„Takže ses nakonec rozhodla osamostatnit se. Předpokládám, že jsi použila peníze z mé životní pojistky na financování zařízení praxe. Ale to pořád nevysvětluje, proč to bylo zrovna tady.“

„Já jsem si tu praxi nekoupila, Randalle. Dostala jsem ji darem, svobodně a bezplatně. Od Clarka.“ Odmlčela se, aby to zdůraznila. „Byla to jedna z posledních oficiálních záležitostí, které zařídil, než zemřel.“

Chvilku mu trvalo, než tuhle informaci strávil. Když se mu to podařilo, rychle se nadechl. „No, troufám si tvrdit, že si chtěl vykoupit odpuštění za své hříchy. Byl tak dojemně morální.“

„Mohu jen hádat, co ho k tomu přivedlo, ale prosím; myslím, že měl pocit, že mi je to dlužen.“

„A teď předpokládám, že předložíš účet mně. Co ti dlužím za to, že jsi mě doprovázela do Montesangre?“

„Rozvod.“

„Zamítá se.“

„Nemůžeš mi odmítnout nic,“ řekla rozhodně. „S Keyem jsme tě zachránili ze zajetí v tom zoufalém místě! Nebo jsi na to už zapomněl? Copak ti náhlá sláva vygumovala paměť?“

Postupně se mu po tváři rozestřel úsměv. Byl stejně blahosklonný jako tón jeho hlasu: „Laro, Laro, ty jsi ale naivní. I po tom všem, co jsi prožila, nejsi pořád schopná vidět pod povrch věcí, viď? Copak tě tvé zkušenosti o ničem nepoučily? Kde stoupá kouř, tam… atakdál.“ Zakroužil líně rukama. „Nenaučila ses potlačit zdání a uvidět věci takové, jaké jsou doopravdy?“

„Tak fajn, Randalle. Co tím k čertu míníš?“

„Ty si vážně myslíš, že ty a ten potrhlej pilot jste nějak urychlili moje propuštění?“

Jeho hlas se změnil na tichý, syčivý a vychytralý. Způsobil, že jí zježily hrůzou vlasy vzadu na krku. Zmocnila se jí strašná předtucha. „Cos to řekl?“

„Začni ksakru trochu myslet, Laro. Vystudovala jsi lékařskou fakultu s výbornými výsledky. Určitě jsi schopná na to přijít.“

„V Montesangre…“

„Ano,“ pobízel ji, „pokračuj.“

„Emilio…“

„Velmi dobře. A co jiného? Lámej si ještě svou chytrou hlavičku.“

Mentální bariéry byly zamlžené, ale jakmile je jednou rozbila, bylo všechno křišťálově jasné. „Ty jsi vůbec nebyl žádný zajatec.“

Zasmál se. „Chytrá holčička! Nerad vypadám nevděčný, ale nepřikládej si žádné zásluhy za to, že bys mi zachránila život. Můj ‚pětiletý plán‘ jak mu v duchu říkám, se zrovna měl tak jako tak začít realizovat. Tvá komická příhoda s Keyem Tackettem byla jenom vhodný moment, který jsme s Emiliem využili jako urychlovač. Pomohla k tomu, aby rozuzlení bylo mnohem přesvědčivější.“

Lara zírala zděšeně na muže, za kterého byla zákonně provdána, a věděla, že hledí do očí šílence. Byl naprosto klidný, nesmírně výřečný a nebezpečně záludný, nejděsivější portrét zlosyna.

„To všechno byl podvod?“ zašeptala.

Randall opustil koženou pohovku a postavil se blízko ní. „Po tom ránu ve Virginii mnou ve Washingtonu pohrdali. Clark měl mocné spojence, včetně prezidenta. Toho sice Clarkovo chování uvedlo do rozpaků, ale svého chráněnce neopustil. V každém případě až do určité míry.

Na Clarkovu žádost mě jmenoval velvyslancem a dosáhl v Senátu, že mě urychleně schválili. Navenek jsem to přijal mile a skromně, jako by mi udělali kdovíjakou laskavost. Ve skutečnosti jsem tím opovrhoval stejně jako ty, protože jsem věděl, že je to legální forma vyhnanství.

Hned jak jsem přijel na svůj post, jsem začal promýšlet způsob, jak bych se vrátil do Washingtonu jako hrdina. Emilio byl bystrý hoch, jenž měl vlastní ambice, které naplňuje od Pérezovy smrti.“

„To byla vražda.“

„To je jedno, co to bylo. Společně jsme dokázali připravit intriku, která měla každému z nás poskytnout to, co jsme potřebovali. Moje „záchrana“ ve vhodný okamžik musí přinést co největší užitek. Předpokládali jsme, že po svém návratu do Spojených států, místo abych živil zášť proti svým věznitelům, budu naléhat na to, abych byl poslán zpět do Montesangre, znovu otevřel velvyslanectví a obnovil diplomatické styky s novým režimem.“

Lara se nenápadně blížila k telefonu. „Emiliovým režimem.“

„Přesně tak. Na základě mého doporučení prezidentovi bude Emiliův režim brzy uznán. S podporou Spojených států si Emilio zabezpečí absolutní kontrolu. Já budu mít zásluhy za nastolení míru s nepřátelskou zemí, která by mohla být strategicky významná ve válce proti drogám. Po nějaké době bude mé úsilí určitě odměněno jiným důležitým místem v zahraničí nebo ve Washingtonu. To je jiný kafe než být paroháč, že ano?“

„Ty ses zbláznil.“

„Vůbec ne, Laro. Ujišťuji tě, že je to všechno dokonale promyšlené. Po letech se realizace rozbíhá dokonce lépe, než jsme předpokládali. Co teď potřebuji, je milující žena, která doplní můj portrét vzorného diplomata.

Takže, miláčku, zůstaneš věrně a trpělivě po mém boku, budeš se usmívat na novináře a mávat davům, dokud nerozhodnu jinak. Ať tě ani nenapadne, že bys udělala něco, co by to zhatilo.“

Rozesmála se. „Ty jsi zločinec trpící velkolepými halucinacemi. To si vážně myslíš, že se zúčastním toho tvého zrádného ‚pětiletého plánu‘?“

„Ano, myslím, že budeš chtít,“ odpověděl jí klidně. „Copak si můžeš vybírat?“

„Já to shodím. Řeknu jim o Emiliově brutalitě. Zavolám…“

„A kdo bude věřit tobě?“ Zavrtěl smutně hlavou nad jejími iluzemi. „Kdo by věřil něčemu, co řekne žena, kterou přistihli při cizoložství se senátorem Tackettem? Nejsi ani o kousíček důvěryhodnější teď, než jsi byla to ráno, když jsme vyšli z té chaty.“

Ukázal na telefon, k němuž se přisunovala. „Vidím, že se přibližuješ k telefonu, abys zavolala o pomoc. Jen do toho. Jenom se ti vysmějí. Kdo ti uvěří, že by nějaký velvyslanec Spojených států rozpoutal revoluci, jež by byla v rozporu se zájmy země, které slouží?“

„‚Rozpoutal revoluci‘? Co tím chceš říct? Revoluce začala, když… když naše auto bylo… Ne, počkej.“ Zvedla ruku, jako by chtěla odrazil záplavu matoucích myšlenek. Zaplňovaly jí mysl tak rychle, že je nedokázala utřídit.

„Ty se pleteš, má drahá,“ pravil sametově. „Tvá duševní lenost musí být důsledkem toho, že žiješ na vystrkově. Přemýšlej líp. Řekl jsem ‚pětiletý‘ plán. Pochází z doby, kdy jsme přijeli do Montesangre, a ne až když jsem byl unesen.“

Srdce jí začalo bít rychleji. Chytila se za hrdlo, které jí náhle vyschlo. Těsně na dosah bylo něco, čemu by měla porozumět. Něco, na co by si měla vzpomenout. Něco…

Pravda ji zasáhla jako projektil. Z paměti se jí zvedla mlha a pomalu jí znovu proběhly myslí zapomenuté okamžiky, které bezprostředně předcházely léčce.

Hrála si s Ashley na zadním sedadle. Auto se blížilo ke křižovatce. Když zpomalilo, přiběhli ozbrojení muži a obklopili je. Řidič byl zastřelen a zhroutil se kupředu na volant.

Vykřikla. Randall se k ní obrátil „Sbohem, Laro.“ A beze strachu se zasmál.

Naráz vydechla. „Tys to věděl!“ vykřikla. „Ty a Emilio jste zinscenovali přepadení našeho auta! Ty jsi dal zabít naši dceru!“

„Mlč! Chceš, aby tě uslyšeli všichni sousedé?“

„Chci, aby mě slyšel celý svět.“

Udeřil ji přes ústa. A rychle pronesl: „Jsi pitomá? Neměl jsem v úmyslu to dítě zabít. Ty střely nebyly určené jí.“

Ještě než domyslela, co tohle přiznání znamená, sáhla rychle po brašně s fotoaparátem. Zůstala na jejím psacím stole, kam ji položila, a nedotkla se jí ode dne, kdy se vrátila z Montesangre.

Pod rouškou tmy vstrčila ruku do brašny. Prsty sevřela pažbu revolveru. Vytáhla ho, otočila se a zamířila hlavní doprostřed Randallovy hrudi.

„Tohle je poslední příležitost, abys změnila své rozhodnutí.“

Janellen se na Bowieho usmála. „Nehodlám měnit své rozhodnutí. Jsem si jím absolutně, pozitivně a stoprocentně jistá. A kromě toho, odvahu jsi ztrácel ty, ty jsi byl zuřivě proti. Nakonec jsem tě přesvědčila, takže já vycouvat nehodlám a ani tobě to nedovolím.“ Přiložila mu ruku k jeho a uvelebila se mu hlavou na rameni. „Jenom jeďte dál, pane Cato. Nemůžu se dočkat, abychom tam už byli.“

„Jestli někdo uvidí, že řídím tvoje auto…“

„Je tma. Nikdo nás neuvidí. A i kdyby, budou si pravděpodobně myslet, že tě Key zase poprosil, abys mě hlídal před reportéry.“

„Jo, viděl jsem je dneska po celým městě.“

„Doufali, že zachytí letmý pohled na pana Portera.“ Do Janellenina štěstí se vetřela vzpomínka a přinutila ji zamračit se. „Máma se na něho dívala ve zprávách. Když ho viděla, byla fakt naštvaná.“

„Proč by měla být?“

„Protože jí to připomíná ten skandál, Clarka a to všechno kolem. Vynechala večeři a šla nahoru do pokoje.“

„Počkalas na Maydaleovou, než jsi odešla?“

Jak se dohodli předem, sešel se s Janellen u kanceláře Tackettovy společnosti. „Ano. Přišla, aby tam zůstala na noc. Řekla jsem jí, že jedu do Longview na sebevzdělávací seminář.“

„A co Key?“

„Key nikdy nechodí domů před polednem, a někdy ani to ne. Tvrdí, že hraje až do rána poker s Balkym na letišti. Říká, že je jednodušší, když se vyspí tam, než aby jezdil domů. Ať už je to jakkoli, ten se vůbec nedozví, že jsem odjela.“

Bowie vrhal nervózní pohledy na každé auto, které míjeli. „Jsem z toho schovávání celej nesvůj. Určitě se přihodí něco hroznýho.“

„Fakt, Bowie,“ vzdychla si s láskyplným zoufalstvím, „ty jsi ten nejpesimističtější, nejfatalističtější člověk, s jakým jsem se kdy setkala. Před několika měsíci jsi to byl ty, kdo měl něco v trestním rejstříku, ale ve vězení jsem fakticky žila já. Vyměnili jsme si role.“

„Ta tvá se změní, jestli budeš do mě moc dlouho zamilovaná,“ prohlásil mrzutě. „Přijdeš o majetek.“

„Už jsem ti miliónkrát řekla, že je mi to jedno. Moje rodina má spoustu peněz, ale není šťastná. Rodiče se neměli rádi. Jejich antagonismus poznamenal bratry i mne. Cítili jsme to dokonce dřív, než jsme byli natolik staří, abychom tomu porozuměli.

Z Clarka to udělalo perfekcionistu, který si nedokázal odpustit sebemenší chybičku. Key zašel zase příliš daleko opačným směrem a žije, jako by si vůbec ničeho nevážil, i když si myslím, že je to jen obranný reflex. Nechce, aby se někdo dozvěděl, jak moc ho ranila otcova smrt a matčino odmítání.

A ze mě se stal bázlivý, introvertní ťulpas, který se bojí vyjádřit na cokoli opačné stanovisko. Věř mi, Bowie – penězi se nedá koupit ani štěstí, ani láska. A já mám raději tvou lásku než všechno bohatství světa.“

„To je proto, žes nikdy bez bohatství nebyla.“

Na téhle půdě se utkali už tolikrát, že ji zcela zdupali. Janellen byla rozhodnuta, že ani jediný argument nesmí vrhnout stín na nejšťastnější noc jejího života.

„Vím naprosto přesně, co dělám, Bowie. Už dávno jsem legálně dospělá. Miluji tě k zbláznění a myslím, že ty miluješ mě zrovna tak.“

Vrhl na ni pohled a odpověděl smrtelně vážně: „Víš, že jo.“

„A to nám dává sílu, abychom čelili čemukoli. Co by se třeba mohlo stát, co bychom nedokázali porazit?“

„Ale, zatraceně,“ zasténal. „Nepokoušej osud, aby nám to nepředvedl.“

„Bowie,“ řekla se smíchem a zavrtala se mu nosem do krku, „ty jsi ale bubák.“

Darcy si všimla Keye v okamžiku, kdy vešla do Palmy. Seděl na konci barového pultu, schoulený nad drinkem jako lakomý pes nad kostí.

Měla rozjařenou náladu. Fergus byl na schůzi školní rady, která se tradičně protáhne na mnoho hodin. Milovala schůze školní rady. Poskytovaly jí volné večery.

Erika byla v motelu na své směně v recepci. Existovala značná pravděpodobnost, že v pátek večer si odnese domů korunu královny nového školního roku.

Darcy utratila sedm set dolarů, aby Eriku pro tuto příležitost vybavila. Fergus by dostal záchvat, kdyby se to dověděl, ale ona pokládala tato vydání za dobrou investici. Kdyby byla Erika zvolena královnou, zvýšilo by to pravděpodobnost, že se dostane se do lepšího dívčího spolku, až půjde do koleje. Fergus nedokázal chápat jemné cesty, jimiž tyhle věci chodí, ale Darcy ano.

I když měla každý rok nové auto, byla členkou venkovského klubu, nosila drahé šaty a bydlela v největším domě Eden Passu, byla pořád ještě vyloučena z nejvyšších společenských kruhů.

Byla rozhodnutá, že Erika by to měla zvrátit. Erika se měla stát její vstupenkou do každé uzavřené kliky, i kdyby se tam Darcy měla dostat zadními dveřmi.

Keyovo držení těla naznačovalo potenciální hrozbu, ale přesto se rozhodla se k němu přiblížit. Bylo sice pravda, že naposled, když ho viděla, mu plivla do obličeje a on jí vyhrožoval, že ji zabije, ale v těchto dnech se mu moc nedařilo. Třeba když je teď namazanej, mohl by být v přijatelnější náladě.

Vylezla na barovou stoličku vedle něho. „Ahoj, Hape. Bílé víno, prosím. A dej do něho pár kostek ledu.“ Barman se otočil, aby jí připravil drink. Mrkla na Keye. „Ještě seš na mě namíchnutej?“

„Ne.“

„Copak? Naučil ses odpouštět a zapomínat?“

„Ne. Abych byl namíchnutej, musela bys za něco stát. Nestojíš.“

Zkrotila vztek, usmála se na Hapa, když jí obsloužil vínem, a napila se: „Nepřekvapuje mě, že jsi v tak pitomý náladě.“ Když se k němu obracela, dotkla se jeho kolen svými. „Musel to být ale šok objevit, že mrtvej manžel je naživu.“

„Nechci o tom mluvit.“

„To bych řekla, že ne. Je to dojímavý téma. Jestlipak sis s ní aspoň zašukal, než jí hodili velvyslance Portera do vany?“

Keyovy svaly se napjaly, když Darcy řekl, že ano. Pohybovala se na tenkém ledě, ale jediná věc, kterou nedokázala u muže tolerovat, byl nezájem. Dávala přednost slovním i fyzickým urážkám před tím, že by na ni kašlal. A kromě toho byla zvědavá.

„Byla tak dobrá, jak jsi očekával? Ne tak dobrá? Lepší?“

Lepší, odhadovala by podle toho, jak do sebe hodil zbytek svého drinku a naznačil Hapovi, aby mu nalil další. Městem letělo varování, že by člověk musel být opravdový pitomec, kdyby v těchto dnech zkřížil cestu Keyi Tackettovi. Byl agresivní, nedůtklivý a vyhledával rvačku.

Zrovna včera v poledne, přímo uprostřed Texaské třídy, vyhrožoval jednomu žurnalistovi, že mu vrazí jeho kameru do zadku, jestli mu nepůjde z očí. Později se porval u Nagrilovanýho Bobbyho s nějakým venkovským balíkem, který si zaparkoval pickup vedle lincolna blíž, než se to Keyovi líbilo. Svědkové tvrdili, že bude nějakou dobu trvat, než se ten balík zase odváží do Eden Passu.

Údajně byl kteroukoli denní nebo noční dobu na pokraji opilosti a trávil čas na okresním letišti s tím troubou Balkym Willisem. Kdosi tvrdil, že se strefoval ve čtyři ráno do žárovek na fotbalovém stadionu, ale to nebylo prokázáno.

Kdyby ho výkon Lary Malloryové v posteli zklamal, nevadilo by mu, že se ukázalo, že její manžel je živý a zdravý. Ale naopak, čím víc se mu líbila, tím rozzlobenější by byl kvůli vývoji událostí.

Podle toho, co Darcy slyšela, a mohla nyní vidět na vlastní oči, byl Key naštvaný velice.

Její statečnost vyvěrala ze žárlivosti. Pokusila se mu brnknout na jiné citlivé místo. „Hádala bych, že teď už víš, proč byl tvůj bratr ochoten kvůli ní riskovat kariéru.“ Poklesla mu čelist. „To bych ráda věděla, jak vás dva srovnala a kdo dostal lepší známku. Bavili jste se vůbec o tvých kvalitách?“

„Nech těch keců, Darcy.“

Zasmála se. „A takže jo. Hm, to je zajímavý. Tři lidi v jedný posteli, to musí být pořádná tlačenice.“

Key otočil hlavu a zaostřil na ni krví podlité oči zpod těžkých víček. „Podle toho, co jsem slyšel, tys to už dělala v trojce nesčetněkrát.“

Darcy málem vybuchla vztekem, ale hned se zase utišila. Zasmála se hluboce a svůdně. „Jsi zatraceně otevřenej. Bylo to docela prima. Měl bys to taky někdy zkusit. Anebo jsi to už vyzkoušel?“

„Ne na tomhle světadíle.“

Zasmála se znovu. „To je fascinující.“ Přejela mu prstem po ruce. „Umírám zvědavostí, abych se dověděla všechny lechtivý podrobnosti.“

Neodmítl okamžitě její návrh. Povzbuzena hmátla Darcy do kabelky a vytáhla klíč. Zakývala mu s ním pár centimetrů od nosu.

„Má to veliký výhody, když je člověk manželkou majitele motelu. Například má klíč, který otevírá dveře do kterýhokoli pokoje.“ Olízla si jazykem dolní ret. „Co říkáš?“

Maličko se odtáhla, aby se ujistila, že dotyk jeho bicepsu jí vydráždil prsní bradavky tak, aby ztuhly. „Hele, Keyi. Šlo nám to spolu dobře, ne? Co bys chtěl jinýho?“

Dopil drink na jeden ráz. Hodil na pult dost peněz, aby uhradil své pití i Darcyino víno, a postrčil ji ke dveřím.

Neřekl nic, dokud nebyli venku. „Tvoje nebo moje auto?“

„Moje. Tu tvou žlutou ponorku je vidět na kilometry daleko. A kromě toho, když někdo uvidí v motelu moje auto, nic ho nenapadne.“

Jakmile seděli v cadillacu, naklonila se kolem palubní desky a vtiskla mu na rty lehký polibek. Byla to jenom taková chuťovka, zakoketování před dobrotami, které ještě přijdou. „Chyběla jsem ti. Vím, že jsem ti chyběla.“

Zůstával sedět sklesle na sedadle a mrzutě hleděl ven skrz čelní sklo. Darcy se usmívala jako samolibá kočka. Key trucuje, ale ona ho velmi rychle rozehřeje. Kdyby to mělo být to poslední, co udělá, musí mu dokázat, že na Laru Malloryovou je možno zapomenout.

Cadillac uháněl směrem k motelu Zelená borovice.

Jody znala Janellen dobře. To děvče není tak chytré, jak si myslí. Obyčejně vyváděla každá změna Jodyiných zvyků Janellen z míry. Nutila by ji, aby jedla, prosila by ji, aby nekouřila, naléhala by, aby šla do postele a zapřísahala by ji, aby vstala. Kormidlovala ji jako kvočna kuře.

Ale dnes večer, když odmítla večeři, Janelleninu sekýrování chyběl obvyklý důraz. Dokonce už i před dnešním večerem odhalila Jody u Janellen pozoruhodné změny. Její dcera se začala se starat o svůj zevnějšek jako nikdy předtím. Začala se líčit a vlasy si dala natočit do toho krátkého kudrnatého účesu.Obléká se jinak. Nosí kratší sukně a zářivější barvy.

Častěji se směje. Vlastně má až závratně radostnou náladu. Úplně vypadla ze své role, a k lidem, kterých se předtím spíš bála, se najednou chová otevřeně a přátelsky.

V očích jí bliká cosi jako uličnictví, což Jody znepokojivě připomínalo Keye. A také jejího zesnulého manžela. Janellen poprvé v životě něco před matkou tají.

Jody hádala, že je to muž.

Vyslechla Janellen, jak vypráví Maydaleové tu směšnou historku o semináři v Longview, a přitom bylo jasné, že jde na rande s tím svým mužským, možná do toho samého motelu, kam se její otec chodil bavit s některými z těch svých děvek. Tahle špína zanechala v Jodyiných ústech ošklivou pachuť. Copak si to děvče nevzalo nic z toho, co se je pokoušela naučit? Měla by dát pozor, aby nějaký Casanova, který se žene za majetkem, nezničil Janellen život.

Byla zodpovědná za všechny podstatné rodinné problémy a bylo tomu tak od okamžiku, kdy řekla své ‚ano‘ Clarku juniorovi. Kde by byli dnes Tackettové, kdyby ona nepomáhala řídit jejich osudy? Nenechávala nikdy na událostech, aby se vyvíjely svou vlastní rozmarnou cestou, ale řešila všechny krize sama.

Jako tu, o kterou se bude muset postarat dnes v noci.

Pochopitelně, nejdřív se musí proplížit kolem Maydaleové.

Fergusu Winstonovi myšlenky příjemně těkaly.

Pokladnicí školní rady byla sólová sopranistka ze sboru baptistické církve. Tak ráda poslouchala vlastní hlas, že raději přednášela každý detail své pokladní zprávy, než aby rozdala její kopie a nechala ostatní členy rady, aby si je přečetli.

Zatímco probírala bod po bodu položky svým váhavým falsetem, Fergus skryl úsměv nad jeho vlastní příznivou finanční bilancí. Díky relativně mírnému létu, které přilákalo rybáře a táborníky k jezerům a do lesů východního Texasu, zaznamenal motel dosud nejlepší sezónu.

Uvažoval vážně o Darcyině nápadu využít část zisku na vybudování rekreačního sálu s tělocvičným nářadím a videohrami. Darcy mu zatím nikdy neporadila špatně, od okamžiku, kdy ji přijal, aby vedla jeho kavárnu. Měla nos na nápady, které se vyplácely.

Měla ovšem také nadání na utracení každého centíku, který on vydělal. Jako většina ostatních lidí si i Darcy myslela, že není moc chytrý. Protože ji měl rád, nechával ji žít v iluzi, že neví o jejích mimomanželských eskapádách. Zraňovalo ho, že hledá společnost jiných mužů, ale nebylo to tak bolestné, jakým by byl život bez ní.

Slyšel jednou v rozhlase nějaké psychologické povídání o hluboce skrytých příčinách odchylného lidského chování, které mají kořeny v dětství. Takový případ byla bezpochyby Darcy. Litoval ji proto a ještě více ji kvůli tomu miloval. Dokud se k němu bude vracet domů, bude slepý k jejím nevěrám a hluchý k tomu, jak si z něho jeho přátelé i společníci dělají legraci.

Myslela si, že neví o enormních sumách peněz, které utrácí na sebe i Eriku, ale on o nich věděl. Měla-li jeho žena tvůrčí nápady, byl on rozený cifršpion. Věděl do posledního halíře, co mu motel vynáší. Během let se naučil, kam má ukrývat zisky před berním úřadem, kde může být rozmařilý a kde musí výdaje snížit.

Zamaskoval smích tím, že zakašlal. Díky Jody Tackettové šetřil ročně tisíce dolarů. Vždycky doufal, že bude žít dost dlouho, aby viděl svou starou nepřítelkyni umírat. Než se její zdraví zhorší tak, že by mohla přestat vnímat, musí se rozhodnout, zda jí prozradí své malé tajemství.

Načasování by mohlo být rozhodující. Koneckonců se jí vlastně přizná k trestnému činu. Chtěl, aby byla dostatečně při vědomí, aby pochopila celý dopad jeho přiznání, ale zároveň už neschopná cokoli s tím udělat.

Možná že by tomu měl dát formu poděkování. Milá Jody, dřív než se usídlíš na věčné časy v pekle, chci Ti poděkovat. Vzpomínáš si, jak jsi mě ošidila o naftovou licenci? Tož je mi ctí Tě informovat, že…

„Fergusi, jaký je váš názor?“

Soprán vytrhl Ferguse z jeho roztěkanosti. „Myslím, že to bylo vyčerpávající. Pokud nejsou žádné doplňky nebo otázky, navrhuji, abychom přistoupili k pořadu jednání.“

Zatímco místopředseda přednášel první bod dnešního večerního pořadu jednání, Fergus se vrátil ke svým představám o pomstě, které ho naplňovaly uspokojením.

„Tvá zrada mi zabila dceru.“ Lařin hlas zůstával pevný stejně jako její natažené ruce tisknoucí magnum .357. „Ty lumpe, ty jsi zabil mé dítě. A teď zabiju já tebe.“

Když na něho namířila revolver, Randall se odmlčel, ale jen na okamžik. Vzchopil se obdivuhodně rychle. „Pokusila ses o tohle dramatické číslo už v Montesangre, a nefungovalo to. Emilio tě prokoukl stejně jako já teď. Jsi přece lékařka, Laro, a ne vražedkyně. Příliš si vážíš lidského života, abys nějaký zničila.

Nicméně ne každý sdílí tvůj vznešený náhled na lidské bytosti. Takové vznešené ideály nám zabraňují, abychom si vzali, co chceme. Konečný krok je ten jediný, který se opravdu počítá, Laro. Zda ho uděláš, či neuděláš, rozhoduje o úspěchu, či porážce. Člověk musí chtít udělat poslední krok, anebo by vůbec nemusel vyvíjet nějaké úsilí. V tomto konkrétním případě je stisknutí spouště poslední krok, a ten ty nikdy neuděláš.“

„Zabiju tě.“

Maličko zneklidněl, ale přesto pokračoval stejně chladnokrevně dál. „A čím? Nenabitým revolverem? Náboje byly vytaženy, nepamatuješ?“

„Ano, pamatuji. Ale byly tam znovu vráceny. Key měl schovanou další munici v tajné kapse brašny na fotoaparát. Vojáci si jí při prohlídce nevšimli. Nabil revolver znovu, než jsme odjeli z hotelu na letadlo do Kolumbie.“ Natáhla kohoutek. „ A teď tě zabiju.“

„Blufuješ.“

„Tohle je tvůj poslední úsudek, Randalle. A je mylný.“

Ohlušil je výbuch. Tmu nahradilo jasné oranžové světlo a Lara byla odhozena na zeď. Těžký revolver jí vypadl z rukou.

Zastrčil klíč do zámku. Vešli potmě do svatebního apartmá a zavřeli za sebou dveře. Sáhl po vypínači, ale když ho zmáčkl, nic se nestalo.“

„Musí být spálená žárovka,“ řekl.

„Je tady ještě jedna lampa na konci stolu.“

Prošla napříč obývacím pokojem, hledajíc opatrně potmě cestu. Zvědavost, týkající se techniky, ho přiměla, aby vyzkoušel vypínač ještě jednou.

Porucha nebyla v žárovce, ale v krátkém spojení ve vypínači. Když ho znovu stiskl, přeskočila v něm jiskra.

V tom okamžiku nastal v pokoji výbuch.

KAPITOLA DVACÁTÁ OSMÁ

Úder o stěnu vyrazil Laře dech. Když se vzpamatovala, doklopýtala k oknu. Vypadalo to, jako by celou severní část Eden Passu zachvátil požár.

Popadla lékařskou brašnu a odstartovala na plný plyn od domu. Ve spěchu, aby se dostala k vířícímu sloupu černého dýmu, ignorovala všechny dopravní předpisy. Rychle usoudila, že k výbuchu došlo v motelu Zelená borovice.

Dorazila tam několik vteřin po hasičském autě a šerifově hlídkovém voze. Jedno křídlo budovy bylo v plamenech. Pravidelné výbuchy uvnitř ohně vysílaly k noční obloze ohnivé zášlehy. Škody na majetku budou značné. Počet obětí bude záviset na tom, kolik bylo obsazených pokojů. Lara se duševně připravovala na nejhorší.

„Žádné známky po těch, kteří to přežili?“

Šerif Baxter se k ní musel naklonit, aby ji v hučení plamenů uslyšel. „Ještě ne. Panebože, to je hrůza.“

Lara věděla, že hasičský sbor z Eden Passu složený do značné míry z místních dobrovolníků, nebude přes veškeré statečné úsilí schopen tento požár zvládnout. Velitel hasičů měl dost rozumu, že si to uvědomoval také. Proto nevysílal své odhodlané, ale špatně vybavené muže, přímo do ohně, ale dal jim rozkaz, aby se pokoušeli bránit mu v šíření. Požádal o pomoc větší hasičské sbory z nejbližšího okolí.

„A zavolejte někomu z Tackettovy společnosti,“ zařval šerif Baxter. „Támhleta studna je zatraceně blízko, abych zůstal klidnej.“ Zástupce Gus použil policejní vysílačku.

„Šerife, můžu si půjčit přenosný telefon z vašeho auta, abych zavolala do okresní nemocnice?“ Šerif zakýval hlavou.

Vklouzla na místo řidiče do hlídkového vozu a volala. Naštěstí hned dostala spojení s jednou schopnou sestrou na pohotovosti. Vysvětlila jí situaci.

„Dejte okamžitě příkaz ambulancím. Pošlete pohotovostní materiál, anestetika a injekční stříkačky, obvazy i přenosné kyslíkové bomby.“ Měli jen dvě záchranky, takže navrhla, aby požádali o pomoc okolní okresy. „Zavolejte také zdravotnímu středisku a nemocnici Matky Františky v Tyleru. Budeme pravděpodobně potřebovat jejich vrtulníky k transportu nejtěžších zraněných do jejich traumatických center.

Řekněte jim, aby zmobilizovali týmy pro mimořádné události. Oznamte všem oblastním krevním bankám, že budou možná potřeba mimořádné zásoby krve, a udělejte si přehled, jaké typy krve jsou bezprostředně k dispozici. Budou také potřebovat další personál. Zdá se, že nás čeká rušná noc.“

„Tudy!“ Šerif Baxter divoce mával na hasiče, když se k němu vrátila.

Z křídla motelu, které nebylo zničeno prvním výbuchem, bylo slyšet výkřiky. Lara přihlížela se strachem, jak skupina dobrovolných hasičů vchází do hořící budovy. Každou vteřinu je mohla další exploze připravit o život.

Po několika mučivých okamžicích začali vyvádět ven osoby, které to přežily. Dva z hasičů nesli oběti na zádech. Ostatní šli sami, ale Lara mohla vidět, že jsou omráčeni, popáleni a dusí se nadýchaným kouřem.

Dala pokyn hasičům, aby je uložili do řady na zem a potom kolem nich prošla a posoudila jejich zranění. V duchu si zaznamenávala nejvážněji zraněné a rozdávala jediný lék, který v tomto okamžiku měla k dispozici – povzbuzení.

Zvuk sirén nemohl být nikdy vítanější. Dorazila první ze záchranek. Vyskočili z ní tři saniťáci. Spolu s nimi rychle začala zavádět raněným kapačky, dávat jim kyslíkové masky a ukazovat, kteří z nich by měli být okamžitě odvezeni do nemocnice. Saniťáci vyložili několik krabic pohotovostních zásob pro její potřebu a spěchali pryč se zraněnými pasažéry.

Ostatní na ni hleděli s očima skelnýma bolestí. Doufala, že pochopí, jak obtížné je hrát si na pánaboha a rozhodovat, kdo by měl jet a kdo by měl zůstat.

Hasiči uskutečnili další výpady do plamenů. Počet lidí, kteří přežili, vzrůstal, ale to Laře ztěžovalo možnost, aby se věnovala každému z nich. Dva byli v šoku, několik plakalo, jeden vzdychal v agónii. Někteří upadli do bezvědomí. Dělala, co mohla, aby poskytovala nejdůležitější první pomoc.

Klečela vedle raněného muže a vázala mu škrtidlo na otevřenou frakturu loketní kosti, když nějaké auto zabrzdilo nebezpečně blízko ní. Otočila hlavu, doufajíc, že uvidí další záchranku.

Darcy Winstonová vyklopýtala z levé strany svého eldorada. „Eriko!“ vykřikla, „Ach, panebože, Eriko. Viděl někdo mou dceru?“

Zamířila k budově a vnikla by přímo do hořícího pekla, kdyby ji jeden z hasičů nezachytil a nestrhl nazpět. Zápasila s ním. „Moje dcera je uvnitř!“

„Ach, ne,“ zasténala Lara. „To ne.“ Byla dívka, s níž navázala tak okamžitý kontakt, jednou z obětí? Hledala Eriku Winstonovou mezi zachráněnými, ale nebyla tam.

„Milosrdný Bože.“

Když uslyšela Keyův hlas, Lara se otočila a s bleskovou jasností pochopila, že přijel spolu s Darcy. Ponechávajíc osobní ohledy stranou, řekla mu: „Pomoz mi, Keyi. Já to sama nezvládnu.“

„Jdu pro helikoptéru. Cestou zavolám sestře a pošlu ji sem, aby ti pomohla.“ Pohlédl do dálky. „Panebože, ta studna…“

„Už to někomu od Tackettovy společnosti oznámili.“

„To je sedmička. Je to myslím Bowieho úsek. Měl by tam brzy být. Jakmile nasadí na studnu uzávěr, přiběhne a pomůže taky.“

Od chvíle, kdy vystoupil z auta, byl stále v pohybu. Obešel kapotu Darcyina vozu a blížil se k místu řidiče. „Jsi v pořádku?“

„Mně nic není. Jenom mi pomoz dopravit tyhle lidi do nemocnice.“

„Hned jsem zpátky.“ Naskočil za volant a odstartoval, ještě než zavřel dveře vozu. Několik okamžiků po jeho odjezdu přijely tři záchranky.

Dobrovolní hasiči vynesli z budovy dalších pět obětí, které zaujaly místa těch, jež Lara odeslala do nemocnice. Jedna starší žena podlehla otravě kouřem několik minut potom, co byla zachráněna. Její dcera ji držela za nehybnou ruku a vzlykala.

Batole, které se zdálo nezraněné, plakalo po mamince. Lara nevěděla, komu patří, anebo zda jeho matka byla zachráněna.

„Postarám se o ně.“

Nabídka vyšla od Marion Leonardové. Lara otevřela překvapením ústa, ale neplýtvala časem na otázky. „To by mi velice pomohlo. Děkuji vám.“ Přistrčila plačící dítě k Marion, která je odnesla a konejšila je.

Jack Leonard tu byl také. „Řekněte mi, co mám dělat, paní doktorko.“

„Ať hasiči použijí kyslíkové masky.“ Přikývl a šel udělat, co mu řekla.

Lara zaznamenala, že přijel Fergus Winston. Držel manželku v náručí. Darcy trhala klopami jeho kabátu a silně ječela. „Seš si tím jistý, Fergusi? Přísaháš?“

„Přísahám. Erika mi zavolala, že mají dnes večer mimořádný trénink roztleskávaček. Dovolil jsem jí, aby odešla ze směny dřív.“

„Ach, díky Bohu, díky.“ Darcy se mu zhroutila do náručí.

Tiskl ji k sobě, uhlazoval jí vlasy dozadu, hladil ji po tvářích, zamazaných slzami a ujišťoval ji, že jejich dcera je v bezpečí. Ale světlo ohně, který rychle stravoval jeho podnik, se odráželo v jeho podlouhlém, smutném obličeji a truchlivých očích.

Když jí k uším dolehlo vrčení a klapot rotoru vrtulníku, Lara pohlédla k obloze. Přilétl vrtulník záchranné služby. O několik minut později odlétl se dvěma pacienty na palubě. Brzy potom přistál Key v soukromém vrtulníku, který si již jednou vypůjčil pro transport Letty Leonardové. Lara poslala k vrtulníku dvě ženy, které utrpěly těžké řezné rány a zhmožděniny od vyražených oken.

„Nevidělas Janellen?“ překřičel Key hluk. Lara zavrtěla hlavou. „Naše hospodyně říká, že odjela do Longview.“ Pokrčil rameny. „A nikdo od Tackettovy společnosti nemůže najít ani Bowieho.“

„Jestli se tady objeví, řeknu jí, žes ji hledal.“

Pozdvihl palec. „Vrátím se, jak budu moct.“ Vrtulník se zvedl.

Lara se vrátila ke svému úkolu, na němž pracovala bez přestání, protože čas teď neměl žádný význam. Měřila ho pouze počtem lidí, kteří to přežili a které dokázala udržet při životě, anebo jim ulehčit dobu, než budou převezeni do nemocnice. Snažila se nemyslet na ty, které zachránit nemohla.

Pomoc dobrovolníků jí nechyběla. Přišli Jimmy Bradley a Helena Berryová, která byla už čtrnáct dnů jeho manželkou. Byl tu také Ollie Hoskins. Nejvítanější pomocnicí byla její bývalá ošetřovatelka Nancy Bakerová. Byla schopná, rychlá a dostatečně zkušená, aby mohla ošetřovat i nejpříšernější zranění. I další lidé z města, kteří se Laře dříve vyhýbali, jí nyní přišli nabídnout své služby. Ničí pomoc neodmítala.

Toho večera pracovalo v motelu šest zaměstnanců. Celkový počet hostů, kteří obsadili pokoje, byl osmdesát devět – a navíc dva, o nichž nikdo nevěděl.

Bowie Cato přenesl svou novomanželku přes práh svatebního apartmá v hotelu v centru Shreveportu.

„Ach, Bowie, to je krása.“ Janellen obdivovala panoramatický pohled, když ji postavil doprostřed pokoje.

„Nakupoval jsem tady. Když jsem uslyšel o tomhle místě, musel jsem si vyžádat písemné povolení od svého dohlédacího úředníka, abych sem mohl přijet, protože je to už v Louisianě.“

„Měl jsi s tím dost trablů.“

„Stálo to za to, jestli se ti to líbí.“

„Zbožňuji to.“

„Kvůli tomu, kolik to stálo, bychom první měsíc našeho manželského života mohli hladovět.“ Zasmála se a položila mu ruce kolem pasu. „Jestli hezky poprosíš svého šéfa, vsadila bych se, že ti zvýší plat.“

„Já nechci mít žádnou protekci jenom proto, že jsem manžel své šéfky,“ prohlásil přísně. „Nejsem žádnej zlatokop. To jsem si jasně určil tu noc, kdy jsem se chtěl přesvědčit, že toho musím nechat a vyzout se z toho.“ Zavrtěl hlavou nad tou záhadou. „Stejně pořád docela nechápu, jak se to mohlo stát.“

„Nechtěl jsi mě dostat do lidských řečí jako nějakou lehkou holku. A já jsem ti na to řekla, že potom jediné řešení, které nám zbývá, je manželství.“

Ustaraně se kousl do tváře. „Tvá máma by je mohla nechat zrušit.“

„Nemůže. Jsem plnoletá.“

„Key by na mě mohl začít střílet.“

„Já mu to vrátím.“

„Nedělej si z toho srandu. Hrozně nerad bych se postavil mezi tebe a tvou rodinu.“

„Mám je ráda, ale nic pro mne není důležitější než ty, Bowie. Ať už je to jakkoli, teď jsi můj manžel.“ Sklopila upejpavě hlavu. „Nebo budeš, jakmile přestaneš žvanit a vezmeš mě do postele.“

Na vysokých podpatcích byla stejně vysoká jako on. Naklonila se kupředu a lehce ho políbila na rty. Spokojeně zabrumlal, vzal ji do náruče a přitáhl si ji blíž kvůli pořádnému polibku. Téměř okamžitě byl plně vzrušen a rozpačitě ustoupil. „Chceš, abych tě chvíli nechal o samotě?“

„Proč?“

Nervózně si otřel dlaněmi o stehna. „Tak můžeš…, já nevím. Dělej, co dělají nevěsty, řekl bych. Myslel jsem, že bys chtěla trochu soukromí.“

„Ach.“ Sklíčilo ji to, a bylo to vidět na jejím výraze. „Myslela jsem, že mě budeš chtít svléknout sám.“

„To taky chci,“ řekl spěšně, „totiž, jestli to chceš ty.“

Zdálo se, že se pečlivě rozmýšlí, než přikývla.

Ohnul prsty jako kasař pokoušející se o svůj nejlepší výkon a nahmátl jí knoflíčky na blůze – malé perlové knoflíčky, které byly velice podobné těm, které způsobily, že po ní poprvé zatoužil.

Jejich ovládání se zmenšovalo s každým kouskem oděvu, kterého se zbavovali. Svlékali beze spěchu jeden druhého a nechávali si čas na radost z každého objevu. I když doma vyrůstala se dvěma bratry, byla Janellen dětsky zvědavá na jeho tělo. Šeptajíc s údivem mu říkala, že je hezký. On jí odpovídal, že si nikdy nevšiml, že by byla krátkozraká. Když jí on řekl, že je krásná, uvěřila mu, protože jeho laskání bylo velice přesvědčivé. Postaral se, aby se cítila jako bohyně krásy a romantiky.

„Nechci ti udělat bolest, Janellen,“ zašeptal, když se nad ní sklonil.

„Neuděláš.“

Neudělal, ani když už byl hluboko v ní. Byla nešikovná a možná příliš chtivá, aby se mu líbila, a tak jí řekl, aby se uvolnila a nechala to všechno na něm. Udělala, co chtěl, a k jejich vzájemné radosti a překvapení, bylo její vyvrcholení stejně bouřlivé jako jeho.

Potom vypili slavnostní láhev šampaňského, která byla v ceně pokoje. Janellen vybrala jména pro jejich první čtyři děti. On se zapřísahal, že na den svatého Valentina bude mít dost peněz na to, aby jí koupil snubní prstýnek jako opravdový ženich, ale ona namítala, že nepotřebuje nic konkrétního, co by symbolizovalo jeho lásku. Cítila ji s každým vdechnutím.

Ospalý z lásky i ze šampaňského, zabručel: „Nechceš vyzkoušet vířivou vanu nebo se koukat na televizi anebo něco jiného?“

„Něco jiného.“ Vrhla na něho uličnický úsměv, jenž by ohromil matrony z Eden Passu, které ji pokládaly za beznadějnou starou pannu, a pak vklouzla rukou pod pokrývku a neodbytně ho začala laskat.

„Panebože, měj s náma slitování,“ pronesl Bowie se vzdechem, „ze slečny Janellen se stal vobyčejnej sexuální maniak.“

Kdyby Bowie a Janellen zapnuli ve svém svatebním apartmá televizi, uviděli by zprávy o katastrofickém požáru v Eden Passu, který si již vyžádal deset lidských životů. Všechny oběti byly identifikovány a úřady informovali příbuzné.

Trvalo celé hodiny než požárníci z šesti okresů nakonec dostali plameny pod kontrolu. Před úsvitem bylo zahájeno předběžné vyšetřování příčin výbuchu. Inspektoři začali pročesávat doutnající ruiny.

Původní úvaha spočívala v tom, že ropná studně číslo sedm Tackettovy společnosti by mohla nějak k rozšíření požáru přispět. Protože se nepodařilo najít Bowieho, ropné i plynové potrubí uzavřel jeho mistr.

Následkem tohoto opatření už nedošlo k žádným dalším explozím, což naznačovalo, že oheň opravdu živila tato studna.

Keye, jediného z Tackettovy rodiny, kdo byl k dispozici, vyslýchali federální úředníci z odboru tabáku, alkoholu a střelných zbraní, kompetentního pro vyšetřování příčin výbuchu.

„Došlo někdy u této studně k úniku ropy nebo plynu, pane Tackette?“

„Pokud vím, tak ne, ale já nejsem nijak zapojen do našeho rodinného podnikání.“

„A kdo tedy je?“

„Moje sestra. Je mimo město.“

„Myslel jsem, že bossem podniku je vaše matka.“

„Po několik posledních let už ne.“

„I tak bych si s ní rád ještě promluvil.“

„Lituji, ale to je zcela mimo diskusi. Měla před několika týdny mírný záchvat mrtvice a je prakticky upoutána na lůžko.“

Lara stála vedle a poslouchala a neřekla nic, co by s tím bylo v rozporu. Neudělal to ani nikdo jiný.

„Všechno, co vám mohu říct,“ řekl vyšetřovatelům, „je, že Tackettova společnost vždycky dbala přísně na bezpečnost. Naše pověst je neposkvrněná.“

Vyšetřovatelé se shlukli dohromady, aby se dále poradili.

Spousty zvědavců se hemžily kolem, dychtivých prohlédnout si nyní, když hrozba nebezpečí minula, škodu. Utěšovali Darcy a Ferguse Winstonovy, kteří utrpěli enormní ztrátu.

Darcy, která ještě pořád vypadala efektně, zatímco všichni ostatní byli zachváceni smutkem, soustavně prohledávala houstnoucí dav, aby spatřila Eriku. Několikrát se ptala Lary, jestli ji neviděla. Plakala tiše a delikátně a pořád opakovala lidem, kteří jí věnovali slova povzbuzení: „Nemůžu prostě uvěřit tomu, že všechna naše tvrdá práce se změnila v dým. Pochopitelně to postavíme znovu.“

Nicméně se zdálo, že Fergus je spíše nervózní než nešťastný. Laře připadalo jeho chování jako záhada. Možná že nezaplatil včas pojistku.

„Měla by tady být,“ zaslechla Lara, jak říká Darcy Fergusovi neskrývajíc, že se zlobí. Měla zřejmě pocit, že by Erika měla být na scéně, aby pro sdělovací prostředky doplnila obraz rodiny.

Téměř současně zazněly dva výkřiky.

Oba přicházely ze západní části objektu, kde nastala první exploze.

„Pomozte mi někdo tady!“

„Pane, možná, že byste se měl podívat na tohle!“

Lara a Key byli mezi těmi, kdo se dali do běhu. Oni a několik dalších se shromáždili kolem muže, který vykřikl první. „Tady pod tím je nějaké tělo.“

Key mu pomohl odstrčit železnou traverzu ze zuhelnatělých pozůstatků lidského tvora.

Než měl kdokoli čas strávit tento šok, další z agentů pronesl: „Panebože, tady je další.“ Učinil hrůzný objev o několik metrů dál.

„Pane!“ Druhý vyšetřovatel, který vykřikl, přiběhl ke svému nadřízenému. Byl zadýchán ze dvacetimetrového sprintu. „Něco jsem objevil.“ Ukázal k otevřenému poli. „Myslím, že je to plynové potrubí, ale není zakresleno na plánu motelu. Vychází vertikálně. Odhaduji, že je napojeno na podzemní potrubí, které vede přímo k tamté studni.“

Key si prorazil k agentovi cestu. „Co jste to říkal?“

Starší vyšetřovatel se zamračil. „Pane Tackette, zdá se, že někdo ilegálně čerpal zemní plyn z vaší studny.“

V tom okamžiku prořízl ranní vzduch výkřik. Přicházel z davu za šerifovým kordonem. Darcy držela za ramena nějaké dospívající děvče a třásla jím, až se jí hlava kymácela dozadu a dopředu.

„Co to povídáš? Ty lhářko!“ Udeřila silně dívku. „Erika byla na tréninku roztleskávaček. Řekla Fergusovi, že odchází dřív, aby mohla jít na trénink. Měla bych tě zabít, ty malá ulhaná potvoro!“

Dívka mumlala: „Já nelžu, paní Winstonová. Erika mi řekla, abych ji kryla, kdybyste mi zavolala domů. Neměli jsme žádný trénink roztleskávaček. Ona řekla…“ škytla a slova z ní vylézala pomalu. „Erika s Tannerem se tady měli sejít, chtěli spolu strávit noc v motelovém pokoji.“ Utrpení zkřivilo děvčeti obličej potřísněný slzami. „Řekla, že to bude tak romantické, protože se tajně dostanou do svatebního apartmá.“

Ollie Hoskins pracoval neúnavně celou noc a pomáhal při všem, co bylo třeba. Když uslyšel synovo jméno, zmocnila se ho panika. „Tanner? Tanner? Tanner tady byl? Ne. To nejde. Můj chlapec, on… Ne!“

Darcy odstrčila Eričinu vzlykající kamarádku a pozorovala zachmuřené hasiče, vynášející dvoje nosítka z kouřících zbytků toho, co bývalo svatebním apartmá. Na jedněch nosítkách ležel zapečetěný černý plastový pytel.

„Ne. Ne. Eriko? NE!“

A tehdy všechny ohromil Fergus, který klesl na kolena, zvedl ruce nad hlavu a se zmučeným výkřikem padl tváří na zem.

„Dal bych si šálek kávy.“ Key se k ní přiblížil, když odcházela ke svému vozu. „Kromě toho tady nemám aulo.“ Přijel s Darcy, a to nemohla být náhoda. Zmiňovat se však o tom nyní by bylo malicherné, a tak to ani jeden z nich neudělal. „Svezl bych se s tebou, jestli ti to nebude vadit.“

Byl špinavý jako ona, šaty měl propocené a od sazí. Už vůbec si nepamatovala, kolikrát startoval s vrtulníkem jenom proto, aby se co nejrychleji vrátil a odvezl další oběť.

Když byli všichni zranění odvezeni do nemocnic v okolí, začal pomáhat dobrovolným hasičům. Lara zůstala na místě, aby jim poskytovala první pomoc při menších zraněních a popáleninách. Podvědomě se přistihla, že naslouchá, zda uslyší Keyův charakteristický hlas. I v šeru před úsvitem ho dokázala snadno odlišit od ostatních.

Kývla na něho hlavou, aby nastoupil do aula. Když vyjeli, zeptala se: „Co myslíš, že se stane Fergusovi?“ Odvedli ho v poutech.

„Stráví zbytek života za mřížemi. Kromě toho, že nám kradl plyn, má na svědomí dvanáct mrtvých.“

Lara se roztřásla. „Včetně své vlastní dcery.“

„Měl by si raději přát, aby ho nikdy nepropustili. Darcy mu vyhrožovala, že ho zabije, bude-li mít možnost. A ona by to určitě udělala.“ Po chvíli dodal: „Včera v noci jsem jí jenom řekl, aby mě odvezla zpátky k mému vozu, a zrovna jsme se o to hádali, když došlo k výbuchu.“

„Byla jsem k ní nespravedlivá,“ připustila Lara klidným hlasem. „Nevěřila jsem, že by měla ráda někoho jiného kromě sebe. Měla velice ráda svou dceru. Vím, jaké to je, přijít o dítě. Rovněž chápu, že chce zabít Ferguse za podíl, jaký měl na Eričině smrti. Byla to náhoda, ale v konečné fázi byl za ni zodpovědný on.“

Zabočila na zadní příjezdovou cestu k ordinaci, váhajíc vejít dovnitř a čelit tomu, co tam zanechala. „Randall je tady.“

„Jeden z mých oblíbenců,“ vydechl zhluboka, když otevíral dveře vozu. Šli spolu dovnitř. „Není zamčeno,“ poznamenal.

„Odcházela jsem v takovém spěchu, že jsem se o to nestarala.“

Procházeli tichými temnými místnostmi. Hrozná fakta, která pochopila chvilku před výbuchem, jí nyní zase vytanula na mysli a znovu jí způsobila záchvat vzteku.

„Nemyslím, že tu je,“ řekl Key.

„Neodešel by.“

„Hej, Portere, kde jste?“ zvolal. Přiblížil se ke dveřím Lařiny kanceláře. Dveře byly pootevřené. Trochu do nich strčil.

Po zádech jí přeběhl strach. „Keyi, než…“

„Portere?“ Vkročil do místnosti. „Ksakru!“

Jeho zaklení ji galvanizovalo. Vpadla do místnosti, ale na prahu se krátce zarazila. „Ach, můj Bože!“

Key poklekl vedle Randallova ležícího těla. Nebylo pochyb, že je mrtvý. Usychající kaluž krve se mu roztekla pod hlavou. Jeho tvář byla zmrazenou maskou překvapení.

„Já jsem to neudělala!“ vzdechla Lara. „Neudělala. Nestiskla jsem spoušť.“

Key zvedl hlavu a pohlédl na ni. „O čem to mluvíš? Pochopitelně, že jsi to neudělala.“

„Vytáhla jsem na něho revolver, ale…“

„Co?“

„To magnum.“ Sledoval její prst ukazující na revolver ležící tam, kde ho odhodila. „Ale já jsem nikdy nestiskla spoušť.“ Zakryla si ústa rukou, jak se jí udělalo nakonec špatně z pohledu na tolik krve. „Tlaková vlna výbuchu se mnou udeřila o stěnu… Ale nezastřelila jsem ho. Nebo snad ano?“ Blízko paniky napjala ruku před sebe. „Keyi? Udělala jsem to?“ Vstal a dloubl špičkou boly do revolveru. Tvářil se nedůvěřivě a drsně.

„Neudělala jsem to,“ řekla a rozhodně zavrtěla hlavou. „Přísahám. Nemohla bych. Chtěla jsem ho jenom postrašit. Chtěla jsem, aby zažil trochu strachu, jaký mi způsobil v Emiliově táboře.“

„Laro, mluvíš nesmysly.“

„Randall byl zodpovědný za Ashleyinu smrt,“ vykřikla, zoufalá, že jí nerozumí.

„Jak to?“

„Byl od samého začátku Emiliovým spojencem.“ V přerývaných větách mu vyložila, co jí Randall řekl.

„Já vím, že to zní nepravděpodobně, ale je to pravda! Přísahám. Ach, ne!“ vykřikla a přitiskla si zápěstí ke spánkům, když viděla jeho skepticismus. „Znovu ne! Nemůžu to prožívat ještě jednou. Nemůžu být obviněna za něco, co jsem neudělala!“

„Já ti věřím. Uklidni se.“

„Ach, panebože, Keyi! Já jsem ho nezastřelila. Nemohla bych. Neudělala jsem to!“

„Ne, udělala jsem to já.“

Chraptivé přiznání vyšlo z prostoru klínového tvaru mezi částečně otevřenými dveřmi a vytáflovanou stěnou. Key se natáhl za Laru a zavřel dveře, aby uviděl, kdo je za nimi schován.

KAPITOLA DVACÁTÁ DEVÁTÁ

„Jody!“

Jody Tackettová seděla na podlaze v rohu s nohama složenýma pod sebou. Pistole, zřejmě vražedná zbraň, ležela poblíž. Byla při vědomí, ale ztratila svalovou kontrolu levé strany obličeje. Na blůzu jí stékaly sliny.

„Měla záchvat.“ Lara odstrčila Keye stranou a klekla si vedle jeho matky. „Zavolej na první pomoc.“

„Nedělej si starosti. Umírám. Chci umřít. Teď už mohu.“ Jody polykala slova, souhlásky tvořila jen částečně a zvuky zůstávaly otevřené jako její ústa. Samohlásky byly hrdelní. Ale Jody se snažila, aby jí rozuměli. „Nemohla jsem ho nechat.“

„Nemohla jsi ho nechat co, Jody?“ Key poklekl vedl ní. „Nemohla jsi ho nechat co?“

Lara zavolala první pomoc. Podruhé během dvanácti hodin požadovala dvě ambulance – jednu pro Jody a jednu pro Randalla. Potom se vrátila, poklekla vedle Jody a obalila jí kolem paže manžetu měřiče krevního tlaku. „Musela sem přijít těsně potom, co jsem odešla,“ řekla Keyovi. „Upadl přesně tam, kde stál, když jsem odcházela.“

„Nemohla jsem ho nechat, aby řekl o Clarkovi,“ bojovala Jody se slovy.

„Nemluvte, paní Tackettová,“ řekla jí Lara laskavě. Uvolnila manžetu a pevně vtiskla prsty do Jodyina zápěstí, aby jí vyšetřila pulz. „Pomoc je na cestě.“

„Co o Clarkovi?“ Key podpíral Jody dlaní hlavu v týlu. „Co věděl Randall Porter o Clarkovi, že jsi nechtěla, aby to prozradil?“

„Keyi, teď na to není čas. Je vážně nemocná.“

„Vždyť zastřelila tvýho manžela!“ vykřikl na Laru. „Ksakru, proč? Chci vědět, co přivedlo mou matku k vraždě. Ty to víš?“

„Zneklidňuješ mou pacientku,“ odvětila stroze.

„Panebože, ty to víš. Co je to?“ Mlčela dál.

Podíval se na Jody a uvědomil si stejně jako Lara, že se zoufale snaží jim něco sdělit, dřív než bude příliš pozdě. „Jody, co to bylo? Věděl Porter něco o Clarkově utopení? Byla to politická vražda zinscenovaná, aby vypadala jako náhoda? Věděl Clark, že Porter je dosud naživu?“

„Ne.“ Jody prosebně zaměřila oči na Laru. „Řekni mu to.“

Lara zavrtěla pomalu hlavou a pak pronesla vzrušeně: „Ne, ne!“

„Laro, pro smilování boží, vždyť to byl můj bratr.“ Key se natáhl přes Jody, uchopil Laru za bradu a násilím jí obrátil obličej k sobě. „Co víš, a já ne? Co věděl Porter takovýho, že to byla hrozba Clarkovi, dokonce mrtvému? Ať už je to cokoli, to byl důvod, proč tě Jody nechtěla v Eden Passu, že? Bála se, že bys to tajemství prozradila.“

„Porter…“ zasípala Jody, „Porter byl…“

„Ne, paní Tackettová,“ prosila Lara, „neříkejte mu to. Nic se tím nevyřeší a jenom ho to zraní.“ Pohlédla na Keye. „Neptej se jí. Zdrtilo ji to. Spáchala kvůli tomu vraždu. Nech to být. Prosím tě, Keyi, nech to být.“

Její prosby padly do hluchých uší. Naklonil se nad Jody, až byl jeho obličej jen pár centimetrů od jejího. „Porter byl co? Spiknul se s Clarkem? Přistihli Clarka při nějaké politické intrice, ze které se nemohl dostat? Nezákonnej kšeft se zbraněmi? Nebo možná drogy?“

„Ne.“

„Řekni mi to, Jody,“ naléhal na ni jemně. „Snaž se, prosím. Řekni mi to. Musím to vědět.“

„Randall Porter byl…“

„Ano, Jody? Co byl?“

„Ne, Keyi. Prosím, prosím.“

„Mlč už, Laro. Randall Porter byl co, Jody?“

„Clarkův milenec.“

Na několik vteřin zůstal Key bez hnutí. Potom prudce pozdvihl hlavu a oči se mu zavrtaly do Lařiných. „Můj bratr a Porter…?“

Poražená Lara se zhroutila na stěnu. Přála si, aby tajemství, které tak zoufale nechtěla vyzradit celých pět let, teď zemřelo s Jody Tackettovou, aby se nemusela dívat na to, jak se na Keyově tváři rozlévá jako inkoustová kaňka pocit ztráty jedné iluze.

„Oni byli milenci?“ Jeho hlas byl křehký a suchý jako starý pergamen. Při každém slově praskal.

Přikývla smutně.

„To ráno ve Virginii byl můj bratr v posteli s Porterem, ne s tebou. To tys přistihla je.“

Po tvářích jí stékaly slzy. Utřela si je pěstí. „Ano.“

„Panebože,“ zaklel stisknutými zuby. „Ach, panebože.“ Opřel se loktem o zdvižené koleno, chytil se dlaní za čelo a prohrábl si prsty vlasy. Zůstal několik mučivých okamžiků takhle zamyšlený.

Nakonec sňal ruku a pohlédl na matku. „Clark se ti přiznal, že?“

„Když dal…“

„Když koupil tohle místo Laře,“ okamžitě doplnil Key. Jody neznatelně přikývla. Oči se jí topily v slzách. „Chtěla jsi vědět, proč udělal takovou bláznivou věc pro ženu, která mu zničila kariéru. On se zlomil a řekl ti pravdu. Ty ses na něho rozzlobila a možná se ho zřekla. Proto se zabil.“

Z Jodyiny hrudi vyšel hrozný zvuk.

„Keyi, nedělej jí to,“ zašeptala Lara.

Ale nebylo jeho úmyslem ji mučit. Prostrčil paže za Jody a přitiskl si ji na prsa. V jeho mohutném objetí vypadala tato žena, která využila mozku místo krásy, aby ulovila nejznámějšího playboye z Eden Passu, která donutila Ferguse Winstona spáchat trestný čin, aby se jí pomstil, a která po desetiletí vyžadovala od svých zaměstnanců respekt plný strachu a od celého města neúprosnou loajalitu, malá a bezbranná.

Key jí utřel palcem sliny z brady a pak jí přitiskl tvář na temeno hlavy. „To je v pořádku, mami. Clark umřel s vědomím, že jsi ho měla ráda. Věděl to.“

„Keyi,“ vyslovila jeho jméno nikoli vyčítavě, ale kajícně. Podařilo se jí zvednout ruku a položila mu ji na paži. „Keyi.“

Zavřela oči tak pevně, že z nich vymáčkla slzy. Když přijela záchranka, držel ji dosud v náručí, broukal jí jako dítěti a laskavě ji houpal.

Ale to už byla Jody Tackettová mrtvá.

„Děkuji vám, pane Hoskinsi.“ Ollie osobně jí odnesl nákup k vozu a uložil ho do kufru.

„Prosím, paní doktorko.“

„Jak se daří paní Hoskinsové?“

Vytáhl ze zadní kapsy kapesník a beze studu si utřel oči. „Moc dobře ne. Sedává dost často v Tannerově pokoji. Utírá tam prach. Vysává koberec tolikrát, že vybila baterie. Nejí, nespí.“

„Proč ji nepřivedete ke mně? Mohla bych jí předepsat mírné sedativum.“

„Děkuji, paní doktorko, ale její problém není fyzický.“

„Smutek se dá fyzicky oslabit. Já to znám. Jen ji ke mně pošlete.“

Přikývl, znovu jí poděkoval a vrátil se ke svým povinnostem uvnitř Sak’n’Save. Byl to v jeho supermarketu jeden z nejrušnějších dnů roku, středa před Dnem díkuvzdání. Texaská třída byla plná lidí.

Skupiny dobrovolníků rozvěšovaly vánoční ozdoby, natahovaly girlandy barevných žárovek přes ulici a připevňovaly figurínu Santa Clause v kovbojském klobouku a jezdeckých botách na střechu banky. Čumilové jim poskytovali nevyžádané rady.

Navzdory nedávné katastrofě šel v Eden Passu život dál.

Lara zrovna chtěla vycouvat svým autem z místa na placeném parkovišti, když se Keyův lincoln vynořil přímo za ní a zablokoval jí výjezd. Key vystoupil a zašel mezi její auto a pickup, který parkoval vedle.

Hlasité houkání a pokřik z ulice upoutaly jeho pozornost. „Hej, Tackette, nechtěl by sis takhle někam vodstrčit ten svůj žlutej posranej krám, jó? Blokuje to celou zatracenou ulici.“

Key se ohlédl. „Tak to objeď, ty jeden špinavej pancharte.“ S dobrosrdečným úsměvem ohnul prostřední prst na svého kamaráda Possuma. Ještě se smál, když došel k levým předním dveřím Lařina auta. Zaklepal na okno a sundal si letecké sluneční brýle. „Hej, doktorko, jak se máš?“

Nebyli spolu sami ode dne, kdy zemřela Jody. Když on dokázal být nonšalantní, ona to dokázala taky, přesto, že se jí srdce rozbušilo. „Myslela jsem, že jsi odjel na Aljašku.“

„Až příští týden. Slíbil jsem Janellen, že tu vydržím do Dne díkuvzdání. Bude ho slavit poprvé s Bowiem. Je pro ni důležité, abych tady byl a nakrájel krocana.“

„Přivedla mi ho ukázat.“

„Krocana?“

Pozdvihla oči v sloup, aby dala najevo, že oceňuje jeho humor.

„Tvůj švagr se mi moc líbí.“

„Jo. Mně taky. Obzvlášť se mi líbí, jak je nedůtklivej na lidi, co si myslí, že si vzal Janellen kvůli jejím prachům. Pracuje jako lev, aby dokázal, že ne. Kontroluje všechny tackettovský studně kvůli dodržování bezpečnostních předpisů. Vyčítá si neštěstí, způsobený studnou sedm, ale Janellen mu to rozmlouvá. Věděl, že je tam něco v nepořádku. Čas běžel rychleji, než se mu podařilo přijít tomu na kloub; to je všechno.

V každým případě jsou do sebe zbláznění a já si připadám jako pátý kolo u vozu. Až odejdu, budou mít celej dům pro sebe. Daroval jsem jí svou polovinu.“

„To je šlechetné.“

„Ten dům mi nic dobrýho nepřipomíná. Naprosto nic. Možná že z něho udělají šťastnej domov pro svý děti.“ Zavrtěl hlavou a zachechtal se: „Koho by kdy napadlo, že se Janellen takhle odváže?“ Tišším hlasem dodal: „Jen to trochu špatně načasovala. Bude si do smrti vyčítat, že tady nebyla, když Jody chytil ten záchvat.“

Už zase říkal své matce Jody, ale Lara si vzpomněla na něžnost, s jakou ji držel v náručí a říkal jí maminko, když umírala. „Řekl jsi Janellen to o Clarkovi?“

„Ne. Jakej by to mělo smysl? Už dost těžký pro ni bylo, když se dověděla, že Jody zabila tvýho manžela.“

Při soudním vyšetřování uvedl Key Jodyinu demenci jako příčinu násilného činu. Řekl soudci, že si ve zmatku spojila náhlé znovuobjevení se Randalla Portera s Clarkovou smrtí. Zabila ho, protože si myslela, že chrání své dítě. Soud to polkl. V každém případě byl vrah mrtev. Proces byl zastaven. Někdy je milosrdná lež nejspravedlivější.

Obrátil s plnou silou svůj modrý pohled na Laru. „Měla jsi říct při vyšetřování pravdu.“

„Jak jsi sám řekl, jaký by to mělo smysl? Před pěti lety by mi nikdo neuvěřil. Nebyla bych schopna něco dokázat ani tehdy, ani teď. Kromě toho by to jenom tu záležitost nekonečně protahovalo. Byla jsem ráda, že konečně vidím konec. Pro mne je podstatné, že Ashleyina smrt byla pomstěna.“

Dala Randallovo tělo spálit. Protože už měl jeden formální pohřeb před lety, řekla si, že publiku nedluží další podívanou. Uspořádala mu soukromý pohřeb v Marylandu. Pozvala na něj jen hrstku jeho někdejších kolegů.

„A jak dopadl plán, kterej Porter upekl se Sánchezem?“ zeptal se Key.

„Když mi prezident zavolal, aby mi vyjádřil soustrast, řekla jsem mu, že jsem nesouhlasila s tím, jak můj zesnulý manžel hodnotil situaci v Montesangre. Řekla jsem mu, že ty a já jsme byli bezprostředními svědky brutality El Corazóna vůči vlastním vojákům stejně jako vůči nepřátelům. Mám-li mluvit pouze jako občanka, řekla jsem mu, nepřála bych si, aby peníze, které platím na daních, byly použily k podpoře tohoto režimu.“

„Zavolal mi také. Řekl jsem mu to samý, poněkud neomaleněji.“

„To si dovedu představit.“

Opřel se o otlučený pickup zaparkovaný vedle ní, zvedl koleno a opřel se podešví boty o promáčklé dveře. Vypadal, jako by sem patřil, spokojený ve své texaské uniformě denimových džínsech a vestě. Čerstvý podzimní vítr mu čechral tmavé vlasy kolem hlavy. Modré oči měl jen o něco tmavší než obloha.

Toužila po něm.

„Myslel jsem, že odjedeš z Eden Passu, doktorko.“

„Změnila jsme názor a znovu otevřela ordinaci. Zdejší lidé mě teď už akceptovali. Praxe jde dobře, zaměstnala jsem znovu Nancy. A ta teď už chce další pomocnici.“

„Blahopřeji.“

„Děkuji.“

Během déletrvající přestávky v konverzaci ani jeden z nich dobře nevěděl, kam se má dívat.

„Marion Leonardová je těhotná,“ řekla mu. „Nebude jí vadit, když se to dozvíš. Sdělila mi to okamžitě. Byla mezi prvními pacienty, když jsem znovu otevřela.“

„Ach, to je dobře.“ Přikývl moudře. „Na těch řečech, že by tě chtěli zažaloval za zanedbání péče, nic nebylo?“

„Počítám, že ne.“

Nezmínili se o úloze, jakou sehrála Jody při vzniku tohoto klepu.

„Četla jsi v novinách zprávu odboru tabáku, alkoholu a střelných zbraní?“

Po týdny trvajícím vyšetřování tento federální úřad zveřejnil výsledky svých zjištění. Výbuch v motelu Zelená borovice způsobil ilegální plynovod, který vedl ze studny číslo sedm Tackettovy společnosti do motelu. Plyn se používal k vytápění i chlazení motelu. Z neutěsněného potrubí plyn unikal a naplnil málokdy užívané svatební apartmá zemním plynem, který je bez zápachu. Byl stlačený a utvořil se vzduchem vysoce výbušnou směs. Jiskra z krátkého spojení způsobila jeho výbuch.

Fergus Winston, přes rady svého obhájce, se přiznal k vině ve všech bodech obžaloby, a už si odseděl několik týdnů z trestu doživotního vězení, který dostal.

Darcy uzavřela dům a zmizela z města. Klepy o ní jen kvetly. Některé tvrdily, že v noci drží hlídku na Eričině hrobě a ve dne u věznice, čekajíc na příležitost zabít Ferguse. Jiné pravily, že se totálně zcvokla a zavřeli ji do blázince. A podle ještě dalšího se zapletla s nějakým nedospělým basebalovým ligovým hráčem a žije s ním na hromádce kdesi v Oklahomě.

„Jestli tomu správně rozumím,“ řekla Lara, „Fergus se napojil na starý atmosférický plynový hořák.“

„Správně. Ty byly dřív běžné. Spaloval se v nich plyn ze studní. Polom se dědeček rozhodl, že bude prodávat vedle ropy i plyn. Dal tahle potrubí ucpat. V každém případě pak byla potrubí s atmosférickými hořáky zakázána zákonem. Fergus věděl, kudy od téhle studny vedlo, otevřel je a prodloužil si je až do svýho motelu. Měl celý léta plyn zadarmo a pravděpodobně se nám kvůli tomu chechtal pod fousy.“

A znovu vyčerpali téma konverzace. Když už ticho začínalo být trapné, sáhla Lara po klíčku zapalování. „No, snad abych jela. Mám v kufru mražené potraviny.“

„Věděla jsi před tím ránem, že Clark a tvůj manžel jsou milenci?“

Tuhle otázku nečekala. Ruka jí poklesla od zapalování.

Dřepl si vedle jejího vozu tak, že jejich tváře byly na stejné úrovni. Volně sepjal ruce a opřel se zápěstími o otevřené okno.

„Neměla jsem o tom ani páru,“ odpověděla tiše. „Když jsem je spatřila, docela jsem ztvrdla. Ale jenom na chvilku. Potom mě to vzalo a dostala jsem hysterický záchvat.“

„A kdo zavolal novináře?“

Vůbec jí nenapadlo, aby se vyhýbala jeho otázkám nebo uhlazovala odpovědi eufemismy. „Zazvonil mi telefon na noční stolku. Probudil mě, a já ho zvedla. Volající se představil jako jeden z Clarkových blízkých přátel. Nazýval ho ošklivými nadávkami.“ Keyovi přelétla přes tvář bolestivá křeč, ale Lara houževnatě pokračovala.

„Zeptal se mě, jestli vím, že Clark se na něho vykašlal kvůli mému manželovi. Pak zavěsil. Myslela jsem, že je to nějaký blázen a otočila jsem se, abych o tom řekla Randallovi. Ale ten v posteli nebyl. Vstala jsem a šla jsem ho hledat.“

Sklonila hlavu a promnula si čelo palcem a ukazováčkem. „Našla jsem je v Clarkově ložnici. Později mě napadlo, že ten samý člověk musel taky informovat sdělovací prostředky a říct jim, že v chatě dojde k senzační události. V každém případě se reportéři objevili několik minut po mém objevu. Clark upadl do skoro stejné hysterie jako já. Byl to Randallův nápad, zařídit to tak, aby to vypadalo že…“ Zvedla ramena a vzdychla si. „Zbytek znáš.“

Key zavrčel několik přívlastků určených velvyslanci Porterovi. „Proč ten chlápek, co ti zatelefonoval, nevystoupil a nepopřel ty bulvární kecy, které se týkaly tebe?“

„Asi ztratil odvahu,“ odvětila. „Tak či onak dosáhl to, co chtěl. Shodil senátora Tacketta.“

„Mělas je odhalit, Laro. Pročs to neudělala?“

Zasmála se smutně. „Kdo by mi uvěřil? Randall měl poměry se ženami. S celou řadou. Ty by mu odpřisáhly, že je heterosexuální, a on taky byl.“

Obočí se mu zmateně pozvedlo.

„Věděl o Clarkově sexuální orientaci a zneužil toho,“ řekla. „Něco za něco, předpokládám. Randall nebyl povznesen nad tenhle druh nelítostné manipulace. Zneužil Clarka. Zneužil mě. Dokázal by cokoli, aby dostal to, co chtěl.“

„Třebas i předstírat, že je celá léta mrtvý.“

„Ano. A vůbec mu nedělalo starosti, že naše dcera byla zabita v křížové palbě.“ Zaváhala nakousnout následující téma, protože bylo z několika důvodů delikátní. „Keyi…“ Odvrátila zrak od jeho očí. „Nevěřila jsem Randallovi, že mi řekl pravdu o své bisexualitě. Podezírala jsem ho ve skutečnosti, že je Emiliovým milencem. Pro všechny případy jsem nechala udělat – Randallovi i sobě rozsáhlé testy, ještě když jsem byla v prvních třech měsících těhotenství. Nechtěla jsem přenést na naše dítě virus AIDS.

Oba jsme byli negativní, ale já už nikdy nepodstoupila to riziko. Tu noc, kdy jsem počala Ashley – což bylo jen pár týdnů před tím incidentem – jsem s Randallem spala naposled.“ Znovu se mu podívala přímo od očí. „Opravdu naposled.“

„Neptal jsem se na to.“

„Ale máš právo to vědět.“

Jeho rozhodný pohled ji zneklidňoval. Byli obklopeni hlukem a zmatkem, a přesto se mezi nimi rozprostíralo těžkopádné ticho. Nalezla útěchu ve zvuku svého vlastního hlasu.

„Když se vracím ke své důvěryhodnosti – tak ti musím říct, že presumpce neviny je mýtus. Než jsem se plně vzpamatovala ze šoku, že jsem našla svého manžela v posteli s jiným mužem, už jsem byla ocejchovaná jako cizoložnice, která byla přistižena in flagranti. Kdybych použila pravdu, bylo by to pokládáno jenom za nešikovný pokus o záchranu.“

Smutně zavrtěla hlavou. „Jakmile jsem jednou byla vyfotografována v noční košili, když mě manžel vyhání z Clarkovy chaty, měla jsem to zpečetěné.“

„Myslel jsem, že můj bratr měl více mravní síly, než aby nechal někoho jinýho za sebe tahat kaštany z ohně.“

„Zapletl se do Randallovy lži stejně jako já. Důsledky byly tak šílené, že ve skutečnosti ani neuvažoval, že by přiznal pravdu.“

„Ale na rozdíl od Randalla ho hryzlo svědomí. To, že mi věnoval lékařskou praxi tady v Eden Passu, byl jeho způsob, jak mi to chtěl vynahradit, jak mi chtěl dát najevo, že je mu to líto.“ Usmála se chabě. „Nebuď na něho příliš přísný, Keyi. Žil celá léta jako tajný homosexuál. Musel být hrozně osamělá a nešťastná existence.“

„Já se s tím pořád nemůžu vyrovnat. Pokouším se představit si bratra, jak jsem ho znal, v posteli s Randallem Porterem. Vzpomínám si na jedno léto, když jsme byli spolu na táboře. Pochopitelně jsme dělali všechno, co dospívající kluci dělají, když se vytratí do lesa. Onanovali jsme, až nás to bolelo. Panebože, my jsme závodili, kdo vystříkne víc semene. Když jsme si byli takhle blízcí, proč by mi to neřekl?“

„Třeba to tehdy ještě nevěděl.“

„Možná, ale tu noc, kdy byl zvolen senátorem, to už věděl. Ve volební noci, když se jeho soupeř vzdal, a všechen ten povyk skončil, jsme se na oslavu opili do němoty.“ Zasmál se nad tou milou vzpomínkou. „Následující ráno se musel představit tisku s nejhorší opicí v dějinách. Vyhrožoval, že mě zabije, že jsem to zavinil. Ještě naposledy, když jsem ho viděl naživu, jsme se tomu smáli.“

Postupně mu úsměv zmizel ze rtů. Zíral do prázdna. „Přál bych si, aby byl měl ke mně dost důvěry a řekl mi to.“

„Ty bys to akceptoval?“

„Rád bych si to myslel.“ Zavřel na okamžik oči. „Jodyin názor na homosexuály nebyl žádný tajemství,“ řekl hořce. „Myslím, že Hitler k nim byl tolerantnější. To ale musela být scéna, když jí to Clark řekl!“

„Jsem si jistá, že to bylo katastrofální pro ně oba.“

„Ať už mu řekla cokoli, byla to pro něho poslední kapka.“ Vstal a zastrčil si ruce do zadních kapes džínsů dlaněmi ven. Podíval se dolů na boty, postavil se na podpatky a pak špičkami pleskl o dlažbu.

„V tom byla výborná, víš, jak dotlačit lidi do krajností. Výborná.“ Zachechtal se tomu, jak shovívavě to označil. „Dokázala by o tom sepsat celou knihu. Věděla přesně, kterým šroubečkem zatočit, kdy a jak pevně ho utáhnout. Nebyla prostě schopná nechat lidi být takové, jací byli. Ani Clarka či Janellen, nebo mě nebo mýho tátu.“ Náhle vzhlédl. „Nechala pro mne dopis.“

Lara si odkašlala. „Ano, Janellen mi o tom řekla.“

„A řekla ti, co napsala?“

„Ne. Jen, že jste každý našli dopis s tím, že ho máte otevřít v případě Jodyiny smrti.“

„Ano, jak datum na tom mém naznačuje, napsala ho, zatímco jsme byli v Montesangre.“ Koutky úst se mu ohnuly dolů a napůl pokrčil rameny. „Říká v něm, že každý žil v představě, že otce nenávidí, protože vyhledával jiné ženy a na dlouhá období ji opouštěl. Ale podle toho dopisu pravda byla, že ona ho milovala. Bláznivě, říká, šíleně. To jsou její vlastní slova.“

Hlavu měl sklopenou a pozoroval špičky bot. „Měla ho ráda, ale on ji zraňoval. Zle. Dopis říká, že pokaždé, když si, hm, opatřil další ženu, bylo to jako nůž v jejím srdci, protože věděla, že ona sama není dost hezká ani temperamentní. Že není tím typem ženy, která by si mohla udržet jeho zájem. Věděla, že jediný důvod, proč si ji vzal, byl, aby se dostal z průšvihu. Ale nikdy nevěděl, anebo když to věděl, tak toho nedbal, že ona ho skutečně miluje.

Z jeho hlediska to bylo manželství z rozumu. Jody si mohla řídit Tackettovu společnost, jak chtěla; a on používal manželství jako bezpečnostní síť, když ho jeho sukničkaření dostalo do nějaké šlamastyky. Nebylo by to špatné řešení, až na to, že ho Jody milovala a jeho nevěry ji zraňovaly.“

Vytáhl si ruce ze zadních kapes a třel si jimi o sebe, pak otočil jednu dlaň a prohlížel si ji, jako by se pokoušel pochopit smysl vzájemně se protínajících linií. „A,“ řekl s hlubokým povzdechem, „její dopis říká, že důvodem, proč na mě byla vždycky tak tvrdá, bylo to, že jsem přesně jako otec. Vypadám jako on, mám jeho temperament, nelíbí se mi nic tak moc než mít se dobře. A později jsem začal řádit a lítat za ženskejma jako on.

Víš, ona… no ona říká, že mě měla pořád ráda, ale že ji zraňovalo, když se měla vyrovnat s tím, aby se na mě podívala. Toho dne, kdy jsem se narodil, byl otec u nějaké cizí ženské. Byl jsem živou připomínkou této skutečnosti, takže nebyla schopná mi projevovat jakoukoli lásku. Nejvíc se z podivných důvodů obávala, že bych její lásku odmítl stejně, jak to udělal můj otec. Tak to nechtěla riskovat.“

Ve statečné snaze vypadat nezaujatě pokrčil rameny. „Tak tohle mi napsala. Takový kecy.“

„Nemyslím si, že to jsou kecy, a ani ty si to nemyslíš.“ Zvedl hlavu a podíval se na ni. „Jody milovala oba syny, Keyi. Bojovala až do hořkého konce svého života, aby uchránila Clarka od skandálu.“

„Tak proč mi to o něm nakonec v posledním okamžiku řekla?“

„Protože chtěla, abys věděl, že ji Clark zklamal. Byl vždycky jejím oblíbeným dítětem a tys to věděl. Nechtěla umřít, dokud věci nevyrovnala. Byla to od ní obrovská osobní oběť, která by ti měla dokázat, jak moc tě měla ráda.“

Zamrkal, ale nedokázala by říct, jestli to bylo od sluníčka anebo proto, že ho náhle cosi osvítilo. „Tímhle sebeobětováním se vyznačuješ ohromně ty sama.“

Naklonila hlavu a podívala se na něho nechápavě. Pustil se do vysvětlování. „Ty jsi nezachovávala Clarkovo tajemství proto, že ses bála, že by ti nikdo neuvěřil. Tys mlčela proto, že jsi měla Clarka ráda. Řekla jsi mi to sama cestou do Montesangre.

Bylo to přátelství, a nikdy ne erotická záležitost. I když byl Randall Porter ten nejhorší prasák, nikdy bys mu nebyla nevěrná, dokud jste byli legálně manželé. Poznal jsem to sám na sobě. Tys však respektovala Clarka jako politika a mělas ho ráda jako přítele. Proto jsi ho nechtěla poškodit přesto, že tě zradil.

Potom ses sama poslala do vyhnanství do Montesangre s Porterem kvůli vašemu děťátku. Další profesionální oběť. Ty sis zvykla obětovat se pro lidi, které miluješ, Laro.“

Předklonil se a položil ruce na otevřené okno a nahnul se k němu. „Když mi Jody chtěla říct, že Porter, a ne ty, byl Clarkovým milencem, prosilas ji, aby to nedělala. Dostalas příležitost dokázat, že nic z těch ošklivejch věcí, který jsem řekl tobě a o tobě, nejsou pravda. Ale ty jsi jí nevyužila, protože jsi mě chtěla ochránit před tím, abych se dověděl pravdu o svém bratrovi. Odmítla jsi mi říct jediný slovo.“ Přímo ji provrtával očima. „A od tý chvíle si pořád lámu hlavu, proč jsi to vlastně udělala.“

Laře bodlo v hrdle vzrušením. „Dospěl jsi k nějakému závěru?“

„Myslím, že jsem blízko k odhalení.“ Náhle jí otevřel dveře auta. „Pojď ven.“

„Prosím?“

„Pojď ven.“ Popadl ji a vytáhl. Opřel ji o auto, strčil jí ruce pod vlasy a podržel jí hlavu na místě pro svůj pevný, vlastnický polibek.

„Nechci jet na žádnou Aljašku,“ oznámil rozhodně, když se od ní odtáhl. „Je to tam studenější než psí čumák a nedokážou rozlišit smaženej řízek od pásovce. Mám tu mnohem víc charterovejch letů, než dokážu zvládnout. A je tady jedna pěkná parcelka u jezera, kterou si toužím koupit už celý roky. Akorát mi připadalo zbytečný dávat si stavět barák jenom pro sebe, bez ženy a dětí.“

Přitiskla mu obličej do otevřeného výstřihu vesty a vdechovala jeho horkou vůni, zatímco do látky jeho košile vsakovaly její šťastné slzy. Potom, zaklánějíc hlavu, zeptala se: „Řekneš mi vůbec někdy, že mě máš rád?“

„Už jsem to udělal. To ty jsi akorát neposlouchala.“

„Poslouchala,“ řekla spěšně.

Zeslabil hlas do naléhavého šepotu: „Tak mě přesvědč, abych neodjížděl, doktorko.“

Přejela mu lehoučce špičkami prstů po obočí, nose a obkreslila mu jeho krásná ústa. „A co bych měla říct, aby tě to přinutilo zůstat?“

„Řekni ano.“

„Na co?“

„Na všechno. Otázky vyplníme později.“