Sandra Brown

Odražená střela

PROLOG

Pátrací akce byla odvolána v šest hodin padesát šest minut navečer.

To neveselé oznámení učinil policejní šéf Clarence Taylor při tiskové konferenci, kterou přenášela místní televizní stanice.

Tvářil se zachmuřeně, což bylo v souladu s jeho nakrátko zastřiženými vlasy a vojenským držením těla.

„Policejní oddělení spolu s ostatními zúčastněnými složkami věnovalo pátrání bezpočtu hodin v naději, že záchrana přijde včas.

Jelikož vyčerpávající úsilí policejních složek, pobřežní hlídky a civilních dobrovolníků nepřineslo během několika dnů žádné povzbudivé výsledky, dospěli jsme ke smutnému závěru, že pokračovat v organizovaném hledání by bylo zbytečné.“

Osamělý piják u barového pultu, který sledoval zrnitou televizi, zavěšenou na držáku v rohu, do sebe obrátil zbytek whisky ve sklenici a dal znamení barmanovi, aby mu nalil ještě.

Barman přidržel otevřenou láhev nad sklenicí. „Určitě? Už máte dost, kamaráde.“

„Jen mi nalejte.“

„Jedete domů vozem?“

Otázka se setkala s výhrůžným pohledem. Barman pokrčil rameny a nalil mu. „Je to váš pohřeb.“

Ne. Můj ne.

Zastrčený lokál U Smittyho v sešlé čtvrti v centru Savannah nelákal ani turisty, ani úctyhodné místní usedlíky. Nepatřil k hospodám, kam lidé chodí za zábavou a povyražením, ani při neblaze proslulém vytloukání hospod o svátku svatého Patricka tam nikdo nezabrousil. Tady se nepodávaly pastelově zbarvené drinky s roztomilými názvy.

Pití se objednávalo neředěné. Mohli jste nebo taky nemuseli dostat skrojek citronu; teď barman nepřítomně loupal další a sledoval přitom televizní zprávy, které vysílali před reprízou pořadu Jerryho Seinfelda.

Na televizní obrazovce policejní šéf Taylor velebil neúnavné úsilí šerifovy kanceláře, psovodů, námořní hlídky a týmu potápěčů, a tak dále, a tak dále, bla, bla, bla.

„Stáhl byste zvuk?“

Na žádost zákazníka sáhl barman po ovladači a televizi umlčel. „Našlapuje kolem toho, jelikož musí. Když si ale přeberete všecko to žvanění, tak říká, že to tělo už dávno žerou ryby.“

Piják se opřel oběma lokty o barový pult, nahrbil ramena a pozoroval jantarovou tekutinu šplíchající ve sklenici, kterou držel v obou rukou. Jezdil s ní po naleštěném dřevěném pultu.

„Po deseti dnech v řece?“ Barman skepticky zavrtěl hlavou. „To člověk nemůže přežít. Ale i tak je to moc smutný. Zvlášť pro rodinu. Chci říct, že nikdy nemůžete vědět, jaký osud potká někoho z vašich blízkých.“ Sáhl po dalším citronu. „Ani nechci pomyslet, že by někdo, koho mám rád, byl, ať už živý nebo mrtvý, v tomhle nečase v řece nebo venku na moři.“

Bradou ukázal k jedinému oknu v místnosti. Bylo široké, ale na výšku mělo jen takových čtyřicet pět centimetrů, umístěné vysoko na zdi, blíž ke stropu než k podlaze, a skýtalo omezený výhled ven, kdyby se někomu zachtělo se podívat Vpouštělo pouze pruh kalného světla, které odlehčovalo skličující přítmí v baru a skýtalo té hrozné místností pouze mizivý příslib naděje.

Uplynulých osmačtyřicet hodin sužoval nížinu Georgie a Jižní Karolíny prudký déšť. Vytrvalý déšť. Z temných mraků se řinuly přívaly vody.

Chvílemi byl liják tak prudký, že nebylo viděl přes řeku na druhý břeh. Nízko položené oblasti se změnily v jezera. Silnice byly zaplavené, a tudíž uzavřené. Ve strouhách vířila voda stejně rychle jako zpěněné peřeje.

Barman si utřel citronovou šťávu z prstů a otřel ostří nože utěrkou. „Nemůžu říct, že jim mám za zlý, že v tomhle slejváku pátrání odvolali. To tělo už nejspíš nikdy nenajdou. Asi to znamená, že to navždycky zůstane záhadou. Byla to vražda, nebo sebevražda?“ Odhodil utěrku a opřel se o barový pult. „Co byste myslel, že se stalo?“

Host k němu zvedl kalné oči a chraplavě řekl: „Já vím, co se stalo.“

KAPITOLA PRVNÍ

O šest týdnů dříve

Přelíčení, při němž soudili Roberta Saviche za vraždu, pokračovalo už čtvrtý den.

Duncan Hatcher, detektiv z oddělení vražd, si lámal hlavu, co se to ksakru děje.

Jen co se po polední přestávce znovu sešel soud, požádal obhájce obžalovaného, Stan Adams, soudce o soukromou schůzku. Soudce Lairda ta žádost konsternovala stejně jako žalobce Mikea Nelsona, nicméně svolil a všichni tři se odebrali do soudcovy kanceláře. Porota odešla do místnosti pro porotce a zůstali pouze návštěvníci, aby si kladli otázku, co tahle nečekaná porada znamená.

Byli pryč půlhodinu a s každou uplynulou minutou Duncanův neklid vzrůstal. Přál si, aby proces pokračoval bez výkyvů a zádrhelů, které by mohly vyústit ve snadné odvolání, nebo, Bůh uchovej, zvrátit verdikt. To proto byl z toho potlachu za zavřenými dveřmi tak nervózní.

Jeho netrpělivost ho nakonec vyhnala na chodbu, rázoval sem a tam, ale nevzdaloval se na doslech od soudní síně. Z výhodného místa ve čtvrtém poschodí pozoroval dvojici vlečných člunů, jak navádějí obchodní loď průplavem k oceánu. Když už to napětí nedokázal snášet, vrátil se na své místo v soudní síni.

„Proboha, Duncane, seď klidně. Vrtíš se, jako by ti byly dva roky.“

Jeho kolegyně DeeDee Bowenová, s níž pracoval ve dvojici, si krátila čas luštěním křížovky.

„O čem se tam můžou vybavovat?“

„O dohodě při přiznání viny? Že by o zabití?“

„Nebuď jak malá,“ řekl. „Savich by nepřiznal, ani že špatně zaparkoval, natožpak že někoho zabil.“

„Jak se jinak řekne kapitulovat?“ zeptala se DeeDee.

„Abdikovat.“

Otráveně na něho pohlédla. „Jak to, že tě to napadlo tak rychle?“

„Jsem génius.“

Zkusila to slovo.

„Tentokrát jseš vedle. ‚Abdikovat‘ se tam nevejde. Je to moc dlouhé.“

„Tak to potom nevím.“

Obžalovaný Robert Savich seděl u stolu obhájce a tvářil se příliš samolibě na člověka, kterého soudí pro vraždu, a příliš sebejistě, než aby to zmírnilo Duncanovo znepokojení. Savich se otočil, jako by vzadu na krku vycítil Duncanův upřený pohled, a usmál se na něho. Nepřestával lenivé bubnovat prsty do područek svého křesla, jakoby do rytmu chytlavé melodie, kterou slyší jen on sám. Měl nenuceně přehozenou nohu přes nohu. Byl přímo ztělesněním vyrovnanosti. Každému, kdo ho neznal, by Robert Savich připadal jako úctyhodný obchodník s mírně nekonvenčním stylem oblékání. Pro dnešní přelíčení si vzal konzervativně šedý oblek, ale jeho úzká fazóna byla zřetelně evropská. Měl světlemodrou košili a levandulovou vázanku. Vlasy svázané do ohonu, což bylo pro něho typické, měl ulízané a lesklé. V ušním lalůčku se mu blyštěl velký diamant.

Elegantní oblečení a bezstarostnost byly součástí jeho uhlazeného zevnějšku, který nijak neprozrazoval nestoudného zločince, jenž se za ním skrýval.

Už byl zatčený a postavený před velkou porotu bezpočtukrát kvůli různým obviněním, včetně několika vražd, jednoho žhářství a různých méně závažných zločinů, z nichž většina souvisela s obchodováním s drogami. Avšak během své dlouhé, zářné kariéry byl obžalovaný a souzený pouze dvakrát. Poprvé kvůli drogám. Zprostili ho viny, protože obžaloba nedokázala případ doložit důkazy, čímž bylo obvinění pochopitelně chatrné.

Podruhé stanul před soudem kvůli vraždě nějakého André Bonneta. Savich mu vyhodil dům do povětří. Duncan tu vraždu spolu s agenty ze speciálního útvaru ATF vyšetřoval. Většina důkazů byla bohužel nepřímá, ale panovalo celkem silné přesvědčení, že se odsouzení dosáhne. Kancelář státního zástupce nicméně svěřila případ neotrkanému žalobci, který neměl dost důvtipu ani zkušenosti nezbytné k tomu, aby všechny porotce o Savichově vině přesvědčil. Případ ztroskotal na tom, že se porota nedokázala jednomyslně rozhodnout.

U toho to však neskončilo. Zjistilo se, že mladý asistent státního zástupce zadržel zprošťující důkazy od Savichova obhájce Stana Adamse. Ztropil takový povyk, že se kancelář státního zástupce obávala vznést obžalobu znovu nějakým příhodnějším způsobem. Případ byl odložen a pravděpodobně tak zůstane, dokud peklo nezamrzne.

Duncan nesl tu porážku těžce. Přestože to mladý žalobce zvoral, považoval to za osobní selhání a stanovil si za cíl skoncovat se vzkvétající Savichovou kriminální kariérou.

Tentokrát by vsadil na odsouzení. Savich byl obviněn z vraždy Freddyho Morrise, jednoho ze svých mnoha zaměstnanců, drogového dealera, kterého tajní policisté z protinarkotického přistihli při výrobě a distribuci pervitinu. Důkazy proti Freddymu Morrisovi byly nepopiratelné, jeho odsouzení prakticky zaručené, a protože přestoupil zákon opakovaně, měl před sebou léta těžkých časů.

DEA, úřad pro kontrolu a distribuci návykových látek, se spojil s policejním protinarkotickým oddělením a nabídli Freddymu Morrisovi dohodu – snížení bodů obžaloby a významně kratší pobyt ve vězení výměnou za jeho šéfa Saviche, který byl klíčovou osobou, o niž jim ve skutečnosti šlo.

Freddy při vyhlídce na věznění, které mu hrozilo, nabídku přijal. Než ale stačila zaklapnout pečlivě připravená policejní past, Freddyho odpravili. Našli ho v bažině obličejem dolů s kulkou v hlavě.

Tentokrát byl Duncan přesvědčený, že Savich odsouzení neujde. Žalobce tak optimistický nebyl. „Doufám, že máš pravdu, Dunku,“ řekl Mike Nelson předchozího večera, když Duncana připravoval na jeho nadcházející svědeckou výpověď před soudem. „Hodně bude záviset na tvé výpovědi.“ Zatahal se za spodní ret a dodal: „Obávám se, že Adams na nás vytáhne, že nemáme dostatečné a pravděpodobné informace, že obviněný skutek spáchal.“

„Já jsem měl dostatečné informace, abych byl přesvědčen o Savichově vině,“ trval na svém Duncan. „Když jsme Freddymu udělali nabídku, řekl, že stačí, aby se jenom upšouknul naším směrem, a Savich mu vyřízne jazyk. Takže takhle koukám na Freddyho mrtvolu a vidím, že mu nejenom teče mozek z hlavy, ale někdo mu vyřízl jazyk. Podle lékaře mu ho vyřízli zaživa. Nemyslíš, že mi to poskytlo pravděpodobný důvod, abych po Savichovi okamžitě šel?“

Krev byla čerstvá a tělo ještě teplé, když Duncana s DeeDee k tomu hrůznému nálezu přivolali. Mezi DEA a policisty z protinarkotického vypukl obrovský spor, kdo Freddyho vyzradil.

„Od vás měli tři chlapi hlídat každý jeho krok,“ zařval jeden z agentů DEA na svůj policejní protějšek.

„Od vás čtyři! Kde se flákali?“ nezůstal pozadu policista z protinarkotického.

„Mysleli si, že je bezpečně doma.“

„Jo? To my taky.“

„Jak se, proboha, kolem nás dostal?“ pokračoval federální agent s pocitem marnosti.

Ať tu léčku práskl kdokoliv, Freddy už jim nebyl k užitku a nemělo smysl marnit za daných okolností čas hádkami.

Duncan nechal DeeDee, aby dělala rozhodčího těm dvěma, kteří si nadávali a házeli vinu jeden na druhého, a sám šel po Savichovi.

„Neměl jsem v plánu ho zatknout,“ vysvětloval Mikeovi Nelsonovi. „Zašel jsem do jeho kanceláře, jenom abych ho vyslechl. Přisámbůh.“

„Pral ses s ním, Dunku. To nám může uškodit. Adams nepřipustí, aby to porotě uniklo. Bude dělat narážky na policejní brutalitu, pokud tě rovnou neobviní. Neoprávněné zatčení. Nevím, co všechno vytáhne z klobouku.“

Nakonec ještě připomněl, že nic není jisté a že se během přelíčení může stát cokoliv.

Duncan nechápal jeho starosti. Jemu to připadalo naprosto jasné a snadno pochopitelné. Z místa vraždy Freddyho Morrise šel rovnou do Savichovy kanceláře. Vtrhl k němu bez ohlášení a našel Saviche ve společnosti ženy, kterou později podle policejních snímků identifikovali jako Lucille Jonesovou. Vkleče ho uspokojovala.

Když v tom smyslu dnes dopoledne Duncan vypovídal, rozhostilo se v soudní síni ticho. Neklidné vrtění ustalo. Soudní sluha, který podřimoval, se najednou probral a posadil se zpříma. Duncan vrhl pohled na porotu. Jedna starší žena rozpačitě sklopila hlavu. Jiná, její vrstevnice, jako by přesně nevěděla, o čem je řeč. Jeden ze čtyř mužů v porotě pohlédl na Saviche s obdivným úšklebkem. Savich si prohlížel nehty, jako by uvažoval o tom, že si nechá později během dne udělat manikúru.

Duncan vypověděl, že když vešel do Savichovy kanceláře, sáhl Savich po zbrani. „Pistole ležela na jeho psacím stole. Vrhl se po ní. Věděl jsem, že by bylo po mně, kdyby se k ní dostal.“

Adams vyskočil. „Námitka, Vaše Ctihodnosti. Svědek dělá ukvapené závěry.“

„Přijímá se.“

Mike Nelson pozměnil otázku a nakonec porotce přesvědčil, že Duncan se na Saviche vrhl jenom proto, aby nepřišel k možnému zranění. Následoval prudký zápas, ale nakonec se Duncanovi podařilo Saviche zkrotit.

„A jakmile jste pana Saviche přemohl,“ zeptal se žalobce, „zajistil jste tu zbraň jako důkaz, detektive Hatchere?“

Tady se dostával na tenký led. „Ne. Když jsem pana Saviche ukáznil, pistole zmizela a stejně tak ta žena.“ Po ženě i po pistoli se od té doby slehla zem. Duncan Saviche zadržel za napadení policisty. Zatímco byl na základě tohoto obvinění zavřený, Duncan, DeeDee a ostatní policisté shromáždili podklady, aby mohl být obžalován z vraždy Freddyho Morrise.

Neměli zbraň, již Duncan viděl, zbraň, kterou Savich nepochybné použil, aby ani ne hodinu předtím odpravil Morrise. Neměli svědectví té ženy, neměli ani otisky bot nebo pneumatik na místě činu, neboť je příliv smyl předtím, než bylo tělo objeveno.

Ale přece jenom něco měli, a to svědectví několika policistů, kteří slyšeli Freddyho vystrašené tvrzení, že mu Savich vyřízne jazyk a pak ho zabije, jestli se dohodne s policií, nebo jim dokonce něco vyžvaní. A jelikož nebylo známo, kde se zdržuje Lucille Jonesová, nemohl Savich předložit přesvědčivé alibi. Kancelář státního zástupce už dosáhla odsouzení na základě chatrnějších materiálů, takže šel případ před soud.

Nelson očekával, že si Duncana podá Savichův obhájce odpoledne při křížovém výslechu. Při obědě se ho snažil na to připravit „Prohlásí, že Saviche pronásleduješ, a řekne porotě, že proti jeho klientovi už léta chováš osobní zášť.“

„To se vsaď, že chovám,“ potvrdil Duncan. „Ten parchant je zabiják. Je mojí povinností vrahy chytat Na to jsem přísahal.“

Nelson si povzdechl. „Jenom ať to nevyzní osobně, ano?“

„Vynasnažím se.“

„I když to osobní bude.“

„Řekl jsem, že se vynasnažím, Mikeu. Ale jo, bude to osobní.“

„Adams prohlásí, že Savich má povolení k nošení zbraně, takže samotná zbraň není inkriminující. Načež bude tvrdit, že tam vůbec žádná zbraň nebyla. Dokonce může zpochybnit, jestli tam vůbec nějaká žena byla a uspokojovala ho. Bude to popírat, popírat, popírat a v myslích porotců navrší spousty pochybností. Dokonce může zamítnout celé tvé svědectví, neboť není ničím doložené.“

Duncan věděl, co ho čeká. Se Stanem Adamsem udělal zkušenost už dřív, ale nemohl se dočkat, aby se pokračovalo.

Upíral pohled na dveře do soudcovy pracovny a přál si, aby se otevřely, když vtom se tak skutečně stalo.

„Povstaňte,“ vyzval všechny soudní sluha.

Duncan se střelhbitě vztyčil. Zkoumal, jak se ti tři tváří, když znovu vstoupili do soudní síně a zaujali svá místa. Naklonil se k DeeDee. „Co myslíš?“

„Nevím, ale nelíbí se mi to.“

Jeho kolegyně měla záhadnou, spolehlivou schopnost odhadnout lidi a situace a právě potvrdila jeho neblahé tušení.

Mike Nelson odvracel hlavu a nepodíval se jejich směrem – další špatné znamení.

Stan Adams se posadil vedle svého klienta a popleskal rukáv Savichova drahého obleku.

Duncanovi se sevřel žaludek zlou předtuchou.

Soudce vkročil do soudcovské lavice a dal pokyn soudnímu sluhovi, aby vyzval porotu k návratu. Usadil se a pečlivě si upravil talár. Posunul podnos se sklenicí a karafou s vodou o centimetr doprava a seřídil si mikrofon, který seřídit nepotřeboval.

Jakmile se porotci dostavili a usadili, spustil: „Dámy a pánové, omlouvám se za zdržení, ale bylo třeba neprodleně se vypořádat s důležitou záležitostí.“

Cato Laird byl oblíbený soudce u veřejnosti i médií, která si předcházel, jako by se jim dvořil. Blížil se padesátce, ale měl postavu jako třicátník a obličej jako filmová hvězda.

Ve skutečnosti hrál před několika lety menší roli soudce ve filmu, který se v Savannah natáčel.

Před kamerami se choval uvolněně a bylo na něho spolehnutí, že se vytasí s nějakým šťavnatým soustem, kdykoli se reportáž točila kolem zločinu, zločinců či právní vědy. Nyní promluvil tím dobře známým, přesvědčivým, důrazným tónem, který tak často používal: „Pan Adams mě upozornil, že při výběru členů této poroty porotkyně číslo deset neuvedla při pohovoru, že její syn je zapsán do kurzu uchazečů o policejní práci u Metropolitního policejního oddělení Savannah-Chatham.“

Duncan vrhl pohled na místo pro porotu a všiml si prázdné židle v druhé řadě.

„A do háje,“ komentovala to DeeDee tlumeně.

„Porotkyně to přede mnou připustila,“ pokračoval soudce Laird. „Nepokusila se záměrně obelhat soud, jednoduše nerozpoznala, jak by toto opomenutí mohlo ovlivnit výsledek soudního řízení.“

„Cože?“

DeeDee šťouchla do Duncana, aby mluvil tišeji.

Soudce vrhl pohled k nim, ale pokračoval:

„Při výběru poroty mají zástupci obou stran možnost eliminovat kteréhokoliv kandidáta, u něhož mají dojem, že by mohl ovlivňovat rozsudek. Pan Adams je toho názoru, že člen poroty, jehož rodinný příslušník se brzy stane policistou, může chovat hluboký předsudek vůči komukoliv obžalovanému z trestného činu, ale zvláště pak vůči obžalovanému z tak neslýchané vraždy.“

Odmlčel se, načež dodal: „V tomto bodě souhlasím s obhájcem, a jsem tudíž nucen prohlásit soudní řízení za zmatečné.“ Udeřil kladívkem. „Porota je propuštěna. Pane Adamsi, váš klient je volný a může odejít. Jednání je odročeno.“

Duncan vyletěl ze židle. „To snad nemyslíte vážně?“

Soudce ho vyhledal pohledem a tónem, kterým by mohl rozříznout diamant, řekl: „Ujišťuji vás, že to myslím vážně, detektive Hatchere.“

Duncan vkročil do uličky a došel až k hrazení. Ukázal na Saviche. „Nemůžete ho nechat odtud odejít, Vaše Ctihodnosti.“

Mike Nelson už stál vedle něho a tlumeně ho krotil. „Uklidni se, Dunku.“

„Můžete obnovit soudní řízení, pane Nelsone,“ řekl soudce, zvedl se a chystal se k odchodu. „Ale doporučuji vám, abyste předtím shromáždil mnohem důvěryhodnější důkazy.“ Vrhl pohled na Duncana a dodal: „Nebo přesvědčivější svědeckou výpověď.“

Duncan viděl rudě. „Myslíte, že lžu?“

„Duncane!“

DeeDee k němu zezadu přistoupila, popadla ho za paži a pokusila se ho odtáhnout uličkou k východu, ale vytrhl se jí.

„Ta pistole byla skutečná. Ještě se z ní skoro kouřilo. Ta žena byla také skutečná. Když jsem vešel, vyskočila a –“

Soudce udeřil kladívkem a umlčel ho. „Můžete svědčit při příštím přelíčení. Pokud nějaké bude.“

Najednou se mu v zorném poli ocitl rozesmátý Savich. „Zase jsi to zvoral, Hatchere.“

Mike Nelson popadl Duncana za paži, aby mu zabránil přeskočit hrazení. „Dostanu tě, ty lumpe. Vyryj si to do kůže. Nech si to vytetovat na zadek. Dostanu tě!“

Savich výhrůžné řekl: „Uvidíme se. Brzy!“ A poslal Duncanovi vzdušný polibek.

Adams rychle provedl svého klienta kolem Duncana, který pohlédl na soudce. „Jak jste ho mohl nechat běžet?“

„Já ne, detektive Hatchere, zákon.“

„Vy jste zákon. Nebo byste spíš měl být.“

„Buď zticha, Duncane,“ sykla DeeDee. „Zdvojnásobíme pátrání po Lucille Jonesové. Možná se vynoří ta zbraň. Dřív či později Saviche dostaneme.“

„Už jsme ho mohli mít,“ řekl a vůbec se nesnažil ztišit hlas. „Mohli jsme ho dostat dnes. Dneska mohl být náš, kdybychom měli soudce, který se staví za policajty, a ne za zločince.“

„Ach bože,“ zasténala DeeDee.

„Detektive Hatchere!“ Soudce Laird se naklonil přes soudcovskou lavici a zamračil se na Duncana. Oslovil ho, jako by k němu promlouval z hořícího keře. „Jsem ochoten prokázat vám laskavost a přehlédnout vaše vyjadřováni, neboť chápu, jak musíte být zklamaný.“

„Chápete starou belu. A kdybyste mi chtěl prokázat laskavost, Vaše Ctihodnosti, byl byste tu porotkyni nahradil někým jiným a neprohlásil proces za zmatečný. Kdybyste mi chtěl prokázat laskavost, byl byste nám poskytl spravedlivou příležitost, abychom tohohle vraha navždy dostali z oběhu.“

Soudci na pohledném obličeji ztuhly všechny svaly, ale hlas měl pozoruhodně vyrovnaný. „Radím vám, abyste nyní opustil tuto soudní síň, než řeknete něco, kvůli čemu bych byl nucen vás potrestat pro pohrdání soudem.“

Duncan namířil ukazováčkem na dveře, jimiž právě prošel Savich a jeho advokát „Savich na vás dělá dlouhý nos, stejně jako na mě. S chutí vraždí a vy jste mu právě dal volnou ruku, aby šel a zavraždil někoho dalšího.“

„Rozhodl jsem podle zákona.“

„Ne, vy jste udělal jedno –“

„Duncane, prosím tě,“ ozvala se DeeDee.

„… vybodl jste se na mě. Vykašlal jste se na lidi, kteří vás volili, protože uvěřili vašemu slibu, že budete přísný na lotry, jako je Savich. Tady na detektiva Bowenovou, na kancelář státního zástupce, na každého, kdo se kdy snažil tohohle pacholka dostat. To jste udělal, Ctihodnosti.“

„Ruce vzhůru!“

„Cože?“

„Jinak řečeno kapitulovat, slovo na deset písmen.“

DeeDee zůstala na Duncana koukat Usadil se na místě pro spolujezdce v jejím voze a zapnul si bezpečnostní pás. „Máš za sebou osmačtyřicet hodin v base a tohle je první, co mi řekneš?“

„Měl jsem spoustu času, abych o tom přemýšlel.“

„‚Ruce vzhůru‘ jsou dvě slova, ty chytráku.“

„I tak tam půjdou, to se vsadím.“

„To se nedozvíme. Tu křížovku jsem vyhodila.“

„Nedokázala jsi ji vyluštit?“ popichoval ji, protože věděl, že ji to štve. Běžně se mu dařilo vyluštit křížovku dřív než jí. Měl k tomu vlohy, ona ne.

„Ne, vyhodila jsem ji, protože jsem nechtěla, aby mi něco připomínalo, jak ohromně ses předvedl v soudní síni.“ Vyjela z parkoviště nápravného zařízení a zamířila do centra. „Pěkně sis pustil hubu na špacír.“

Zamyšleně seděl a neříkal nic.

„Hele, Duncane, je mi jasný, proč chceš Saviche dostat. To chceme všichni. Je ztělesněné zlo. Ale sprostě urážet soudce v jeho vlastní soudní síni je šílenství. Uškodil jsi sobě i policejnímu oddělení.“ Mrskla po něm pohledem. „Samozřejmě mi nepřísluší, abych ti dělala kázání. Jsi starší parťák.“

„Děkuju, žes to připomněla.“

„Mluvím jako tvoje kamarádka. Říkám to jen pro tvoje dobro. Tvůj elán je obdivuhodný, ale musíš ovládat svoji výbušnost.“

Nepociťoval vůbec žádný elán, rozmrzele upíral pohled předním sklem. Savannah se peklo v prudkém slunci. Vzduch byl prostoupený vlhkostí. Všechno vypadalo ochable, zvadle, stejně zdeptaně, jako se cítil sám. Klimatizace v DeeDeeině voze bojovala prohranou bitvu s vlhkostí. Záda košile už měl mokrá.

Setřel si kapičky potu z čela. „Ráno jsem se sprchoval, ale pořád smrdím vězením.“

„Bylo to hrozné?“

„Ani moc ne, ale nechci se tam nějak brzy vrátit.“

„Gerard je s tebou nespokojený.“ To mluvila o poručíkovi Billovi Gerardovi, jejich bezprostředním nadřízeném.

„Soudce Laird pustí Saviche, a Gerard je nespokojený se mnou?“

DeeDee zastavila na světlech a pohlédla na něho. „Něco ti řeknu, ale ne aby ses naštval.“

„Myslel jsem, že kázání skončilo.“

„Ty jsi fakt nedal soudci na vybranou.“ Během dvou let, co DeeDee povýšila a začala s ním pracovat ve dvojici, u ní nikdy nepozoroval nejmenší mateřské instinkty. Nyní se tak málem tvářila. „Po tom všem, co jsi tam řekl, měl soudce Laird prakticky povinnost potrestat tě za pohrdání soudem.“

„Potom máme s Jeho Ctihodností něco společného. Taky ho nemůžu vystát.“

„Myslím, že to pochopil. Pokud jde o Gerarda, musí se držet předpisů. Nemůže svým detektivům dovolit, aby nadávali soudcům vrchního soudu.“

„No dobře, dobře, beru na vědomí vadu na svém chování. Odseděl jsem si to. Slibuju, že při příštím Savichově procesu budu dokonalý džentlmen, krotký jako jehňátko, pokud soudce Laird k nám bude na oplátku vstřícnější. Po tom předvčerejšku nám to dluží.“

„Hele, Duncane…“

„Hele, co?“

„Odpoledne volal Mike Nelson.“ Zaváhala a povzdechla si. „Státní zástupce zastává názor, že toho na Saviche nemáme dost.“

„To budu nerad poslouchat co?“

„Říkal, že především byla chyba jít s tím k soudu, že bychom odsouzení pravděpodobně stejně nedosáhli a že případ znovu neotevře. Pokud tedy nepřijdeme s něčím nezvratným, co bude dokazovat, že byl Savich na místě činu.“

Toho se Duncan obával, ale poslouchat to bylo horší než obavy, že to uslyší. Opřel si hlavu o opěrku a zavřel oči. „Nevím, proč se vůbec zajímám o Saviche nebo o kteréhokoliv jiného lotra. Všem ostatním je to fuk. Státní zástupce je pravděpodobně víc rozčilený kvůli mně než kvůli neandrtálci, který včera večer zabil svoji ženu kvůli tvrdé vepřové kotletě. Byl v cele vedle mě. Kdyby jednou, ale tucetkrát mi řekl, že si to ta mrcha zasloužila.“

S povzdechem otočil hlavu a zadíval se okénkem na velebné virginské duby, lemující bulvár. Třásně španělského mechu, které visely z jejich větví, vypadaly v tom dusném vedru zplihle.

„Proč bychom se měli starat, chci říct?“ položil jí řečnickou otázku. „Jestli Savich sem tam zhasne vařiče drog, jako byl Freddy Morris, tak jenom prokazuje veřejnosti službu, není-liž pravda?“

„Není, protože tělo toho dealera ani nevychladne a Savich už bude mít za něho náhradu.“

„Takže opakuju, o co jde? Elán, o kterém jsi mluvila, mi došel. Už mě to nezajímá. Už ne.“

DeeDee protočila oči.

„Víš, kolik mi je?“ zeptal se.

„Třicet sedm.“

„Osm. A za dvacet let mi bude padesát osm. Budu mít zvětšenou prostatu a scvrklého pindíka. Vlasy budu mít prořídlé a kolem pasu nějaké to sádlo.“

„A budeš ještě otrávenější.“

„To máš teda pravdu,“ navztekal se, prudce se posadil rovně a začal ukazováčkem bodat do palubní desky, přitom vyjmenovával své argumenty. „Protože budu mít za sebou dvacet let marnosti. Další Savichové budou zabíjet lidi. Kvůli čemu to všechno bude?“

Zajela k chodníku a zastavila. Až v tu chvíli vzal na vědomí, že ho zavezla domů, a ne na parkoviště u soudní budovy, kde zůstal jeho vůz, když ho zadrželi a odvedli ze soudní síně.

DeeDee se opřela a otočila se k němu. „Uznávám, utrpěli jsme porážku. Zítra –“

„Říkáš porážku? Jsme mrtví jako chudák Freddy Morris. Jeho poprava nahnala strach každému, kdo i jen nepatrně uvažoval o tom, že se s námi nebo federály dohodne. Savich Freddyho použil jako vzkaz, a to vzkaz jasný a pěkně hlasitý. Budeš mluvit, zemřeš, a budeš umírat ošklivě. Všichni budou držet jazyk za zuby.“ Poslední slova zdůraznil.

„Nemůžu uvěřit, že ten práskaný slizoun zase unikl. Jak to dělá? Nikdo přece nemůže mít takové štěstí. Ani tak mazaný nemůže být. Někde na té své mrtvolami poseté cestě se musel spřáhnout s ďáblem. Celé peklo musí pracovat v jeho prospěch, ale přísahám ti, DeeDee, kdyby to mělo být to poslední, co udělám -“ Všiml si, že se usmívá. „Co je?“

„Už jsi zase plný energie a nadšení.“

Zavrčel, rozepnul si bezpečnostní pás a otevřel dveře vozu. „Děkuju za svezení.“

„Jdu k tobě.“ Než vystoupila, sáhla na zadní sedadlo pro pytel z čistírny, který visel na háčku na dveřích.

„Co to je?“

„Šaty, které si beru večer. Převleču se tady a nebudu se muset táhnout celou tu cestu domů a zase zpátky do centra.“

„Co se děje večer?“

„Slavnostní večeře s udílením vyznamenání.“ Užasle na něho pohlédla. „Neříkej mi, že jsi zapomněl.“

Prohrábl si prsty nepoddajné vlasy. „No jo, zapomněl. Promiň, parťáku, ale dneska na to nemám náladu.“

Dnes večer se nechtěl pohybovat mezi policajty. Neměl chuť setkat se s Billem Gerardem při nějaké víceméně společenské události, když věděl, že hned ráno si ho zavolá do své kanceláře, aby mu pěkně staromódně od plic vynadal. Což si, za to, že se přestal u soudu ovládat, zasloužil. Zuřil oprávněně, ale neměl to dávat najevo tam a v tu chvíli. DeeDee měla pravdu – jejich věci nepomohl, ale uškodil jí, což muselo Savichovi ohromně zalahodit

Sehnula se, sebrala z cestičky noviny za dva dny a pleskla ho jimi přes břicho. „Ty na tu večeři půjdeš,“ řekla a vykročila po cihlových schodech k hlavním dveřím jeho domu.

Jen co odemkl a vešli, zamířil rovnou k termostatu a nastavil klimatizaci.

„Jak to, že jsi neměl zapnutý alarm?“

„Pořád zapomínám kód.“

„Nikdy nic nezapomínáš. Jsi prostě líný. Je to pitomost, že to nezapínáš, Duncane. Zvláště teď.“

„Proč zvláště teď?“

„Savich. Jeho slova na rozloučenou: ‚Uvidíme se. Brzy.‘ vyzněla jako hrozba.“

„Přál bych si, aby po mně šel. To by mi poskytlo příležitost.“

„K čemu…?“

„Udělat, co by bylo nezbytné.“ Hodil své sportovní sako na židli a namířil si to chodbou do kuchyně v zadní části domu. „Kde je pokoj pro hosty a koupelna, víš,“ řekl a ukázal na schodiště. „Zařiď se jako doma.“

DeeDee se pustila za ním. „Půjdeš se mnou na tu večeři, Duncane.“

„Ne, dám si pivo, sprchu, šunkový sendvič s tak pálivou hořčicí, až mi potečou slzy…“

„Zahraješ si na piano?“

„Nehraju na piano.“

„Správně,“ řekla pobaveně.

„Chtěl jsem říct, že se možná kouknu v televizi na baseball a brzo zalehnu. Ani nevíš, jak se těším na vlastní postel po těch dvou nocích na vězeňské pryčně. Ale v žádném případě se neobleču a nepůjdu na tu večeři.“

Založila si ruce v bok. „Slíbils to.“

Otevřel ledničku, a aniž do ní nahlédl, vytáhl plechovku s pivem, odtrhl víčko a slízl si pěnu ze hřbetu ruky. „To bylo předtím, než mě zavřeli.“

„Mám dostat vyznamenání.“

„Což si zasloužíš. Blahopřeju. Rozlouskla jsi případ té vdovy, co vzala manžílka přes hlavu francouzákem. Máš skvělý instinkt, parťáku. Nemohl bych na tebe být pyšnější.“ Připil jí plechovkou s pivem a nahnul si ji k ústům.

„Zapomínáš na jedno. Nechci jít na slavnostní večeři sama. Děláš mi doprovod!“

Zasmál se, až vyprskl pivo. „Tohle není kotilion. A odkdy ti záleží na tom, jestli máš doprovod? Vlastně to slovo od tebe slyším poprvé.“

„Když nebudu mít doprovod, kluci si ze mě budou dělat srandu. Worley a spol. budou vykřikovat, že bych si nedokázala obstarat chlapa, kdybych si měla život spasit. Jsi můj parťák, Duncane. Je tvojí povinností mi poskytnout pomoc a v to se počítá, že mi pomůžeš zachovat si tvář před těmi hovady, s kterými jsem nucena pracovat“

„Zavolej toho poldu z evidence důkazů. Jak se jmenuje? Vždycky, když tě vidí, je celý pryč. Ten tě doprovodí.“

Znechucené se zamračila. „Potí se mu dlaně. To nesnáším.“ Tvářila se dokonale otráveně. „Bude tě to stát jen pár hodin času, Duncane.“

„Lituju.“

„Nechceš, aby tě se mnou viděli.“

„O čem to meleš? Jsme spolu vidět v jednom kuse.“

„Ale nikdy na nějaké společenské události. Někteří by nemuseli vědět, že spolu pracujeme. Bůh uchovej, kdyby mě někdo považoval za tvoji holku. To by ti mohlo poškodit reputaci neodolatelného svůdce, kdyby tě viděli se ženskou, která je malá, zavalitá a má srandovní kudrnaté vlasy.“

Postavil plechovku s pivem na pult, až to bouchlo. „Teď jsi mě teda naštvala. Předně žádnou takovou pověst nemám. Dále – kdo říká, že jsi malá?“

„Worley mi říkal svisle hendikepovaná.“

„Worley je pitomec. Ani zavalitá nejsi. Jsi pevně stavěná. Svalnatá, protože pracuješ do úmoru. A kudrnatá jsi proto, že si necháváš dělat trvalou.“

„Líp se to udržuje,“ namítla na svou obranu. „Nepadají mi vlasy do očí. Jak jsi poznal, že mám trvalou?“

„Protože to cítím, když si ji necháš udělat. Máma si ji dělávala doma. Zasmradila tím vždycky celý dům na několik dní. Táta ji prosil, ať chodí do salonu krásy, ale ona že ne, že si moc počítají.“

„Dneska už se neříká salon krásy, Duncane.“

„To já vím, ale máma ne.“

„Vědí vaši, žes byl zavřený?“

„Jo,“ řekl tak trochu posmutněle. „Využil jsem svého práva na jeden telefon abych jim zavolal, protože jsou nervózní, když se jim obden neozvu. Jsou pyšní na moji práci, ale dělají si starosti. Víš, jak to chodí.“

„No, ani ne,“ řekla zatrpkle. Takhle mluvívala, kdykoliv padla byť jen nepřímá narážka na její rodiče. „Vědí rodiče o Savichovi?“ zeptala se.

Pokrčil rameny. „Bagatelizuju to.“

„Co si mysleli o tom, že je jejich syn ve vězení?“

„Jednou, to jsem byl na střední, za mě museli složit kauci. Za pití, když jsem byl ještě pod zákonem. Pěkně jsem to tehdy schytal. Tentokrát mě táta pochválil, že jsem si stál za tím, co jsem považoval za správné. Samozřejmě jsem mu neřekl nic o tom, jak sprostě jsem se vyjádřil.“

DeeDee se usmála. „Máš štěstí, že mají takové porozumění.“

„Já vím.“ Duncan opravdu věděl, jaké má štěstí. DeeDee měla s rodiči napjaté vztahy. Zadoufal, že ji od toho nemilého tématu odvrátí, a začal o něčem jiném. „Říkal jsem ti, že se táta dal na výpočetní techniku? Připravuje si kázání na počítači. Má v něm celou bibli a jedním kliknutím se dostane na jakoukoliv pasáž. Ale všichni z toho nejsou šťastní. Jeden letitý člen jeho kongregace je přesvědčený, že internet je převtělený ďábel.“

Zasmála se. „Možná má pravdu.“

„Možná.“ Uchopil pivo a znovu se napil.

„Sice jsi mi nic nenabídl, ale ráda bych si dala dietní kolu, prosím.“

„Promiň.“ Otevřel ledničku a sáhl do ní. Pak s vyjeknutím rukou ucukl.

„Copak?“

„Nesmím zapomínat zapnout alarm.“ DeeDee ho odstrčila a nahlédla do lednice. Zašklebila s a stejné jako Duncan se odtáhla. „Co – to je?“

„Kdybych měl hádat, řekl bych, že je to jazyk Freddyho Morrise.“

KAPITOLA DRUHÁ

Ráno Duncan odnese ten vyříznutý jazyk – už značné seschlý – na pitvu. Prozatím jej uložil do sáčku na důkazy a vrátil do lednice.

DeeDee se zhrozila. „Snad to tam nenecháš? U jídla.“

„Nechci si zasmradit celý dům.“

„Necháš to tady prohlédnout kvůli otiskům prstů?“

„Nebylo by to k ničemu a jenom by mi tady udělali nepořádek.“

Ať byl v domě kdokoliv – Savich nebo některý z mnoha jeho poskoků; Duncan odhadoval, že spíš to druhé – byl příliš práskaný, než aby zanechal otisky prstů. Mnohem víc než nález té nechutné, scvrklé tkáně ho znepokojovalo vědomí, že někdo násilně vnikl do jeho domova. Ten jazyk byl sám o sobě jen takový žertík, tímhle způsobem mu chtěl Savich omlátit o hlavu jeho prohru.

Ovšem signál, který tím vyslal, moc k smíchu nebyl. Duncan vycítil v Savichových slovech na rozloučenou skrytou hrozbu. Toto však ještě nebyla odveta, kterou ta výhrůžka slibovala. Byla to teprve předehra, náznak toho, co ještě přijde. Jasně to říkalo, že Duncan je zranitelný a že to Savich myslel vážně. Tím, že přišel do Duncanova domova, posunul jejich válku do jiné roviny. Přežije jenom jeden z nich.

Přestože před DeeDee svoje neblahé tušení bagatelizoval, nijak Saviche a míru jeho krutosti nepodceňoval. Až na Duncana zaútočí, bude nemilosrdný. Duncanovi dělalo největší starosti, že by to nemusel postřehnout a pak už by bylo příliš pozdě.

Zadoufal, že kvůli tomu incidentu nebude muset s DeeDee na slavnostní večeři. Určitě to po něm teď nebude chtít. Byla ovšem neoblomná, a tak se nakonec vzdal. Oblékl si tmavý oblek a vázanku a odjel s ní do jednoho z lepších hotelů u řeky, kde se slavnost konala.

Jakmile vešel do tanečního sálu, zběžně přejel pohledem po přítomných a zkameněl. „To snad není pravda!“ zvolal.

DeeDee sledovala jeho pohled a zasténala. „Já nevěděla, že tady bude, Duncane. Přísahám.“

Soudce Cato Laird, bezvadně oblečený a chladný jako drink, který držel v ruce, se vybavoval s policejním šéfem Taylorem.

„Zprošťuji tě tvého závazku,“ řekla DeeDee. „Jestli chceš odejít, nebudu nic namítat“

Duncan nepřestával upírat pohled na soudce. Když se Laird zasmál, udělaly se mu pohledné vrásky v koutcích očí. Vypadal jako člověk, který se vždy v životě rozhodl správně, ať šlo o výběr vázanky na dnes večer nebo o prohlášení Savichova procesu za zmatečný.

To ať se propadne, jestli před ním stáhne ocas a odplíží se. „To teda ne,“ odpověděl Duncan. „Nenechal bych si ujít příležitost doprovodit tě, když jsi takhle vyfiknutá. Skutečně máš sukni. To vidím poprvé.“

„Slíbila jsem si, že ji nevezmu na sebe, hned jak jsem absolvovala střední katolickou školu.“

Nápadně se jí podíval na nohy. „Takhle je to lepší. Fakt dobrý.“

„Kecáš, ale i tak díky.“

Společně se proplétali davem, chvílemi se zastavovali, aby si promluvili s dalšími policisty a nechali se představit významným lidem, s nimiž se zatím nesetkali. Někteří přivedli řeč na dny, které strávil Duncan ve vězení, a buď zuřili, nebo ho litovali. Dělal si z toho legraci.

Když je zahlédl policejní šéf Taylor, omluvil se skupince lidí, s nimiž se bavil, a přistoupil k nim, aby poblahopřál DeeDee k vyznamenání, které měla později večer obdržet. Zatímco mu děkovala, někdo oslovil Duncana za jeho zády. Otočil se a ocitl se tváří v tvář Catonovi Lairdovi, který se tvářil bezelstné jako zpěváček v kostelním sboru jeho otce. Duncanovi mimovolně ztuhla čelist, ale odpověděl zdvořile.

„Detektive, doufám, že mezi námi není zlá krev.“ Laird napřáhl pravou ruku.

Duncan mu ji stiskl. „Kvůli vězení? Za to si přece můžu jedině sám.“

„A co to zmatečné řízení?“

Duncan vrhl pohled soudci přes rameno. I když DeeDee právě představovali starostovi, který jí nadšeně pumpoval rukou, neustále jeho a Lairda po očku sledovala. Duncan měl sto chutí soudci jasně říct, co si o jeho rozhodnutí myslí a kam si může strčit soudcovské kladívko.

Tenhle večer ale patří jí. Ovládne se. Dokonce si odpustí, aby soudci řekl, jak nepříjemné překvapení ho po návratu domů čekalo.

Znovu soudci pohlédl do tmavých očí. „Víte stejně dobře jako já, že Savich má Morrisovu smrt na svědomí, takže určitě sdílíte mé pochybnosti, že měl být puštěn.“ Odmlčel se, aby to patřičně zaúčinkovalo. „Ale stejně tak jsem si jist, že za daných okolností jste rozhodl podle práva a vlastního svědomí.“

Soudce Laird nepatrně přikývl. „Jsem rád, že chápete složité aspekty celé věci.“

„Inu, měl jsem osmačtyřicet hodin na to, abych o nich přemýšlel.“ Zazubil se, ale pokud byl soudce alespoň trochu vnímavý, musel si uvědomovat, že to není přátelský úsměv. „Omluvte mě, prosím, moje kolegyně mi dává znamení, že se k ní mám připojit.“

„Samozřejmě. Bavte se dobře.“

Soudce udělal krok stranou a Duncan se kolem něho protáhl.

„Co říkal?“ zeptala se DeeDee koutkem úst, když ji Duncan vzal za paži a vedl ji k baru.

„Řekl mi, že se mám dobře bavit. V což se myslím počítá dát si skleničku.“

Prorazil jim cestu k baru, pro sebe objednal bourbon s vodou a pro ni dietní kolu. Přisunul se k nim další detektiv z jejich oddělení, v jedné ruce nemotorně třímal skleničku a v druhé naložený talíř.

„Ahoj. Dunku,“ řekl s pusou plnou krabího masa, „představ mě svojí nové kočičce.“

„Jdi se vycpat Worley,“ řekla.

„No teda? Mluví úplně jako detektiv Bowenová!“

Worley byl dobrý detektiv, ale patřil mezi „hovada“, o nichž se předtím DeeDee zmiňovala. Vždycky mu z úst trčelo párátko, i teď jedno měl, přestože do sebe házel jednohubky. S DeeDee neustále soutěžili, komu se podaří toho druhého víc urazit. Skóre bylo obvykle těsné.

„Dej jí pokoj, Worley,“ zasáhl Duncan. „DeeDee je dnes večer oslavenkyně. Chovej se slušně.“

DeeDee byla ve všech ohledech policistka. Duncan s ní pracoval dva roky a připadalo mu, že se možná ani jinak chovat neumí. Dokonce i dnes večer, kdy si vzala na sebe sukní a pro tu příležitost si přejela ústa leskem na rty, myslela na práci. „Řekni Worleymu, co jsme našli u tebe doma.“

Duncan mu popsal zmrzačený jazyk. Ukázal na kousek masa na Worleyho talíři. „Vypadal dost podobně.“

„A sakra.“ Worley se otřásl. „Jak víš, že patřil Morrisovi?“

„Jenom hádám, ale asi se nepletu, co myslíš? Zítra to odnesu do laboratoře.“

„Savich si z tebe dělá srandu.“

„No jo, je to velkej šprýmař.“

„Ale vlízt až k tobě domů…“ Worley si posunul párátko a strčil si do úst ten podezřelý plátek masa. „To teda je odvážný kousek. Nemáš nahnáno, Dunku?“

„Byl by hlupák, kdyby neměl trochu strach,“ odpověděla za něho DeeDee. „Je to tak, Duncane?“

„Asi jo,“ odpověděl roztržitě. Přemýšlel o tom, jestli až dojde na konečné zúčtování, dokáže Saviche bez výčitek svědomí zabít. Předpokládal, že ano, neboť s jistotou věděl, že Savich by jeho zabil bez váhání.

Worley se pokusil odlehčit náladu a řekl: „Vážně, DeeDee, dnes večer vypadáš tak nějak sexy.“

„Ty z toho nic nebudeš mít.“

„Jestli se dost namažu, začneš mi třeba připadat jako ženská.“

DeeDee mu nezůstala nic dlužná. „To je teda smutný, že já bych se nikdy nemohla dost opít, abys mi připadal jako chlap.“

V kanceláři se takhle do sebe naváželi běžně. Chlapi z jednotky násilných trestných činů nedali DeeDee pokoj, ale všichni respektovali její šikovnost, nadšení do práce a cílevědomost, toho všeho měla na rozdávání. Když to situace vyžadovala, přestali si z ní utahovat a respektovali její názory stejně jako názory jejích mužských protějšků, někdy ještě víc. „Ženská intuice“ nebyl jenom okřídlený obrat Díky DeeDeeinu postřehu v ni začali věřit

Duncan věděl, že se dokáže ubránit bez jeho pomoci, a tak se otočil a bloudil pohledem po lidech.

Později si vzpomněl, že nejdříve ho upoutaly její vlasy.

Stála přímo pod jedním otočným světlem, které bylo zapuštěné do stropu ve výšce deseti metrů. Účinkovalo jako reflektor a její vlasy se zdály téměř bílé, takže to vypadalo, jako by byla v místnosti jediná blondýna.

Měla je jednoduše, skoro až přísně upravené – stažené do malého uzlu na šíji – což ovšem dávalo vyniknout dokonalému tvaru hlavy a půvabné délce krku. Právě obdivoval její šíji, když se nějaká nezajímavá žena, která mu blokovala výhled, hnula z místa. Uviděl její záda. Celá. Vábivý pás holé kůže od krku až k pasu, dokonce ještě o maličko níž.

Netušil, že se dají šperky nosit na této části těla, ale z jejího kříže na něho mrkala spona, vyrobená z něčeho, co mu připadalo jako diamanty. Představil si, že ty kameny v sobě budou mít teplo jejího těla.

Už jenom z toho, jak po ní koukat se mu udělalo horko. Někdo k ní zezadu přistoupil a něco řekl. Otočila se a Duncan jí poprvé uviděl do obličeje. Později mu přišlo, že mu asi opravdu poklesla čelist

„Dunku?“ Worley ho šťouchl do paže. „Není ti nic?“

„Jsem v pohodě.“

„Ptal jsem se, jaký to bylo v base.“

„Přímo skvělý.“

Detektiv se k němu naklonil a lascivně se zašklíbil. „Musel jsi odrážet návrhy fešáků, co bručeli s tebou?“

„Ne všichni chřadnou smutkem po tobě, Worley.“

DeeDee se zasmála tak náhle, až se zajíkla. „Dobrý zásah, Duncane.“

Znovu se otočil, ale blondýna z místa, kde stála, odešla. Netrpělivě pátral pohledem v davu, až ji znovu uviděl. Bavila se s elegantně vyhlížející dvojicí, upíjela ze sklenky bílého vína a zdálo se, že ji nezajímá ani víno, ani ten rozhovor. Zdvořile se usmívala, ale v očích měla vzdálený pohled, jako by to, co se děje kolem ní, se jí tak docela netýkalo.

„Slintáš.“ DeeDee se postavila vedle něho a sledovala jeho pohled. „Vážné, Duncane,“ řekla zlostně, „zesměšňuješ se“

„Nemůžu si pomoct Popadl mě neodbytný chtíč.“

„Ovládni ho.“

„Asi to nepůjde.“

„Nechceš, to jsi myslel.“

„Správně, nechci. Nevěděl jsem, že to může být tak příjemné, když člověka zasáhne blesk.“

„Blesk?“

„Už jo.“

DeeDee si ženu kriticky prohlédla a pokrčila rameny. „Jo, vypadá dobře. Když jseš na vysoké, hubené, s dokonalými vlasy a bezvadnou pletí.“

„A to nemluvím o jejím obličeji.“

Hlasitě si usrkla z dietní koly. „To je fakt. Přiznám každému, co mu patří. Tvůj sexuální radar vyhmátl jako obvykle tu nejpěknější kočku v místností.“

Nestydaté se na ni zazubil. „Holt mám takové nadání.“

Dvojice ženu opustila a nechala ji stát uprostřed lidí samotnou. „Dáma vypadá ztraceně a osaměle,“ podotkl Duncan. „Jako by potřebovala velkého, silného poldu, aby ji přišel zachránit Podrž mi pití.“ Strčil svoji sklenici DeeDee.

„Zbláznil ses?“ Postavila se před něho, aby mu zablokovala cestu. „To by byla neskutečná pitomost Nebudu tady stát a koukat se, jak se zničíš.“

„O čem to mluvíš?“

Vtom pochopila. „Jo, ty to nevíš.“

„Co nevím?“

„Je vdaná, Duncane.“

„Doprčic. Určitě?“

„Za soudce Lairda.“

„Co ti říkal?“

Elise Lairdová odložila kabelku posázenou drahokamy na toaletní stolek a vyklouzla ze sandálů. Cato přišel nahoru do jejich ložnice jako první. Už se svlékl a v županu seděl na kraji jejich postele.

„Kdo?“ zeptala se.

„Duncan Hatcher.“

Vytáhla si sponu z vlasů. „Kdože?“

„Ten chlap, cos s ním mluvila v průjezdu, když jsem šel platit za parkovací služby. Určitě se na něho pamatuješ. Vysoký, s ostrými rysy, nutně by potřeboval ostříhat, stavěný jako fotbalový útočník. Což taky býval. Tuším, že v Georgii.“

„Ach ano, správně.“ Odložila sponu vedle kabelky, rozpustila si vlasy a prohrábla je prsty. Otočená k zrcadlu se usmála na manželův odraz. „Ptal se, jestli nemám drobné. Chtěl dát spropitné sluhovi na parkovišti, ale neměl menší bankovky než desetidolarové.“

„Chtěl jenom drobné?“

„Hmm“ Sáhla si za záda a snažila se rozepnout diamantovou sponu, kterou měla v kříži. „Mohl bys mi s tím prosím pomoct?“

Cato se zvedl z postele a postoupil k ní. Rozepnul brož, opatrně vytáhl špendlík z černého hedvábí, pak jí brož podal, položil jí ruce na ramena a jemně je začal masíroval.

„Oslovil tě Hatcher jménem?“

„To si opravdu nepamatuju. Proč? Kdo to je?“

„Detektiv z oddělení vražd“

„Od policie ze Savannah?“

„Vyznamenaný hrdina s vysokoškolským titulem z kriminologie. Je bystrý a houževnatý.“

„To je působivé.“

„Donedávna to byl příkladný policista.“

„Donedávna?“

„Tenhle týden svědčil u mého procesu. Soudila se vražda. Když mě okolnosti donutily prohlásit proces za zmatečný, přestal se ovládat. Začal nadávat Odsoudil jsem ho pro urážku soudu na dva dny do vězení. Pustili ho dnes odpoledne,“

Tiše se zasmála. „Potom jsem si jistá, že určitě nevěděl, kdo jsem. Kdyby to věděl, vyhnul by se mi,“ Sundala si náušnice. „Ta žena, která ho doprovázela, je jeho manželka?“

„Kolegyně, Podle mě není ženatý.“ Stáhl šaty Elise z ramenou a paží a do pasu ji odhalil. Prohlížel si ji v zrcadle. „Nemůžu mu mít za zlé, že to zkusil.“

„Nic nezkoušel, Catone. Požádal mě o drobné.“

„Byli tam i jiní, které mohl požádat, ale obrátil se na tebe.“ Objal ji zezadu a uchopil její prsy do dlaní. „Napadlo mě, že tě třeba poznal, že už jste se někdy potkali.“

Setkala se v zrcadle s pohledem jeho temných očí a řekla: „Možné by to asi bylo, ale pokud ano, nepamatuju se na to. Vůbec bych si nevzpomněla, že jsem s ním dnes večer mluvila, kdybys na to nezavedl řeč.“

„Neostříhané špinavě světlé vlasy tě nepřitahují? Zarostlý, neupravený vzhled s tebou nic nedělá?“

„Dávám přednost prošedivělým spánkům a hladce oholeným tvářím“

Zip na jejích šatech byl krátký. Když ho rozepínal a objevila se její hýždě, usmál se do zrcadla. Šaty sklouzly na podlahu, takže na sobě neměla už nic než černá, krajková tanga. Otočil ji obličejem k sobě. „Tohle je ta nejlepší část těch otravných večerů, kdy někam jdeme. Vrátit se s tebou domů.“ Vyčkávavě se na ni podíval „Nic mi k tomu neřekneš?“

„Musím něco říkat? Víš, že to cítím stejně.“

Uchopil ji za ruku a obemkl jejími prsty svůj ztopořený penis. „Lhal jsem, Elise,“ zašeptal a vedl její pohyby. „Tohle je ta nejlepší část.“

O půlhodinu později vyklouzla z postele, přešla ke skříni pro župan a oblékla si ho. Krátce se zastavila u toaletního stolku, pak přešla ke dveřím. Zavrzaly, když je otevřela. Ohlédla se přes rameno k posteli. Cato se nepohnul.

Vyklouzla z pokoje a po špičkách sešla dolů. Její nespavost mu dělala starosti. Někdy ji našel na pohovce v pracovně, jak si přehrává některý svůj oblíbený film. Občas si četla v obývacím pokoji, jindy seděla v zimní zahradě a dívala se ven na osvětlený bazén.

Soucítil s její nespavostí a naléhal na ni, aby si brala léky, které by ji vyléčily. Káral ji, že vstala z postele a nevzbudila ho, když ji mohl ukonejšit do spánku.

Nedávno začala uvažovat o tom, jestli si dělá starosti kvůli její nespavosti, nebo kvůli tomu, že chodí v noci po domě.

V kuchyni svítilo noční světlo, ale znala to tam tak dobře, že by našla cestu i bez něho. Ať už dělala, když sešla dolů, cokoliv, vždycky si nalila sklenici mléka, o kterém tvrdila, že jí pomáhá, a prázdnou sklenici nechala ve dřezu, aby měla jistotu, že ji nikdo nenachytá při lži.

Stála u dřezu, usrkávala mléko, na které neměla chuť, a doufala, že se Cato nikdy nedozví, jak mu dnes večer zalhala.

Ten detektiv věděl kdo je; oslovil ji jménem.

„Paní Lairdová?“

Když se otočila, zaskočila ji nejdříve jeho výška. Cato byl vysoký, ale Duncan Hatcher ho ještě o několik centimetrů převyšoval. Musela zaklonit hlavu, aby mu mohla pohlédnout do obličeje. Přitom si uvědomila, že detektiv stojí nevhodně blízko, ale ne tak blízko, aby to bylo nápadné. Oči se mu leskly, jako by byl opilý, ale vyslovoval zřetelně.

„Jmenuji se Duncan Hatcher.“

Nenapřáhl k ní ruku, ale sklouzl pohledem na její ruku, jako by očekával že mu ji podá. Neudělala to. „Dobrý den, pane Hatchere.“

Měl odzbrojující úsměv a zdálo se, že to dobře ví. Rovněž měl dost drzosti, aby řekl: „Úžasné šaty.“

„Děkuji“

„Líbí se mi ta diamantová spona, co nosíte na kříži.“

Vzala to na vědomí s chladným přikývnutím.

„Nic jiného je pohromadě nedrží?“

To byla nevhodná poznámka. A stejně tak náznak v jeho očích. V očích světlešedých a nebezpečně potemnělých.

„Sbohem, pane Hatchere.“

Chtěla se odvrátit, když vtom k ní udělal ještě krok. Dokonce si na chvilku pomyslela, že se jí dotkne. Řekl: „Kdy se zase uvidíme?“

„Jak prosím?“

„Kdy se zase uvidíme?“

„Vážně pochybuji, že se ještě někdy setkáme.“

„Ale to víte, že ano. Já si dám totiž u každého soudce, který mě pošle pro urážku soudu do vězení, záležet, abych se vyspal s jeho ženou.“

Vyznělo to jako slib. Šokem oněměla a znehybněla, takže tam pár vteřin pouze stáli a hleděli na sebe.

Potom se najednou staly dvě věci, které jejich upřený pohled ukončily. Žena, o níž nyní věděla, že je jeho kolegyní, popadla Duncana Hatchera za paži a odtáhla ho k vozu, jímž právě přijela služba na parkovišti. A periferním viděním zahlédla Catona. Otočila se k němu, jak k ní kráčel, a vykouzlila úsměv, přestože měla obličejové svaly nepřirozeně ztuhlé.

Její manžel vrhl po Hatcherovi podezíravý pohled, když ho ta žena postrčila na sedadlo pro spolujezdce. Elise se bála, že se jí na ten rozhovor začne hned na místě vyptávat, ale neudělal to. Nechal si to až na doma, a to už měla čas si něco vymyslet.

Teď jí ale leželo v hlavě, proč manželovi v té věci zalhala.

Vylila zbytek mléka, o které nestála, do odpadu a nechala sklenici stát v dřezu, kde bude na očích. Vyšla z kuchyně a vrátila se k patě točitého schodiště v hale. Tam se zastavila a naslouchala. V domě panovalo ticho. Seshora neslyšela žádný pohyb.

Rychle přešla doprostřed haly a vešla do Catonovy pracovny. Potmě přešla místnost, ale jakmile se ocitla za psacím stolem, rozsvítila lampu. Házela temné stíny po místnosti, zvláště na police s knihami, které za stolem tvořily stěnu od podlahy až ke stropu.

Odklopila falešnou polici, za níž se skrýval sejf ve zdi, a zkusila kliku, přestože věděla, že se nepohne. Sejf zůstával neustále zamčený; i když byli už skoro tři roky spolu, ještě jí nesvěřil kombinaci

Zaklapla falešnou polici a poodstoupila, aby si mohla prohlédnout knihovnu jako celek. Potom si ji, tak jako už tolikrát předtím, rozdělila na části a soustředila se vždy na jednu polici po druhé, pomalu klouzala pohledem ze svazku na svazek.

V téhle knihovně bylo bezpočtu skrýší.

Všimla si, že na polici kousek nad její hlavou jeden v kůži vázaný svazek maličko přečuhuje přes okraj police. Stoupla si na špičky a natáhla ruku, že to prozkoumá.

„Elise?“

Prudce se otočila a leknutím zalapala po dechu. „Proboha! Tys mě vyděsil!“

„Co to děláš?“

Se srdcem až v krku vytáhla z kapsy županu diamantovou sponu. Předvídavěji tam zastrčila, než odešla z ložnice. „Moje brož.“

Nic jiného je pohromadě nedrží?

Překvapilo ji, že jí paměť přehrála Hatcherovu poznámku právě v tuhle chvíli, kdy na ni její manžel zvědavě hleděl a čekal na vysvětlení.

„Chtěla jsem ji nechat tady u tebe na stole se vzkazem, abys ji uviděl, než budeš ráno odcházet,“ řekla. „Myslím, že se pár kamenů uvolnilo. Měl by se na to podívat klenotník“

Vešel do místnosti a sklouzl pohledem na brož, kterou držela na natažené dlani. Pak jí pohlédl do očí. „Nezmínila ses, že jsou kameny uvolněné.“

„Zapomněla jsem.“ Svůdně se na něho pousmála. „Rozptylovaly mě jiné věci.“

„Zítra ji vezmu s sebou a stavím se ve městě u klenotníka.“

Vrhl pohled mimo ni na knihovnu. „Co jsi to tam chtěla?“

„Jeden svazek trochu vyčuhuje. Náhodou jsem si toho všimla. Vím, jak to tady chceš mít v dokonalém pořádku.“

Připojil se k ní za stolem, natáhl ruku a posunul právnickou knihu na místo. „Tak. Musela ji posunout paní Berryová, když tady uklízela.“

„Nejspíš ano.“

Položil jí ruce na nadloktí a jemně jí je promnul. „Elise?“ řekl tiše.

„Ano?“

„Cokoliv si přeješ, drahoušku, stačí říct“

„Co bych mohla chtít? Nechci nic. Jsi nesmírně velkorysý.“

Zahleděl se jí do očí, jako by za jejím pevným pohledem něco hledal. Pak jí rychle stiskl paže a pustil ji. „Vypila sis mléko?“ Přikývla. „Dobře. Pojďme si lehnout Možná už teď usneš.“

Čekal, až vyjde jako první. Cestou ke dveřím se ohlédla. Cato stále ještě stál za psacím stolem a pozoroval ji. Světlo lampy změnilo jeho rysy ve strohý reliéf a podtrhávalo jeho zamračený výraz.

Pak zhasl lampu a místnost potemněla.

KAPITOLA TŘETÍ

Duncan nepotřeboval mít při hraní rozsvíceno.

Ve skutečnosti hrál potmě rád. Připadalo mu, že hudba vychází ze tmy a s ním nemá žádnou spojitost Podobně tomu bylo, dokonce i když měl rozsvíceno. Jak se dotkl klávesnice, předal vládu jiné bytosti, která žila v jeho podvědomí a zjevovala se pouze při těchto příležitostech.

„Je to boží dar, Duncane,“ prohlásila jeho matka, když se jí to snažil vysvětlit omezeným slovníkem dítěte. „Nevím, odkud ta hudba přichází, mami. Je to zvláštní. Já jenom… prostě ji znám.“

Bylo mu osm, když se rozhodla, že je načase začít s jeho hudební výchovou. Poté co ho posadila na lavici ke klavíru, ukázala mu klávesu C a začala mu vysvětlovat základy tohoto nástroje, k obapolnému úleku zjistili, že už ví, jak se na klavír hraje.

Nevěděl, že to umí. Zaskočilo ho dokonce ještě víc než jeho užaslé rodiče, když začal hrát známé církevní písně. A nevybíral si jenom jednoduché melodie, uměl zahrát akord, aniž vlastně věděl, co to akord je.

Co se jen pamatoval, slýchal matku nacvičovat církevní písně na nedělní bohoslužby, čímž se dalo vysvětlit, že je znal. Dokázal ale zahrát i cokoliv jiného. Rock. Swing. Jazz. Blues. Lidové písně, folk a country. Klasiku. Kterýkoliv tón, co kdy uslyšel, uměl zahrát

„Hraješ podle sluchu,“ řekla mu matka a láskyplně a pyšně ho pohladila po tváři.

Za tohle nadání nebyl ani trochu vděčný, uvádělo ho do rozpaků. Spíš je považoval za prokletí a prosil rodiče, aby se tím nechluBill, dokonce aby nikomu o jeho vzácném talentu neříkali.

Rozhodně si nepřál, aby se o tom dozvěděli jeho kamarádi. Mysleli by si o něm, že je slaboch, moula a nějak vadný. Nechtěl být nadaný, chtěl být obyčejný kluk. Chtěl sportovat. Kdo by chtěl hrát na pitomé piano?

Rodiče se ho snažili přemluvit, vysvětlit mu, že je v pořádku, aby člověk sportoval a přitom se věnoval hudbě, a že by to byla škoda, kdyby hudební talent promarnil.

On ale věděl svoje. To on chodil každý den do školy, ne oni. Věděl, že by si z něho všichni utahovali, kdyby věděli, že umí hrát na klavír a v hlavě že má uložené melodie, které ani neumí pojmenovat

Na jejich námitky nepovolil. Když dohadování s nimi nezabíralo, uchýlil se k tvrdohlavosti. Jednou večer po nekonečné debatě u večeře přísahal, že se už nikdy nedotkne klávesnice. Ať ho klidně připoutají řetězem ke stoličce u klavíru a nedají mu najíst ani napít a nepustí ho na záchod, dokud nebude hrát, ani potom nepovolí. A jak jim bude, až se scvrkne a umře žízní, připoutaný u klavíru?

Před tou dramatickou přísahou neustoupili, ale nakonec ho nedokázali přimět k hraní, takže zvítězil. Udělali kompromis, že hrál jenom pro ně a pouze doma.

Ačkoliv by to nikdy nepřiznal, měl z těchto soukromých recitálů radost Vskrytu miloval hudbu, která mu z mozku proudila do prstů. Bez námahy, bez přemýšlení, aniž se musel nějak snažit.

V osmatřiceti pořád ještě nedokázal přečíst ani notu. Napsaná hudba mu připadala jako příliš mnoho linek a klikyháků. Avšak během let svůj talent, který zůstal jeho tajemstvím, vybrousil a zdokonalil. Kdykoliv se ho nějaký známý zeptal na klavír v jeho obývacím pokoji, řekl, že je to dědictví po babičce, což byla pravda.

Hrál, aby se v hudbě ztratil. Hrál pro svoje osobní potěšení nebo kdykoliv se potřeboval uvolnit, vyprázdnit si hlavu od všedních starostí, aby mu to umožnilo rozlousknout nějaký zapeklitý problém. Jako dnes večer. Od toho incidentu s jazykem o sobě nedal Savich vědět. Z laboratoře potvrdili, že opravdu patřil Freddymu Morrisovi, ale nijak jim to nepomohlo, aby mohli přišít tu vraždu Savichovi.

Savich byl na svobodě. Dál mohl provozovat svoje výnosné kšefty s drogami a zabít každého, kdo by se mu znelíbil. A Duncan věděl, že je na Savichově seznamu. Pravděpodobně označený velkou hvězdičkou.

Snažil se na to nemyslet. Měl jiné případy, jiné povinnosti, ale nepřestávalo ho hryzat vědomí, že Savich tam někde venku je, dává si na čas, čeká na vhodnou chvíli, aby udeřil. V posledních dnech byl Duncan o něco opatrnější, o trochu ostražitější a nikam nechodil neozbrojený.

Dnes v noci ho udržoval vzhůru zvláště silný pocit, že se něco semele. Před neklidem hledal únik ve hře na klavír. Ve tmě obývacího pokoje si právě pohrával s melodií, kterou sám složil, když do toho zazvonil telefon.

Pohlédl na hodiny. Práce. Nikdo by nevolal ráno v půl druhé a čtyři minuty, jen aby mu oznámil, že nikdo nikoho nezabil. Vzal to na druhé zazvonění. „Jo?“

Zkraje jejich partnerství se s DeeDee domluvili, že mu ona zavolá jako první, jestli bude zapotřebí, aby se dostavili na místo vraždy. U něho bylo totiž pravděpodobnější, že by ho vyzvánějící telefon neprobudil. DeeDee do sebe neustále lila kávu a od přírody měla lehké spaní. Očekával, že volající bude DeeDee, a také byla.

„Spal jsi?“ zeptala se vesele.

„Tak nějak.“

„Hrál jsi na piano?“

„Nehraju na piano.“

„Správně. Ať děláš cokoliv, tak toho nech. Jedeme.“

„Kdo koho oddělal?“

„Tomu nebudeš věřit Vyzvedni mě za deset minut.“

„Kde –“ Ale to už mluvil do prázdna. Zavěsila.

Vyšel do patra, oblékl se a připnul si pouzdro se zbraní. Za dvě minuty po jejím zavolání už seděl ve voze. Bydlel v historické části centra, pouze pár bloků od policejní stanice – ctihodné budovy z červených cihel, které všichni v Savannah říkali „Barák“.

V tuhle hodinu byly úzké, stromy lemované ulice opuštěné. Cestou po Abercorn Street projel několikrát na červenou. DeeDee bydlela v postranní ulici, do níž se odbočovalo z téhle hlavní, v pěkném dvoupodlažním bytě s úpravným kouskem zahrádky. Když zastavil u chodníku, už tam přecházela.

Rychle nastoupila a zapnula si bezpečnostní pás. Pak si střídavě sáhla do podpaží. „Už jsem děsně zpocená. Jak může být v tuhle noční hodinu tak horko, že se všechno na člověka lepí?“

„V tuhle noční hodinu je spousta věci horkých a ulepených.“

„Strávil jsi příliš času ve Worleyho společnosti.“

Zazubil se. „Tak kam?“

„Vrať se na Abercorn Street.“

„Co máme dnes v noci na jídelníčku?“

„Střílení.“

„Někde v konzumu?“

„Podrž se!“ Zhluboka se nadechla a řekla: „Doma u soudce Lairda.“

Duncan se na ni rychle podíval a až pak si vzpomněl, že má zabrzdit. Vůz zastavil tak prudce, že je to oba vrhlo dopředu a zastavily je až bezpečnostní pásy.

„Víc nevím,“ odpověděla na jeho nevěřícný pohled. „Přísahám. V Lairdově domě někoho zastřelili.“

„Neříkali –“

„Ne, nevím, koho.“

Zahleděl se předním sklem, přejel si rukou obličej, pak sundal nohu z brzdy a dupl na plyn. Pneumatiky zaskřípěly a bylo cítit pach spálené gumy, jak se hnal prázdnými ulicemi.

Od slavnostní večeře uplynulo čtrnáct dní, ale v klidných chvílích, a dokonce někdy i v těch hektických, se mu vracela vzpomínka na setkání s Elise Lairdovou. Bylo krátké a opojné, a tak si je živě vybavoval: rysy její tváře, vůni jejího parfému, jak se zajíkla, když řekl to, co řekl. Zachoval se jako vůl. Byla to krásná žena, která neudělala nic, čím by si zasloužila, aby ji urážel. Když pomyslel, že by mohla být mrtvá…

Odkašlal si. „Nevím, kam mám jet“

„Ardsley Park. Washington Street“ Řekla mu přesnou adresu. „Ohromně nóbl.“

Přikývl.

„Není ti nic, Duncane?“

„Proč by mělo?“

„Chci říct necítíš se kvůli tomu divně?“

„Divně?“

„No tak,“ řekla nevlídně. „Soudce nepatří k tvým oblíbencům.“

„To neznamená, že doufám, že je po smrti.“

„To vím. Jenom to tak říkám.“

Probodl ji tvrdým pohledem. „Co říkáš jenom tak?“

„Vidíš? O tomhle mluvím. Vždycky když padne jeho jméno, zareaguješ nepřiměřeně. Je jako obnažený nerv.“

„Saviche pustil a mě strčil za mříže.“

„A ty jsi ze sebe kvůli jeho ženě udělal pitomce,“ odpověděla mu stejně protivným tónem. „Ještě pořád jsem od tebe neslyšela, cos jí řekl. Bylo to tak hnusný?“

„Proč si myslíš, že jsem jí řekl něco hnusného?“

„Protože bys mi to jinak řekl.“

Kolem rohu to vzal příliš rychle, nerespektoval značku stop.

„Hele, Duncane, jestli tohle nezvládneš jako kterékoliv jiné vyšetřování, musím to vědět“

„Tohle je jako kterékoliv jiné vyšetřování.“ Když ale zabočil do Washingtonovy a uviděl v dalším bloku pohotovostní vozy, vyschlo mu v ústech. Ulici rozděloval široký pás, kde rostly rozklenuté duby a keře kamélií a azalek. Po obou stranách stály vznosné rezidence, postavené za staré peníze.

Klaksonem si zjednal průjezd hloučkem sousedů v pyžamech, kteří se na ulici shromáždili, a pak znovu zmáčkl klakson a držel ho, aby odehnal reportéra a kameramana, který právě natáčel dokonale udržovaný trávník a impozantní dům v koloniálním stylu se čtyřmi drážkovanými sloupy, jež podpíraly balkon v druhém patře. Lidé na nedělním výletě by nejspíš zpomalili, aby mohli ten dům obdivovat. Nyní to bylo místo osudné střelby.

„Jak to, že se sem televize dostala tak rychle? Vždycky nás předhoní,“ postěžovala si DeeDee.

Duncan zastavil vedle sanitky a vystoupil. Okamžitě se na něho vrhli čumilové a reportéři s otázkami. Nevšímal si jich a vykročil k domu. „Máš rukavice?“ zeptal se DeeDee přes rameno. „Já si je zapomněl.“

„Jako vždycky. Mám rezervní.“

Na každý jeho krok musela DeeDee udělat dva, jak rázoval po přední cestičce, lemované z obou stran pečlivé opečovávanými záhony begonií. Kolem domu už natáhli žlutou pásku. Policista u dveří je poznal a nadzvedl pásku tak, aby ji mohli podlézt. „Vevnitř nalevo.“

„Ať nikdo nešlape na trávník,“ instruoval Duncan policistu. „Vlastně ať sem vůbec nikdo neleze.“

„Na cestě je další jednotka, aby to tady pomohla uzavřít“

„Dobrá. Co soudní lékař?“

„Dorazil rychle.“

„Kdo zavolal tisk?“

Policista jenom pokrčil rameny.

Duncan vešel do obrovské haly. Podlaha byla z bílého mramoru, do něhož byly zasazeny sem tam drobné černé čtverce. Podél stěny vedlo schodiště do prvního patra. Od stropu visel křišťálový lustr, který nyní naplno svítil. Na stole, vyřezávaném a pozlaceném, který tvořil komplet s vysokým zrcadlem nad ním, stálo obrovské aranžmá z čerstvých květin.

„Nááádhera,“ vydechla DeeDee tlumeně.

Další uniformovaný policista je uvítal jménem, načež jim hlavou ukázal k širokému a klenutému vchodu nalevo. Vešli do místnosti, která jim připadala jako reprezentativní obývací pokoj. Krb byl z růžového mramoru. Nad krbovou římsou visela ošklivá olejomalba – zátiší s mísou čerstvé zeleniny a králíkem. Proti dlouhé pohovce s půltuctem polštářů s třásněmi stála dvě stejná křesla a mezi nimi další stůl, opět pozlacený. Pastelový koberec ležel na naleštěné podlaze z tvrdého dřeva. A všechno osvětloval další rozzářený lustr.

V jednom křesle seděl zády k nim soudce Laird. Když si Duncan uvědomil, co to logicky naznačuje, žaludek se mu sevřel.

Soudce seděl s lokty opřenými o kolena a svěšenou hlavou. Tiše hovořil s policistou Croftonem, který opatrně balancoval na kraji čalouněné pohovky, jako by se bál, že by ji mohl ušpinit.

„Elise šla dolů, ale na tom nebylo nic neobvyklého,“ dolehl k Duncanovi soudcův hlas, rozervaný emocemi. Zvedl pohled k policistovi a dodal: „Chronická nespavost“

Crofton se zatvářil účastně. „V kolik to bylo? Když šla dolů.“

„Částečně jsem se probudil, když vstala z postele. Ze zvyku jsem pohlédl na hodiny na nočním stolku. Bylo kolem půl jedné.“ Promnul si čelo. „Aspoň myslím. V každém případě jsem znovu usnul. Probudily mě… ty výstřely.“

Říká, že někdo zastřelil jeho ženu? Kdo další byl dnes večer v tomto domě? vrtalo Duncanovi hlavou.

„Běžel jsem dolů. Běhal jsem z místnosti do místnosti. Jako… šílenec. Volal jsem ji. Pořád dokola jsem ji volal. Když jsem doběhl do pracovny…“ Znovu svěsil hlavu. „Uviděl jsem ji tam zhroucenou za psacím stolem.“

Duncanovi bylo, jako by mu čísi ruka sevřela hrdlo. Nedokázal se pořádně nadechnout. DeeDee do něho šťouchla. „Dothan je tady.“ Doktor Dothan Brooks, soudní lékař pro okres Chatham, byl tlustý člověk a nijak se za to nestyděl. Víc než kdo jiný věděl, že tučná jídla mohou člověka zabít, ale natruc jedl to nejhorší. Prohlásil, že viděl zdaleka horší způsoby umírání, než jsou komplikace způsobené obezitou. Když vzal v úvahu hrůzná usmrcení, s nimiž se během své kariéry lékař setkal, musel Duncan uznat, že na tom něco je.

Lékař k nim přistoupil, stáhl si latexové rukavice a velkým bílým kapesníkem si otřel zpocené čelo, které nabylo barvy syrového steaku. „Detektivové.“ Vždycky mluvil zadýchaně a pravděpodobně dýchavičný byl „Stihl jste to sem dřív než my,“ řekla DeeDee.

„Bydlím nedaleko.“ Rozhlédl se a s nádechem trpkosti dodal: „Rozhodně v chudším prostředí. To je ale barák, co?“

„Co tady máme?“

„Střela z osmatřicítky přímo do srdce. Vnikla hrudí, vyletěla zády. Smrt nastala okamžitě. Spousta krve, ale jinak celkem úhledné, jak už to tak u střelných ran bývá.“

Duncan si vzal latexové rukavice, které mu DeeDee podala, aby zamaskoval, jak ho to sebralo.

„Můžeme se podívat?“ zeptala se.

Brooks poodstoupil a pokynul jim na konec dlouhé haly. „V pracovně.“ Cestou pohlédl nahoru. „Za to, co stojí ten lustr, bych mohl poslat některé ze svých dětí na vysokou.“

„Kdo jiný tam byl?“ zeptala se DeeDee.

„Soudce. První policajti na místě činu. Přísahají, že se ničeho nedotkli. Počkal jsem na vaši výjezdovku, nešel jsem dál, dokud mi nedali zelenou. Ještě pořád tam jsou, sbírají důkazní materiál a snaží se zjistit, jak se ten chlap jmenoval.“

„Chlap?“ Duncan se zastavil. „Střelce zadrželi?“

Dothan Brooks se otočil a konsternované se na ně zadíval. „Nikdo vám neřekl, co se tady stalo?“

„Zřejmě ne,“ odpověděla DeeDee.

„Ten mrtvý v pracovně se sem vloupal,“ řekl „Paní Lairdová ho zastřelila. To ona střílela.“

Jejich pohledy přitáhl pohyb nahoře nad schody. Paní Lairdová scházela po schodech, následovaná policistkou v uniformě. Sally Bealeová byla černá jako eben a tvrdá jako ocel. Její bratr dvojče hrál jako útočník za Green Bay Packers. Už samotnou svou výškou byla Sally fyzicky impozantní. A k tomu ještě její strohé vystupování.

Duncan ale upíral pohled na Elise Lairdovou. Obličej měla čerstvě vymydlený. Její bledost se nedala připisovat jasu okázalého lustru, protože i rty jako by měla bezkrevné. Nicméně se tvářila vyrovnaně a oči měla suché.

Zabila člověka, ale neuronila kvůli tomu ani slzu.

Vlasy měla v týle stažené gumičkou. Ohon vypadal nemilosrdně utažený. Na nohou měla růžové semišové mokasíny a na sobě měkké seprané modré džíny a bílý, nejspíš kašmírový svetr. Venku bylo dvaatřicet, takže se svetr nezdál zrovna nejvhodnější. Duncanovi leželo v hlavě, jestli je jí zima a proč.

Když Duncana uviděla, zastavila se tak prudce, že do ní policistka Bealeová málem vrazila. Trvalo to sice jen krátce, ale DeeDee si toho přece všimla a vrhla na něho ostrý pohled.

Když Elise sešla po schodech, na chviličku se zadívala Duncanovi do očí, pak sklouzla pohledem na DeeDee, která popošla a představila se. „Paní Lairdová, jsem detektiv DeeDee Bowenová a zde je detektiv seržant Duncan Hatcher. Myslím, že jste se už setkali.“

„Udělala ti sprcha dobře, miláčku?“ Z obývacího pokoje vyšel soudce a rychle kráčel k manželce. Vzal ji kolem ramen a dotkl se hřbetem prstu její bezbarvé líce. Až v tu chvíli si všiml ostatních. Pozdravením se neobtěžoval a obrátil se s otázkou přímo na Duncana. „Proč poslali vás?“

„Máte v domě mrtvého člověka.“

„Vy ale vyšetřujete vraždy. Tohle nebyla vražda, detektive Hatchere. Manželka zastřelila vetřelce, kterého přistihla při vloupání do mé pracovny, kde mám cenné sběratelské kousky. Když na něho promluvila, střelil po ní. Neměla na vybranou, musela chránit vlastní život.“

Při obvyklém vyšetřovacím postupu se svědkové zločinu drží odděleně, dokud nejsou vyslechnuti, aby jeden v žádném případě nemohl ovlivňovat výpověď toho druhého. Soudce trestního soudu by to měl vědět.

Konsternovaný Duncan řekl: „Děkuji za shrnutí, pane soudce, ale raději bychom si poslechli, co se stalo, přímo od paní Lairdové.“

„Všechno už řekla tamhletěm policistům.“ Pokývl na Bealeovou a Croftona.

„S ní jsem mluvil jako s první,“ řekl Crofton. „Je to celkem tak, jak říkal.“

„To je její verze,“ potvrdila Bealeová a pleskla se zápisníkem přes dlaň. „A pana soudce také.“

Soudce se cítil dotčen. „Není to žádná verze. Je to pravdivé vylíčení toho, co se stalo. Je nutné, aby to Elise dnes v noci znovu opakovala? Už je traumatizovaná.“

„Ještě jsme neviděli oběť ani místo činu,“ tiše podotkla DeeDee.

„Jakmile se tam podíváme a promluvíme si s techniky, určitě budeme mít na paní Lairdovou otázky.“ Duncan na ni rychle pohlédl. Ještě neřekla slovo. Oči měla upřené na nějaké neurčité místo, jako by se od všeho, co se kolem ní děje, odpoutala.

Obrátil se znovu k soudci. „Vynasnažíme se, aby to bylo co nejkratší,“ řekl. „Rozhodně nechceme přispívat k otřesu, který paní Lairdová dnes v noci utrpěla.“ Oslovil Sally Bealeovou. „Co kdybyste ji vzala do kuchyně? Možná jí dejte něčeho napít Croftone, vy můžete pokračovat s panem soudcem.“

Soudce Lairda Duncanovy příkazy, které ho záměrně oddělovaly od jeho ženy, nenadchly, ale krátkým přikývnutím vyjádřil souhlas. Pohladil manželku po paži a řekl: „Budu v obývacím pokoji, kdybys mě potřebovala.“

Sally Bealeová vzala Elise sice rozhodně, ale nikoli nevlídně mocnou rukou kolem ramen. „Já bych si dala kolu nebo tak něco. Co vy?“

Elise stále ještě ani nehlesla a odešla s policistkou. DeeDee na Duncana tázavě pohlédla. Pokrčil rameny a vykročil po chodbě, aby se znovu připojil k soudnímu lékaři. „Tak jak, Dothane? Připadá vám to jako sebevražda?“

„Podívejte se sám.“

Duncan s DeeDee se zastavili na prahu pracovny. Z tohoto místa viděli pouze boty oběti. Zeptali se techniků, jestli mohou dál.

„Nazdar, Dunku, ahoj, DeeDee.“ Sbírku důkazů obhlížel malý chlapík, který vypadal spíš jako antikvář než jako policajt, jenž má na starosti odpudivou práci hrabat se v pozůstatcích násilné smrti. „Vyluxovali jsme celou místnost, ale myslím, že nám to k ničemu nebude. Vypáčil zámek na okně, aby se dostal dovnitř.“ Máchl rukou k francouzskému oknu.

„Venku pod keři jsme našli páku na pneumatiky. Máme odlitky šlépějí před oknem. Shodné šlépěje jsou tady uvnitř, ale nejdou dál než ke stolu. Byly to zablácené otisky, takže teď jsou trochu rozmazané.“

„Jak to?“

„Lairdovi je rozmazali, když se šli podívat, jestli je mrtvý.“

„Oba Lairdovi?“ ověřovala si to DeeDee.

Baker přikývl. „Nejdřív k němu přistoupila ona, jakmile ho zastřelila. Potom soudce, když vešel do místnosti a uviděl, co se stalo. Zhodnotil situaci a okamžitě zavolal policii. Takhle to řekli Croftonovi a Bealeové.“

„Hmm. A jak se sem vetřelec dostal? Chci říct k domu.“

„To mi nejde na rozum,“ odpověděl Baker. „Sejmuli jsme otisky ze zásuvek psacího stolu, ty by ale mohly patřit soudci, jeho ženě nebo hospodyni. Uvidíme. Z pravé ruky jsme mu sebrali ruger, ráže devět milimetrů.“ Nadzvedl sáček na důkazy. „Prst měl na spoušti. Jsme si celkem jistí, že střílel. Bylo to cítit“

„Ruce jsem mu dal do obalů,“ řekl Dothan Brooks.

„Ze zdi tamhle jsme vytáhli kulku.“ Duncan s DeeDee se otočili, kam Baker ukazuje, a uviděli ve výšce asi tří metrů od podlahy ve zdi díru po kulce.

„Jestli chtěl paní Lairdovou zastřelit, tak mířil pěkně mizerně,“ podotkla DeeDee, čímž vyslovila přesně to, co si Duncan myslel.

„Možná ho vyplašila, přistihla ho při činu a on vystřelil příliš rychle bez míření,“ nadhodil Duncan.

„Takhle jsme si to taky mysleli,“ přisvědčil Baker. Máchl rukou na fotografa, který si ukládal vybavení do skořepinového kufru.

„Udělal jsem snímky ze všech úhlů. Pořídil jsem nákresy místnosti a vše jsem změřil. Všechno bude připravené, až to budete potřebovat. Pokud to budete potřebovat My jsme tady skončili.“ S tím se i se svými lidmi odporoučel.

Duncan vešel dál do místnosti. Oběť ležela na zádech na podlaze mezi psacím stolem, který byl větší než Duncanův vůz, a knihovnou plnou knih vázaných v kůži a bibelotů, které vypadaly vzácné, staré a drahé. Koberec pod ním byl stále ještě vlhký od krve.

Muž byl běloch, odhadem kolem pětatřiceti, a vypadal skoro rozpačitě, že tam takhle leží. Duncana rodiče vychovali v úctě k životu, a to i k jeho nedůstojným podobám. Otec mu často připomínal, že všichni lidé jsou tvorové boží, a on v té víře vyrostl.

Byl dostatečně odolný a objektivní, aby mohl svoji práci dělat Nikdy ale nepohlédl na mrtvé tělo, aby nepocítil záchvěv smutku.

V den, kdy jej nepocítí, zanechá své práce. Pokud někdy přijde čas, kdy nepocítí lítost nad zmařeným životem, bude vědět, že je jeho duše v ohrožení. Stal by se jedním ze zatracenců. Člověkem, jako je Savich.

Měl pocit, jako by se měl omluvit tomuto bezejmennému člověku za nedůstojné nakládání, kterému byl vystaven a ještě vystaven bude, než od něho dostanou všechny odpovědi, které jim může poskytnout Už nebyl osoba, byl mrtvé tělo, materiál, důkaz označený písmenem A.

Duncan poklekl, zkoumavě si prohlížel jeho obličej a tiše se zeptal: „Jak se jmenuješ?“

„Pan soudce i paní Lairdová prohlašují, že ho neznají,“ řekl Dothan.

Slova soudního lékaře vytrhla Duncana ze zamyšlení a vrátila ho k jeho bezprostředním úkolům. „Prohlašují?“

„Nic z toho nevyvozujte. Jenom opakuji to, co mi soudce řekl, když jsem dorazil.“

Duncan s DeeDee na sebe významně pohlédli, potom Duncan prohledal mrtvému kapsy v naději, že najde něco, co možná Baker přehlédl. Nikde nic nezůstalo.

„Žádné klíčky od vozu. Žádné peníze. Žádný průkaz totožnosti.“ Znovu se zadíval muži do obličeje, pátral v pamětí, snažil se ho umístit mezi darebáky, s nimiž se při vyšetřování jiných násilných smrtí setkal. „Nepoznávám ho.“

„Ani já ne,“ přidala se DeeDee.

Duncan se napřímil a řekl: „Chtěl bych vědět, Dothane, z jaké vzdálenosti byl vystřelen smrtící výstřel. Jak daleko od něho paní Lairdová byla, když ho zastřelila?“

„Řeknu vám svůj nejlepší odhad.“

„Což je obyčejně velice přesné.“

„Baker je spolehlivý, ale změřím si vzdálenost mezi psacím stolem a dveřmi sama,“ prohlásila DeeDee a vytáhla z kapsy pásmo.

„Takže já poběžím, jestli mě už nepotřebujete,“ řekl lékař a zastrčil mokrý kapesník do kapsy u kalhot. „Můžu ho nechat odvézt?“

„DeeDee?“ zeptal se Duncan.

„Pět metrů třicet“ Zaznamenala si údaj do zápisníku, pak se rozhlédla po místnosti. „Myslím, že si udělám vlastní nákres, ale nemusíte tady zůstávat,“ řekla lékaři.

„Tak já sem pošlu lapiduchy.“ Přejel místnost pohledem a zatvářil se kysele. „Prachy dovedou zpříjemnit život, co?“

„Zvláště staré peníze. Lairdovu lodní dopravu začal provozovat soudcův dědeček a on je poslední z rodiny,“ informovala je DeeDee. „Jiní dědicové nejsou,“ dodala a nadzvedla obočí.

„Na tomhle baráku není ani hypotéka,“ zabručel Dothan a otočil se k odchodu. „Myslíte, že v Taco Bell budou mít ještě takhle v noci otevřeno?“ Hlasitě funěl, když se vlekl pryč.

DeeDee si do zápisníku dělala náčrtek a přitom poznamenala: „Jednoho krásného dne to s ním sekne.“

„Ale umře šťastný.“

Duncan myslel na něco jiného, na doktorovo zdraví ne. Zaznamenal, že oblečení a boty oběti vypadají nově, ale laciné. Takové by si opatřil třeba čerstvě propuštěný kriminálník. „Hned ráno musíme zkontrolovat vězně, které nedávno pustili, zvláště ty, kteří seděli za vloupačky. Vsadím se, že nebudeme muset dlouho hledat, než objevíme tohohle.“

Dostavili se zřízenci s nosítky. Duncan postával opodál, když ukládali neidentifikované mužské tělo do černého pytle, položili je na nosítka a odvezli. Doprovodil je až ke dveřím. Pokud to mohl posoudit, na druhé straně pásky se shromáždil ještě větší dav čumilů. V ulici parkovalo víc přenosových vozů.

Květiny ve váze na stole v hale se zatřásly, tím ho upozornily na příchod Bealeové. „Přiměla jsem ji, aby všechno znovu vylíčila,“ sdělila tlumeně Duncanovi. „Nezaváhala. Nezměnila slovo. Je připravená podepsat výpověď.“

Přejel pohledem ulici rozdělenou zeleným pásem a pokoušel se představit si ji předtím, než se stala dějištěm zločinu. Bez blikajících světel pohotovostních vozů a čumilů by byla poklidná.

„Sally, vy jste byla na místě činu první, že?“

„S Croftonem jsme byli jen pár bloků odtud, když jsme dostali hlášení z dispečinku.“

„Viděli jste cestou nějaká jedoucí vozidla?“

„Ani jedno.“

„Opuštěný vůz?“

„Ani moped. A ostatní hlídkové vozy pročesávaly celou čtvrť a hledaly dopravní prostředek, kterým sem pachatel přijel. Nic neobjevily.“

Záhada. Bylo to neobvyklé a žádalo si to vysvětlení. „A co sousedé?“

„Dvě party chodí ode dveří ke dveřím. Doposud všichni hluboce spali, nikdo nic neviděl ani neslyšel.“

„Ani výstřely?“

Policistka pokrčila rameny. „Jsou to velké domy, s velkými zahradami.“

„Paní Lairdová se osprchovala?“

„Říkala, že se cítí pošpiněná,“ řekla Bealeová. „Ptala se, jestli to nebude vadit.“

Byla to charakteristická reakce lidí, že se chtěli potom, co bylo narušeno soukromí jejich domova, umýt, ale Duncanovi se to nelíbilo, když v přízemí ještě ležela zakrvácená mrtvola. „Měla na sobě krev?“

„Neměla, a nahoře jsem s ní po celou dobu byla. Na sobě měla jenom župan. Vzala jsem ho od ní a předala Bakerovi. Pokud jsem viděla, žádná krev na něm nebyla. Ale soudce měl na lemu svého županu krev, jak se šel podívat na tělo. Požádal o povolení, aby se mohl převléknout. Baker dostal i jeho župan.“

„Dobrá, Sally. Držte je každého zvlášť, dokud nebudeme připraveni je vyslechnout“

„Samozřejmě.“

Vrátil se do pracovny, kde DeeDee prohlížela soudcův psací stůl. „Všechny zásuvky jsou ještě zamčené.“

„Paní Lairdová musela přistihnout toho zloděje včas.“

Zvedla hlavu a uličnicky na něho pohlédla. „Věříš, že šlo o vloupání?“

„Věřím, že je načase, abychom se zeptali, jak se to všechno semlelo.“

KAPITOLA ČTVRTÁ

„Tak koho dřív – ji, nebo soudce?“

Duncan o tom rychle popřemýšlel. „Promluvme si s nimi naráz.“

DeeDee dala najevo překvapení i náznak nesouhlasu. „Pročpak?“

„Protože odděleně už je vyslechli Crofton a Bealeová. Sally Bealeová mi říkala, že druhá výpověď paní Lairdové se neliší od té první a že je připravena výpověď podepsat

Pokud je to opravdu tak, že zastřelila vetřelce, který se k nim vloupal, a my je nepřestaneme otravovat, bude to vypadat, jako že jim nevěříme, a to zas bude vypadat jako odveta za to, že jsem dostal trest za pohrdání soudem. Dosáhneme tím jenom toho, že se soudce naštve. Gerard mi utrhne hlavu, jestli se s Lairdem dostanu do dalšího střetu.“

„No dobře,“ řekla DeeDee, „ale co když to není ten případ, že se bránila lupiči?“

„Nemáme přece důvod jim nevěřit?“

Zanechal DeeDee, ať si to přebere, a šel rovnou za nosem, dokud neobjevil kuchyni, kde seděly Sally Bealeová s Elise Lairdovou u stolu v jídelním koutě a tiše hovořily. Když vešel, policistka se zapřela rukama a zvedla se, tak jak to těžcí lidé dělají. „Tady jsme skončili.“ Zaklapla spirálový notes. „Všechno mám zapsané.“

Do tváří Elise Lairdové se barva nevrátila. Tázavě na něho pohlédla. Vycítil nevyslovené obavy.

„Čekáme na vás v obývacím pokoji, paní Lairdová.“

Vrátil se do obývacího pokoje, kde se ke Croftonovi a soudci Lairdovi připojila odměřená šedovlasá žena, která právě nalévala ze stříbrné konvice horkou tekutinu do porcelánových šálků.

Sally Bealeová, která eskortovala Elise Lairdovou z kuchyně, přistoupila zezadu k Duncanovi a postřehla jeho zvědavost „Hospodyně,“ sdělila utlumeně. „Nějaká Berryová. Před dvaceti minutami vtrhla do kuchyně, jako by jí to tam patřilo.“ Uchechtla se. „Div to s ní nepraštilo, když za stolem uviděla sedět obrovskou černošku.“

„Nebydlí v domě?“

Zavrtěla hlavou. „Soudce ji zřejmě zavolal, aby se ujala svých povinností, a ona se ihned přiřítila. Je připravená kvůli němu vytáhnout do boje.“

Duncan vrhl přes rameno na policistku významný pohled. „Kvůli němu, ale kvůli paní Lairdové ne?“

„Po celou dobu, co vařila vodu a připravovala podnos, neřekla paní domu ani půl slova. Je studená jak psí čumák.“ Netečně pokrčila rameny. „Co vidím, to vidím.“

Soudce se zvedl a vřele manželku objal, když k němu přistoupila. Tiše spolu mluvili, ale Crofton se držel natolik blízko, aby jim rozuměl, takže Duncan usoudil, že se soudce pouze ženy ptá, jak jí je.

Crofton, který se snažil vybalancovat křehký šálek s podšálkem na koleni a přitom si něco poznamenat do notesu, uvítal příchod Duncana a DeeDee s patrnou úlevou. „Takže všechno předávám detektivům.“ Postavil šálek na nejbližší stůl a s Bealeovou odešli.

Duncan s DeeDee se posadili do křesel naproti pohovce, kde bok po boku seděli soudce s manželkou. Ani jeden se šálků s horkým čajem, které měli před sebou, nedotkl. Laird nabídl Duncanovi a DeeDee čaj.

Duncan odmítl, DeeDee se usmála na kysele se tvářící hospodyni. „Měla byste dietní kolu?“

Hospodyně odešla pro pití.

„Už to odnesli?“

Duncan se domyslel, že soudce mluví o mrtvole. „Ano. Je na cestě do márnice.“

„Kam taky patří,“ zamumlal znechuceně.

Elise Lairdová sklopila hlavu. Duncanovi neuniklo, že pevně svírá ruce a že si přes ně přetáhla rukávy svetru, jako by si je chtěla udržet v teple.

Hospodyně se vrátila i kolou pro DeeDee a naservírovala ji s ledem v křišťálové sklenici na podložce na malém podnosu s krajkovým ubrouskem. K Duncanovu úžasu DeeDee hospodyni vlídně poděkovala, což jí musel připsat k dobru. Kdykoliv jindy by se popadala smíchy za břicho nebo by takové snobské parádičky posměšně komentovala.

Soudce dal znamení paní Berryové, aby odešla a nechala je o samotě. Objal manželku paží a přitáhl si ji k sobě. Starostlivě na ni pohlédl, načež se soustředil na Duncana. „Těm druhým policistům jsme řekli všechno, co víme. Obšírně si všechno zaznamenali. Nevím, co ještě bychom mohli dodat, i když chceme udělat vše, co bude v našich silách, aby se tato záležitost co nejrychleji vyřešila.“ Tvářil se upřímně a znepokojeně.

„Nerad vás žádám, abyste znovu vypověděli všechno, k čemu došlo, ale s detektivem Bowenovou si to musím vyposlechnout osobně,“ řekl Duncan. „Určitě to chápete.“

„Samozřejmě. Pusťme se do toho, ať mohu paní Lairdové pomoci se uložit.“

„Bude to co možná bezbolestné,“ řekl Duncan a obdařil je zářivým úsměvem. „Nicméně, až budeme klást otázky, požádám vás, pane soudce, abyste nic nedodával, ani neodpovídal, dokud nebudete přímo tázán. Neříkejte prosím nic, co by mohlo ovlivnit vzpomínky paní Lairdové. Je důležité, abychom si vyslechli –“

„Postup je mi jasný, detektive.“ Přerušit detektiva byla neomalenost a učinil tak strohým tónem, ale tvářil se přitom stejně vlídně jako Duncan. „Pokračujte prosím.“

Soudcův blahosklonný tón Duncana štval. Soudce byl zvyklý, že je vždy po jeho. V soudní síni uplatňoval despotickou autoritu, ale tady měl hlavní slovo Duncan. Aby ho hněv nedostal do potíží, považoval Duncan za nejlepší nechat na DeeDee, aby začala a poznenáhlu je přiměla k řeči. Sám si vezme slovo, až dojde na podrobnosti.

Maličko na DeeDee kývl a ona ihned pochopila.

„Paní Lairdová?“ DeeDee počkala, až Elise zvedla hlavu a pohlédla na ni. „Mohla byste nás krok za krokem provést tím, co se zde dnes v noci stalo?“

Elise se zhluboka nadechla a pak spustila. „Sešla jsem dolů něčeho se napít“

„Dělá to tak skoro každou noc,“ vpadl jí do řeči soudce, bez ohledu na to, že ho Duncan žádal, aby nemluvil bez vyzvání.

Duncan se rozhodl, že to nechá být. Jednou. „Trpíte chronickou nespavostí,“ podotkl. Vzpomněl si, že zaslechl, jak to soudce říká Croftonovi.

„Ano.“ Odpověď směrovala na DeeDee, ne na něho. „Šla jsem právě do kuchyně, když vtom –“

„Promiňte, kolik bylo hodin?“ zeptala se DeeDee.

„Kolem půl jedné. Vzpomínám si, že jsem se krátce po půlnoci dívala na hodiny. A asi tak za čtvrthodinu jsem vstala a šla dolů. Myslela jsem, že by mi sklenice mléka pomohla usnout Někdy to pomůže.“

Odmlčela se, jako by očekávala, že někdo něco poznamená. Když se tak nestalo, pokračovala: „Byla jsem v kuchyni, pak jsem zaslechla nějaký hluk.“

„Jakého druhu?“

Otočila se k Duncanovi a poprvé od chvíle, kdy se setkali pohledem v kuchyni, mu pohlédla do očí. „Nevěděla jsem přesně, co to slyším. Pořád ještě to nevím. Možná jeho kroky. Nebo to, jak vrazil do nábytku. Něco takového.“

„Dobrá.“

„Ať už to bylo cokoliv, věděla jsem, že ten šramot přichází z pracovny.“

„Nedokázala jste ten hluk identifikovat, ale věděla jste, odkud se ozývá?“

Soudce se při skeptickém tónu DeeDeeiny otázky zamračil, ale neřekl nic.

„Vím, že to zní divně,“ řekla Elise.

„To opravdu ano.“

„Omlouvám se.“ Pozvedla ruce dlaněmi nahoru. „Takhle to bylo.“

„Není mi jasné, proč by tohle nemohlo počkat do rána,“ odtušil soudce.

Než ho stačil Duncan napomenout, zasáhla Elise. „Ne, Catone. Raději o tom budu mluvit teď, dokud to mám ještě v čerstvé paměti.“

Zkoumavě se jí zadíval do obličeje, a když uviděl její odhodlání, povzdechl si. „Když myslíš, že to vydržíš.“ Přikývla. Políbil ji na čelo a pak pohlédl netrpělivě nejdříve na DeeDee, potom na Duncana. „Zaslechla nějaký hluk, uvědomila si odkud a jako každý rozumný člověk se domyslela, že se k nám někdo vloupal.“

Duncan upřel pohled na Elise. „To jste si pomyslela?“

„Ano. Okamžitě mě napadlo, že je někdo v domě.“

„Máte poplašné zařízení.“

Všiml si číselníku alarmu v hale na zdi hned vedle hlavních dveří. V pracovně uviděl detektor pohybu a usoudil, že podobné detektory budou i v ostatních místnostech. Domy tohohle druhu měly vždycky důmyslná poplašná zařízení. Soudce, jenž poslal do vězení bezpočtu lumpů, jistě měl domov chráněný před všemi bývalými kriminálníky, kteří se chtějí pomstít.

„Máme ten nejlepší bezpečnostní systém,“ řekl soudce.

„Nebyl nastavený?“ zeptal se Duncan.

„Dnes v noci ne,“ odpověděl soudce.

„Proč ne?“ Soudce už chtěl odpovědět, ale Duncan pozvedl ruku a naznačil, že by chtěl slyšet odpověď od Elise. „Paní Lairdová?“

„Já…“ Znejistěla, odkašlala si a pak mnohem průbojněji řekla: „Zapomněla jsem ho dnes večer nastavit.“

„Obvykle to děláte vy?“

„Ano. Každou noc. Pravidelně.“

„Ale dnes večer jste zapomněla.“ DeeDee to jenom konstatovala, ale ve skutečnosti se ptala, jak mohla paní Lairdová právě dnes neudělat něco, co dělala den co den a měla to zažité.

„Nebylo to, že bych úplně zapomněla.“

Otázky týkající se poplašného zařízení ji přiváděly do rozpaků. Rozpačitý svědek si buď něco nechával pro sebe, nebo rovnou lhal. Na rozpačitého svědka bylo třeba zatlačit. „Jestliže jste nezapomněla, proč nebylo poplašné zařízení zapnuté?“ zeptal se Duncan.

Otevřela ústa k odpovědi, ale nevydala hlásku.

„Proč nebylo zapnuté, paní Lairdová?“ zopakoval.

„Ale proboha,“ zamručel soudce. „Budu netaktní, ale jsme tady všichni dospělí –“

„Pane soudce –“

„Ne, detektive Hatchere. Manželce je trapné na vaši otázku odpovídat, a tak odpovím místo ní. Zkraje večera jsme si ve vaně s vířivkou dali láhev vína. Potom jsme šli hned do postele a milovali se. Pak byla Elise… řekněme, že se jí nechtělo vstávat, aby alarm nastavila.“

Soudce se odmlčel, aby to patřičně zapůsobilo. Ovzduší v místností najednou mimořádně znehybnělo, vzduch byl horký a hutný. Alespoň Duncanovi to tak připadalo. Uvědomil si, že se mu zrychlil tep. Pokožka na hlavě se mu napjala.

Nakonec soudce to napjaté ticho prolomil. „Mohli bychom už postoupit dál a promluvit si o člověku, který se pokusil Elise zabít?“

Při vyšetřování vloupání, které skončilo smrtelným postřelením, bylo neaktivované poplašné zařízení důležitým bodem a Duncan se měl jako detektiv, jenž vyšetřování vede, na něj soustředit Místo toho měl co dělat, aby se přenesl přes představu láhve vína a Elise Lairdové v bublinkové lázni. Nemluvě o Elise Lairdové v posteli, uspokojené tak, že se nemůže pohnout.

A když mu ta erotická vizualizace bleskla myslí, nebyl to Cato Laird, kdo s ní ležel.

DeeDee po něm šlehla káravým pohledem, jako by mu četla myšlenky, a položila paní Lairdové další otázku: „Co jste udělala, když jste ten hluk zaslechla?“

Otočila se k DeeDee, jako by byla vděčná, že výslech nabral jiný směr. „Prošla jsem přes přípravnu, což je nejkratší cesta z kuchyně do haly. Když jsem přišla do haly, byla jsem si jistá, že v pracovně někdo je.“

„Co vás o tom přesvědčilo?“ zeptala se DeeDee.

Pokrčila útlými rameny. „Instinkt Vycítila jsem jeho přítomnost.“

„Jeho přítomnost? Věděla jste, že je to muž? Instinktivně?“

Elise zaletěla pohledem k Duncanovi. „Usoudila jsem to, detektive Hatchere.“ Chvíli na něho upírala pohled, pak se otočila k DeeDee. „Dostala jsem strach. Byla tma. Vycítila jsem, že je někdo v domě. Já… Vzala jsem si ze zásuvky ve stole v hale pistoli.“

„Proč jste neběžela k nejbližšímu telefonu a nezavolala policii?“

„Kéž bych to byla udělala! Kdybych tím musela projít znovu…“

„Tak bys to byla ty, kdo by byl na cestě do márnice.“ Cato Laird uchopil její ruku a stiskl ji v dlaních. Políbil manželku na spánek.

Duncan jim ty něžnůstky přetrhl. „Věděla jste, že je v té zásuvce pistole?“

„Ano,“ odpověděla.

„Použila jste ji už někdy předtím?“ Zatvářila se ohromeně. „Ovšemže ne.“

„Jak jste potom věděla, že tam je?“

„Vlastním několik zbraní, detektive,“ řekl soudce. „Jsou po ruce. Elise ví, kde jsou. O tom jsem se ujistil. Rovněž jsem trval na tom, aby se naučila střílet, aby se mohla v případě potřeby bránit.“

Naučila se to dobře, pomyslel si Duncan. Střelila chlapa přímo do srdce. On sám měl dobrou mušku, ale pochyboval, že by pod tlakem dokázal být tak přesný.

DeeDee, aby zmírnila další napjatou situaci, pobídla Elise: „Takže jste měla tu pistoli.“

„Šla jsem k pracovně. Když jsem došla ke dveřím, rozsvítila jsem. Ale přehmátla jsem se a rozsvítila jsem v hale, místo abych rozsvítila stropní světlo v pracovně. Vypínače jsou hned vedle sebe. Posvítila jsem na sebe místo na něho, ale viděla jsem ho, jak tam stojí před psacím stolem.“

„Co dělal?“

„Nic. Jenom tam strnule stál a zíral na mě. Řekla jsem: ‚Vypadněte. Jděte pryč.‘ Ale nepohnul se.“

„Nic neřekl?“

Na okamžik se střetla s Duncanovým pohledem, potom odpověděla stručným ne.

Měl naprostou jistotu, že lže. Proč? vrtalo mu hlavou. Rozhodl se, že to prozatím nechá být „Pokračujte.“

„Najednou vymrštil paži. Jako loutka, když se trhne provázkem. Vymrštil ruku, a než jsem zaregistrovala, že má zbraň, vystřelil. Já… zareagovala jsem okamžitě.“

„Také jste vystřelila.“

Přikývla.

Dlouhou chvíli nikdo nepromluvil. Nakonec DeeDee podotkla: „Strefila jste se mimořádně přesně, paní Lairdová.“

„Bohudíky,“ řekl soudce.

Elise jenom hlesla. „Přálo mi štěstí.“

Na to ani Duncan, ani DeeDee nic neřekli, jen po něm šlehla pohledem, jestli si myslí, že se ten výstřel dá připisovat štěstí.

„Co bylo dál, paní Lairdová?“

„Zkusila jsem mu nahmatat pulz.“

Duncan si vzpomněl, jak mu Baker říkal, že otisky bot oběti byly rozmazané a pravděpodobně že to udělali Lairdovi oba.

„Padl na záda, nebylo na něho vidět,“ řekla. „Měla jsem strach, bála jsem se, že je…“

„Ještě naživu?“ nadhodila DeeDee.

Elise jako by se to dotklo. „Ne, detektive Bowenová,“ řekla podrážděně. „Bála jsem se, že je mrtvý. Když jsem ráno vstávala, neměla jsem v plánu ukončit večer něčí život.“

„To jsem nenaznačovala.“

„Tak to by stačilo,“ řekl soudce příkře. „Už žádné další otázky. Pověděla vám, co potřebujete vědět. Zákon jasně praví, co je sebeobrana. Vetřelec byl uvnitř našeho domu a bezprostředně Elise ohrožoval. Kdyby přežil, obžaloval bych ho z pěkné řádky zločinů včetně napadení smrtící zbraní. Moje žena měla plné právo po něm vystřelit a jsem přesvědčen, že je od ní mimořádně velkorysé, když si přála, aby zůstal naživu.“

Duncan na něho upřel tvrdý pohled. „Znovu vás upozorňuji, pane soudce, že tady vedu vyšetřování já. Berte to jako ekvivalent k vaší soudní síni. Prokázal jsem vám laskavost, že můžete být u toho, když paní Lairdovou vyslýchám, ale pokud budete nadále do výslechu zasahovat, aniž budete tázán, budete nucen odejít a já ji budu vyslýchat ve vaší nepřítomnosti.“

Soudci ztuhla čelist a oči mu planuly zlostí, ale pouze nedbale mávl rukou. To gesto neznamenalo ústupek. Mělo naznačit, že Duncanovi milostivě dovoluje, aby pokračoval.

Duncan se znovu soustředil na Elise. „Nahmatala jste mu pulz?“

Vyprostila si ruku z manželova sevření a objala se pažemi. „Nechtěla jsem se ho dotknout, ale přinutila jsem se k tomu. Postoupila jsem dál do místnosti –“

„Pořád jste držela tu pistoli?“

„Upustila jsem ji. Ležela na podlaze, tam u dveří.“

„Dobrá,“ řekl Duncan.

„Vešla jsem do pracovny a obešla psací stůl. Poklekla jsem a položila mu prsty tady.“

Dotkla se vlastního hrdla přibližně v místech, kde je krkavice. Duncan si všiml, že má velice štíhlé prsty. Vypadaly bezkrevně, studeně, zatímco pokožka na jejím hrdle…

Odtrhl pohled od jejího krku a zadíval se na soudce. „Zaslechl jsem, jak říkáte Croftonovi, že když jste vešel do pracovny, našel jste manželku zhroucenou za psacím stolem.“

„To odpovídá. Seděla schoulená na židli u psacího stolu. Myslel jsem… Nedovedete si představit, jaký jsem dostal strach. Myslel jsem, že je mrtvá. Spěchal jsem k ní. Teprve v tu chvíli jsem uviděl toho člověka na podlaze. Nestydím se za to, že se mi v tom okamžiku ulevilo.“

„Měl jste na županu krev.“

Otřásl se odporem. „Pod ním na koberci už byla spousta krve. Namočil jsem si do ní lem, když jsem se nad ním sklonil. Zkusil jsem mu nahmatat tep. Žádný jsem nenahmátl.“

„Co jste v tu chvíli dělala?“

Sám by se jí na to zeptal, kdyby se nezeptala DeeDee. Sledoval ji koutkem oka. Zaujatě poslouchala, co manžel říká. Pokud řekl něco jinak, než jak to zažila, nedala to na sobě znát

„Já… nedělala jsem nic. Jenom jsem tam seděla. Byla jsem otupělá.“

Tak otupělá, že ani neplakala. Vzpomněl si, že měla oči suché a vůbec na nich nebylo znát, že by bývala plakala. Neuronila slzu, ale aspoň v tom nelhala.

„Elise byla v šoku,“ řekl soudce. „Pravděpodobně si toho pamatuji víc než ona. Mohu mluvit?“

Duncanovi bylo jasné, že se k němu soudce chová povýšeně, ale nechal to plavat „Prosím, pane soudce,“ řekl s přehnanou zdvořilostí.

„Zvedl jsem Elise ze židle a odnesl ji z místnosti. Překročil jsem pistoli, která ležela hned za dveřmi pracovny, tak jak řekla. Nechal jsem ji tam ležet a ani těla jsem se už nedotkl. Ani ničeho jiného v místnosti. Odnesl jsem Elise sem do obývacího pokoje a z tamhletoho telefonu zavolal policii.“ Ukázal na bezdrátový telefon na stolku. „Do pracovny nikdo nevešel, dokud nepřišla policie.“

„Zatímco jste na ni čekali, zeptal jste se manželky, co se stalo?“

„Samozřejmě. Po kouskách mi to řekla, ale udělal jsem si povšechnou představu. V každém případě bylo naprosto jasné, že ho vyrušila při pokusu o vloupání.“

Z mého pohledu to tak naprosto jasné není, pane soudce. Duncan to neřekl nahlas, protože neměl důvod soudce zbytečně dráždit. Nicméně zde byly jisté podrobnosti, které si žádaly další pátrání a objasnění, než bude připraven tuto věc odškrtnout jako sebeobranu a uzavřít ji. Prvním krokem bude zjistit totožnost mrtvého, čímž se nějak osvětlí, proč byl u Lairdových v pracovně.

Duncan se na Lairdovy usmál. „Myslím, že to je pro dnešní večer vše, co potřebujeme. Možná bude zítra nutné ještě nějaké nejasnosti probrat.“ Zvedl se, čímž rozhovor v podstatě ukončil. „Děkuji. Vím, že to pro vás nebylo jednoduché. Omlouvám se, že bylo nezbytné vás tomu vystavit.“

„Dělal jste pouze svoji práci, detektive.“ Soudce napřáhl ruku a Duncan mu ji stiskl.

„Ano. To je pravda.“ Pustil soudcovu ruku a dodal: „Prozatím je pracovna stále místem činu. Omlouvám se, jestli vám to způsobí potíže, ale nic odtamtud neodnášejte.“

„Samozřejmě.“

„Měla bych ještě jednu otázku,“ ozvala se DeeDee. „Poznal někdo z vás toho člověka?“

„Já ne,“ řekla Elise.

„Ani já ne,“ pravil soudce.

„Určitě? Paní Lairdová totiž řekla, že rozsvítila špatné světlo. Tím byla místnost v přítmí. Stropní světlo v pracovně jste rozsvítil vy, pane soudce?“

„Ano, já Sdělil jsem už strážníku Croftonovi, že cestou do pracovny jsem tam rozsvítil.“

„Na toho člověka jste tedy dobře viděl, když svítilo stropní světlo?“

„Viděl jsem na něho velmi dobře. Jak už jsem uvedl, neznali jsme ho, detektive Bowenová.“ Podrážděnost v hlase zmírnil tím, že jim zdvořile nabídl, že je vyprovodí. Než odešel, sklonil se k Elise, sedící na pohovce. „Jsem hned zpátky, miláčku, a pak tě odvedu nahoru.“

Přikývla a mdle se na něho usmála.

Duncan s DeeDee s ním vyšli z místnosti. Když se ocitli v hale, DeeDee řekla: „Než odejdeme, pane soudce, ráda bych si změřila, jak vysoko je ta díra po kulce ve zdi. Bude to minutka.“

Ta žádost ho zjevně otrávila, ale řekl: „Samozřejmě“ a pokynul jí, ať ho následuje do pracovny.

Duncan zůstal, kde byl, v klamně uvolněném postoji, a s rukama v kapsách kalhot sledoval kolegyni a soudce, jak kráčejí halou z doslechu.

Bealeová a Crofton si povídali u hlavních dveří. Z útržků jejich hovoru, které k němu zalétly, Duncan vyrozuměl, že probírají klady a zápory různých podniků, kde dělají maso na rožni, a nevšímají si reportérů a zvědavců, kteří stále ještě okouněli na ulici a čekali, až se stane něco vzrušujícího.

Nahlédl do obývacího pokoje. Elise se nehnula z pohovky. Uchopila šálek s čajem, ale podšálek nechala ležet na stolku. Držela šálek v obou dlaních. Vypadaly stejně delikátně jako porcelán. Upírala pohled do čaje.

Duncan tiše řekl: „Byl jsem opilý.“

Nepohnula se ani nedala nic najevo, přestože věděl, že ho slyšela.

„Taky jsem byl naštvaný na vašeho manžela.“

Sevřela šálek v prstech o něco víc.

„Pro to, co jsem vám řekl, neexistuje omluva. Já ale…“ Přejel pohledem halu. Stále ještě nikde nikdo. Mohl bezpečně mluvit „Chci, abyste věděla… co jsem to říkal? Nešlo o vás.“

Zvedla hlavu a otočila se k němu. Obličej měla pořád sinalý a rty bezbarvé, čímž se její oči zdály mimořádně velké. Dost velké, aby se muž pohroužil do jejich zelených hlubin. „Vážně?“

KAPITOLA PÁTÁ

Když lidé uviděli Roberta Saviche poprvé, ze všeho nejvíc je upoutala barva jeho pleti.

Měl ji jako bílou kávu, což bylo dědictví po babičce z matčiny strany, Jamajčance, která přišla do Spojených států za lepším životem. Ve věku třiceti čtyř let tu námahu vzdala a podřezala si zápěstí ve vaně bordelu, kde žila a pracovala. Její vyluhované tělo našla další prostitutka, její patnáctiletá dcera, matka nemluvněte Roberta.

Modré oči podědil po generacích Savichů, pochybné rodině, která nebyla o nic slibnější než větev z matčiny strany.

Zběžně ho brali takového, jaký byl, ale věděl, že ani čistokrevní černoši ani běloši se zcela nesmíří s jeho smíšenou krví a nepřijmou ho mezi sebe. Předsudky nacházejí úrodnou půdu v každé rase. Neznají hranice. Prostupují každou společnost na zemi bez ohledu na to, jak halasně je popírá.

Takže od chvíle, kdy dostal rozum, Savich pochopil, že si musí vybudovat teritorium, které bude výlučně jeho. A člověk takového cíle nedosáhne tím, že je milý a slušný, ale spíš tím, že je tvrdší, práskanější a ničemnější než jeho vrstevníci. Dá se toho dosáhnout jedině tehdy, když v každém vzbudí strach.

Mladý Robert uchopil hrozné zkušenosti svého dětství a mládí a proměnil je ve svou výhodu. Každý rok chudoby, týrání a zklamání byl jako další vrstva laku, vždy o něco tvrdší a odolnější, takže nyní se ho nic nemohlo dotknout. Zvláště pak to platilo o jeho duši.

Nasměroval svoji inteligenci a podnikavost na svého druhu obchody. S kokainem kšeftoval od dvanácti. V pětadvaceti se postavil svému učiteli a před zraky konkurentů mu podřízl krk, čímž si vydobyl jejich respekt a stal se pánem zločineckého lenního panství. Ti, kteří jeho jméno doposud neznali, se ho brzy dozvěděli. Jeho soupeři začínali scházet ze světa strašlivou smrtí. Rychle si vysloužil pověst nemilosrdného člověka, což účinně potlačilo jakoukoliv zamýšlenou vzpouru.

Jeho vláda teroru pokračovala deset let Zbohatl nade všechna očekávání. Drobné revolty, vyvolané těmi, kteří byli příliš lehkomyslní nebo hloupí, že se mu postavili, byly okamžitě potlačeny. Zrada znamenala pro zrádce smrt.

Zeptejte se Freddyho Morrise. Ne že by vám ovšem mohl odpovědět.

Když Savich zajížděl na parkoviště skladiště, odkud řídil svoji legitimní autodílnu, znovu se uchechtl při představě, jak se Duncan Hatcher zatvářil, když našel dáreček, který mu zanechal v lednici.

Duncan Hatcher byl zpočátku jako kamínek v botě, jen drobná lapálie, nic víc. Zpočátku mu připadala Hatcherova křížová výprava za zničením jeho říše vcelku zábavná. Ale Hatcherovo odhodlání nepolevovalo. Každý neúspěch jako by jeho odhodlanost jenom posílil. Savich se už nebavil. Detektiv se stal čím dál nebezpečnější hrozbou, s níž bylo třeba se vypořádat. A to brzy.

Postupné rozšiřování pervitinu v jihovýchodních státech otevřelo nový a čilý trh. Pro Savichovy obchody to byla oblast stále rostoucího zisku. Ale bylo to náročné a vyžadovalo to neustálou ostražitost. Měl plné ruce práce s kontrolováním těch, kteří pro něho drogu vyráběli a prodávali. Stejně tak ho zaměstnávalo, aby zabránil nezávislým distributorům pytlačit na jeho území.

Každý idiot s krabicí zboží si myslel, že se může udělat pro sebe. Naštěstí se většina amatérů vyhodila do vzduchu i se svými provizorními laboratořemi bez jeho pomoci. Pervitin bylo relativně snadné vyrábět a ještě snazší dostat na trh. Vzhledem k tomu, že se dal užívat na různé způsoby – šňupat, kouřit, aplikovat injekčně i jednoduše polykat – vyhovoval každému uživateli.

Byl to lukrativní obchod a Savich nechtěl, aby mu ho Duncan Hatcher pomrvil.

V hlučné opravárenské dílně v přízemí bylo horko a nepříjemně, na rozdíl od chladné oázy jeho kanceláře nahoře. Ta dvě místa oddělovala krátká jízda rachotícím služebním výtahem, ale byly to dva naprosto rozdílné světy.

Nešetřil na výdajích, aby se obklopil luxusem. Kožené kancelářské křeslo bylo měkké jako máslo. Stůl měl hebký jako satén a naleštěný. Koberec měl vetkaná hedvábná vlákna, lepší se za peníze nedal koupit

Jeho sekretář byl homosexuál jménem Kenny, jehož rodina měla hluboké kořeny v místní společnosti a naneštěstí pro Kennyho i dlouhověkost v genech. Kenny netrpělivě čekal, až jeho postarší rodiče zemřou a jemu jako jejich jedinému synovi spadne do klína bohatství v podobě papírny.

Mezitím pracoval pro Saviche, který byl snědý, záhadný a vzrušující a naprostý opak jeho nudných rodičů. Savich si získal Kennyho nehynoucí loajalitu tím, že pomalu udusil násilníka, který Kennyho vylákal z gay baru a málem ho utloukl k smrti.

Jejich pracovní vztah byl vzájemně výhodný. Savich dával přednost Kennymu než nějaké sekretářce. Ženy bez rozdílu s ním chtěly navázat sexuální vztahy, nakolik hluboké, to záleželo na té ženě. Vždycky se držel zásady nesměšovat milostné záležitosti a obchod.

Kromě toho se ženy daly velice snadno získat lichocením, a dokonce i laskavostí. Policajti a federální agenti tuto ženskou slabost často využívali, aby získali informace. Jednou tuhle taktiku zkusili a doufali, že se jim ho podaří kompromitovat. Selhalo to, když jeho sekretářka záhadně zmizela. Nikdy ji nenašli. Nahradil ji Kenny.

Jen co Savich překročil práh kanceláře, Kenny se vymrštil ze židle. Ačkoliv jeho načesané vlasy takové zůstaly, když kývl na zavřené dveře Savichovy soukromé kanceláře, bylo na něm patrné, že je rozčilený.

„Máte návštěvu, která se nenechala odbýt,“ zašeptal přehnaně.

Savich si okamžitě uvědomil nebezpečí, že si na něho někdo počíhá – jako první ho napadl Hatcher – a sáhl si za záda pro pistoli.

Jeho sekretář ustrašeně nadzvedl vytrhané obočí. „Tak to není. To bych vám zavolal. Jsem přesvědčený, že tuhle návštěvu budete chtít přijmout.“

Savich, víc zvědavý než ostražitý, přistoupil ke dveřím své kanceláře a otevřel je. Návštěva stála zády do místnosti a hleděla z okna. Při jeho příchodu se otočila a sundala si tmavé brýle, které jí kryly polovinu obličeje. „Elise! To je ale nečekané a příjemné překvapení. Ty jsi vždycky balzám na bolavé oči.“

Neoplatila mu ani široký úsměv, ani lichotky. „To ráda slyším, protože potřebuju, abys mi prokázal laskavost“

Duncanova hodnost detektiva seržanta mu skýtala jen několik málo výhod ve srovnání s jeho kolegy, ale jednou z nich byla samostatná kancelář na konci úzké místností, kde sídlilo oddělení pro vyšetřování násilných trestných činů.

Duncan pokývl na DeeDee, když míjel její stůl. V ústech měl nacpanou koblihu, v jedné ruce umělohmotný kelímek s kávou, na prstě druhé ruky se mu houpalo sako a v podpaží měl zasunuté noviny. Vešel do své kanceláře, ale ještě se ani nestačil posadit a už mu DeeDee, která za ním vešla do stísněné místnosti, rozhodným pohybem mrskla na stůl složku.

„Jmenuje se Gary Ray Trotter.“

Duncan nebyl žádné ranní ptáče. Ve skutečnosti ranní ptáčata nemohl vystát Chvíli mu trvalo, než se dostal do tempa a rozhýbal se. Naproti tomu DeeDee potřebovala jen pár vteřin.

Přestože se u Lairdových zdrželi dlouho do noci, byla už dávno vzhůru. Ostatní detektivové se ráno trousili do práce a už vypadali celí zničení tím přilnavým vlhkým vedrem, které venku panovalo. DeeDee byla zdaleka nejčilejší ze všech, což nikoho nepřekvapovalo, a doslova překypovala energií.

Duncan nadzvedl loket a nechal noviny sklouznout na psací stůl. Přehodil si sako přes opěradlo židle, odložil kávu, která ho začínala pálit do ruky, i když měl kelímek obal z lepenky, a ještě jednou si ukousl z koblihy.

„A co takhle ‚dobré ráno‘?“ zeptal se nabručeně a svezl se na židli za stolem.

„Dothan se taky pustil do práce brzo. Vzal té mrtvole od Lairdových otisky prstů. Gary Ray Trotter byl známá firma, takže jsem za pár minut zjistila jeho totožnost. Je tady toho na něj až běda.“ Ukázala na složku, která pořád ještě ležela nedotčená na psacím stole.

„Původně byl z Baltimoru a za posledních dvanáct let se postupně propracoval až na východní pobřeží. Za menší prohřešky strávil nějaký čas v různých vězeních, až se před pár roky pochlapil a v Myrtle Beach se zmohl na ozbrojenou loupež. Pustili ho na podmínku před čtvrtrokem. Jeho kurátor o něm dva měsíce neslyšel.“

„No tedy, ty jsi sebou hodila,“ podotkl Duncan.

„Řekla jsem si, že by se do toho jeden z nás měl pustit, a věděla jsem, že ty to nebudeš.“

„Vidíš, proto se nám spolu tak dobře pracuje. Vím, v čem je tvoje síla.“

„Nebo spíš já vím, v čem je tvoje slabost“

Pousmál se její jízlivé poznámce, otevřel složku a přeletěl pohledem první stránku. „Připadalo mi, že má na sobě nové oblečení. Jako někdo, koho nedávno pustili z basy.“

Během čtení trestního rejstříku Garyho Raye Trottera dojedl koblihu a slízl si polevu z prstů. „Neudělal zrovna skvělou zločineckou kariéru,“ poznamenal a odtrhl víčko z kelímku s kávou.

„Pravda. Takže to nechápu.“

„Copak?“

Přitáhla si židli blíž k Duncanovu stolu a posadila se. „Vloupačka k Lairdovým mi připadá na Garyho Raye trochu velké sousto.“

Duncan pokrčil rameny. „Možná se chtěl blýsknout.“

„Cha, cha.“

„Nemohl jsem odolat.“

„Nikdy dřív nebyl z vloupání obviněn,“ řekla DeeDee.

„Což neznamená, že se žádného nedopustil.“

„Ne, ale když si člověk přečte jeho trestní rejstřík, tak z toho nevychází jako zrovna nejbystřejší chlapec. Ve skutečnosti byl jeho první delikt krádež buldozeru, to mu bylo šestnáct.“

„Myslel jsem, že se někdo spletl. Fakt to byl buldozer?“

„Odjel jím z rozestavěné silnice, byl tam zaměstnaný jako pomocník, ukazoval vozům, kudy mají jet. Znáš to, oranžová vesta, praporek.“

„Je mi to jasné.“

„Okay. Takže Gary Ray ukradne buldozer a odjede jím na farmu svých rodičů a nechá ho zaparkovaný venku. Ráno jde parta dělníků do práce, zjistí, že buldozer zmizel, zavolá policii a ta –“

„… ho podle stop rovnou našla.“

„Tedy, ty jseš!“ zvolala.

Zasmál se. „Kde chtěl střelit buldozer?“

„Vidíš, co si myslím? Náš Gary Ray není dost prohnaný. To je velký skok od krádeže buldozeru k vloupání do domu s důmyslným zabezpečovacím systémem. Nebyl zapnutý, ale to Gary Ray nevěděl, když šel na to francouzské okno s montážní pákou.“

Duncan si zahrál na ďáblova advokáta a řekl: „Však se taky mohl léta zdokonalovat“

„Neznamenalo by to, že by přišel připravený? Řekněme, že se z Garyho Raye stal prvotřídní lupič. Není to moc pravděpodobné, ale dejme tomu. Takový, který ví, jak odpojit poplašné zařízení, vyříznout kus skla, aby mohl sáhnout dovnitř a otevřít okno, a podobně.“

„Zkrátka hollywoodský týpek s různými hračičkami.“

„Tak asi,“ řekla. „Takže kde měl Gary Ray vybavení? Vzal si s sebou jenom tu montážní páku.“

„A devítimilimetrový ruger.“

„Jo, to jo, ale žádný šperhák nebo něco, čím by otevřel sejf. Nic, čím by se dostal do zásuvek stolu.“

„Tyhle zámky by šly snadno, ty se dají otevřít malým klíčem. Dej mi pár vteřin a otevřu je zavíracím špendlíkem,“ řekl Duncan.

„Gary Ray neměl ani ten. A ještě něco. I kdybys byl ten nejpitomější lupič v dějinách, nevzal by sis aspoň rukavice, abys nezanechal otisky?“ Nic z toho, co uvedla, nebyl pro Duncana žádný objev. Když se v časných ranních hodinách vrátil domů, poctivě se snažil usnout, ale hlavou se mu honila spousta věcí. Zaobíral se tím, jak Elise Lairdová vylíčila události, které skončily smrtí člověka, a jak na ně soudce naléhal, aby její verzi bez vyptávání přijali.

O všech nesrovnalostech, které tady DeeDee vyjmenovala, už přemýšlel. Dokonce i předtím, než se dozvěděl, že byl Gary Ray neschopný zločinec, mu vloupání připadalo špatně naplánované a mizerně provedené. Bylo prakticky zaručené, že to dopadne špatně.

Nicméně jednotlivé body dál rozebíral. „Pracuješ s předpokladem, že Gary Ray tohle vloupání plánoval.“ Poklepal na složku. „Podle tohohle to byl narkoman. Začal život hloupě a pak si těch pár dobrých mozkových buněk zničil všemožným svinstvem.

Co když nutně potřeboval dávku, neměl prachy, uviděl dům, v kterém se určitě najde něco cenného, něco, co se dá rychle popadnout a během půlhodiny prodat. Mohl by si opatřit nejmíň jednu dobrou dávku za křišťálové těžítko nebo stříbrný svícen.“

Nechala si to projít hlavou. „Možná bych to brala, kdyby byl v obchodní čtvrti. Vloupá se do obchodu s elektronikou nebo tak. I kdyby spustilo poplašné zařízení, dokázal by se dostat dovnitř a zmizet se zbožím v kapse v několika vteřinách.

Ale ne v takové čtvrti,“ pokračovala. „A vůbec ne pěšky. Nikdo nenašel žádný vůz, který by se s ním dal spojit. To jsem si ověřila, hned jak jsem ráno přišla. Co v té čtvrti dělal bez vozu, kterým by se dostal pryč?“

„Včera v noci jsem o tom přemýšlel,“ připustil Duncan. „Od té doby mi to leží v hlavě. Jak se tam dostal a jak se chtěl dostat odtamtud?“

„Jestli neměl auto, odkud se vzala ta montážní páka?“ nadhodila. „Což je, když to uvážíš, pro lupiče dost nešikovný nástroj.“

Vysoká vlhkost vzduchu způsobila, že jí kudrnaté vlasy stály na hlavě a jako tuhý kartáč pročesávaly vzduch, když hlavou znovu zavrtěla. „Ne, Duncane, tady něco nesedí.“

„Tak jaký máš na to názor?“

Opřela se předloktími o hranu stolu a nahnula se dopředu. „Řekla bych, že od paní Lairdové s andělskou tvářičkou se nedozvíme, jak to opravdu bylo.“

Ať se propadne, jestli si nemyslel totéž.

Nechtěl si to myslet. Časné ranní hodiny strávil tím, že se snažil sám sebe přesvědčit, že Elise Lairdová je čistá jako lilium, v životě nezalhala, dokonce ani pravdu nepřekračovala.

Ovšem instinkt detektiva mu říkal něco jiného. Stejně tak jeho vysokoškolské vzdělání. Patnáct let policejní práce mu říkalo, že něco nehraje, že soudcova společnice z bublinkové lázně něco záměrně vynechala, nebo si, což by bylo horší, všechno vymyslela.

DeeDee Elisinu věrohodnost očividně zpochybňovala, a to neměla tušení o jeho soukromém rozhovoru s Elise.

Říkal si, že tomu nesmí přikládat žádnou váhu, že je to nepodstatné a klidně na to může zapomenout Nicméně kromě toho, že se probíral jednotlivostmi smrtelného incidentu, které nedávaly smysl, často se v myšlenkách vracel ke chvíli, kdy se jednoduché slovo stalo předehrou.

„Vážně?“

Pokaždé, když si na to vzpomněl – na její zastřený hlas a nepopsatelný pohled – silně fyzicky zareagoval. Jako právě teď.

U policisty to byla nepatřičná a nebezpečná reakce, když se jednalo o ženu, která zastřelila člověka. U policisty, který své kolegy kritizoval, že podobně selhávají v úsudku a morálce, to bylo pokrytectví.

Také to byla značně prekérní situace, když na druhé straně stolu seděla DeeDee, nespouštěla z něho pohled a čekala, jak zhodnotí verzi, kterou jim předložila Elise Lairdová.

„Co o ní víš?“ zeptal se celkem normálním tónem. „O její minulosti.“

„Jak bych mohla něco vědět o její minulosti? My dvě se sotva pohybujeme ve stejných kruzích.“

„Na té slavnostní večeři jsi ji poznala.“

„Podle fotek z novin. Kdybys četl i něco jiného než sportovní stránku a křížovku, taky bys ji poznal.“

„Píše se o ní často?“

„Vždycky vypadá senzačně, je prvotřídně ohozená a přilepená k soudci. Pro Jeho Ctihodnost je rozhodně trofej.“

„Podívej se na to. Uvidíme, co se ti o ní podaří zjistit. Já zajdu do márnice a uvrtám Dothana, aby Garyho Raye Trottera pitval přednostně. Porovnáme si, co budeme mít, až se vrátím.“ Obrátil do sebe zbytek kávy. Potom se pokud možno sebejistě zvedl a sáhl po svém sportovním saku.

„Duncane?“

„Jo?“

„Právě jsem si něco uvědomila.“

Dostal strach, že řekne něco jako: Právě jsem si uvědomila, že máš pro soudcovu ženu slabost.

Ale řekla: „Došlo mi, že s tím střílením nezacházíme, jako by to byla sebeobrana. Vyšetřujeme to jako něco jiného, že jo?“

Skoro si přál, aby řekla to první.

Zavolal patologa ze svého vozu a umluvil ho, aby Garyho Raye Trottera vzal přednostně. Když Duncan dorazil, měl doktor Dothan Brooks Trotterovo tělo už otevřené.

„Zatím mají všechny jeho orgány normální velikost a váhu,“ řekl přes rameno a položil na váhu kus nějaké tkáně. Duncan se opřel o zeď, poslouchal a pozoroval doktora, jak si metodicky hledí své práce. Jenom příležitostně zavadil pohledem o mrtvolu. Nebyl nijak zvlášť choulostivý. Ve skutečnosti žasl nad tím, jaké informace může mrtvé tělo poskytnout.

Ale měl z toho provinilý pocit. Jako by nebyl o nic lepší než lidé, kteří se ženou na místo tragédie v naději, že zahlédnou rozházené kusy těla a krev.

Lékař dokončil svou práci a přenechal lidskou schránku svému asistentovi, aby ji zašil. Potom co se umyl, připojil se k Duncanovi, který na něho čekal v jeho kanceláři.

„Příčina smrti byla jasná,“ řekl, když přifuněl dovnitř. „Srdce měl na kaši. V místě, kde střela vyletěla z těla, zanechala díru jako misku na salát.“

„Našel jste nějaká další zranění, než jsem přišel, modřiny, škrábance?“

„Chcete vědět, jestli se s někým pral?“ Zavrtěl hlavou. „Pod nehty neměl nic než obvyklou špínu a na pravé ruce zbytky střelného prachu. Na levé noze měl zlomený prst, ale to bylo staré zranění. Žádné jizvy po operacích. Obřezaný nebyl.“

„Z jaké vzdálenosti byl podle vás zastřelen?“ zeptal se Duncan.

„Asi tak z pěti metrů.“

„Což je vzdálenost mezi dveřmi pracovny a psacím stolem.“ Vzpomněl si, že DeeDee to změřila na pět metrů třicet centimetrů. „Takže paní Lairdová říkala pravdu.“

„V tomhle.“ Dothan rozbalil sendvič s hovězím masem, který na něho čekal na psacím stole. „Časný oběd. Chcete půlku?“

„Ne, díky. Myslíte si, že paní Lairdová v něčem lhala?“

Brooks si mocně ukousl, ale hořčici z koutků úst si setřel překvapivě delikátně. Chvíli žvýkal, polkl, říhl a pak řekl: „Možná. A třeba taky ne. Je tady otázka, kdo vystřelil jako první.“

„Říkal jste, že Trotter zemřel okamžitě, což znamená, že musel střílet první.“

„Potom bychom museli uvěřit, že byl slepý – a to nebyl – nebo to byl nejhorší střelec v dějinách zločinu.“

„Možná mířil záměrně vysoko. Snažil se ji varovným výstřelem jenom zastrašit.“

„To by mohlo být,“ řekl Dothan a v rytmu svého žvýkání přikyvoval. „Nebo ho možná vylekala, když se objevila ve dveřích. Trotter zpanikařil a vystřelil naslepo.“

„Nevylekala ho. Řekla mu, aby odešel. Stál tam, koukal na ni, pak vymrštil paži – jak říká ona – a vystřelil.“

„Hmm,“ zamručel doktor s plnými ústy. „Tak to bych předpokládal, že byl značně nervózní, a proto mířil tak mimo. Další možnost –“ odmlčel se, aby si srkl limonády z papírového kelímku velkého jako malý odpadkový koš „– je, že zrovna střílel, když ho zasáhla její kulka. Reflexivně stiskl spoušť, když padal dozadu.“ Polkl. „Když teď tak o tom přemýšlím, odpovídal by tomu úhel, kde kulka vnikla do zdi.“

Předvedl to, předstíral, že padá dozadu, ukazováček mu posloužil jako hlaveň smyšlené pistole. Ukazoval na místo na zdi vysoko nad Duncanovu hlavou.

„Mohlo se to odehrát takhle?“ chtěl vědět Duncan. „Zareaguje tak někdo ve chvíli, kdy se mu roztrhne srdce?“

Brooks si nacpal zbytek sendviče do úst „Viděl jsem smrtelná střelná zranění s ještě bizarnějším vysvětlením. Nevěřil byste, jak to bylo někdy podivné.“

„Takže co mi vlastně říkáte?“

„Říkám vám, že se mohlo stát cokoliv, detektive. Ale naštěstí pro mě je to vaše práce, zjistit co se skutečně stalo.“

„Uvedla jsem je do zimní zahrady, paní Lairdová.“

Paní Berryová jí přišla nahoru sdělit, že stejní detektivové, kteří u nich byli předchozího večera, jsou dole a přejí si s ní mluvit. „Mohla byste prosím přinést nějaké občerstvení? Dietní kolu a chlazený čaj.“

Obávaná hospodyně přikývla. „Mám jim říct, že hned přijdete?“

„Buďte tak hodná.“

Elise zavřela dveře ložnice a přemýšlela, jaké otázky jí asi budou detektivové klást dnes.

Neuvěřili jí včera v noci?

Kdyby ano, tak by sem přece dneska nechodili.

Nevysvětlené skutečnosti, říkal detektiv Hatcher. To by mohlo zahrnovat jakékoliv množství bezvýznamných otravných podrobností. Nebo to mohlo být mírné označení nesrovnalostí velkého významu.

Obávala se té druhé možnosti.

A to ji také přimělo zajít dnes ráno za Savichem. Bylo to riziko, ale chtěla se s ním spojit co nejdříve a po telefonu by to mohlo být ještě riskantnější než zajet k němu do firmy. Neměla jistotu, že není domácí telefon odposlouchávaný, a hovory z mobilu se dají vysledovat.

Cato vstal v obvyklou dobu a tiše se oblékl do práce. Předstírala, že spí, dokud neodešel z ložnice. Jakmile jeho vůz zmizel z příjezdové cesty, rychle se oblékla a odešla a doufala, že se jí podaří všechno vyřídit a vrátit se domů, než se dostaví paní Berryová.

Neustále se dívala do zpětného zrcátka, takže měla jistotu, že ji nikdo nesledoval. Dodržovala přikázanou rychlost, přestože měla naspěch, nechtěla, aby ji zastavili, dostala pokutu a musela to vysvětlovat Catonovi.

Zpátky domů to stihla pouhých pár minut před hospodyní a od té doby se zdržovala ve svém pokoji, přecházela po místnosti a v mysli si znovu přehrávala události včerejší noci. Pokoušela se dospět k rozhodnutí, co by měla podniknout dál.

Detektiv Bowenová a Duncan Hatcher na ni čekali dole. Bála se toho rozhovoru, ale další odklady by vypadaly podezřele. Přistoupila k toaletnímu stolku a sepnula si vlasy do ohonu. Napadlo ji, že se převlékne, pak se rozhodla, že nebude ztrácet čas. Uchopila tyčinku lesku na rty, ale i to si rozmyslela. Detektiv Bowenová by jí měla takovou marnivost za zlé a Duncan Hatcher…

Co si o ní myslí? blesklo jí hlavou. Doopravdy!

Pár vzácných vteřin o tom ještě přemýšlela, potom před odchodem z pokoje udělala ještě jednu věc dřív, než si to stačila vymluvit.

Zimní zahradu tvořila zasklená část terasy s podlahou z šedomodrého pensylvánského kamene, zařízená proutěným nábytkem s květovanými polštáři. Paní Berryová to uměla lépe s rostlinami než s lidmi. Kapradiny, palmy a další tropické rostliny v květináčích v její péči prospívaly.

Když Elise vešla do zimní zahrady, seděla DeeDee Bowenová v jednom z křesel otočených ke vchodu. Duncan stál u oken s vyhlídkou na terasu a bazén a zřejmě ho uchvátil pohled na vodotrysk v jeho středu.

Detektiv Bowenová se zvedla. „Dobrý den, paní Lairdová. Omlouváme se, že jsme se dostavili bez ohlášení. Přišli jsme nevhod?“

„Vůbec se.“

Duncan se odvrátil od oken, když zaslechl její jméno. Letmo na něho pohlédla, zašla dál do místnosti a připojila se k Bowenové u křesel.

„Paní Berryová přinese něco k pití,“ řekla, pokynula policistce, aby se znovu posadila, a sama si sedla naproti ní.

„To bude milé. Venku je tak strašně vedro.“

„Ano.“

Potom co vyčerpaly téma počasí, upadly do rozpačitého mlčení. Elise si uvědomovala, že Duncan stále ještě stojí u okna a pozoruje ji. Ovládla se a nepohlédla na něho.

Nakonec Bowenová řekla: „Máme ještě pár otázek.“

„Včera večer před odchodem jste naznačovali, že se ještě budete vyptávat.“

„Chtěli bychom si vyjasnit jen pár věcí.“

„Chápu.“

„Nevzpomněla jste si přes noc na něco, co jste vynechala? Na něco, co vám třeba vypadlo z paměti?“

„Ne.“

„To se ve stresových situacích stává.“ Policistka se na ni usmála. „Byli i takoví, co mi zavolali uprostřed noci, protože si najednou vzpomněli na nějakou podrobnost.“

„Řekla jsem vám, co jsem si zapamatovala, přesně tak, jak mi to utkvělo.“

Tichý cinkot skla ohlásil paní Berryovou, která vešla se servírovacím vozíkem. „Mám servírovat, paní Lairdová?“ Hlas měla studený jako vysrážená pára na kbelíku s ledem. Elise si nebyla jistá, jestli pohrdá jejich hosty, nebo jí. Nejspíš všemi.

„Ne, děkuji.“ Uvítala příležitost trochu se pohnout a zbavit se pátravých pohledů detektivů, zvedla se z křesla a přistoupila k servírovacímu vozíku. „Vy si zřejmě dáte dietní kolu?“ oslovila DeeDee.

„Moc ráda.“

Elise nalila kolu na led ve sklenici a odnesla jí ji. DeeDee ji přijala s nenuceným úsměvem, který v Elise ihned vzbudil nedůvěru. Otočila se a zvedla pohled k Duncanovi Hatcherovi. Upřeně na ni hleděl. Bez mrknutí. Soustředěně. „Dáte si něco?“

Letmo pohlédl na servírovací vozík. „Tamhleto je čaj?“

„Je slazený. Paní Berryová si myslí, že jinak se nepřipravuje.“

„Moje máma ho vaří taky jenom takhle. Slazený mi vyhovuje.“ Usmíval se stejně uvolněně jako DeeDee Bowenová, ale Elise mu důvěřovala ještě méně. V očích se mu úsměv neobjevil.

Přemýšlela, jestli rozhodnutí, které učinila, než sešla dolů, nebyla ztřeštěnost. Samozřejmě by bylo mnohem riskantnější neudělat nic. Nalila Duncanu Hatcherovi sklenici ledového čaje a právě mu ji podávala, když do místnosti vpochodoval Cato. „Jak vidno, nikdo mě předem neupozornil.“

KAPITOLA ŠESTÁ

„Nebo jste náhodou byli tady v okolí?“ dodal soudce, už zdaleka ne tak zdvořile.

Jo jo, div nepraskne vzteky, pomyslela si DeeDee. Soptil přesně, jak Duncan předpovídal, že bude, jakmile se dozví, že mu vyslýchali – přesněji se o to pokusili – ženu v jeho nepřítomnosti. Měli na to samozřejmě právo, ale shodli se, že nebudou soudce dráždit, pokud to půjde.

Hospodyně mu musela zavolat, hned jak přišli, pravděpodobně ještě předtím, než šla Elise Lairdové nahoru oznámit, že jsou tady. Bylo zřejmé, že je oddaná soudci, ale jeho paní nijak zvlášť neuznává.

Elise se nabídla, že manželovi nalije sklenici čaje.

„Ne, děkuji.“ Políbil ji na rty, pak se odtáhl a pohladil ji po tváři. „Tak jak je?“

„Jde to.“

„Ještě ses z toho otřesu nevzpamatovala?“

„Myslím, že to chvíli potrvá.“

„To je pochopitelné.“

Odvedl manželku k pohovce, která byla sotva dost široká, aby se tam oba vešli, položil si její ruku na koleno a přikryl je dlaní.

„Co byste rádi věděli?“

DeeDee si všimla, jak Duncanovi ztuhla čelist „Rád bych věděl,“ řekl, „jestli si chcete zavolat právníka, než začneme. Rádi počkáme, dokud nepřijde.“

„To nebude nutné,“ odpověděl soudce břitce. „Ale objevit se tady bez ohlášení byl od vás laciný trik, a upřímně řečeno pod vaši úroveň, detektive Hatchere.“

„Přijměte vy i vaše paní moji omluvu.“ Duncan se posadil do proutěného křesla naproti nim. „Muž, který včera v noci zemřel ve vaší pracovně, se jmenoval Gary Ray Trotter.“

DeeDee stejně jako Duncan bedlivě sledovala, jak se Lairdovi tváří, jestli některý z nich nedá najevo, že mu to jméno něco říká. Nepostřehli sebemenší náznak ani v soudcově nesmiřitelném pohledu, ani v Elisiných průzračně zelených očích.

Soudce letmo pohlédl na manželku. Porozuměla jeho otázce beze slov a zavrtěla hlavou. Soudce se znovu zadíval na detektivy a řekl: „Neznáme ho. Myslel jsem, že jsme vám to včera v noci dost jasně řekli.“

„Domnívali jsme se, že by vám to jméno mohlo povzbudit paměť, připomenout vám –“

„Zřejmě ne, detektive Bowenová,“ přetrhl jí soudce řeč.

„Vaší soudní síní prošla spousta lidí,“ řekl Duncan. „Trotter byl recidivista. Možná jste ho soudil.“

„To bych si pamatoval!“

„Pamatujete si všechny případy, které jste soudil?“ zeptala se DeeDee. „To vás teda obdivuju.“

Střelil po ní netrpělivým pohledem a znovu se soustředil na Duncana. „Byl to recidivista? Potom tady není o čem mluvit Tenhle Trotter se vloupal do mého domu, vystřelil na moji ženu a přinutil ji k sebeobraně. Bohudíky měla lepší mušku než on. Zemřel on, ne ona. Nečekejte, že nad ním budu brečet“

„To vůbec nečekám.“

Soudce se pomalu, zhluboka nadechl, jako by se uklidňoval. „Potom nějak nechápu, proč jste dnes tady. Proč považujete za nezbytné, aby Elise tu strašnou událost znovu prožívala.“

„Než případ uzavřeme, potřebujeme vyjasnit ještě pár věcí,“ řekla DeeDee.

„Elise vám všechno řekla už včera v noci. Jako soudce, který za léta v soudní síni vyslechl bezpočtu svědeckých výpovědí, mohu poctivě prohlásit, že její vylíčení toho, co se stalo, bylo vyčerpávající.“

„Souhlasím a my si její spolupráce z včerejší noci ceníme,“ řekla DeeDee a na oba se usmála. „Totožnost Garyho Raye Trottera nám na některé otevřené otázky odpověděla, ale bohužel vyvolala další.“

„Jaké třeba?“

DeeDee se zasmála. „Víte, pane soudce, nebyl to zrovna vynikající zloděj. Ve skutečnosti to byl smolař, který to ani jako kriminálník nedokázal nikam dotáhnout.“

„No a?“

„Takže si s detektivem Hatcherem říkáme, proč si vybral váš dům?“

„Nemám ponětí.“

„Ani my ne,“ řekla DeeDee bez obalu. „Trotter se dopouštěl trestných činů od dob dospívání. Většinou šlo o loupeže. Ale byl to trouba. Jednou třeba vešel do večerky a s klackem v kapse, jako že má pistoli, se domáhal peněz z pokladny. Ale za benzin, který tankoval do vozu, jímž prchal, zaplatil kreditní kartou svojí sestry.“

Soudce se jízlivě usmál. „Což myslím vysvětluje, proč jako lupič neuspěl.“

„No jestli!“ zvolala DeeDee a krátce se zasmála. „Včera večer si s sebou ani nevzal rukavice, ani žádné zlodějské nádobíčko. Věřil byste tomu? To člověka začne leccos napadat, co říkáte?“

„Co třeba?“

Úsměv jí sklouzl z tváře. „Co k čertu Gary Ray Trotter pohledával ve vaší pracovně?“

Po chvíli napjatého ticha soudce řekl: „O jedné věci bych věděl. Pokusil se zabít moji ženu.“

Toho se Duncan chytil. „Což je další věc, kterou si musíme vyjasnit, paní Lairdová.“

„Co je tady zapotřebí vyjasňovat?“ chtěl vědět soudce.

„Jste si naprosto jistá, že Trotter vystřelil jako první?“

„Samozřejmě že si je tím jistá.“

„Ptal jsem se jí, pane soudce.“

„Moje žena si prožila hotová muka.“

„A já zas musím dělat svoji práci,“ odsekl Duncan. „Což zahrnuje i některé nepříjemné otázky, které jí musím položit. Jestli na to nemáte žaludek, pane soudce, můžete odejít.“

Elise pozvedla ruku a tím soudci zabránila odpovědět na Duncanův zlostný výlev.

„Prosím, Catone, chci na jejich otázky odpovědět, nechci, aby zůstala jakákoliv pochybnost o tom, co se stalo.“ Oslovila manžela jménem, ale DeeDee si všimla, že neodtrhla zelené oči od Duncanovy tváře, ani on od její.

„Jak už jsem vám včera v noci říkala, když jsem omylem rozsvítila světlo v hale –“

„Promiňte, nevadilo by vám, kdybychom si o tom promluvili tam, kde se to stalo?“

„V pracovně?“

„Pokud by vás to příliš neobtěžovalo.“

„Pro Elise bude velice těžké do té místnosti vstoupit, pokud nebude uklizená, zbavená všech pozůstatků toho, co se v ní odehrálo,“ namítl soudce.

„Uvědomuji si, že to nebude jednoduché,“ připustil Duncan, ale dál trval na své žádosti.

Soudce pohlédl na manželku. „Elise?“

„Chci pomoct, jak jen budu schopná.“

Všichni čtyři vyšli do haly. Duncan přistoupil k elegantnímu konzolovému stolku. Pod mramorovou deskou byla úzká zásuvka, která zabírala celou jeho délku. „Pistoli jste vzala z této zásuvky?“

„Ano, vyšla jsem z přípravny těmito dveřmi,“ odpověděla a ukázala na dveře. „Tady jsem se na chvilku zastavila. Nic jsem neslyšela, ale jak už jsem vám říkala včera, vycítila jsem, že v pracovně někdo je. Šla jsem k tomuhle stolku pro pistoli.“

Duncan přejel prstem jednu z rukovětí zásuvky. „Dělala jste nějaký hluk?“

„Myslím, že ne. Snažila jsem se, aby ne.“

„Zavřela jste zásuvku?“

„Já… nepamatuji se přesně,“ řekla váhavě. „Spíš bych řekla, že ne.“

„Nezavřela,“ vložil se do toho soudce. „Byla otevřená, když dorazili ti dva policisté po zavolání na policii. Vzpomínám si, že jsem je na to upozornil.“

DeeDee si zapsala do paměti, aby si přečetla hlášení Croftona a Bealeové.

Duncan navázal: „Kráčela jste od stolku ke dveřím pracovny.“

„Ano.“

„Měla jste pantofle?“

„Byla jsem bosa.“

„Myslíte, že vás Trotter slyšel přicházet?“ zeptal se Duncan. „Nebo neměl ponětí, že tam jste a víte o něm, dokud se nerozsvítilo?“

„Pokud mě slyšel přicházet k pracovně, proč prostě nevylezl oknem?“

„Na to jsem se chtěl zeptat jako na další věc,“ řekl Duncan s bezelstným úsměvem.

„Tak to jsem ho musela, když jsem rozsvítila, polekat,“ řekla Elise. „Když se rozsvítilo, strnul.“

„Tohle jsou ty vypínače?“ Duncan stiskl jeden a rozsvítilo se stropní světlo v pracovně. Druhý rozsvěcel svítidlo v hale přímo nad jejich hlavami. Pohlédl na stropní světlo, pak do pracovny. „DeeDee, mohla bys zahrát Trottera? Běž si stoupnout za stůl.“

Odtrhla policejní pásku, která přes otevřené dveře vytvářela X, vešla do pracovny a postavila se za psací stůl.

Duncan se zeptal: „Stál asi tak tam?“

Elise odpověděla mírným přikývnutím.

„Co dělal, paní Lairdová?“

„Nic. Jenom tam stál a hleděl na mě. Zíral jako vysoká zvěř, když ji zachytí světla reflektorů.“

„Nakláněl se nad stolem, jako by se pokoušel odemknout zámek zásuvky?“

„Pár vteřin trvalo, než si moje oči přivykly na to náhlé světlo Možná se nad zásuvkou stolu skláněl, nevím. Pamatuju si ho, jak tam stojí za stolem a bez hnutí se na mě dívá.“

„Hmm.“ Duncan pohlédl na DeeDee za stolem, jako by si tam představoval Trottera. „A co řekl?“ otočil se znovu k Elise.

Netrhla sebou a nezaváhala. „Neřekl nic, detektive. To už jsem vám říkala včera v noci.“

Duncan pomalu přikývl. „Správně. Říkala. Ale vy jste na něho promluvila, je to tak? Nařídila jste mu, aby odešel.“

„Ano.“

„Pohnul se směrem k oknu?“

„Ne. Vůbec se nepohnul, kromě toho, že zvedl paži. Najednou. Jako by někdo zatáhl za provázek přivázaný k jeho lokti.“

„Takhle?“ Duncan ten pohyb předvedl.

„Tak nějak, ano. A vystřelil dřív, než jsem vůbec zaregistrovala, že drží pistoli.“ Zvedla si ruku k hrdlu, jako by najednou měla potíže s dýcháním.

Soudce k ní přistoupil blíž a objal ji paží kolem pasu.

„Paní Lairdová,“ zeptal se Duncan, „bylo by možné, že vystřelil varovně, že se vás pouze pokusil zastrašit?“

„Předpokládám, že je to možné.“

„Pocítila jste smrtelné ohrožení?“

„Asi ano. Všechno se to zběhlo hrozně rychle.“

„Ale ne tak rychle, abyste neměla čas pomyslet si, že jste ve smrtelném nebezpečí.“

„To je rozumná úvaha, ne, detektive?“ zeptal se soudce nazlobeně. „Pokud člověk, který se vám vloupá do domu, vystřelí z pistole, není logické předpokládat, že i když je mizerný střelec, je váš život v ohrožení, a zachovat se podle toho?“

„Vypadá to logicky, ano,“ řekla DeeDee. „Ale doktor Brooks má jinou teorii, která stojí za úvahu. Přišel s tím, že Trotter možná padal dozadu, když vystřelil, a že jeho prst stiskl spoušť reflexivně. Tím by se vysvětlovalo, že se strefil tak vysoko do zdi.“

Duncan na Elise tvrdě pohlédl. „To by ovšem znamenalo, že jste po něm střelila jako první.“

„To ale neudělala,“ řekl soudce. „To vám řekla už tucetkrát. Proč na tom pořád bazírujete?“

Duncan odtrhl pohled od přepadlého obličeje Elise Lairdové a přesunul jej na soudce. „Protože mi musí být naprosto jasné, co se stalo. Nejsem rád, že se musím paní Lairdové tak vyptávat. Ale byl jsem dnes ráno u toho, když doktor Garyho Raye Trottera pitval. Mám pocit, že tolik mu dlužím, ať už to byl darebák nebo ne, abych zjistil, jak a kdy takhle skončil. Vy jste státní úředník, pane soudce, máte závazky k veřejnosti, že budete plnit své povinnosti. To já také. Někdy to není vůbec žádná legrace. Vlastně to většinou není žádná legrace.“

Otočil se znovu k Elise. „Jste si naprosto jistá, že na vás Trotter vystřelil první?“

„Naprosto.“

„Tak vidíte. Tím to končí.“ Po soudcových slovech se rozhostilo napjaté ticho. Nakonec řekl: „Obdivuji váš smysl pro povinnost, detektive Hatchere. Oceňuji vaši snahu dobrat se pravdy. S Elise jsme udělali vše, co bylo v našich silách, abychom vám pomohli vaše nepříjemné povinnosti splnit.

Přestal jste brát v úvahu, že i my bychom byli rádi, aby se plně vysvětlilo vše, co se tady včera v noci stalo? Přáli bychom si to možná více než vy a detektiv Bowenová. Elise byla tak otevřená, jak jen to bylo možné. Jste už přesvědčený, že to bylo vloupání, které se nepovedlo?“

Nejméně patnáct vteřin nechal Duncan viset tu otázku ve vzduchu, než odpověděl: „Asi ano, ano.“

To si děláš srandu, pomyslela si DeeDee.

Soudce řekl: „Dobrá. Pokud je to tedy všechno, doufám, že nás omluvíte.“ Otočil se, že odejdou, ale Elise ho zarazila.

„Ráda bych věděla.“ Hlas se jí zlomil. Polkla a zkusila to znovu. „Ráda bych věděla, jestli měl Trotter rodinu. Manželku, děti?“

„Ne,“ řekl Duncan. „Jeho nejbližší příbuzný je nějaký strýc v Marylandu.“

„Tak to jsem ráda. To by bylo hrozné… kdyby…“

„Mohu vás už vyprovodit?“ Soudce vyrazil přes halu a očekával, že ho budou následovat.

DeeDee opustila místo u psacího stolu. Když kráčela kolem Elise, sáhla Elise po její ruce. „Detektive Bowenová, chtěla bych jen zopakovat to, co říkal manžel. Vím, že pouze děláte svoji práci.“

DeeDee to gesto překvapilo a snažila se připadnout na nějakou vhodnou neutrální odpověď, ať už Elise lhala nebo mluvila pravdu. „Ani pro vás to jistě není snadné.“

„To není, ale slibuji, že vás zavolám, jestli mě ještě něco napadne.“

„To by nám pomohlo.“

„Máte vizitku?“

„Tady.“ Duncan vytáhl vizitku z náprsní kapsy saka a podal jí ji.

„Děkuji, detektive Hatchere.“ Vzala si od něho vizitku a rovněž si s ním stiskla ruku.

DeeDee sršela energií jako jeden z těch chundelatých narezlých psíků, kteří vypadají jako směšná labutěnka. Jeho bývalá přítelkyně takového měla. To zatracené psisko neustále štěkalo. Něco tak neposedného Duncan v životě neviděl. Až dodnes. DeeDee se div nerozskočila.

„Něco tají, Duncane. Já to vím. Cítím to v kostech.“

DeeDeeiny „kosti“ se zřídkakdy mýlily. Právě v tomto případě však Duncan doufal, že jsou na omylu. Chtěl případ co nejrychleji uzavřít a zachovat si soudcovu přízeň. Nikdy nebyl velkým příznivcem soudce Lairda, protože byl přesvědčený, že to často hraje na obě strany. Jeden den byl na kriminálníky tvrdý, a druhý se zastával jejich občanských práv. Jeho názory jako by sledovaly výkyvy názoru veřejnosti a přikláněly se k tomu, co v danou chvíli převládalo.

Duncan nedokázal obdivovat člověka, pro něhož byla popularita důležitější než přesvědčení, ale předpokládal, že soudce, aby vyhrál volby, musí být se všemi zadobře. Duncan si rozhodně nepřál znepřátelit si soudce nejvyššího soudu. A to by se s velkou pravděpodobností stalo, kdyby nepřestal otravovat soudcovu manželku jenom proto, že jeho parťačka něco cítí v kostech.

Ke vší smůle měl i on stejné pocity. Zvláště po posledním rozhovoru.

Strhl volant doprava a za ječení klaksonů a hlasitých nadávek přejel přes dva pruhy. DeeDee se chytila opěrky na dveřích u sedadla pro spolujezdce.

„Co to vyvádíš?“

„Mám žízeň.“ Vůz najel na obrubník a málem minul vjezd do McDonalda.

„Měl jsi slazený ledový čaj. ‚Paní Berryová si myslí, že jinak se nepřipravuje‘,“ napodobila Elise Lairdovou a zamrkala.

„Nabídli mi ledový čaj. Nepil jsem ho. Kromě toho ti už chybí další dávka kofeinu. Ne že bys ji potřebovala,“ dodal tlumeně, když se naklonil k mikrofonu, aby jim objednal.

„Neměli bychom se vrátit a promluvit s některými sousedy?“ zeptala se DeeDee.

„K čemu by to bylo dobré? Včera v noci je vyslechli. V nedávné době nikdo žádné násilné vniknutí do domu ani loupež neohlásil. Nikdo Trottera nezahlédl, že by se tam v okolí potloukal. Včera v noci nikdo nic mimořádného neslyšel.“

„Možná paní Lairdová otevřela dveře a pozvala ho dál.“

„To je fakt přehnané, DeeDee.“

Když si u okénka vzali pití, vrátil se zpátky na silnici a rychle dohnal velký rodinný vůz. „Co to s těma lidma dneska je?“ prohodil, když vůz předjížděl, „lidi jezděj, jako by bylo na silnici náledí.“

„Co tak spěcháš?“ chtěla vědět DeeDee.

Přejel do dalšího pruhu, aby mohl předjet kodrcavý školní autobus. „Nespěchám. Jenom nesnáším, když jedou jak s hnojem.“

Jeho vrčení si nevšímala a dál rozváděla svoji teorii. „Tak Trottera možná neuvítala jako hosta, ale pořád tady něco nehraje.“

„Tak jo. Proč si to myslíš?“

„Všeobecně –“

„Nemluv všeobecně, mluv konkrétně.“

„No dobře. Konkrétně jak zareagovala, když jsi přišel s tím, že vystřelila dřív než Trotter. Úplně zesinala.“

Podle něho to přesně vystihovalo, jak Elise v tu chvíli vypadala. „Zatlačil jsem na ni, ale trvala na svém.“

„Tak jako většina lhářů.“

„Myslíš, že lhala?“

„Možná nelhala,“ řekla DeeDee. „Jenom neříkala pravdu, celou pravdu a nic než pravdu.“

„Zase mluvíš všeobecně. Uveď příklad.“

„Nevím. Nemůžu říct nic konkrétního,“ odpověděla stejně podrážděně jako on. „Zkrátka se nechová jako žena, která včera zabila břídilského lupiče.“

„Nevěděla, že je to břídil, když stál v jejím domě ve tmě a střílel po ní. Myslíš, že s tím měla počkat a zastřelit ho potom, až si přečte jeho životopis?“

Za jeho jedovatost ho probodla pohledem.

„A leželo jí to na srdci natolik, že se zeptala, jestli neměl rodinu,“ zdůraznil. „Trápilo ji pomyšlení, že by z nějakých dětí udělala sirotky.“

„Připouštím, že to byla milá drobnost“

„Co chceš říct tím, že to byla milá drobnost?“

„Co že se jí zastáváš?“

„Nezastávám.“

„Mně to tak připadá.“

„No a mně zas připadá, že ty děláš pravý opak. Myslíš si, že všechno, co říká a dělá, je neupřímné.“

„Všechno ne. Příkladně jí věřím, že byla bosa.“

Tentokrát ji zase on sjel zlým pohledem.

„Já jenom říkám,“ pokračovala, „že jsem přesvědčená, že ta sladká poznámka ohledně Trotterovy rodiny padla pro tvoje blaho.“

„Cože?“

„Prosím tě, Duncane, probuď se. Odpovídá na moje otázky, ale kdykoliv chce něco zdůraznit, jako třeba, že je pravdomluvná, podívá se na tebe.“

„To jsou jenom tvoje představy.“

„To sotva. Ta dáma ví, na které straně je chleba namazaný.“

„Tím chceš říct co?“

„Jsi muž.“

„Což je v kontextu tohohle rozhovoru vedlejší.“

„Správně.“ Použila stejný tón, jako když s ním souhlasila, že nehraje na piano. Dlouhou chvíli soustředěně přemýšlela a dloubala přitom brčkem do ledových kostek ve svém pití. „Víš, co ještě: Myslím, že podezření vystrčilo svoji ošklivou hlavu na soudce.“

„Tak teď s jistotou vím, že vidíš věci, které nejsou,“ pravil. „Nehne se od ní na krok, jedná s ní, jako by byla z porcelánu.“

„To je pravda. Je velice starostlivý. Skoro jako by se bál, že by mohla jeho ochranu potřebovat“

„Je to její manžel.“

„Taky je to soudce, který v soudní síni vyslechl nekonečné hodiny svědeckých výpovědí pod přísahou, jak nám dnes připomněl. Pochvaloval si, jak si pěkně všechno vybavila. Ale můžeš se vsadit, že taky pozná lež, když ji slyší. A značně znejistěl, když jsme předložili Dothanovu teorii, že Trottera zasáhla kulka a on instinktivně stiskl spoušť, když padal. Soudce Laird to bez dalšího vysvětlení nebo diskuse bagatelizoval. Jeho žena první nevystřelila. Tečka. Hotovo.“ Odmlčela se, aby se mohla nadechnout „Což mě vede k domněnce, že Jeho Ctihodnost možná o verzi své ženy pochybuje.“

Dojeli k Barákům. Duncan zajel vozem na místo na parkovišti, ale ani jeden se neměl k tomu, aby vystoupil. Předklonil se a opřel si paže o volant Zadíval se předním sklem na civilisty a policejní personál, kteří vcházeli a vycházeli vchodem z Habersham Street

Cítil na sobě DeeDeein pohled, ale nechal na ní, aby prolomila tíživé ticho. „Hele, Duncane, já vím, že je těžké nevšímat si takového obličeje. Takového těla. Já vím, že mizerové jako Worley pochybují o mojí sexuální orientaci, ale jsem v pořádku. To ovšem neznamená, že jsem slepá k tomu, jak je Elise Lairdová přitažlivá. Je mi jasné, jak je pěkná – no, je mi to jasné a závidím jí – závidím jí, jak vypadá a jak působí na opačné pohlaví. V tomhle jsem byla upřímná a teď je řada na tobě, abys byl upřímný ty ke mně.“

Odmlčela se, ale když nic neříkal, pokračovala: „Dokážeš být poctivě, opravdu poctivě objektivní, když se na ni podíváš?“

„Jsem policajt“

„S penisem. A právě tenhle orgán se proslavil tím, že působí omyly v úsudku.“

Nato se otočil a zadíval se na ni. „Stalo se snad někdy, že bych se zpronevěřil svojí práci?“

„Ne, s tebou je to buď špatně, nebo správně. Černé, nebo bílé, žádná šedá místa. To proto jsem si taky, jakmile jsem to dotáhla na detektiva, zažádala, abych mohla dělat s tebou.“

„Tak kde jsi tohle vzala?“

„Doposud jsme nevyšetřovali případ, v kterém by byla zapletená žena, která tě přitahuje. A Elise Lairdová tě přitahovala od chvíle, kdy jsi ji uviděl na té slavnostní večeři. To nemůžeš popřít“

„Byla to hezká tvář v davu.“

„Což jsi přirovnal k zásahu bleskem.“

„To bylo předtím, než jsem se dozvěděl, jak se jmenuje. A rozhodně předtím, než střílela a zabila člověka.“

„Takže její přitažlivost pro tebe umřela spolu s Trotterem? Takže v tomto směru žádné cukání ve slabinách?“

Palcem si setřel kapičky potu z čela. „Z té ženské koukají jenom maléry, DeeDee. Myslíš, že to nevím?“

Její svraštělé čelo mu řeklo, že to nebyla tak docela odpověď na její otázku a že ještě potřebuje přesvědčit.

„Především,“ řekl, „je vdaná.“

„Za muže, kterým pohrdáš.“

„To nehraje roli.“

„Dost pochybuju.“

„To nehraje roli,“ zopakoval důrazně. DeeDee už nic nenamítla, ale stále se tvářila pochybovačně. „Měl jsem nějaké ty přítelkyně a krátkodobé postelové známosti,“ dodal.

„Mírně řečeno.“

„Jmenuj mi jednu, která byla vdaná.“

Neřekla ani slovo.

„Se sexuální morálkou jsem naložil tak, aby odpovídala mému životnímu stylu a abych zpravidla vyhověl naléhavé momentální potřebě, ale stanovil jsem si hranici u cizoložství, DeeDee.“

Přikývla. „Dobrá, věřím ti. Kdyby ale nebyla vdaná –“

„Pořád ještě je ústřední postavou v probíhajícím vyšetřování.“

DeeDee se rozzářila. „Probíhajícím? Takže ten případ ještě neuzavíráme?“

„Ne,“ řekl ztěžka. „Ještě ne. Cítím, že tady něco nehraje, stejně jako ty.“

„To ona. Je… jak bys to řekl? Neupřímná?“

„Moc jsi toho o ní nezjistila, viď?“

Začala vypočítávat na prstech, co se o Elise Lairdové dozvěděla. „Nemá žádný záznam o zatčení, žádné významné dluhy a v místních novinách se o ní nepsalo, dokud se neprovdala za Lairda. Přišla odnikud.“

„Každý přichází odněkud.“

DeeDee o tom chvíli uvažovala. „Mám kamarádku, která se pohybuje mezi smetánkou. Často jsou nejlepším zdrojem informací staré dobré drby.“

„Hlavně ať je to všechno diskrétní.“

„Ani se nebudu muset vyptávat. Jakmile se zmíním o paní Lairdové, tak si toho vyslechnu, až mě budou brnět uši, to nepochybuju. Tahle kamarádka klepy miluje.“

Vystoupili, ale když se přiblížili ke schodům u vchodu, Duncan pokračoval po chodníku. Zeptala se ho, kam jde.

„Už jsem několik dní nevolal našim. Líp se mi bude mluvit tady venku než v tom randálu v kanceláři.“

Zašla dovnitř. Duncan pokračoval po chodníku k průčelí budovy naproti Oglethorpe avenue, minul černobílý policejní vůz z roku 1953, který před ní parkoval jako maskot, až došel doprostřed bloku, kde byla brána na historický hřbitov, dávno už spíš park, Colonial Park Cemetery.

Několik zdatných turistů, kteří vzdorovali odpolednímu vedru, si pořizovalo fotografie, četlo historické pamětní desky a snažilo se rozluštit nápisy vytesané do náhrobních kamenů. Pustil se ke stíněné dřevěné lavičce a posadil se, ale nesáhl po mobilu, aby zavolal rodičům. Místo toho tam jenom seděl a zíral na naklánějící se náhrobky a drolící se cihlové krypty.

Přímo si představoval, jak na něho duchové padlých hrdinů války za nezávislost vyčkávavě hledí a čekají, co udělá.

Udělá to, co je správné? Nebo poprvé ve své kariéře poruší to, co mu přikazuje svědomí?

Nad nedalekými hřebeny střech se tyčily dvě věže baptistické katedrály sv. Jana jako další připomínka toho, že porušení zásad je věcí volby. Těchto tichých varování nedbal, sáhl do kapsy kalhot a vylovil lístek, který mu Elise Lairdová potají podstrčila, když si podávali ruce.

Okamžitě jej ucítil mezi jejich dlaněmi. Pevně mu sevřela ruku, aby ten vzkaz nespadl na podlahu a neprozradil ji. Pohledem ho prosila, aby jí vyhověl.

Bez ohledu na její žadonící pohled měl ten vzkaz hned na místě přečíst. A pokud ne ihned, tak určité, jakmile byli s DeeDee sami. Měl o něm své kolegyni říct, rozbalit jej a poprvé ho přečíst spolu s ní.

Ale neudělal to.

Nyní ho pálil na dlani jako oharek. Několikrát jej obrátil a prohlížel si ho. Byl to jediný bílý lístek, dvakrát přeložený, aby vznikl malý čtvereček. Prakticky nic nevážil. Vypadal vcelku neškodně, on ale věděl svoje. Bez ohledu na to, co na něm stojí, znamenal pro něho jenom potíže.

Pokud obsahoval informaci o střílení z včerejší noci, potom to byl důkaz, a on se už provinil tím, že ho zadržel.

Pokud tam stojí něco osobního, pak to by bylo ještě víc kompromitující.

První možnost by byla věcí zákona, druhá morálky.

Ještě nebylo pozdě ukázat to teď DeeDee. Mohl by si vymyslet nějakou výmluvu, že se s tím nevytasil dřív, čemuž by pravděpodobně neuvěřila, ale ochotně by to přijala, protože by se nemohla dočkat, až si přečte, co tam stojí. Otevřeli by jej, přečetli si ho a společně analyzovali, co znamená.

Kromě toho by jej mohl zničit, což by bylo téměř stejně poctivé, a až do smrti si lámat hlavu, co v něm bylo.

Místo toho s rukama zvlhlýma, přerývaným dechem, rozbušeným srdcem, s přízraky zakladatelů národa, kteří ho přísně a nesouhlasně pozorovali, a s kostelními věžemi ukazujícími k nebi, jako by na jeho omyl upozorňovaly Boha, pomalu vzkaz rozbalil. Úhledným písmem tam stálo:

Musím se s Vámi vidět o samotě. Prosím.

KAPITOLA SEDMÁ

Elise sledovala film na DVD. Byla to filmová adaptace románu Jane Austenové. Viděla jej nejmíň tucetkrát a dialogy by mohla citovat. Film měl bohaté kostýmy a výpravu. Natočené to bylo úžasně. Soužení hlavní hrdinky nestálo za řeč a dalo se snadno vyřešit. Dopadlo to dobře.

Na rozdíl od skutečného života. To proto si ten příběh tolik oblíbila.

„Měl jsem pravdu,“ prohlásil Cato, když vešel do pracovny, kde byla televize s velkou obrazovkou a mimořádná sbírka DVD.

Sáhla po ovladači a vypnula zvuk. „V čem?“

Posadil se k ní na pohovku. „Gary Ray Trotter nikdy neprošel mojí soudní síní. Jen co odešli ti detektivové, zavolal jsem do své kanceláře a nařídil prohledat záznamy. Důkladně. Nikdy jsem nepředsedal přelíčení s Garym Rayem Trotterem.“

„Věděl bys, kdyby byl předvolaný jako svědek při jiném procesu?“

„Chtělo by to víc pracovních hodin, než jsem ochotný do toho investovat aby se tohle zjistilo. Kromě toho jsem si téměř jist že to, co jsem řekl detektivům, odpovídá. Nikdy předtím jsem toho člověka neviděl. I ty jsi řekla, že ho neznáš.“

„Řekla jsem to, protože je to pravda.“

Po chviličce dodal: „Nechtěl jsem naznačit nic jiného, Elise.“

„Promiň, nechtěla jsem být tak strohá.“

„Máš k tomu důvod.“ Něžně ji políbil. Když se od sebe odtáhli, zeptala se, jestli by si nedal něco k pití. „To bych rád, díky.“

Přistoupila k malému baru, uchopila těžkou křišťálovou karafu skotské a naklonila ji nad sklenici.

„Znáš Roberta Saviche?“

Elise karafu div neupustila. „Promiň, co jsi říkal?“

„Savich. Slyšela o něm někdy?“

Znovu se soustředila na nalévání skotské. „Hmm, to jméno je mi nějak matně povědomé.“

„To by mělo. Občas je ve zprávách. Je to drogový král, kromě jiného.“

Dál se tvářila netečně, vhodila dvě kostky ledu do sklenice, odnesla ji k pohovce a podala mu ji. „Doufám, že je to tak, jak to máš rád.“

Lokl si, prohlásil, že je to perfektní, a přes okraj sklenice na ni upřel oči. „Savich je důvodem, proč byl na tebe Hatcher tak tvrdý.“

Uchopila polštář a přitiskla si ho na hruď. „Jak jedno s druhým souvisí?“

„Vzpomínáš, jak jsem ti říkal, že jsem poslal Hatchera pro pohrdání soudem do vězení?“

„Říkals, že byl rozčilený kvůli zmatečnému soudnímu procesu.“

„Savichovu procesu.“

„Ach tak.“

„Detektiv Hatcher má na mě pořád ještě zlost,“ řekl Cato. „A ty si to odnášíš.“

Probírala se prsty třásněmi na polštáři. „Dělá jenom svoji práci.“

„Připouštím, že musí klást obtížné otázky při každém vyšetřování, ale od začátku na tebe tlačil a jeho kolegyně také.“

„Detektiv Bowenová mě vůbec nemá ráda.“

„Žárlí,“ řekl a přezíravé mávl rukou. „Je zelená závistí a člověk jasně vidí proč. Ale na ní nezáleží.“

„Nemám takový dojem,“ zamumlala Elise, neboť se jí vybavilo, s jakým podezřením na ni ta žena včera v noci a dnes hleděla.

„Bowenová si už nějaké uznání vysloužila, jak víš. Ale Hatcher je ten, s kým se poměřuje.“ Uchechtl se a zachrastil ledovými kostkami ve sklenici. „Žádná legrace, chtít se mu vyrovnat“

„Co tím chceš říct?“

„Je chytrý a je to poctivý polda. Bowenová k němu vzhlíží. Ty, co jsou mu přátelsky nakloněni, uznává i ona. Jeho nepřátele nemůže vystát a u těch to platí dvojnásob.“

„Pochybuju, že tě ten detektiv považuje za nepřítele, Catone.“

„Možná je to trochu silné slovo, ale už delší dobu má na mě pifku a teď si vylévá zlost na tobě.“

„Je toho víc než tenhle nedávný zmatečný proces?“

„Doslechl jsem se, že si stěžoval. Prý nejsem dost přísný.“ Pokrčil rameny, jako by se ho ta kritika netýkala. „Takhle si tvrdohlaví policajti často stěžují.“

„Není to žádný Drsný Harry.“

Jejímu příměru se usmál. „Ne, takhle tvrdý opravdu není. Ve skutečností je to člověk mnoha protikladů. Jednou svědčil při procesu s vrahem dětí a měl, když popisoval místo činu a tu malou oběť, slzy v očích. Kdybys ho tehdy viděla na místě pro svědky, myslela by sis o něm, že je měkkota.

Ale slyšel jsem, že je to úplně jiný člověk, když vyslýchá podezřelého, zvláště když ví, že ten podezřelý lže nebo že ho vodí za nos. Říká se o něm, že dokáže ztratit trpělivost a sáhnout i k násilí.“ Pohladil ji po vlasech. „Dnes jsi tuhle jeho stránku zahlédla, viď?“

„Vůbec jsem si nepřipadala fyzicky ohrožená,“ zažertovala, ale nebylo to tak docela pravda.

Cato odpověděl podobně. „To by si nedovolil, ale to, jak tě vyslýchal, kdo jako vystřelil první, jestli ty, nebo ten Trotter, už se blížilo obtěžování.“ Zamyšleně upíjel ze sklenice. „Možná bude na místě zavolat jeho nadřízenému Billovi Gerardovi, nebo dokonce policejnímu šéfovi Taylorovi.“

„To, prosím tě, nedělej.“

Její ostrý tón ho překvapil. „Proč ne?“

„Protože…“ Odmlčela se a přemýšlela o přijatelné odpovědi. „Protože nechci, aby se tomu incidentu věnovala pozornost. Nechci, aby se z toho dělalo víc, než to ve skutečnosti bylo.“

Pozorně se na ni zadíval, pak postavil pití na stolek a obemkl jí dlaní krk. Prsty měl velice studené. „Čeho se bojíš, Elise?“

Srdce jí udělalo kotrmelec, ale zmohla se na rozpačitý úsměv. „Nebojím se.“

„Máš strach, že by otázky, které ti Hatcher a Bowenová kladou o včerejší noci, mohly vést… k něčemu ošklivějšímu, než co se stalo?“

„Co by mohlo být ošklivější než smrt člověka?“

Pár vteřin si ji měřil, pak se na ni něžně usmál. „Máš pravdu. Nechme to plavat Byl to hloupý nápad.“ Pustil ji a zvedl se. „Dodívej se na film. Nechceš, aby ti paní Berryová něco přinesla?“

Zavrtěla hlavou.

Uchopil sklenici a odnášel si ji s sebou. U dveří se otočil. „Miláčku?“

„Ano?“

„Kdybys včera v noci nebyla dole, k tomu incidentu by nedošlo. Trotter by nás možná vykradl, ale to by nebyl konec světa. Všechno je dobře pojištěné. Možná bys ode dneška měla svoje noční procházky po domě omezit na horní patro.“

Malátně se na něho usmála. „To není špatný nápad.“

Oplatil jí úsměv a už to vypadalo, že odejde, když zaváhal podruhé. „Víš, Hatcher tě otravuje ještě z jednoho důvodu.“

„Z jakého?“

„Umožňuje mu to, aby se na tebe koukal.“ Krátce se zasmál. „Mizera jeden.“

Duncan seděl ve své kanceláři u zavaleného psacího stolu, probíral se telefonickými vzkazy a kvůli DeeDee a dalším detektivům, kteří pracovali u svých stolů, se snažil tvářit zaměstnaně a přál si, aby ten vzkaz vůbec neotvíral.

Nedokázal připadnout na to, proč mu jej Elise Lairdová předala. Ale v důsledku ho utvrdil v tom, že ohledně střílení na Garyho Raye Trottera nemluvila pravdu. Bylo za tím něco víc než to, že pitomého zloděje nakonec opustilo štěstí. Kdyby šlo čistě o sebeobranu, nepodstrčila by žádný vzkaz detektivovi, který případ vyšetřuje, a nechtěla by po něm, aby se s ní sešel o samotě.

K čemuž nedojde.

Odložil telefonické vzkazy, které nechal bez odpovědi, vyložil si nohy na stůl a sáhl po žlutém bloku, do něhož si zapisoval myšlenky tak, jak ho napadaly.

Kromě toho vzkazu tady byly ještě další důvody, proč mu – a rovněž DeeDee – připadala verze Elise Lairdové sotva přijatelná. Zaprvé tady bylo samotné vloupání. Bylo zarážející, že by se Trotter pohyboval v takové nóbl čtvrti, jako je Ardsley Park, pěšky. Rezidenční čtvrť byla ohraničená rušnými bulváry, ale ulice uvnitř čtvrti nelákaly chodce, snad kromě maminek s kočárky a lidí, kteří si šli zaběhat Muž, který by kráčel ulicemi nedlouho po půlnoci, by okamžitě vzbudil podezření. Protřelý zloděj, i ten neúspěšný, by to věděl a měl by někde poblíž zaparkovaný vůz, aby měl čím zmizet

Rovněž to byla podivná shoda náhod, že si Trotter vybral ten dům právě v tu noc, kdy paní Lairdová výjimečně zapomněla zapnout poplašné zařízení.

No dobře, z vína a sexu člověk zleniví. Avšak sexuální uspokojení nepřekonalo její nespavost. Neusnula pokojným, postkoitálním spánkem. Ne, šla si dolů pro sklenici mléka, aby jí pomohla usnout. Copak by jí toulání tmavým domem nepřipomnělo, že zapomněla nastavit alarm?

Zadruhé: Když zaslechla z pracovny hluk, proč se neodplížila zpátky do kuchyně a nezavolala odtamtud policii?

Proč bylo její první reakcí popadnout pistoli a vetřelci se postavit?

Zatřetí: Trotter nevypadal na chlápka, který by dělal jakoby nic, kdyby ho přistihli při činu. Vypadal na týpka, který se zalekne a zmizí. Jenom nebývale sebejistý zloděj by zůstal na místě a šel do střetu, zvláště kdyby tam byl jenom proto, aby něco ukradl.

Na tomhle se Duncanovy úvahy zarazily. V duchu si znovu všechno prošel a ještě jednou to zvážil. Podtrhl si zvláště kdyby tam byl jenom proto, aby něco ukradl a vedle udělal velký otazník.

„Hej, Dunku!“

Do dveří strčil hlavu jeden detektiv. Jmenoval se Harvey Reynolds, ale všichni mu říkali Kong, protože byl zarostlý jako gorila. Každý centimetr jeho odhalené kůže pokrýval hustý, kudrnatý černý porost Nikdo se neodvážil spekulovat, jak asi vypadají ty skryté části jeho těla.

Jeho opičí vzhled ještě zdůrazňoval tlustý krk, hruď jako sud a krátké nohy. Přes svůj hrůzu nahánějící vzhled to byl jeden z nejpříjemnějších lidí. Trénoval Malou ligu kvůli svým synům dvojčatům a zbožňoval svoji obyčejnou, domáckou ženu a považoval se za šťastlivce, že ji získal. Duncan se s ní při několika příležitostech setkal a souhlasil s Kongem. Byla to pro něho výhra. Bylo patrné, že se ti dva mají moc rádi.

„Můžu s tebou na minutku mluvit?“

Duncan se chtěl ze všeho nejvíc vrátit k té poslední znepokojivé myšlence, kterou si zapsal, ale odhodil notes a mávl na Konga, ať jde dál. „Tak copak tým Malé ligy prodává tenhle týden? Čokoládové tyčinky? Předplatné časopisu?“

Kong se na něho dobromyslě zazubil. „Citrusové plody z údolí.“

„Kterého údolí?“

„To kdybych věděl. S tím za tebou přijdu jindy. Teď jde o práci.“ Kong pracoval na případech pohřešovaných osob ve speciální jednotce zaměřené na oběti, stručně řečeno v SVU. Někdy se jejich případy překrývaly. Přitáhl si židli, posadil se na ni obráceně a opřel si chlupaté ruce o opěradlo.

„Máme něco na Saviche od toho zmatečného procesu?“

„Ani ň.“

„Smůla.“

„To mi povídej.“

„Za ty druhé dva ho ani nezabásli, za toho… Bonnet se jmenoval, že jo?“

„Jo, a před ním to byl nějaký Chet Rollins,“ doplnil Duncan.

„Správně. Za ty dva ho vůbec neobvinili, že ne?“

Duncan zavrtěl hlavou.

„Myslel jsem, že tentokrát už ho najisto máš. Projde mu taky to, že vyřídil Freddyho Morrise?“

„Jestli tomu budu moct zabránit, tak ne.“

„Státní zástupce není k ničemu,“ zavrčel Kong.

Duncan pokrčil rameny. „Tvrdí, že má svázané ruce, dokud nepřijdeme s něčím solidním.“

„Jo, ale i tak… Federálové něco nemají?“

„Zatím se mi nic nedoneslo.“

„Pořád jsou naštvaný?“

„No jo. Může mi kvůli nim puknout srdce. Nezavolají, nenapíšou.“

Kong se zachechtal. „No, kdybych ti mohl s něčím pomoct, abys toho parchanta Saviche dostal…“

„Díky.“ Duncan trhl bradou k listu papíru, který Kong třímal v ruce. „Copak máš?“

„Meyer Napoli.“

Duncan zařval smíchy. „Tak tos musel dneska lítat venku a obracet kameny.“

Meyera Napoliho na policejním oddělení dobře znali. Byl to soukromý detektiv, který se specializoval na to, že své klienty obral o obrovské částky tím, že prakticky nedělal nic, jedině že nasliboval hory doly a málokdy něco splnil.

Klidně to hrál na obě strany. Jestliže si ho najala nějaká žena, aby jí obstaral materiály na nevěrného manžela, vědělo se, že Napoli zaskočí za řečeným manželem a za poplatek mu slíbí, že manželce nic nedodá. Rovněž obvykle uchlácholil nešťastnou manželku způsobem, který v ní vzbudil pocit, že je opět žádoucí.

„Pod kterým kamenem jsi Napoliho objevil?“

Kong se zatahal za lalůček ucha, z něhož mu čouhaly černé chlupy. „No, v tom je ten problém, nenašel jsem ho.“

„Cože?“

„Dneska dopoledne nám volala Napoliho sekretářka, že se Napoli neukázal v kanceláři, kde měl schůzku s klientem. Snad tucetkrát volala k němu domů a na mobil, ale nebral to. To se ještě nikdy nestalo. Říkala, že se ho vždycky dovolá. Vždycky. Bez výjimky.

Zašla teda k němu domů, jestli třeba neumřel nebo tak. Po něm ani stopy. Tak nám zavolala. Od té doby volá každou hodinu a vede svou, že se mu něco stalo. Tvrdí, že by nepropásl dopolední schůzky s klienty, kdyby nevímco. Podle ní není nikdy nemocný a nebere si ani den dovolené, a kdyby jo, tak by jí to dal vědět.

Tak nás otravovala, že jsem povolil. Zašel jsem do jeho kanceláře a objasnil jí, že dokud nemáme důkazy o nějakém zločinu, nepovažujeme dospělého člověka za pohřešovanou osobu dřív než po dvaceti čtyřech hodinách od chvíle, kdy byla viděna naposledy. Říkala, že u něho doma nic nenaznačuje tomu, že by šlo o zločin, ale něco zlého se mu stát muselo, jinak by přišel do práce.“

Duncan se domyslel, že Kong má dobrý důvod, proč mu tohle všechno vykládá, ale přál si, aby už šel k věci. Žaludek mu připomínal, že doba večeře už minula. Měl za sebou velice dlouhý den po velice krátké noci. Chystal se, že si cestou z práce koupí kuře, doma že si otevře pivo a možná si zahraje na klavír, aby mu to pomohlo při přemýšlení o Trotterovi, zvláště pak o tom, co v domě u Lairdových dělal a proč nepráskl do bot, když ho přistihli.

Kong stále ještě mluvil. „Myslel jsem si, že Napoliho soukromá kancelář bude posvátná. Že tam bude všecko pod zámkem. Jeho sekretářka ale byla tak rozčilená, že si nevšimla, že si prohlížím, co má Napoli na stole, zatímco lomila rukama a lamentovala, kde asi tak její šéf je.“

Kong předložil list papíru, který přinesl s sebou. Duncan uviděl, že je to na stroji napsaný seznam jmen.

„Vštípil jsem si do pamětí některá jména z papírů na Napoliho stole. Hned jak jsem se vrátil sem, sepsal jsem je, abych je nezapomněl.

Popravdě řečeno počítám, že se Napoli zdekoval, aby se vyhnul někomu, koho naštval. Buď nějakému rozezlenému, nespokojenému klientovi, nebo nějaké holce, s kterou to táhne. Řekl jsem si, že by se ta jména mohla hodit, kdyby se tomu ničemovi přece jenom něco stalo. Máme aspoň místa, kde ho můžeme začít hledat.“

Duncan přikývl, čímž naznačil, že s Kongovým zdůvodněním souhlasí.

„A teď proč ti to nesu…“ Kong ukázal na jméno asi uprostřed seznamu. „Není tohle ten tvůj chlápek?“

Duncan si jméno přečetl. Pomalu spustil nohy ze stolu, vzal si od Konga seznam a znovu si jej přečetl. Potom vyprahlým, skřípavým hlasem řekl: „Ano, je.“

„Bylo to skandální. Od seznámení k oltáři ani ne za tři měsíce.“

Jízda od policejní stanice do kanceláře Meyera Napoliho ve středu města byla krátká. DeeDee jí využila k tomu, aby Duncanovi sdělila, co objevila o minulostí Elise Lairdové.

„Krátká známost není neobvyklá ani skandální,“ poznamenal Duncan.

„Pokud si úctyhodný soudce vrchního soudu nebere servírku. Už jó,“ odpověděla na Duncanův ostrý pohled, kterým po ní šlehl. „Elise pracovala v baru v country klubu, kam chodí soudce Laird.“

„A to je?“

„Silver Tide, jak jinak. V každém případě potom, co ji poznal, začal hrát golf každý den, někdy dvě kola, ale většinu času trávil u devatenácté jamky.“

Duncan zaparkoval u chodníku před nízkou, hranatou kancelářskou budovou a za přední sklo pro jistotu umístil značku, kterou se prokazoval jako policista, aby nedostal pokutu od některé z proslulých městských parkovacích strážkyň.

Otevřel dveře a vystoupil v naději, že ho osvěží aspoň vánek. Vzduch byl nehybný a dusivý. Slunce zapadlo, ale z chodníku stále ještě sálalo vedro a propalovalo se mu podrážkami bot.

„Chceš si to všechno poslechnout teď, nebo později?“ ptala se DeeDee cestou ke vchodu budovy.

„Teď.“

„Soudce byl zapřísáhlý starý mládenec, který se spokojoval s občasnými známostmi s vdovami a rozvedenými a neměl v úmyslu se ženit. Proč se taky dělit o rodinné jmění, že jo? Ale Elise ho oslnila. Zabouchl se do ní, a to pořádně. Povídá se, že s ním souložila, až z toho zblbnul, až na ní byl závislý, a pak s ním odmítla znovu spát, pokud a dokud se s ní neožení.“

„Kde je ten výtah tak dlouho?“ I když klimatizace v budově byla příjemná, Duncanovu protivnou náladu, kterou přičítal parnému vedru, moc nevylepšila. Několikrát stiskl knoflík výtahu, ale neuslyšel žádné zvuky, které by naznačovaly, že ve výtahové šachtě je nějaký pohyb. „Pojďme po schodech. Jsou to jenom dvě patra.“

DeeDee ho následovala po schodišti, za desítky let prošlapaném spoustami nohou. Tohle nebyla bůhvíjaká nemovitost. Ze starých zdí se linul pach plísně.

„Soudcovy přátele a známé jejich zasnoubení šokovalo,“ řekla. „Všiml sis toho prstenu, co jí koupil?“

„Ne.“

„Posázený drahokamy, údajně šest karátů. Řekla bych, že to je střízlivý odhad.“

„Ty sis toho všimla?“ Šperkům DeeDee obvykle nevěnovala pozornost.

„To jinak nešlo,“ odpověděla jeho zádům, když zahýbali na podestě.

„V to odpoledne, jak jsme seděli v zimní zahradě, mě ten prsten div neoslepil. Nevšiml sis, jak házel na zeď duhové pablesky?“

„Nějak jsem to nepostřehl.“

„Musels jí koukat do očí, to tě plně zaměstnávalo.“

Zarazil se uprostřed kroku a ohlédl se po ní.

„To teda jo,“ řekla na svoji obranu.

„Vyslýchal jsem ji. Co jsem jako měl dělat mít oči zavřené?“

„To je fuk. Jenom…“ Pobídla ho, aby šel. Znovu vykročil a DeeDee navázala tam, kde přestala: „Takže zpitomělý soudce uspořádal velkolepou svatbu. Za daných okolností si někteří mysleli, že je to vrchol nevkusu, a přičítali jeho výstřednost chamtivé a náročné nevěstě.“

Duncan došel na podestu druhého patra. Před sebou měl chodbu lemovanou po obou stranách dveřmi do různých kanceláří. Černé písmo na mléčném skle hlásalo jejich názvy. Firma poskytující kvalifikované účetnictví, advokát zubař, plomby za velice nízkou cenu pětadvacet dolarů. Všechny byly už na noc zavřené, ale jedny dveře uprostřed chodby byly dokořán a padal z nich pruh světla do jinak šeré chodby. Slyšel Konga, jak hovoří s Napoliho sekretářkou. Hlas jí rozrušeně stoupal a klesal.

Než se k nim připojí, chtěl dokončit rozhovor s DeeDee. Otočil se k ní, aby nemohla pokračovat v cestě. „Za jakých okolností?“

„Promiň?“

„Říkalas něco o okolnostech, kvůli kterým byla ta svatba nevkusná.“

„Nevěsta neměla žádnou úroveň, žádnou rodinu. Alespoň na svatbě se nikdo neukázal. Neměla žádné skutečné vzdělání, žádný majetek, ani svěřenecký fond nebo akcie, nic, co by mluvilo v její prospěch. Do jejich svazku nepřinesla nic, kromě toho… co je patrné.

A byla v bílém. Měla jednoduché šaty, nic moc načinčaného, ale rozhodně bílé, což někteří považovali za nehorázné porušení etikety. Nicméně si objednala dopisní papíry s adresou. Kvalitní, v barvě slonoviny, s adresou vytištěnou holubičí šedí. Poslala vlastnoruční poděkování jménem svým a soudcovým každému, kdo jim poslal svatební dar. A má moc pěkné písmo.“

To jo. Duncan její písmo viděl. Zamračeně se zeptal: „Tyhle blbosti sis vymyslela?“

„Ne, přísahám, že ne.“

„Kdes ty informace splašila?“

„Od kamarádky, co jsem ti o ní říkala. Chodily jsme spolu do katolické školy. Naši museli škudlit peníze, aby mohli za moje vzdělání zaplatit. Její rodina byla bohatá, ale skamarádily jsme se, protože jsme obě tu školu nenáviděly.

Tak jsem jí zavolala, zmínila se o tom střílení u Lairdových, o čemž už věděla, protože to vzbudilo takový poprask. Její máma ví rozhodně kdeco. Ze společenských drbů jí neunikne nic. Je to spolehlivý zdroj informací, pokud se potřebuješ tyhle věci dozvědět.“

Duncan si utřel rukávem čelo. Hned ho měl mokrý. „Ještě něco? Jakou barvu měl punč na svatební hostině?“

Zaškaredila se na něho, ale pokračovala: „Paní Lairdová nikdy neopomene odpovědět na pozvání, ať už ho přijímá, nebo odmítá. Zřejmě si nějakou tu společenskou manýru osvojila, když se stala paní Lairdovou, a vykazuje překvapivě dobrý vkus, pokud jde o oblékání, ale pořád ji považují za póvl. Tolerují ji kvůli soudci, ale hned tak ji mezi sebe nepřijmou. Na to může zapomenout“

„Víš, jak mi to připadá?“ řekl Duncan. „Že si společenská smetánka v Savannah našla snadný cíl pro svoji zlomyslnost. Je to banda nafoukaných, žárlivých drben, které by daly celý svůj slavný nóbl původ za to, kdyby vypadaly jako Elise Lairdová. Obětovaly by perly po prababičce, jen aby měly hruď jako ona.“

„Zvláštní, žes zrovna na to zavedl řeč.“ DeeDee vyšla zbytek schodů a připojila se k němu. „Okruh soudcových známých by možná i přehlédl její ostatní nedostatky, dokonce i skutečnost, že pracovala v baru jejich country klubu. Nakonec je to elitní klub a jeho členství se omezuje jen na ‚nejlepší lidi‘, ale nemůžou jí zapomenout to, čím byla předtím, než se tam stala servírkou.“

„Tak čím byla?“

„Servírkou nahoře bez.“

KAPITOLA OSMÁ

Z ozdobného pukolu stékaly kapky vody a podobně i z Duncana. V předklonu se pažemi opíral o hladkou kůru stromku a protahoval si lýtkový sval na levé noze.

Hlavu měl svěšenou mezi rameny. Pot mu kapal z obličeje na lišejníkem porostlý cihlový chodník před jeho domem. Chodník místy vydouvaly kořeny virginských dubů, které ulici lemovaly a vytvářely nad ní baldachýn. Byl vděčný za jejich stín.

Porušil tradici, vstal brzy a rozhodl se, že si půjde zaběhat, než bude slunce naplno zářit a teplota kolem pětadvaceti v půl sedmé ráno vystoupí kolem deváté nejmíň na pětatřicet. I tak bylo každé nadechnutí namáhavým lapáním po dechu. Vzduch byl jako hustá polévka.

Většina lidí v toto sobotní ráno spala. Ve vedlejším domě nějaká žena zalévala rostliny na verandě. Předtím Duncan viděl muže, který věnčil psa ve Forsyth Parku. Ulicemi projel sem tam vůz.

Prohodil si nohy a začal si protahovat druhé lýtko. V břiše mu zakručelo, což mu připomnělo, že si včera pečené kuře nekoupil a místo toho šel z kanceláře Meyera Napoliho rovnou domů. Přešla ho chuť k jídlu, a tak večeři raději vynechal.

Zkusil, jestli ho nezaujme baseballový zápas v televizi. Když se tak nestalo, přesunul se ke klavíru, ale hrál bez fantazie a tentokrát mu hraní nepomohlo utřídit si znepokojivé myšlenky. Krátká období spánku střídalo dlouhé bdění. Za svítání byl stále ještě neklidný, a tak odkopl přikrývku, která ho štvala, a vstal. V hlavě neměl o nic menší zmatek než předchozího večera.

„Detektive Hatchere?“

S úlekem se otočil. Stála sotva na metr od něho. Srdce, které se mu během protahování uklidnilo, se mu při pohledu na ni zběsile rozbušilo.

Pohlédl mimo ni, skoro očekával, že tam bude stát někdo, kdo mu provedl kanadský žertík. Kdyby se tam objevila parta výtržníků, kteří by si z něho utahovali, nemohl by být víc překvapený.

Ale chodník byl prázdný. Žena, která zalévala květiny, už na verandě nebyla. Pes ani jeho pán nebyli v dohledu. V hutném vzduchu se nepohnul ani list. Vzduch čeřil jenom jeho zrychlený dech.

„Co tady, proboha, děláte?“

„Nečetl jste můj vzkaz?“ zeptala se.

„Jo, četl jsem ho.“

„Takže jsem přišla.“

„To je špatný nápad, abychom se my dva setkali o samotě. Popravdě řečeno, naše setkání právě skončilo.“

Vykročil ke schodům svého domu, ale postavila se mu do cesty. „Neodcházejte, prosím. Naléhavě s vámi potřebuji mluvit“

„O tom střílení ve vašem domě?“

„Ano.“

„Dobře. Zajímá mě, co mi chcete říct. Mám kancelář. Dejte mi půlhodinu. S detektivem Bowenovou se tam s vámi sejdu.“

„Ne, potřebuji s vámi mluvit soukromě. Jenom s vámi.“

Obrnil se proti jejímu tichému naléhání. „Můžete se mnou mluvit na policejní stanici.“

„Ne, nemůžu. Tohle je příliš citlivá záležitost než abych o tom mohla mluvit tam.“

Citlivá. Dost protivné slovo. „Jediné, o čem vy a já máme co mluvit, je mrtvý a rozřezaný Gary Ray Trotter,“ řekl.

Pár pramínků světlých vlasů se jí uvolnilo z neupraveného uzlu. Vypadalo to, že ji napadlo stočit si vlasy do drdolu, když běžela ze dveří. Na sobě měla přiléhavé tričko a nabíranou sukni po kolena s širokým páskem. Na nohou kožené sandály. Bylo to typické letní oblečení, nebylo na něm nic zvláštního, až na to, že právě ona dodávala tomu obyčejnému oblečení tvar.

Pokývla na schody vedoucí k jeho hlavním dveřím. „Nepůjdeme dovnitř?“

„V žádném případě.“

„Není možné, aby mě s vámi někdo viděl!“ zvolala.

„To máte teda velkou pravdu. Na to jste měla myslet předtím, než jste přišla. Jak jste se sem ostatně dostala?“

„Nechala jsem vůz na Jonesově.“

O ulici dál. Takhle se jí podařilo se k němu nenápadně přiblížit a dát o sobě vědět, až když se jí zachtělo.

„Jak jste se dozvěděla, kde bydlím?“

„Z telefonního seznamu. Řekla jsem si, že A. D. Hatcher byste mohl být vy. Co znamená to A?“ Když neodpověděl, dodala: „Hrozně riskuju, že jsem sem přišla.“

„Musíte ráda riskovat. Jako třeba, že jste mi podstrčila vzkaz přímo vašemu manželovi před nosem.“

„Ano, riskovala jsem, že to Cato postřehne, riskovala jsem, že mě prozradíte. Ale neudělal jste to. Ukázal jste můj vzkaz detektivu Bowenové?“

Polilo ho horko, neodpověděl.

„Myslela jsem si, že to neuděláte,“ řekla tiše.

Cítil se trapně a byl naštvaný. „Jakpak jste to navlékla, že jste dnes ráno setřásla soudce? Nechala jste ho spát ve své posteli?“

„Vyrazil brzy na golf.“ O krok k němu přistoupila. „Musíte mi pomoct. Prosím.“

Nedotkla se ho, ale jako by to udělala, takové horko pocítil v rozkroku. Cukání ve slabinách, jak to nazvala DeeDee. Přiléhavé přirovnání. Přál si mít na sobě něco důkladnějšího než nylonové běžecké šortky.

„Pomůžu vám,“ řekl klidně. „Je mojí povinností policisty vám pomoci, stejně jako vyřešit případ, do kterého jste zapletená. Ale ne tady a teď. Dopřejte mi čas, abych se dal do pořádku. Zavolám DeeDee Bowenové. Stanovíme čas, kdy se sejdeme. Nemusí to být na policejní stanici. Řekněte kde a my tam budeme.“

Ještě ani nedomluvil a už svěsila hlavu a zkroušeně jí vrtěla. „Vy nechápete.“ Mluvila tak potichu, že ji skoro neslyšel. „Nemůžu o tom mluvit s nikým jiným.“

„Proč zrovna se mnou?“

Zvedla hlavu a významně se na něho zadívala. Jejich pohledy se do sebe zaklesly. Najednou to bylo jasné. Vzduch kolem nich se chvěl nejenom vedrem.

Pro Duncana v tuhle chvíli neexistovalo nic než její obličej. Ty její oči, bezedné jako tůně, kam kdysi skákal po hlavě, i když ho varovali, že je to nebezpečné. Ta ústa. Utvářená tak, jako by poskytování rozkoše byla jejich specialita.

Najednou se otevřely hlavní dveře vedlejšího domu a vylekaly je. Elise vklouzla do výklenku u dveří pod schody, kde na ni nebylo vidět

„Dobré ráno, Duncane,“ zavolala sousedka, když zvedala noviny z verandy. „Jste brzy vzhůru.“

„Byl jsem se protáhnout, než se udělá moc horko.“

„Vy teda máte sebekázeň. Ale dávejte si pozor na to vedro. Moc to nepřehánějte.“

„Nebudu.“

Zmizela v domě a zavřela hlavní dveře. Sklonil hlavu a vešel do výklenku pod schody, kde bylo vlhko, překvapivě chladno a šero. Odtud se vstupovalo do suterénního bytu, který pronajímal, když si tenhle dům opatřil. Poslední podnájemník se vypařil a zůstal mu dlužen nájem za tři měsíce. Neobtěžoval se pronajmout byt znovu. Příjem navíc by uvítal, ale raději měl celý dům pro sebe.

Elise se tiskla zády ke dveřím. „Chci, abyste zmizela,“ zašeptal naštvaně. „Hned teď. A už mi nepodstrkujte žádné další vzkazy. Co to má být nižší střední škola? Nevím, co to hrajete za hru –“

„Gary Ray Trotter přišel do našeho domu proto, aby mě zabil.“

V polouzavřeném prostoru bylo slyšet, jak Duncan rychle oddechuje. Vrškem hlavy se téměř dotýkal cihlového stropu, kde prasklinami v omítce prorůstaly kapradiny. V tom stísněném prostoru nebylo pro dva lidi dost místa. Stál tak blízko, že cítil na nohou lem její sukně a na holé hrudi její dech.

„Cože?“

„Zastřelila jsem ho v sebeobraně. Neměla jsem na vybranou. Kdybych to neudělala, zabil by mě. Kvůli tomu ho tam poslali. Najali ho, aby mě zabil.“ Vychrlila to ze sebe, že jí až místy nebylo rozumět, a když domluvila, odmlčela se a krátce, ale zhluboka se nadechla.

Zíral na ni a srovnával si její kvapná slova tak, aby dávala smysl, ale ani potom jim nevěřil. „To nemyslíte vážně.“

„Vypadám snad, jako že žertuju?“

„Trotter byl najatý vrah?“

„Ano.“

„Kdo ho najal?“

„Můj manžel.“

Když vedl, spíš strkal Elise hlavními dveřmi, telefon vyzváněl. Obešel ji, popadl telefon, zvedl si ho k uchu a zpříma na ni pohlédl. „Jo?“

„Jsi vzhůru?“ zeptala se DeeDee.

„Jo.“

„Jako bys nemohl popadnout dech.“

„Byl jsem běhat, právě jsem se vrátil.“

„Mám pár nápadů ohledně toho, co jsme se dozvěděli včera večer.“

Nepřestával na Elise soustředěné hledět. Pozorovala ho stejně intenzivně.

„Duncane?“

„Jsem pořád tady.“ Zaváhal a pak řekl: „Hele, DeeDee, pot ze mě jen leje a kape mi na podlahu v obýváku. Nech mě osprchovat, pak ti zavolám.“

„Tak jo, ale hoď sebou.“

Zavěsil a uvědomil si, že udělal další špatné rozhodnutí. Sám sebe doslal do nebezpečné situace, že DeeDee neřekl o tom vzkazu. Teď jí zas neřekl, kdo stojí v jeho obývacím pokoji a tvrdí nesmysly o zločinu, který vyšetřují. V obou případech porušil služební postup i svůj osobní etický kodex. Věděl, že dřív či později se bude muset zodpovídat. Tím pomyšlením se hrozně rozzuřil na ženu, která mohla za jeho neprofesionální chování a za protichůdné pocity, které na něho útočily, kdykoliv se ocitl v její blízkosti. A dokonce i jindy.

Když odložil telefon na stolek, zastřeně řekla: „Děkuju.“

„Ještě mi neděkujte. Pořád jsem policajt s mrtvým chlapem v márnici a vy dáma s kouřící pistolí v ruce.“

„Proč jste potom svojí kolegyni neřekl, že jsem tady?“

„Dnes ráno mě popadla velkorysost,“ řekl s mnohem větší lehkovážností, než jakou pociťoval. „Zvláště pak k dámám v nesnázích.“ Rozvážně k ní vykročil. Zůstala stát, kde byla, a necouvla, to jí musel přiznat „Takhle to teda hrajete?“

„Nijak to nehraju. Přišla jsem za vámi, protože nevím, co bych jinak měla dělat“

„Protože mě máte za blbce.“

„Jste policista!“

„Který řekl, že by se s váma chtěl vyspat.“

Jeho hulvátství ji omráčilo, ale rychle se vzpamatovala. „Říkal jste, že ta poznámka měla víc co dělat s mým manželem než se mnou.“

„To měla,“ řekl a leželo mu v hlavě, jestli tomu uvěřila. A jestli tomu sám uvěřil. Kráčel k ní a přinutil ji pozpátku ustupovat „Ale když jste se dostala do maléru, vzpomněla jste si na to. Z důvodů, které je ještě třeba odhalit, jste zabila člověka. Ale naštěstí detektiv, který to smrtelné střílení vyšetřuje, si myslí, že jste k nakousnutí.“

To už ji zatlačil až ke zdi, kde stáli těsně u sebe. Opřel se dlaní vedle její hlavy a naklonil se blíž. „Takže abych byl celý naměkko a slepý k vašemu provinění, vymyslela jste si tuhle báchorku o najatém zabijákovi.“

„Není to výmysl. Je to pravda.“

„Soudce Laird chce okamžitý rozvod?“

„Ne, chce, abych zemřela.“

Řekla to s takovým přesvědčením, že Duncan na okamžik zakolísal. Využila toho a obešla ho. „Možná byste se měl opláchnout“

„Lituju. Budete muset ten smrad vydržet“

„Nesmrdíte, ale usychající pot přece štípe.“

Reflexivně se poškrábal na hrudi. Chlupy na prsou měl slepené. „To vydržím.“

„Ráda počkám, až –“

„Proč chce váš manžel, abyste byla mrtvá?“ přehlušil ji. „A proč je to obrovské tajemství, které můžete svěřit jenom mně?“

Zavřela oči, hned je zase otevřela a řekla: „Přišla jsem s tím za vámi, osobně jsem vás vyhledala, protože jsem měla pocit, že budete mnohem –“

„Důvěřivější?“

„Chápavější. Rozhodně víc než detektiv Bowenová.“

„Protože já jsem muž a ona je žena?“

„Vaše kolegyně působí nevlídně a odmítavě. Nepadly jsme si do oka, ať už je za tím cokoliv.“

„Myslíte tím snad, že my dva jsme si naproti tomu do oka padli?“

Sklopila oči. „Měla jsem dojem… Myslela jsem…“ Když zvedla hlavu a pohlédla na něho, měla v očích úpěnlivou prosbu. „Mohl byste mě alespoň nezaujatě vyslechnout?“

Založil si ruce a moc dobře si uvědomoval, že je to gesto, jímž se podvědomě chrání. Když se na něho takhle dívala, její oči jako by se ho dotýkaly. Fyzicky reagoval tak, jako by se ho opravdu dotkla.

„Dobrá, poslouchám. Proč si váš manžel přeje, abyste byla mrtvá?“

Dopřála si chvilku, jako by si rovnala myšlenky. „S kolegyní Bowenovou vás zarazilo, že nebyl zapnutý alarm.“

„Protože jste se věnovali se soudcem sexu.“

„Ano. Potom jsem chtěla vstát a jít ho zapnout. Ale Cato mě nepustil z postele. Stáhl mě zpátky…“

„Dovedu si to představit. Byl nadržený.“

Ta poznámka se jí nelíbila. Výraz v obličeji se jí změnil, ale nic k jeho vulgárnosti nepodotkla. „Cato nechtěl, aby v tu noc bylo poplašné zařízení zapnuté. Chtěl, aby se Trotter dostal do domu. Až bych byla mrtvá, tak by popravdě řekl, že patřilo k mým pravidelným úkolům alarm zapínat a že mi zabránil, abych ho nastavila. Tvrdil by, že si to nikdy neodpustí a že kdyby mě nechal vstát z postele, k té tragédii by nemuselo dojít Vzal by na sebe odpovědnost za moji vraždu, a tím by ho všichni litovali. Je to skvělá strategie. Copak to nevidíte?“

„Jo, vidím. Ale když jste byla v kuchyni a slyšela ten šramot, proč jste nezavolala policii, proč jste ihned nehledala pomoc?“

„Nevěděla jsem, kolik mám času.“ Odpověděla rychle, jako by věděla, že se na to zeptá, a potřebovala mít odpověď připravenou. „Instinktivně jsem se chtěla ochránit, tak jsem si vzala ze zásuvky stolu v hale tu pistoli.“

Duncan se zatahal za spodní ret, jako by si to nechával projít hlavou. „Chtěla jste mít tu pistoli pro případ, že by Trotter zaútočil dřív, než stačíte zavolat 911.“

„Asi jsem si to tak myslela. Já už si nejsem jistá, co jsem si myslela. Pouze jsem zareagovala. Bála jsem se.“

Klesla na lavici u klavíru, skryla obličej v dlaních a bříšky prstů si masírovala čelo. Vynikl tak její zátylek a Duncan na něm utkvěl pohledem, stejně jako v ten večer, kdy se konala slavnostní večeře. Zamrkal, aby zahnal představu, jak ji tam líbá.

„Měla jste strach,“ řekl, „ale sebrala jste odvahu, abyste šla do pracovny.“

„Nevím, kde se ve mně ta odvaha vzala. Možná jsem doufala, že se mýlím, že to, co slyším, je větev, jak klepe do okapů, nebo mýval na střeše, prostě něco. Ale věděla jsem, že to tak není. Věděla jsem, že tam někdo je a čeká na mě.

Očekávala jsem to už několik měsíců. Vloupání, to vyloženě ne, ale něco. Byla to chvíle, které jsem se obávala.“ Přitiskla si pěst na hruď, hned nad srdce, čímž se jí tričko napnulo přes prsy. „Já to vím, detektive, vím,“ zašeptala, zvedla hlavu a pohlédla na něho. „Gary Ray Trotter nebyl žádný zloděj, kterého jsem přistihla při činu. Byl tam, aby mě zabil.“

Duncan si stiskl kořen nosu a zavřel oči, jako by se soustředil, jako by se snažil si ty podrobnosti v mysli uspořádat. Ve skutečnosti něco dělat musel, aby neutonul v těch jejích zpropadených očích nebo aby neupnul pozornost na její prsa. Chtěl ji k sobě strhnout, políbit ji a zjistit, jestli její ústa splňují to, co slibují. Místo toho si drtil prsty kůži mezi očima, dokud ho to nezačalo pořádně bolet. Pomohlo mu to. Trochu.

„Gary Ray Trotter sotva odpovídá typu najatého vraha. Paní Lairdová.“ Dodal její jméno proto, aby si znovu v mysli upevnil, koho má před sebou.

„To nemůžu vysvětlit.“

„Zkuste to.“

„Nemůžu.“ Hlas ji neposlouchal.

Spustil se před ní do dřepu a musel se ovládnout aby jí nepoložil ruce na kolena. Měli teď obličeje pár centimetrů od sebe. Z téhle blízkosti by měl rozpoznat, že to na něho hraje. Ne že by to nesvedla.

„Soudce Cato Laird chce, abyste byla mrtvá.“

„Ano.“

„Je to bohatý a mocný člověk.“

„To nevylučuje, aby mě nechtěl zabít“

„A najme si na to šestákového vraha?“ Skepticky zavrtěl hlavou.

„Vím, že to zní nepravděpodobně, ale přísahám, že je to pravda.“

Pátral jí v očích po známkách paranoie, vyvolané drogami, nebo po halucinacích. Nic v nich neobjevil.

Manžel ji slepé miloval, takže nebylo pravděpodobné, že by měla snahu okořenit si nudný život vymýšlením nějakého vzrušení.

Že by trpěla schizofrenií? Možná. Že by byla chorobná lhářka? Nedá se to vyloučit.

Rovněž existovala možnost, že říká pravdu. Taková pravděpodobnost ale byla tak chatrná, že byla zanedbatelná. Podle toho, co věděl o Catonovi Lairdovi a co věděl o Garym Rayovi Trotterovi, to zkrátka nešlo dohromady.

Duncan měl podezření – všechny jeho instinkty, díky nimž se stal dobrým policistou, mu napovídaly – že se Elise snaží chránit si tu svoji pěknou kůži, a kvůli tomu, co jí řekl v ten slavnostní večer, se snaží využít k tomu jej.

Proč si potřebuje chránit kůži, to ještě nevěděl. Ale na základě toho, co včera večer objevili v kanceláři Meyera Napoliho, to brzy zjistí. Tudíž ho pěkně štvalo, že si o něm myslela, jak s ním bude snadno mávat, a chtěl jí to říct.

Nicméně prozatím přistoupí na její hru. „Nepravděpodobné. Přesně tak bych to řekl i já, paní Lairdová. Nějak se nedokážu nadchnout pro představu, že by se soudce spřáhl s někým tak neschopným, jako je Trotter.“

„Já vím jedno. Kdybych z té pistole nevystřelila v tu chvíli, kdy jsem to udělala, a já nevystřelila první, ať už vytáhnete kolik chcete teorií, že to bylo jinak – byla bych mrtvá. Cato by přišel s povídačkou o lupiči přistiženém při činu, a kdo by mu neuvěřil?“

Zvedla se tak rychle, že Duncana málem porazila. „Je to soudce nejvyššího soudu. Pochází z bohaté, vlivné rodiny. Nikoho by nikdy nenapadlo, že by si najal vraha na svoji manželku.“

„Mě by to určitě vůbec nenapadlo.“

Řekl to takovým tónem, že se k němu pomalu obrátila.

Pokrčil rameny. „Chci říct, že by musel být šílenec, ne?“

„Co tím myslíte?“

„No tak,“ vysmíval se jí. „Který chlap, co má všech pět pohromadě, by se chtěl zbavit manželky, jako jste vy?“

Dlouhou chvíli si ho důkladné měřila a potom tiše, poraženecky řekla: „Vy mi nevěříte.“

Úsměv mu sklouzl z tváře a tón jeho hlasu zdrsněl. „Ani slovo.“

„Proč?“ zeptala se tenkým hláskem. Kdyby nevěděl svoje, přísahal by, že ji to skutečně mate.

Aby jí na to nenaletěl, ironicky popotáhl. „Soudce si obstaral do domu servírku nahoře bez.“

Zhluboka se nadechla a prohra na ni dolehla plnou vahou. „Ach tak.“

„Jo. Ach tak.“

„Protože jsem pracovala nahoře bez, tak jsem automaticky lhářka, že je to tak?“

„Vůbec ne. Ale vaší historce to nějakou zvláštní věrohodnost nepřidává. Chci říct, že soudce si může po libosti užívat, dotýkat se a souložit a nemusí dávat spropitné. Vy jste erotický sen každého chlapa.“

Nepřestávala na něho hledět a to, jak ji konsternoval a jak jí ublížil, se rychle měnilo v hněv.

„Jste krutý, detektive.“

„To slyším v jednom kuse. Zvláště od těch, o nichž vím, že mi lžou.“

Otočila se k němu zády a rázně vykročila ke dveřím. Třemi dlouhými kroky přešel místnost a dostihl ji, právě když otáčela klikou. Popadl ji za ramena a otočil ji k sobě.

„Proč jste sem přišla?“

„Už jste to slyšel.“

„Soudce najal Trottera, aby vás zabil.“

„Ano!“

„Nesmysl! Viděl jsem ho s vámi. Nemůže od vás držet ruce dál.“

Snažila se mu vykroutit, ale nepouštěl ji.

„Jste jeho cenný majetek, paní Lairdová. Ten šestikarátový diamant na vaší levé ruce vás vyřadil z oběhu a zajistil mu společné koupání v bublinkách a nášupy v posteli. A je to všechno pěkně podle zákona, v pořádku a náležitě posvěcené oddacím listem. Proč by potom chtěl, abyste byla mrtvá?“

Neříkala nic, jen ho probodávala pohledem.

„Proč? Pokud mám té ubrečené historce uvěřit, musím znát motiv. Uveďte nějaký.“

„Nemůžu!“

„Protože žádný neexistuje.“

„Existuje, ale nemůžu riskovat a říct vám to. Ještě… ještě ne.“

„Proč?“

„Protože byste mi nevěřil.“

„Mohl bych.“

„Zatím jste neuvěřil ničemu.“

„Správně. Neuvěřil. Cato Laird nemá vůbec žádný důvod, aby vás zabíjel. Zato vy máte pádný důvod sem přijít a snažit se mě získat na svoji stranu.“

„O čem to mluvíte?“

„Nechcete, abych se dozvěděl pravdu o tom, co se tu noc zběhlo.“

„Já –“

„Co jste měla s Trotterem?“

„Nic. Nikdy předtím jsem ho neviděla.“

„No, já si myslím, že jo. Myslím, že jste věděla, kdo na vás čeká v pracovně, a proto jste se, místo abyste zavolala policii, ozbrojila nabitou pistolí, se kterou jste mimochodem uměla zacházet se smrtící přesností.“

Přiklonil se blízko k ní a hlasitým šepotem dodal: „Moc nechybí a zadržím vás pro vraždu.“ Nebylo to pravda, ale chtěl vidět, jak na to Elise zareaguje.

Bylo to drastické. Znehybněla, velice zbledla a vypadala velmi vyděšeně.

„Vidím, že mi věnujete pozornost,“ řekl. „Chcete teď tu svou historku změnit?“

Zdvojnásobila snahu, aby se mu vykroutila. „Byla to chyba, že jsem sem přišla.“

„To teda máte pravdu.“

„Zmýlila jsem se ve vás. Myslela jsem, že mi uvěříte.“

„Ne, když jste se u mě ukázala a vypadala svůdně jako neustlaná postel, myslela jste si, že úplně zapomenu na chudáka Garyho Raye Trottera. A kdyby vedlo jedno k druhému a my spolu skončili pěkně v posteli, třeba bych to střílení vůbec přestal vyšetřovat.“

Teď už zuřila. Vší silou se mu opřela do hrudi.

„Pusťte mě.“

Trochu jí zatřásl a naléhavě se zeptal: „Je tohle důvod našeho tajného setkám?“

„Ne!“

„Potom mi řekněte, jaký by Cato Laird mohl mít důvod, aby vás chtěl zabít“

„Nevěřil byste mi.“

„Zkuste to.“

„Už jsem to zkoušela!“

Ta slova mu přímo vmetla do tváře a oplatila mu zlostný pohled se stejnou urputností. Stáli teď bez pohnutí, jedině hruď se jí prudce zdvíhala. Nebezpečně si uvědomoval každé místečko, kde se dotýkali.

„Přišla jsem za vámi, jelikož jsem doufala, že vás přesvědčím, že mě manžel hodlá zabít“ Hlas měla chraplavý emocemi, které se z jejího těla přenášely na něho.

„A protože mi nevěříte, tak to udělá. A co horšího, projde mu to.“

KAPITOLA DEVÁTÁ

„Druhou hru má rezervovanou na jedenáct deset,“ řekla DeeDee a vhodila si pár slaných krekrů do úst.

S Duncanem seděli v baru v country klubu Silver Tide. V to sobotní dopoledne tam bylo plno. Letní značkovou módou se to tam jen hemžilo. Duncan si připadal ve svém sportovním saku nápadný, ale kdyby ho viděli s pouzdrem se zbraní, bylo by to ještě horší.

Mezi pijáky byly místní politické osobnosti, soukromí lékaři, developeři, kteří se zasloužili o vybíjení sněhulí severních, jež každou zimu po tisících přilétaly na golfová hřiště na jihu, StanAdams, obhájce, který zastupoval kliku zločinců z povolání, z nichž nejvýznamnější byl Robert Savich. Když DeeDee s Duncanem vešli, Stan Adams se musel ubezpečit ještě jedním pohledem, že vidí dobře, ale pak snaživě předstíral, že neexistují.

Což je jedině dobře, pomyslel si Duncan. Neměl jistotu, že by se ve své nynější náladě udržel, kdyby ho začal popichovat ohledně svého slavného klienta. I když se od toho zmatečného soudního řízení držel Savich zpátky, Duncan si ani na okamžik nemyslel, že svých zločineckých aktivit zanechal. Jenom byl dost chytrý, aby si dával obzvlášť pozor, než se všechno neuklidní.

Duncanovi bylo také jasné, že vymýšlí, kdy nejlépe a jak nejúčinněji na něho zaútočit. Věděl, že to Savich udělá. Vysloveně mu to tehdy v soudní síni slíbil. Bylo jen otázkou času, kdy se to stane. Jako policista nemohl bohužel Duncan jít po Savichovi bez pádného důvodu. Musel sedět na zadku, čekat a lámat si hlavu. Z toho měl Savich nejspíš nebetyčnou srandu.

Když barman v Silver Tide uviděl jejich odznaky, naservíroval jim pití zadarmo. V baru bylo příjemné prostředí – tmavé dřevo, tropické rostliny v květináčích, mosazné lampy, rytmická, ale nevtíravá hudba. Limonáda, kterou si Duncan objednal, byla z ručně vymačkaných plodů. Klimatizace dostatečné držela vedro a vlhkost na druhé straně obrovských, tónovaných oken. Výhled na smaragdově zelené golfové hřiště byl velkolepý. Nebylo to špatné místo na trávení parného dopoledne.

Duncan by byl raději někde jinde.

DeeDee si setřepla drobečky krekrů z prstů a poznamenala: „Tohle musí být náhrada za paní Lairdovou.“

Pokývla směrem k přitažlivé mladé ženě, která přinesla podnos s pitím čtveřici postarších mužů. Přerušili rozpravu o golfu, aby ji mohli očumovat a flirtovat s ní.

„Za soudce je vdaná skoro tři roky,“ podotkl Duncan. „Neříkalas to tak? Co tady paní Lairdová pracovala, tak se tady vystřídal nejmíň tucet servírek.“

DeeDee se otočila ke dveřím, když se přiloudala další skupinka lidí. Cato Laird mezi nimi nebyl. „Dal si dvě rundy. Začal ráno před sedmou. Pokud uvěříš, že někdo může dělat něco takového dobrovolně.“

„Mně bys musela přidržet pistoli u hlavy.“

„Nemáš rád golf?“

„Je moc pomalý. Příliš pasivní. Dohromady nic se při něm neděje.“

„Hraní na piano není zrovna akční sport“

„Nehraju na piano.“

„Správně.“ Pohlédla na hodinky. „Ten chlápek v recepci říkal, že by už měl brzo končit“

Alespoň o manželově golfu Elise nelhala. Říkala, že šel hrát brzy.

Říkala spoustu věcí.

Jako poslední prohlásila, že ji manžel zabije a že mu to projde a bude to Duncanova chyba, protože jí nevěří.

Pak se mu vykroutila ze sevření a práskla za sebou dveřmi. Po tom, jak sebou vrtěla, zůstal vzrušený a oddechoval pracněji než během pětimílového běhu v sirupovitém ranním vzduchu. Byl tak frustrovaný a rozzuřený – na ni, že ho zatáhla do svého malého dramatu, na sebe, že se nechal – že skutečně zabušil pěstí do hlavních dveří.

Pořád ještě ho to bolelo. Teď několikrát sevřel a rozevřel prsty, aby si od té pulzující bolestí ulevil.

Po tom vzteklém výbuchu do sebe pod chladnou sprchou nalil dvoulitrovou láhev vody. Studená voda omezila jeho pocení a zabrala na jeho neuspokojené vzrušení. Potom zavolal DeeDee, jak slíbil.

V domluvenou dobu se přihrnula k němu domů s výběrem mufinů a dvěma kelímky kávy, protože ta, co vaří on, je hnusná, jak prohlásila.

Už měla podrobně naplánovaný celý den. Nabručeně jí připomněl, že to on je starším z týmu, učitel. „Ty jsi žačka.“

„Chceš se vytahovat hodností, no dobře. Co myslíš, že bychom měli dělat?“

„Myslím, že bychom měli soudce konfrontovat s tím, co jsme se dozvěděli včera večer. Nemůžu se dočkat, až uvidím, jak zareaguje.“

„Přesně to jsem právě říkala.“

„To proto jsem souhlasil, že budeš dělat se mnou. Jsi chytrá.“ Zahrabal v sáčku s mufiny a zamračil se. „Nesehnalas žádné s borůvkama?“

Rozehrával tohle jejich obvyklé hašteření záměrně, protože se po celou dobu, kdy se zdržovali u něho doma, obával, že DeeDee vycítí, že tam Elise byla. Očekával, že se ve chvíli, kdy ji vpustil hlavními dveřmi, na místě zastaví a zeptá se: „Byla tady Elise Lairdová?“ Jemu totiž připadala její vůně silná a vše pronikající. Hmatal ji, cítil ji, vnímal její chuť.

Když pojídal druhý mufin, navrhl DeeDee, aby zavolala do Silver Tide.

„Pročpak?“

„Je sobota. Mám takové tušení, že soudce hraje golf.“

DeeDee tam zavolala a potvrdilo se, co mu říkala Elise.

DeeDee se dozvěděla, že soudce hraje druhé kolo. Naplánovali si, že tam na něho budou čekat, až skončí, přistihnou ho uvolněného a nepřipraveného, vybalí na něho to, co se včera večer dozvěděli, a uvidí, jak zareaguje.

Už na něho čekali půl hodiny. Z nedostatku jiné zábavy si Duncan už chtěl objednat další limonádu, když k nim přistoupil barman. „Právě volali z recepce, že vám mám vyřídit, že soudce Laird obědvá na terase.“

Ukázal k francouzskému oknu na konci baru, které vedlo do lodžie. Takhle alespoň barman nazval otevřenou cestu, krytou listnatou vistárií. „Tamtudy se dostanete rovnou na terasu.“

„Doufám, že je tam stín,“ zamumlal Duncan.

Stoly rozestavené na terase byly opravdu kryté bílými slunečníky, velkými jako padáky, lemovanými třásněmi. Uprostřed každého stolu stál květináč s růžovými pelargoniemi. U jednoho stolu seděl soudce, na klíně měl plátěný ubrousek. Na prostírání stála sklenice s něčím, co vypadalo jako whisky.

Zvedl se, když k němu přistoupili. Sdělili jim, že soudce je na terase, ale jemu rovněž sdělili, že na něho v baru čekají detektivové. Nebyl překvapený, že je vidí, ale netvářil se ani nijak zvlášť znepokojeně.

Samozřejmě měl publikum. Duncan si uvědomoval zvědavé pohledy, které po nich vrhali ostatní obědvající, když si s nimi soudce tiskl ruce a nabídl jim místa u svého stolu.

„Právě se chystám obědvat Doufám, že se ke mně připojíte.“

„Ne, děkuji,“ řekla DeeDee. „Dali jsme si pozdní snídani.“

„Tak alespoň něco k pití.“ Dal znamení číšníkovi, aby přispěchal. DeeDee si objednala dietní kolu. Duncan přešel na ledový čaj.

„Co vaše hra? Tedy hry,“ opravila se a obdařila soudce výběrovým úsměvem. Ženy kolem ní byly v letních šatech a tričkách s volnými zády a vystavovaly udržované opálení a pěstěné nohy. Pokud ji přiváděl do rozpaků její na míru šitý tmavý kostým a střízlivé vycházkové střevíce, nedala to na sobě znát. Duncan ji musel obdivovat.

Soudce skromně přiznal, že první kolo hrál na osmdesát úderů, druhé na osmdesát čtyři. Zatímco ho velebila, všiml si, že si Duncan setřel z čela pot

„Uvědomuji si, že tady venku je teplo, detektive Hatchere,“ řekl omluvně. „Podvoluji se manželce, které je někdy v klimatizované místnosti zima. Raději je na terase než v patnácti stupních, které jsou uvnitř.“

Duncan chtěl podotknout to, co bylo zřejmé, totiž že jeho žena tady není, když vtom ho přepadl podivný pocit kolem žaludku. Souviselo to s tím, jak se soudce rozzářil. „Tady ji máme!“

Zvedl se, odhodil ubrousek na stůl a šel přivítat Elise, která kráčela za dívkou, jež ji uváděla ke stolu. Cato Laird ji objal. Sundala si brýle proti slunci, aby mu objetí oplatila, a přes manželovo rameno uviděla Duncana, který stál vedle své židle u stolu a ani si neuvědomil, že se zvedl.

Oči se jí nepatrně rozšířily, ale tak rychle je odvrátila, že si pomyslel, že to nejspíš byla jenom jeho představa. Jakmile ji soudce pustil, znovu si nasadila tmavé brýle.

Byla oblečená v oslnivě bílé, jako by se chtěla sladit se slunečníky. Měla na sobě jednoduchou blůzu bez rukávů a jednoduchou sukni. Bylo to vkusné oblečení. Korektní. Nic neodhalující.

Tak proč se mu myšlenky okamžitě stočily na to, co asi má pod tím?

Měl pocit, jako by ho někdo nakopl do rozkroku. Dnes dopoledne už podruhé způsobilo nenadálé objevení Elise Lairdové, že se cítil, jako by ztrácel půdu pod nohama. Takový pocit dosud neznal.

Doposud jeho vztahy se ženami závisely na jeho náladě, stupni zájmu a času, který měl k dispozici. Zájem žen byl obvykle zaručený. Nikdy příliš nevyužíval své přitažlivosti, a dokonce se mu dařilo udržovat s většinou svých bývalých přítelkyň přátelské vztahy. Při vzácných příležitostech, kdy nebyl jeho zájem opětován, to vzal sportovně a neohlížel se. Žádná žena mu nikdy srdce nezlomila.

Sňatek nabídl ženě jenom jednou, a to kamarádce z dětství, s níž si byli velice blízcí. Připomněl své kamarádce, že nemládnou a že oba zůstali svobodní z nějakého důvodu, a tím důvodem může být, že by měli uzavřít sňatek. Její „Zbláznil ses?“ vzal jako odmítnutí a uvědomil si to, co ona už věděla. Měli se moc rádi, ale nemilovali se.

Měl více žen než někteří muži, a zase o mnoho méně než jiní. Ale nikdy si nic nezačal s žádnou, která byla zapletená do vyšetřování. A ani s vdanou. Elise Lairdová byla jedno i druhé. Tím byla silná přitažlivost, která ho k ní táhla, nejen nešťastná, ale přímo zakázaná.

Ale říkejte to jeho tělu.

Soudce ji doprovodil ke stolu a přidržel jí židli. Posadil se, znovu si rozprostřel ubrousek na klín, potom uchopil manželčinu dlaň a stiskl ji v obou rukou. „Zavolal jsem Elise, jestli by se ke mně nechtěla připojit na oběd. Napadlo mě, že by bylo dobré, kdyby se dostala trochu ven.“ Láskyplně se na ni usmál.

„Také mě to napadlo. Děkuji za pozvání.“ Oplatila mu úsměv, pak pohlédla přes květináč s pelargoniemi na DeeDee. „Dobrý den, detektive Bowenová.“

„Neradi vás rušíme při obědě, paní Lairdová, ale asi je dobře, že jste tady také. Právě jsme se chystali panu soudci povědět o nejnovějším vývoji.“

Elise se rychle otočila k Duncanovi. „Jakém vývoji?“

„Něco se objevilo včera večer.“ Když to říkal, uvědomil si, že ji ubezpečuje, že DeeDee o její návštěvě u něho doma neřekl. Necítil se o nic lépe, když uviděl, jak se jí ulevilo.

Dostavil se číšník s pitím pro něho a DeeDee a limonádou pro Elise. Podobala se té, co si dal u baru, až na to, že byla s jahodou velkou jako jablko, nabodnutou na průhledné umělohmotné jehle.

Soudce si objednal další skotskou. Číšník se zeptal, jestli si přejí jídelní lístek, a soudce řekl, že mu dá vědět, až si budou chtít objednat. DeeDee požádala o brčko a číšník se zeširoka omlouval, že jí ho rovnou nepřinesl. Tyhle rozptylující drobnosti Duncanovi a Elise umožnily, aby na sebe dlouze pohlédli. Tedy hleděla jeho směrem, přes tmavá skla brýlí její oči neviděl.

Po těle mu stékal pot, a nebylo to jenom tím vedrem. Napětí u stolu bylo hmatatelné. Přestože se všichni tvářili uvolněně a že je jim spolu dobře a tohle že je jenom náhodné setkání, všichni věděli své.

Nikdo neřekl slovo, dokud DeeDee nepřinesli brčko. Pokývnutím číšníkovi poděkovala, vytáhla je z obalu a strčila do sklenice. „Pane soudce, znáte Meyera Napoliho?“

Zasmál se. „Samozřejmě. V mé soudní síni byl tolikrát, že bych to ani nespočítal.“

„Jako obžalovaný?“

„Pouze jako svědek,“ odpověděl soudce nevzrušeně.

„Které strany?“

„Podle případu byl jak svědkem žaloby, tak svědkem obhajoby.“

„Kdo je to?“

„Promiň, miláčku.“ Soudce se otočil k Elise. „Meyer Napoli je soukromý detektiv.“

„Slyšela jste o něm někdy, paní Lairdová?“

Elise si sundala brýle proti slunci a pevně na ni pohlédla. „Kdyby ano, tak bych se neptala.“

Soudci mezi obočím naskočila vráska. „Zmínili jste se o nějakém vývoji.“

Tu poznámku soudce adresoval Duncanovi, takže mu odpověděl on: „Meyer Napoli se pohřešuje. Dnes ráno je to oficiální. Uplynulo čtyřiadvacet hodin od chvíle, kdy ho někdo viděl nebo s ním mluvil. Jeho sekretářka, která zřejmě byla osobou jemu nejbližší, je přesvědčená, že se stal obětí zločinu.“

Soudce visel na každém jeho slově. Když Duncan domluvil, pokrčil soudce maličko rameny. „To nerad slyším. Doufám, že se jeho sekretářka mýlí. Ale jak to souvisí s námi? Jakou spojitost by mohlo mít zmizení soukromého detektiva s tím, co se předvčerejší noci odehrálo u nás doma?“

Duncan se setkal pohledem s Elise. „Našli jsme jméno Gary Ray Trotter mezi papíry na Napoliho psacím stole.“

Nepatrně pootevřela rty, ale Duncan neočekával, že něco řekne, a také neřekla. Ve skutečnosti nikdo značně dlouho nepromluvil.

Nakonec si odkašlala DeeDee. „Detektiv vyšetřující Napoliho zmizení si všiml Trotterova jména na kousku papíru, přesněji na lístku ze samolepicího bločku Postit, s poznámkou ‚ze stolu Meyera Napoliho‘. Detektiv to považoval za zvláštní náhodu, že Trotter nedávno… zemřel. Věděl, že nás to s detektivem Hatcherem bude zajímat a měl pravdu. Hovořili jsme s Napoliho sekretářkou.“

„No a?“ zeptal se soudce.

„A nic,“ odpověděla DeeDee. „Trotter si nikdy přes sekretářku nesjednal s Napolim schůzku. Nevzpomíná si, že by někdo toho jména do kanceláře přišel, ale samozřejmě to neznamená, že se Trotter s Napolim nesetkali někde jinde. Zřejmě ano. Nebo byli nějak v kontaktu, protože sekretářka potvrdila, že písmo na lístku patří Napolimu.“ Pohlédla střídavě na soudce a Elise.

Soudce se krátce zasmál. „Předložila jste nám spoustu domněnek. Kterákoliv z nich by mohla být pravdivá. Nebo taky žádná. Možná se Napolimu doneslo, že Trotter zemřel, když se dopouštěl zločinu. Jeho jméno mu něco říkalo, a tak si je Napoli poznamenal, že se k tomu později vrátí. Kdo ví, kde se jejich cesty zkřížily? Třeba mu Trotter dlužil peníze.“ Jemně, blahovolně se na ni usmál. „Jsou toto stejně přijatelné domněnky jako ty vaše?“

Duncan by se nic nedivil, kdyby se DeeDee vrhla přes stůl a srazila soudce na ten jeho zpupný zadek. Vůbec by jí to neměl za zlé.

Místo toho se na soudce zaraženě usmála. „Detektiv Hatcher mě neustále kárá, že dělám ukvapené závěry. Patří to k mým nedostatkům. Nicméně tentokrát se mnou souhlasí.“

Soudce pohlédl na Duncana, aby se k tomu vyjádřil. Duncan pokývl na DeeDee, čímž dal najevo, že DeeDee ještě neskončila.

„Meyer Napoli,“ pokračovala, „měl pochybnou etiku, ale vědělo se o něm, že má mozek jak ocelovou past. Nepotřeboval by si nic poznamenat, aby si to později připomněl. Zapsal si Trotterovo jméno z nějakého důvodu.“

Elise tu výměnu názorů dosud sledovala beze slova, ale soustředěně. „Naznačujete, že…“ Pak nechápavě zavrtěla hlavou a zeptala se: „Co tím vlastně chcete naznačit?“

„Na to ti, myslím, mohu odpovědět, miláčku,“ pravil soudce. „Naznačují, že existuje spojitost mezi Napolim a Trotterem, a tím mezi Napolim a námi. Je to tak, detektive Bowenová?“

Na to, jak byl protivný, odpověděla s pozoruhodným klidem. „Nic nenaznačujeme, pane soudce. Připadá nám ovšem jako mimořádná náhoda, že ani ne čtyřiadvacet hodin poté, co byl Trotter zastřelen ve vašem domě, se jeho jméno objeví na stole soukromého detektiva, který shodou okolností je hlášený jako pohřešovaný. Je to mírně řečeno zvláštní.“

„Lituju. Nedokážu tu neobvyklost vysvětlit.“

DeeDee se svojí typickou tvrdošíjností pokračovala. „Zkuste to, prosím, pane soudce. Pokud zde je nějaká spojitost, bez ohledu na to, jak stará nebo slabá, mohlo by se tím vysvětlit, jak to, že si Trotter vybral na vloupání zrovna váš dům. Jeví se jako značně nepravděpodobné, že si jej vybral náhodně. Na celém případu je právě tohle podivné a my to nemůžeme jen tak přijmout. Proč si ke vloupání vybral právě váš dům?“

„Pan Trotter není bohužel v takovém stavu, aby nám to mohl povědět, takže pochybuji, že se to někdy dozvíme,“ řekl soudce. „Asi se o nás mohl dozvědět přes Napoliho, pokud se ti dva třeba jen zběžně znali. Jinak si netroufám hádat.“

„Nikdy jste s Napolim nepřišel přímo do styku?“

„Jedině v soudní síni. Moje žena o něm poprvé slyšela před pár minutami.“

„Je to tak, paní Lairdová?“

„Je to tak. V životě jsem o Napolim neslyšela. Ani o Trotterovi.“

DeeDee vypila brčkem zbytek koly. „Potom jsme zřejmě marnili váš čas. Děkuji za kolu.“ Sáhla po kabelce a soudce to vzal jako známení, že rozhovor skončil. „Dělají tady skvělý salát z garnátů,“ řekl. „Bude mi potěšením vás pozvat.“

DeeDee mu za nabídku poděkovala, ale odmítla. Soudce se zvedl a podal jim oběma ruku. DeeDee se usmála na Elise a rozloučila se s ní.

Duncan už se chystal projít kolem Elisiny židle, pak zaváhal a podal jí ruku, jako by si netroufal. Zaprvé není jednoduché stisknout si ruku se ženou, která člověka vzrušuje a ví to. Zadruhé myslel na to, co se stalo, když si podávali ruku posledně. „Sbohem, paní Lairdová.“

Zaváhala, pak mu ruku stiskla. Nebo že by se jí chytila? „Sbohem.“

Bylo mnohem těžší od ní odtrhnout oči než odtáhnout ruku. Následoval DeeDee do klubu a přes jídelnu. S hovorem počkali, až došli do haly a DeeDee předala službě lístek od vozu. „Tak co si myslíš?“

Než stačil Duncan odpovědět, přistoupil k nim Stan Adams. „Vidím, detektive seržante Hatchere, že jste si po Savichově soudu dali se soudcem Lairdem štípanou a usmířili se.“ Zazubil se na Duncana, pak pozdravil DeeDee.

„Takhle trávíte volný čas?“ zeptala se. „Flákáte se v country klubu a čekáte, až Savich spáchá další vraždu?“

Právník se zasmál, ale zvážněl, když se obrátil znovu k Duncanovi. „Vyšetřujete to střílení v soudcově domě tuhle v noci? Jak se ten chlap jmenoval, Trotter?“

Duncana nepřekvapilo, že Adams o tom incidentu ví. Jak se vyjádřila DeeDeeina kamarádka, ta událost vyvolala klepy. Rovněž se o tom psalo v novinách. Nepatrně. Soudce, který se obvykle slunil v záři pozornosti médií, musel požádat o laskavost vedoucího vydání.

Tu zprávu zahrabali na stranu deset a podrobnosti prakticky neuvedli. Podle krátkého článku byl Trotter lupič, který ohrožoval paní Lairdovou na životě a později zemřel. Z toho, co se čtenářská obec dozvěděla, klidně mohl umřít na srdeční záchvat nebo na choleru.

„Myslel jsem, že to byla sebeobrana,“ poznamenal Stan Adams. „Jak to, že se tím vy dva zabýváte?“

„Stejně jako vy se vždycky snažíme splašit kšeft.“ Duncan se na něho zubil stejně přívětivě jako Adams, ale stejně neupřímně.

Adams věděl, že už z nich víc informací nevytáhne. „Inu, jestli se ukáže, že paní Lairdová bude potřebovat dobrého obhájce, doufám, že mě doporučíte.“

Bral se pryč a už byl u dvoukřídlových vstupních dveří, když na něho DeeDee zavolala: „Jo, pane Adamsi, právě jsem si vzpomněla. Volal váš zubař. Je načase, abyste si je nechal zase vybělit“ Poklepala si na zuby.

Právník udělal z prstů pistoli, jako že po ní střílí, a řekl: „Dobrý zásah, detektive, dobrý zásah.“

A byl v prachu. DeeDee tlumeně zavrčela. „Kretén. Když si vzpomenu na ten zmatečný soud…“ A zaťala ruku v pěst.

Duncan na ni hleděl, ale ve skutečnosti ji nevnímal. Nemyslel na Saviche ani na jeho kluzkého právníka. Myslel na soudce. Na jeho krémové plátěné kalhoty, na jeho chladné, zdvořilé chování.

Alespoň něco k pití… Dělají tady skvělý salát z garnátů.

Dokonce se ani nezpotil.

„Máme tady vůz,“ řekla DeeDee a vykročila ke dveřím. Uvědomila si, že za ní nejde, a ohlédla se. „Duncane?“

Myšlenkami byl u soudce. Jak si zavěsil ruku své ženy na paži. Majetnicky.

Řekněte mi, jaký důvod by Cato Laird mohl mít, aby vás chtěl zabít?

Neuvěňl byste mi.

Rozhodl se ve zlomku vteřiny. Poslal DeeDee napřed. „Ještě se tady chvíli zdržím.“

KAPITOLA DESÁTÁ

Soudce s manželkou s obědem nespěchali. Podle náramkových hodinek je Duncan tajně pozoroval hodinu a dvanáct minut.

DeeDee se dohadovala a nechtěla odejít, připomněla mu, že zůstane bez vozu. Řekl, že si zavolá taxi, a trval na tom, aby se vrátila na stanici, jestli už tam nebudou mít hlášení z balistiky o těch dvou zbraních, ze kterých se střílelo u Lairdových.

Předně je zajímalo, jestli Trotterova zbraň nefigurovala při spáchání jiného trestného činu, a rozhodl se, že když už jsou v tom, neuškodí nechat prověřit tu, z níž střílela Elise Lairdová.

Rovněž DeeDee požádal, aby u Konga zjistila, jestli je něco nového ohledně pohřešovaného Meyera Napoliho. „Jestli dneska Kong neslouží, zavolej mu na mobil.“ Bylo možné, že se Napoliho sekretářka mýlí a její šéf se někam zašil s novou přítelkyní. Pokud ano, zjednodušilo by to tenhle případ, a následně i Duncanův život.

Když DeeDee vyprovodil, vrátil se do neformální jídelny country klubu a zabral si stůl, odkud měl ničím nerušený výhled na stůl Lairdových na terase. Soudce si objednal sendvič s rostbífem a Elise ten doporučovaný salát z garnátů. U jejich stolu se dvakrát zastavili známí, ale pohovořili krátce a většinou jenom se soudcem.

Při hovoru se jen párkrát odmlčeli a byli do něho úplně zabraní. Když dojedli a čekali, až jim odnesou talíře, pohladil ji po holé paži od ramene po loket a jednou si zvedl její ruku k ústům a políbil ji do dlaně.

Po celých dvaasedmdesát minut, kdy je Duncan pozoroval, nepostřehl nic, co by naznačovalo, že si soudce přeje, aby byla mrtvá. Cato Laird vypadal jako muž bezhlavě zamilovaný do své ženy, kterou by možná rád usouložil k smrti, ale jinak nemá žádné zabijácké úmysly.

Když dal soudce znamení, aby mu přinesli účet, Elise se omluvila a zvedla se od stolu. Nevšimla si Duncana, když procházela jídelnou, v níž seděl. Zvedl se a následoval ji na prázdnou chodbu, kde ji viděl vcházet na toalety.

Čekal, přecházel sem a tam a nervózně sledoval terasu. Soudce podepsal účet, strčil stvrzenku do kapsy a zvedl se.

„Sakra!“ sykl Duncan. Ale přálo mu štěstí. Než soudce došel ke dveřím, zamávala na něho skupinka lidí u jiného stolu a on se u nich zastavil na kus řeči. Duncan doufal, že toho mají hodně ke klábosení.

Vycítil za sebou pohyb a otočil se. Když ho Elise uviděla, zůstala stát jako přibitá, jednou nohou ve dveřích, jednou venku.

„Rozmýšlíte se, jestli se vzmužit, nebo zmizet znovu na záchodě?“

Vyšla na chodbu a nechala dveře za sebou zaklapnout „Myslela jsem, že jste odešel.“

„A já si myslel, že jste si to třeba rozmyslela.“

„Co jako?“

„Ty nesmysly, co jste mi ráno vykládala.“

„Je to pravda.“

„No tak. Takhle se mluví o manželovi, který vás vyvedl na romantický oběd?“

Oči jí zlostně jiskřily. Pokusila se ho obejít, ale nedovolil jí to a řekl: „Viděl jsem váš parádní kousek s třešní.“

Jako dezert si se soudcem oba dali ledovou kávu se šlehačkou, zdobenou třešní. Soudce jí nabídl tu svou.

„Pozoroval jsem vás, jak jste se předklonila a rty tu třešni stáhla ze špejle. A řeknu vám, paní Lairdová, bylo to ohromně sexy. To je pobídka, kterou si žádný muž s ničím nesplete. Vzrušilo mě to, i když jsem se na to koukal přes to zabarvené okno.“

„Musím se chovat jako by bylo všechno v pořádku.“

„To děláte běžně, že jíte ovoce takhle, když je u toho?“ Zasmál se. „Ten holomek má ale štěstí.“

Červeň jí stoupla do tváří. Nevěděl, jestli zrudla rozpaky nebo hněvem, ale měl podezření, že je čím dál naštvanější. Sotva pohnula rty, když procedila mezi zuby. „Copak nechápete? Kdybych šlápla vedle, tak jsem mrtvá.“

„Hmm. No dobře. To dává smysl. A důvod, proč by váš manžel chtěl, abyste byla mrtvá, je… jaký?“

Neodpověděla.

„Správně.“ Luskl prsty. „Žádný nemá.“

„Má důvod.“

Přistoupil k ní blíž, ztišil hlas, ale přidal na naléhavostí. „Tak mi ho řekněte.“

„Nemůžu.“ Pohlédla mu přes rameno, což ji poplašilo. „Cato!“

Otočil se a uviděl Lairda vcházet do jídelny. Okamžitě je postřehl. Duncan se znovu otočil k Elise a řekl: „Víte, klidně bych se ho mohl zeptat, jestli chce, abyste byla mrtvá, a proč.“

Hodil to do vzduchu, jen aby viděl, jak zareaguje.

Tvář jí zbělela. Vypadalo to, že strach nepředstírá. Buď to, anebo byla velice dobrá.

Ne. Prosím.

Odečetl jí ta nezvučná slova ze rtů a zapůsobilo to na něho mnohem víc, než kdyby je řekla nahlas.

„Detektive Hatchere, myslel jsem, že jste už dávno odešel.“ Usmíval se, když se k nim připojil, ale Duncan poznal, že nemá velkou radost, že ho vidí. Zvědavě pohlédl z něho na Elise.

„Byli jste velice zabraní do hovoru.“

„Narazila jsem na něho cestou z toalet“

„A já jsem paní Lairdové říkal, že s vámi potřebuji mluvit. O samotě.“ Koutkem oka pozoroval Elise. Neuniklo mu, jak zadržela dech.

„Jsem objednaný na masáž,“ řekl soudce. „Pojďte se mnou do šatny a můžeme mluvit, zatímco se budu převlékat“

„Po schodech dolů?“

Soudce přikývl.

„Počkám tam na vás. Na shledanou, paní Lairdová.“ Pohlédl jí přímo do očí a pak se odvrátil.

O pár minut později přišel do šatny soudce. „Pořád není ve své kůži,“ řekl bez úvodu. „Je nervózní, ustrašená. Myslím, že jí to nějakou dobu potrvá, než se z toho vzpamatuje.“

„Bylo to děsivé.“

„A k tomu všechno to další. Skříňku mám tady.“ Vedl Duncana podél řady skříněk, a když přišel k té své, začal nastavovat kombinaci zámku.

Duncan se posadil na polstrovanou lavici opodál. „Abych nezapomněl, nechal jsem napsat svůj oběd na váš účet. Tříposchodbvý sendvič a ledový čaj. Víte, že tady počítají, když vám dolijí? A taky jsem přidal pětadvacet procent jako spropitné.“

„Pětadvacet procent? To bylo od vás velkorysé.“

„Řekl jsem si, že budete mít slabost pro místní obsluhující personál.“

Soudce na něho vrhl otrávený pohled. „Koukám, že jste se trochu hrabal v minulosti.“

„Je to moje práce.“

„Takže víte, jak to bylo s Elisiným zaměstnáním. A počítám, že taky víte, co dělala předtím, než přišla pracovat sem do klubu.“ Neptal se, konstatoval to. „Klesla ve vašich očích kvůli tomu?“

„Ne. A ve vašich?“

Duncanova strohá reakce soudce namíchla. Pustil těžký zámek, až bouchl do světlého dřeva skříňky. Naštvaně se otočil k Duncanovi. Potom z něho bojovnost vyprchala. Posadil se na druhý konec lavice.

Zavrtěl hlavou, jako by si o sobě nedělal iluze. „Jsem asi klasický případ. Vlastně to vím, že jsem. Věděl jsem, že to tak se mnou bude, když jsem se začal s Elise scházet, a to nejenom tady v klubu, ale začal jsem ji brát do společnosti.“

„A spát s ní.“

Lhostejně pokrčil jedním ramenem. „Klepy se mezi mými přáteli a známými rozšířily jako požár. O našem poměru se začalo mluvit v tomhle klubu. A potom po celém městě. Aspoň mi to tak připadalo.“

„To vám nevadilo?“

„Ne, protože jsem byl zamilovaný. Pořád jsem. Pokud možno jsem si těch drbů nevšímal. Potom mě jednou ‚dobrý přítel‘ pozval na oběd jednoznačně jenom proto, aby mi sdělil, že servírka, s kterou se scházím, není vhodná společnost pro muže mého postavení a společenské třídy. Řekl mi, kde pracovala, než přišla sem. Očekával, že mě to šokuje, že se zhrozím. Já už ale o Elisině bývalém zaměstnání věděl,“

„Sám jste si to zjistil.“

„Ne, Elise mi to sama řekla. V tom se od začátku chovala čestně, a já ji proto miloval ještě víc. Známé, kteří ji nepokrytě ignorovali, považuji za bývalé přátele. Kdo potřebuje takové přátele? Ale Elise to trápí. Myslí si, že mě naše manželství poškodilo.“

„A poškodilo?“

„To sotva.“

„Usilujete o znovuzvolení, poté co jste si ji vzal. Voliči by se mohli přiklonit na stranu vašich bývalých přátel.“

„Každý, kdo bude kandidovat proti mně, vytáhne její minulost Na to jsme připravení. Přiznáme se k tomu a odmítneme to jako něco nedůležitého. Což taky je.“

„Až na to, že vás to může stát zvolení. Smíříte se s tím?“

„Co byste si vybral vy, detektive? Soudcovský úřad, nebo mít Elise každou noc v posteli?“

Duncan si uvědomil, že ho podrobuje zkoušce. Pár vteřin čelil soudcovu upřenému pohledu a pak s kamennou tváří odtušil: „Je tady na výběr?“

Soudce se zasmál. „Cítím to stejně.“ Pozvedl ruce dlaněmi nahoru. „Mnozí se na mě dívají jako na člověka, kterého je třeba litovat, protože blbne z lásky. Zamiloval jsem se do ní v tu chvíli, kdy jsem ji uviděl, a miluju ji pořád.“

Duncan si natáhl nohy před sebe a pozorně si prohlížel špičky svých bot. „To vám věřím.“ Pár vteřin počkal a pak řekl: „Ovšem nevěřím vám, že jste kromě v soudní síni neměl s Meyerem Napolim nic do činění.“ Přestal studovat svoje boty a otočil hlavu. „V tom jste lhal, pane soudce.“

Souboj upřených pohledů Duncan vyhrál. Počáteční vyzývavý svit v soudcových očích pomalu vymizel. Nakonec si odevzdaně povzdechl. „Jste dobrý, detektive.“

„Díky, ale nepotřebuju vaše poklony, potřebuju, abyste mi vysvětlil, proč jste lhal.“

Zhluboka se nadechl a pomalu vydechl. „Aby se Elise nikdy nedozvěděla, že jsem Meyera Napoliho najal, aby ji sledoval.“

Duncan si myslel, že by za tím mohlo být něco takového. „Proč jste to udělal?“

„Nejsem na to pyšný.“

„Na to jsem se neptal.“

„Nemůžu uvěřit, že jsem se snížil k tomu, abych najal toho –“

„Bezskrupulózního slizouna,“ dopověděl Duncan netrpělivě, protože nedostával přímou odpověď. „Napoli nebyl zrovna charakter, ale vy jste ho přesto najal. Najal jste ho, aby sledoval vaši ženu. Proč?“

„Zase je to ta stará známá písnička. Nejstarší důvod na světě.“ Smutně na Duncana pohlédl.

„Měla s někým poměr.“

Soudcův zranitelný úsměv byl netypický u člověka, kterého Duncan znal, ale předpokládal, že s paroháčem to takhle zamává. „Měl jsem podezření,“ odpověděl. „Ale než vám řeknu něco víc, chci, abyste si uvědomil, že se to stalo už před mnoha měsíci. Loni.“

„No dobře.“

„Skončilo to.“

„No dobře.“

Soudce, spokojený, že tuhle důležitou věc vyjasnil, pokračoval: „Několik měsíců jsem se snažil ignorovat náznaky.“

„Každou noc ji bolela hlava?“

Zasmál se. „Ne. I v době, kdy jsem byl nejpodezíravější, byla Elise v posteli stejně vášnivá jako předtím. Náš sexuální apetit nevyprchal.“

Duncan se snažil udržet lhostejný obličej, ale ani kdyby se mu to nepodařilo, soudce by si toho nevšiml. Byl ponořený do vzpomínek.

„Šlo o jiné věci,“ řekl. „Klasika. Telefonáty, o nichž tvrdila, že si někdo spletl číslo. Chodila pozdě k jídlu, aniž měla pro své zpoždění dobrou omluvu. Čas, kdy nedovedla vysvětlit co dělala.“

„Mně se to jeví jako poměr.“ Duncanovi dělalo zvrácenou radost, že zpochybnil Lairdovu jistotu, že svoji ženu bezezbytku sexuálně přitahuje. „Taky jsem si to pomyslel. Došlo to tak daleko, že mě představa, že je v posteli s jiným mužem, úplně ovládla. Nedokázal jsem myslet na nic jiného. Pokud to bylo pravda, musel jsem to vědět a musel jsem vědět kdo to je.“

„Takže jste si obstaral služby Meyera Napoliho.“

„Z toho je vidět jak dalece jsem byl zoufalý. Setkali jsme se jednou pozdě večer na golfovém hřišti. Trénoval jsem švihy, zatímco on mi kladl věcné otázky. Vím, kdo je její milenec? Jak dlouho ten poměr trvá?“

Znechuceně zavrtěl hlavou. „Nemohl jsem uvěřit, že se vybavuju o svojí ženě s člověkem jeho ražení. Ten jeho slovník, vulgární obraty, které používal, takhle bych se nikdy o Elise nedokázal vyjádřit Všechno mi to připadalo tak nevkusné, že jsem chtěl na místě celou věc odvolat.“

„Ale zašel jsem už daleko,“ povzdechl si, „a ničilo mě, že bych to nevěděl. Tak jsem mu dal zálohu, kterou požadoval, a odešel jsem. To jsem ho viděl naposledy.“

Duncan ho poslouchal a prakticky věděl, co soudce řekne, ještě dřív, než to vyslovil. Byla to ta stará známá písnička, kterou za svou kariéru slyšel bezpočtukrát. Vášeň vedla k pocitu majetnictví a žárlivosti, což mělo za následek všemožné lapálie a nezřídka vraždu.

Ale soudcova poslední poznámka do toho nezapadala.

„To jste ho viděl naposledy? Napoli nepodal zprávu?“

„Podal zprávu,“ pravil soudce stroze.

„Měla s někým poměr?“

„Nevím.“

„Promiňte, pane soudce. Nějak vám nerozumím.“

„Napoli se mi ohlásil. Sledoval Elise na několik tajných schůzek. Identifikoval toho člověka. Zjistil místa a čas. Ale… ale tady jsem ho zarazil. Už jsem nic dalšího nechtěl slyšet. Nechtěl jsem mít potvrzeno, že má s někým poměr.“

„To není obvyklá reakce, pane soudce,“ řekl Duncan zvolna. „Manžel je možná ten poslední, kdo se to dozví, ale obvykle to vědět chce.“

„Kdybych to věděl, nic by to na mojí lásce k ní nezměnilo. Neopustil bych ji.“

Ale zabít bys ji kvůli tomu chtěl, pomyslel si Duncan. „Takže jste se nikdy podrobnosti těch tajných schůzek nedozvěděl?“

Soudce se zatvářil ztrápeně, zavrtěl hlavou. „Ne.“

„Dozvěděla se, že jste to zjistil?“

„Ne, nechtěl jsem, aby věděla, že jsem klesl tak hluboko, že jsem ji nechal špehovat. Styděl jsem se za to. Kromě toho za čtrnáct dní poté, co jsem Napoliho propustil, na tom přestalo záležet“

Duncan nechápavě svraštil čelo. „Přestala se s tím chlápkem scházet?“

„Taky by se to dalo tak říct“ Po odmlce dodal: „Elise se scházela s Colemanem Greerem.“

Dokonce i uprostřed odpoledne bylo v klubu U Bílé vázanky tma jako o půlnoci, až na záblesky světla vrhané na dívku tančící na jevišti a růžové a modré hvězdy, které blikaly na stropě.

Ještě zbývala spousta času, než se sem po setmění nahrne sobotní dav. Zatím seděla kolem polokruhového jeviště hrstka návštěvníků se skleničkami v rukou a bavila se pohledem na tanečnici. Jenom jeden hvízdal a bujaře tleskal.

Savich si zabral box vzadu v místnosti, dost daleko od jeviště, aby snesl hlasitou hudbu. Seděl na lavici u zdi, otočený do místnosti. Nikdy si nenechával nekrytá záda.

Sledoval, jak hosteska v černé kožené podprsence a zanedbatelných šortkách vede Elise bludištěm prázdných stolů a židlí. Když došly k boxu, naznačil Elise, aby se posadila.

„Mám vám něco přinést, pane Savichi?“ zeptala se hosteska.

Tázavě pohlédl na Elise. Zavrtěla hlavou. „Určitě si nic nedáš?“ zeptal se. „Promiň, že to říkám, ale vypadáš trochu zdrchaně, jako by ti sklenička sedla.“

„Ne, děkuji.“

Mávl na hostesku, ať si jde po svém. „Ať nás nikdo neruší.“

Odcházela a dávala si záležet, aby při tom zvlášť působivě vrtěla skoro nahým zadkem. „Je tady nová. Snaží se propracovat se na tanečnici.“ S úsměvem věnoval znovu pozornost Elise. „Omlouvám se, žes musela až sem. Kenny říkal, že je to naléhavé.“

„Děkuju, že jsi mě přijal tak narychlo.“

„Když už je řeč o rychlosti, nedalas mi moc času, Elise. Musíš mít víc naspěch, než jsi tuhle naznačila.“

„To mám.“

„Proč? Co se stalo?“

„Nic. Nic dalšího. Jenom jsem se nemohla dočkat, abych se od tebe už něco dozvěděla.“

Věděl, že lže, ale nechal to plavat. Raději si vychutnával její marnou snahu před ním utajit, že ji nový vývoj situace znepokojil. Jinak by mu nevolala v sobotu odpoledne. A podle Kennyho mluvila „rozhodně úzkostně“. Tak naléhavě se s ním chtěla setkat, že přistoupila na to, že za ním přijde do klubu, kde se poznali. Do klubu, kde servírky pracovaly nahoře bez. Bylo to několik mil – a světelných let – od jejího domova, jejího country klubu, jejího nynějšího života jako paní Lairdové.

„Jaké to je, být zase tady?“

Zběžně se rozhlédla. „Připadá mi to jako hotová věčnost, co jsem tady pracovala.“

„Pořád tady chybíš.“

„O tom vážně pochybuji. Viděla jsem ten nový talent.“

„Ale některá děvčata zanechají trvalý dojem.“ Nechal ta slova mezi nimi chvíli viset. Pak se opřel o čalouněnou lavici a sáhl po svém zlatém cigaretovém pouzdře a zapalovači.

„Savichi, podařilo se ti –“

„Hatcher.“

Překvapeně sebou trhla. A možná to nebylo jenom překvapení. „Co je s ním?“

Dal si načas, než si zapálil cigaretu. „Pořád ještě vyšetřuje ten případ?“

„Stejně jako před hodinou.“

„Duncan Hatcher, detektiv z oddělení vražd,“ řekl. „Proč to střílení pořád ještě vyšetřuje?“

„Říkal, že jsou zde nějaké nejasnosti, které je potřeba vyjasnit, než ten případ uzavře.“

„A tys tomu uvěřila?“ zeptal se opovržlivě, že je tak naivní. „Hrabe se v tom, Elise. Snaží se v té tvojí povídačce o sebeobraně najít díru.“

„Mluví s námi, nic víc.“

„S tebou a tvým manželem?“

„Právě teď mluví mezi čtyřma očima s Catonem.“

„Proč mezi čtyřma očima?“

Zhluboka se nadechla a vydechla: „Nevím.“

„Hmm. Tak proto jsi tak vystrašená.“

„Nejsem vystrašená.“

Na její úsečný tón nadzvedl obočí, aby jí připomněl, že to ona si vyžádala jeho pomoc a nemluví s ním s úctou, s jakou by s ním prosebnice mluvit měla. Zabralo to. Opanovala se.

„Podařilo se ti udělat to, oč jsem tě požádala?“

Vyfoukl ke stropu sloupec dýmu. Vinul se v blikání růžových a modrých neonových hvězd. „Pověz mi, Elise, co si myslíš o Duncanovi Hatcherovi.“

„Je tvrdý, přesně jak jsi mě varoval, že bude.“

Ztišil hlas a řekl: „Možná bude mnohem zajímavější se zeptat, co si detektiv Hatcher myslí o tobě, sladká Elise.“

„Myslí si, že jsem lhářka.“

„Vážně?“ Upřel na ni pohled modrých očí a lenivě si hladil tvář. „A jsi?“

„Ne.“

„Potom se nemáš čeho bát“

„Bojím se, že si detektiv Hatcher bude dál myslet, že jsem lhářka.“

„Změň jeho názor,“ řekl prostě.

„Zkoušela jsem to. Neuvěřil mi.“

„To mě nepřekvapuje. Dovede být okouzlující. Aspoň jsem to tak slyšel. Ale pod tím drsným a svůdným vzhledem pohledného světlovlasého jižanského chlapce je každým coulem polda. Zatracenej polda,“ dodal a dal na sobě znát nepřátelství, které k Hatcherovi cítil.

„Neuzavře tvůj případ, pokud bude mít nejmenší pochybnost, že to snad sebeobrana nebyla. Poslouchej mě dobře, Elise. Podívá se pod každý kámen. A bude mít radost, když pod některým najde něco ošklivého. Mezi ním a tvým manželem je zlá krev.“

„O tom vím. Nedávno se srazili kvůli tvému soudnímu procesu.“

„Tak, a kvůli tomu bude Hatcher tebe a soudce s chutí uvádět do nepříjemných situací. Pokud možno veřejně. Ale to není nic ve srovnání s tím, co plánuje pro mě. Je to člověk, který má poslání. Nikdy nezapomíná a nikdy se nevzdává.“

„To jsem v něm vycítila.“

„Jsi v nebezpečné situaci, Elise.“

Skousla si spodní ret. „Nemá žádný důkaz, aby zpochybnil sebeobranu.“

„O Hatcherovi se ale ví, že vystaví případy doslova z ničeho a s výjimkou mého nedávného soudu dosáhne odsouzení, s nímž nehne ani odvolání. Ten chlap skutečně věří tomu, co dělá,“ dodal, jako by to nemohl pochopit „Správné proti nesprávnému. Dobré proti špatnému. Je to křižák. Má pevné zásady. Zdánlivě neúplatný.“

Zarazila ho vlastní slova. Zdánlivě neúplatný, pomyslel si.

Přes hustý dým si pozorně měřil svoji společnici. Opravdu je to půvabná dívka. Úroveň a sex-appeal v jednom úžasném balení. Svůdná kombinace. Té by dokonce i křižák těžko odolával.

Jeho myšlenky vzbudily úsměv, který se mu pomalu rozlil po tváři. „Sladká Elise,“ řekl a z hlasu mu ukapával med, „promluvme si o té laskavostí, o kterou jsi mě požádala. Potěší tě, že jsem ti ji už prokázal.“

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

Když začalo pronikavé varovné pípání signalizovat, že se otevřely hlavní dveře, vyšla Elise rychle ze svého pokoje. Došla nahoru nad schody, když zaslechla cvrlikání, které znamenalo, že kód byl nastaven. Cato byl doma.

Objevil se v hale pod ní. Zavolala na něho jménem. Zvedl hlavu a uviděl ji nahoře nad schody. „Ahoj, Elise. Ještě jsi vzhůru? Proč mě to nepřekvapuje?“ Místo aby šel nahoru, pokračoval přes halu a zmizel jí z dohledu.

Setkání se Savichem jí otřáslo. Tak tomu bylo vždycky.

Když se vrátila domů, byl dům prázdný. Paní Berryová měla v sobotu večer vždycky volno, takže Elise nečekala, že ji tam najde. Ale překvapilo ji, že tam není Cato. Když večer přešel v noc, několikrát mu zavolala na mobil, ale ozývala se jí jenom jeho hlasová schránka. Na její vzkazy neodpovídal.

To pro něho nebylo typické, že s ní nebyl v kontaktu. A bylo to také špatné znamení. Celý večer až do časných ranních hodin prožila v úzkosti a rozčilení, ve strachu, co Duncan Hatcher řekl jejímu manželovi.

Rychle sešla po schodech. „Catone?“

„Tady.“

Šla za zvukem jeho hlasu do kuchyně. Když vešla, otočil se k ní s řeznickým nožem v ruce. Odtrhla pohled od lesknoucího se ostří a pohlédla na něho. „Co to děláš?“

„Připravuju si sendvič.“ Poodstoupil, aby viděla šunku na kuchyňské lince a další věci na sendvič. „Chceš taky?“

„Ne, díky. Nechtěl bys radši snídani? Mohla bych –“

„Tohle bude stačit“ Otočil se a pustil se do krájení šunky.

„Volala jsem ti na mobil celou noc. Kdes byl?“

„Nedostala jsi vzkaz?“

„Ne.“

„Požádal jsem v recepci v klubu, aby ti zavolali a vyřídili ti, že mě pozvali na poker a že se dostanu domů až pozdě.“

Sáhl kolem ní po telefonu a stiskl tlačítko, aby zapnul reproduktor. Neměnný vyzváněcí tón naznačoval, že tam žádná zpráva na vyzvednutí nečeká. „Hmm. To je divné. Recepční je obvykle spolehlivá.“

Elise pochybovala, že recepční vůbec o něco požádal. Pokud chtěl zmírnit její starosti, proč jí nezavolal rovnou?

Dodělal sendvič a přepůlil jej řeznickým nožem. „V kolik jsi přišla domů, Elise?“

„Kolem páté. Když jsem tě zanechala v klubu, volali mi z obchodu s oděvy, že mám upravené to oblečení. Šla jsem si je vyzvednout a trochu jsem se podívala po obchodech.“

Tolik byla pravda. Než ale zašla do butiku, kde často nakupovala, zajela na konec města na schůzku s Robertem Savichem.

Položil si sendvič na talíř a odnesl si jej ke stolu v jídelním výklenku. „Koupila sis něco?“

„Kalhotový kostým a odpolední šaty.“

Slízl si majonézu z prstu. „Později mi je můžeš předvést.“

„Myslím, že se ti budou líbit.“ Posadila se naproti němu, zkoumala jeho výraz, snažila se mu pohlédnout do očí, čemuž se vyhýbal. „Ještě nikdy jsi nezůstal celou noc pryč. Ne od té doby, co jsme se vzali.“

Sežvýkal sousto a otřel si ústa. „Co jsme se vzali, tak jsem nezažil den, jako byl včera.“

Znovu si ukousl, žvýkal, otřel si ústa. A pořád ještě se na ni nepodíval. Prožívala muka úzkostí.

„Rozhovor s Duncanem Hatcherem mě nanejvýš rozčílil.“

Hrdlo se jí stáhlo.

„Ani masáž mě nezbavila napětí v zádech a ramenou.“ Znovu si ukousl.

„Co říkal, že tě to rozčílilo? O čem jste mluvili?“

„O našem vztahu. Tvém a mém, ne mém a jeho,“ dodal a nevesele se usmál.

„Do našeho vztahu mu nic není.“

V tu chvíli na ni zpříma pohlédl. „Možná si myslí, že je.“

„Proč by mělo?“

„To mi pověz ty.“

„Lituju, Catone. Nevím, co tím myslíš.“

„Dvakrát jsem na vás dva narazil, jak jste měli hlavy u sebe a zaujatě jste se vybavovali. Tehdy na té slavnostní večeři a dnes v klubu. Nelíbilo se mi to tehdy ani dnes.“

„V ten slavnostní večer to byl cizí člověk, který mě žádal o drobné. Dnes jsem vyšla z toalet a byl na chodbě a hledal tebe.“

Tmavýma očima jí pátravě hleděl do očí. „Nebyl jsem dnes tak těžko k nalezení. A v ten večer mohl požádat o drobné spoustu jiných lidí. Záměrně se ti staví do cesty. A musíš vědět proč, Elise. Tak naivní být nemůžeš.“

„Myslíš, že Hatcher má o mě romantický zájem?“

„Žádná romantika v tom není,“ řekl posměšně. „Rád by se s tebou vyspal, jen aby ze mě udělal pitomce.“

Cato zůstal celou noc venku jenom ze vzteku a žárlivosti. Cítila, jak se jí plíce uvolňují úlevou.

„Tím by mi maximálně oplatil, že jsem ho poslal do vězení, nemám pravdu? Tím, že by mi svedl ženu.“

Sice jí o slavnostním večeru Duncan Hatcher přesně tohle řekl, ale teď se usmála a zavrtěla hlavou. „Mýlíš se, Catone. Kromě vyšetřování o mě žádný zájem nemá.“

„Který muž by k tobě dokázal být imunní?“

Té lichotce se usmála.

„A co ty, Elise?“

„Co jako já?“

„Co si o tom detektivovi myslíš?“

„Musíš se ptát?“ Položila mu ruku na předloktí, které si opíral o stůl, a lehce mu je stiskla. „Od té noci, kdy se tady střílelo, nedělá detektiv Hatcher nic jiného, než že mě zastrašuje. Děsí mě, když ho jen vidím.“

Rysy v obličeji se mu uvolnily. „To rád slyším.“ Odsunul talíř, natáhl ruku přes stůl a pohladil ji po tváři. „Pojďme do bazénu.“

„Teď? Právě ses najedl a skoro svítá. Nejsi na plavání trochu unavený?“

„Jsem úplně čilý. A ty také, jak je vidět. A neříkal jsem, že chci plavat.“

Vzal ji za ruku a společně vyšli ven. Sáhla po vypínači, kterým se rozsvěcovalo světlo v bazénu a pouštěla fontána uprostřed. „Ne, nech je vypnuté,“ zarazil ji.

Svlékl se donaha. Bylo na něm zřejmé, že není vůbec unavený. Přistoupil k ní, rozvázal pásek jejího županu a stáhl jí jej spolu s noční košilí. Přejel po ní rukama, majetnicky a s větší agresivitou než obyčejně.

Reagovala, jak se od ní čekalo, ale v myšlenkách byla jinde. Myslela na Duncana Hatchera. Nezradil ji Catonovi. Znamená to, že jí uvěřil? Aspoň trochu?

Cato ji uchopil za ruku a táhl ji po schodech do bazénu. Uchopil ji kolem pasu a brodil se, až už nedosáhla na dno. Její tělo se vznášelo přitisknuté k jeho tělu a vtom si všimla, že tady uprostřed bazénu je voda hluboká a temná. Jako tajemství.

„Duncane?“

Zamručel něco, co se podobalo odpovědi.

„To je pro tebe.“

„Hmm?“ Zvedl hlavu z polštáře a otevřel jedno oko.

„Zvoní ti mobil.“

„Aha. Děkuju.“ Jednou rukou si vymnul spánek z očí, druhou sáhl po telefonu. Otevřel jej. „Jo?“

„Hádej, koho včera v noci ulovili a pořád ještě je v zadržovací cele?“

„Kolik je?“ zavrčel a snažil se zaostřit na číslice budíku.

„Gordon Ballew.“

„Kdo?“

Jak to, že DeeDee není groggy ani v neděli ráno?

„Gordie,“ halasila. „Gordie Ballew. Jeden ze Savichových chlapců.“

„Jasně.“ Se zasténáním se převalil na záda a posadil se. Žena, která předtím spala vedle něho, už byla vzhůru a na druhé straně místnosti si sbírala kusy oděvu a oblékala si je. „Co provedl?“

„Koho to zajímá?“ řekla DeeDee. „Dokud ho máme v náladě, kdy chce vyjednávat. Sejdeme se tam.“

Zavěsila, než stačil ještě něco říct. Odložil mobil na noční stolek a spustil nohy na podlahu. „Promiň, budu muset běžet. Práce.“

„To je v pořádku.“ Prostrčila hlavu výstřihem trička. „Stejně už musím jít“

Potkal ji včera v noci v jednom baru na Market Square. Byla to drobná, hezká brunetka. Což bylo asi tak všechno, co o ní věděl. Něco mu povídala, ale hudba byla hlasitá a pití silné a on vlastně stejně neposlouchal, protože ho zas tak nezajímalo nic, co říkala.

Nevzpomínal si na nic, o čem mluvili, ani na to, jak se jmenuje. Ani si nevybavoval, že by ji pozval k sobě, ale asi musel. Ze samotného aktu si pamatoval jenom to, že s jistotou použil kondom. Okamžitě, jak se z ní odvalil, usnul hlubokým spánkem.

To se mu nepodobalo, aby si přivedl domů úplně cizí ženu, ale myslel si, že sex, dokonce i bezduchý, bezvýznamný sex mu odvede myšlenky od Elise Lairdové.

No, hlupák.

Roztržitost na něm musela být znát, a to nebylo fér k žádné ženě. Cítil se kvůli tomu hnusně, a tak řekl: „Hele, nemusíš odtud spěchat jenom proto, že musím jít. Zůstaň. Vyspi se. Zařiď se jako doma. Jestli to příliš dlouho nepotrvá, mohli bychom později zajít na snídani.“

„Ne, díky.“

„Tak mi aspoň dej svůj telefon.“ Snažil se dostat do hlasu trochu nadšení, ale byl si naprosto jist, že se mu to nepodařilo. „Rád bych tě zase viděl.“

„Ne, neviděl, ale to je v pořádku.“ Kráčela ke dveřím, tam se otočila a usmála. „Bylo to s tebou v posteli dobrý. Savich říkal, že asi bude.“

Gordon Ballew patřil k těm jedincům, kteří jsou odsouzeni k záhubě ještě dřív, než se poprvé nadechnou. Jeho matka si nebyla jistá, kdo je otcem, a nepovažovala to za moc důležité, neboť si to dítě stejně nechtěla ponechat.

Ani neplodný pár, který zoufale touží adoptovat dítě, by nechtěl takové, které má rozštěp patra, takže hned od porodního sálu byl závislý na státu a putoval z jedné náhradní péče do druhé, dokud nebyl dost starý, aby systém péče opustil a zkusil se starat o sebe sám.

Celý jeho život byl nekonečná řada zesměšňování a týrání kvůli deformovaným ústům, vadné řeči a maličké výšce. Dnes, ve třiatřiceti, mohl vážit nanejvýš pětapadesát kilo.

Duncan by pociťoval ke Gordonovi Ballewovi lítost nebýt toho, že se nikdy nepokusil svůj život zlepšit, nikdy se nesnažil zvrátit sešup, který jeho život zaznamenával od chvíle, kdy se prodral na svět

Poté, co řekl sbohem svým posledním pěstounům, vystřídal tolik nápravných zařízení, až Duncan usoudil, že Gordie považuje vězeňský blok za domov.

Zamyšleně ho pozoroval na monitoru videa v místnosti, kde ho policista z protinarkotického už dlouhé hodiny bezvýsledně zpracovával.

„Už jste to oznámili Úřadu pro drogy a prevenci zločinu?“

Další policista z protinarkotického zavrtěl hlavou a kysele si odkašlal. „Tak řádili, dávali nám vinu za to, že Freddy Morris přišel o kejhák, že jim to fakt nedlužíme.“

„Zavinili jsme, že Freddyho Morrise oddělali?“ zeptal se Duncan.

„To teda ne!“ odpověděl policista naštvaně.

„Savich ho dostal vám všem před nosem.“

Policista souhlasně zamručel, ale odmítl převzít za to odpovědnost. „Nechápu, jak se mu to povedlo.“

„Bez pomoci by to nešlo,“ podotkl Duncan.

Policista na něho ostře pohlédl. „Říkáš, že nás někdo z našeho týmu prásknul?“

Byla to citlivá věc, o které se už hovořilo a vyvolala v obou týmech lavinu protestů. Duncan to měl neustále zasuté v mozku, ale prozatím to nechal být.

„Kde je Ballewův právník?“

„Nechtěl ho,“ sdělil mu policista. „Říkal, že je připravený podepsat doznání a jít rovnou do vězení.“

DeeDee netrpělivostí div netancovala na místě. „Podáme si ho, nebo co bude?“

„Poslužte si,“ řekl policista z protinarkotického.

Vykročili k místnosti, kde se konaly výslechy, a DeeDee se zeptala. „Když jsme posledně vyslýchali Gordieho, byl jsi hodný, nebo zlý polda?“

„Zlý. Držme se toho.“

„Okay.“

Policista z protinarkotického otevřel dveře do malé, ponuré místnosti a řekl vyslýchajícímu policistovi, že má telefon. „Kromě toho tady po našem chlapci touží oddělení vražd.“

„Z oddělení vražd?“ zakvičel Gordie.

Policista poodstoupil, aby udělal místo Duncanovi a DeeDee. „Je váš. Užijte si to.“ Vyšel z místnosti a nechal dveře za sebou zaklapnout

„Ahoj, Gordie.“ DeeDee se posadila naproti němu k malému stolu. „Jak se vede?“

„Jak to vypadá?“ zamumlal.

Postoje, který jeho odpověď signalizovala, si nevšímala, a místo toho se představila jménem. „Pamatuješ se na nás? Tady můj parťák je Duncan Hatcher.“

„Znám vás.“ Gordie vrhl obezřelý pohled na Duncana, který se se založenýma rukama a překříženými kotníky opíral o zeď.

„Nedali ti z protinarkotického nic k pití? Co bys chtěl?“ pohnula se, jako by chtěla vstát.

„Zůstaň sedět, DeeDee,“ řekl Duncan. „Nepotřebuje nic k pití.“

DeeDee se na něho s předstíranou nevlídností zamračila a dopadla zpátky na židli. „Nechal ses zabásnout ve špatnou dobu, Gordie. Duncan je naštvaný. Měl na dopoledne jiné plány a teď tady musí být s tebou.“

„Nenechte se ode mě zdržovat, detektive.“

Jeho drzá odvaha měla jepičí život. Pod tvrdým a urputným Duncanovým pohledem se scvrkl.

„Nechme těch volovin,“ řekl Duncan. „Zajistí ho za vraždu druhého stupně a já můžu běžet.“

„Ten chlap umřel?“ zapištěl Gordie. „Vždyť ani tolik nekrvácel. Přisámbůh, byla to nehoda. Nechtěl jsem mu tolik ublížit. Říkal něco o mým pysku. Měl jsem trochu vypito. Stalo se to, ani nevím jak. Kristepane. Vražda druhého stupně? Přiznám se k napadení, ale – ježišmarjá.“

„Jen klid, Gordie.“ Duncanův pochmurný tón a způsob, jakým se odlepil od zdi a přiloudal se ke stolu, moc ke klidu nevybízel.

Gordie Ballew se rozplakal a kostnatá ramena se mu třásla.

„Potřebuje kapesník,“ řekla DeeDee laskavě.

„Nic nepotřebuje.“ Duncan se posadil na roh stolu.

Gordie si utřel nos, z kterého mu teklo, do rukávu, a zvedl k němu vyloženě vyděšený pohled. „Umřel? Já se ho tou rozbitou láhví sotva dotknul.“

„Chlapa, kterého jsi včera v noci napadl, ošetřili a hned pustili.“

Gordie hlasitě popotáhl. Valil oči na Duncana, potom pohlédl na DeeDee, která povzbudivě přikývla. „Tak jak to, že je tady řeč o vraždě druhého stupně?“

„Jde o jiný případ, Gordie. O Freddyho Morrise.“

Obličej měl zrudlý předchozím rozčilením, ale teď zbledl. Slízl si sopel ze zdeformovaného horního rtu. Divoce a vyděšené těkal očima z jednoho na druhého. „Zbláznil jste se, Hatchere? S Freddym Morrisem jsem neměl nic do činění. Já? Děláte si srandu?“

„Ne, nedělám si srandu. Nechceš si to rozmyslet s tím právníkem?“

Gordie byl tak rozčilený, že to ani nezaregistroval. „Já… já nikdy nikoho nezastřelil. Mám ze zbraní strach. Jsem z nich nervózní.“

„To proto tě neobviníme z vraždy prvního stupně. Nevěříme, žes přinutil chudáka Freddyho lehnout si do bahna, vyřízl mu jazyk a pak mu pětačtyřicítkou zezadu prostřelil hlavu.“ Napodobil střílení z pistole.

Gordie sebou trhl. „Potřebuju na záchod.“

„To vydržíš.“

„Duncane,“ ozvala se DeeDee.

„Říkal jsem, že to vydrží.“

Soucitně na Gordieho pohlédla a pokrčila rameny, jako že nemůže nic dělat

„Hele, Gordie,“ řekl Duncan, „víme, policajti z protinarkotického vědí, federálové vědí, my všichni víme, žes Freddyho Morrise vydal Savichovi.“

„Zbláznili jste se? Savichovi? Z toho mám ještě větší strach než ze zbraní. Kdyby byl Freddy chytřejší, tak by z něho měl nahnáno taky a držel by zobák.“

Duncan se samolibě zazubil na DeeDee, jako by čekal, že mu poblahopřeje k získání bodu. Až příliš pozdě si Gordie uvědomil, že se prozradil. Okamžitě se to pokusil napravit. „Alespoň tak se to na ulici povídá. Slyšel jsem, že se Freddy Morris s váma dohodnul. Osobně jsem o tom nic nevěděl.“

„Myslím, že věděl, Gordie,“ podotkl Duncan klidně.

„Nevěděl,“ neústupně zavrtěl hlavou. „Já ne. Já teda ne.“

Zavrtěl se na židli. Otřel si vlhké dlaně o špinavé džíny. Rychle mrkal, jako by se snažil, aby se mu před očima vyjasnilo.

Duncan ho nechal chvilku dusit a pak ho vybídl: „Pověz mi o Savichovi.“

„Je to tvrdý zákazník. Jak jsem slyšel. Vím o něm jenom z doslechu.“

„Pracuješ pro něho. Vaříš drogy a prodáváš je.“

„Semtam ňákej fet prodám, to jo. Ale stejně nevím, odkud pochází.“

„Od Saviche.“

„Kdepak, je mechanik. Dělá stroje nebo tak něco.“

„Myslíš, že jsem blbec, Gordie?“ zeptal se Duncan zuřivě.

„Ne, ne!“

„To si o mně myslíš?“

„Ne, já –“

„Tak mě přestaň vodit za nos. Nejsi dost chytrý, abys mě převezl. Jsi jeden z nejspolehlivějších Savichových poskoků. Máme školní děti, které vypovídaly při tvém posledním soudu, vzpomínáš si? Pod přísahou vypověděly, že u tebe drogy vždycky seženou.“

„Přiznal jsem, že občas něco prodám, ne snad?“ Otočil se k DeeDee, zoufale u ní hledal oporu. „Slyšeli jste mě, že jsem to právě přiznal.“

„Jsi moc skromný, Gordie,“ řekl Duncan. „Savich na tebe spoléhá, že mu z dětí vyrobíš narkomany, jeho příští zákazníky. Seznámils je s pervitinem. Přiměls je, aby doma vyrabovali lékárničky a přinesli ti sudafed. Jsi pro Savichovo podnikání přínos.“

Mužík pracně polkl. „Co já vím, tak podniká v té dílné.“

„Máš strach, když o něm budeš s námi mluvit, že skončíš jako Freddy Morris?“

„Co jsem slyšel? Slyšel jsem, že to Freddy schytal kvůli nějaký ženský. Jeden chlápek, nevím kdo, Freddyho oddělal, protože mu vojel tu jeho. Tak jsem to slyšel.“

Duncan tiše, ale výhrůžné řekl: „Zase mě taháš za fusekli!“

„O Savichovi nic vykládat nebudu,“ zaječel pronikavě. Špinavými, ulámanými nehty zabubnoval do desky stolu. „Nikdy mě nepřinutíte, abych něco řekl. Ani teďka, ani jindy.“

Otočil se na DeeDee a kvílivě se zeptal: „Kde je moje výpověď? A ti poldové, co mě zavřeli? Říkali, že to bude trvat jen chvilku, než se to napíše. Nechali mě tady čekat a přišli ti z protinarkotickýho a začali se do mě navážet. Teďka zase vy. Nechte mě podepsat výpověď, kde stojí, že jsem šel včera v noci po tom chlápkovi s rozbitou láhví od piva. Zavřete mě. Jsem připravený přijmout trest.“

„Mohli bychom se dohodnout,“ řekla DeeDee.

„Žádný takový,“ řekl a paličatě vrtěl hlavou.

„Mohli bychom zařídit, že to obvinění z napadení smrtící zbraní zmizí jako nic.“ Duncan mu luskl prsty před nosem. „Nebo bychom mohli ještě pár dalších obvinění přihodit. Dokonce bychom z tohohle obvinění mohli udělat pokus o vraždu. To by sis poseděl pěkně dlouho.“

„Tak jo. Udělejte to, Hatchere.“ Duncanovu lest prohlédl. „Radši půjdu do vězení než… Nic,“ dodal zdušené.

„Než skončit jako Freddy Morris?“ zeptala se DeeDee.

Ale ani její zdánlivá laskavost s ním nehnula. S Duncanem ho zpracovávali další půlhodinu. Proti Savichovi nehodlal říct slovo. „Ani kdybych měl říct jenom, že plivnul na chodník,“ prohlásil.

Nechali ho na pokoji a nedali na sobě znát vyčerpání, dokud nevyšli z místnosti. DeeDee se sesula na zeď. „Ještě nikdy jsem se nemusela tolik snažit, abych byla milá. Chtěla jsem to z toho mrňavého prevíta vyrazit“

„Byla jsi přesvědčivá. Dokonce mě napadlo, že začínáš měknout“ Věděla, že si z ní utahuje, ale ani jeden neměli náladu na legraci.

„Dělali jste oba, co jste mohli,“ poznamenal jeden z protinarkotického, který mrzutě sledoval monitor, kde byl vidět Gordie, jak si okusuje krvácející kůžičku na nehtu. „Nemůžu říct, že se mu divím. Freddy Morris přišel o jazyk. K Chetovi Rollinsovi se dostal Savich ve vězení. Někdo mu nacpal do jícnu kostku mýdla. Umíral pomalu. A ten André… jakže se jmenoval?“

„Bonnet,“ doplnil Duncan.

„Jen co se s ním Úřad pro drogy a potírání zločinu dohodl, vyletěl mu dům do povětří i s jeho matkou, přítelkyní a jejími dvěma dětmi, kteří tam byli s ním.“

„Savich měl takovou porotu, že z toho muselo být zmatečné soudní řízení, a ten sviňák advokát nám znemožnil nové řízení,“ řekl Duncan. „Prošlo mu zabití pěti lidí. Tomu malému byly teprve tři měsíce.“

„Mysleli jsme si, jak máme Morrise pěkně pod zámkem,“ zavrčel policista z protinarkotického a vylil si vztek na žvýkačce. „To je pěkně práskaný darebák, ten Savich.“

„Tak mazaný zas není. Dostaneme ho,“ řekl Duncan.

„Nevypadá to, že by se nám to podařilo s pomocí Gordieho Ballewa,“ řekl druhý policista.

„I kdyby se s námi Gordie dohodl, tak na to není ten pravý.“ Všichni upřeli pohled na Duncana, aby své tvrzení rozvedl. „Předně má ze Saviche v kalhotách. Ani byste nestačili připravit zátah a prozradil by se. Zadruhé se smířil s tím, že stráví většinu života za mřížemi.

Vlastně si myslím, že chce do vězení. Proč by měl Saviche prásknout a riskovat násilnou smrt, když může mít zaručená tři jídla denně a domov, kde jsou na tom všichni stejně blbě jako on? Pro takového ubožáka, jako je Gordie je tohle vůbec nejlepší.“

Všichni víceméně přisvědčili. Duncan a DeeDee je zanechali, ať dotáhnou do konce přiznání Gordona Ballewa k napadení, a odešli.

„Víme o někom, kdo by mi mohl prohlédnout dům, jestli tam nemám odposlech?“

Znovu se usadili v Duncanově kanceláři a ani se o tom nepotřebovali domlouvat. Právě si otevírala kolu, když jí tu překvapivou otázku položil, a málem ji vylila. „Myslíš, že máš v domě štěnice?“

Pověděl jí o návštěvě, kterou tam měl přes noc.

Poslouchala s ústy nevěřícně pootevřenými. „Duncane, ty hlupáku…“

„Já vím, já vím.“ Omluvně zvedl ruce. „Zachoval jsem se jako blbec. Přiznávám. Ale stalo se. Teď musím zjistit rozsah škod.“

„Mohla tě zabít.“

„Tuhle zvláštní čest si Savich šetří pro sebe. Tohle byl jen další kousek, kterým mi dává vědět, jak jsem zranitelný.“

„Stála za to?“

„Ani se nepamatuju,“ připustil. „Nic jsem nevěděl, dokud jsi nevolala a nevzbudila mě. Když pustila tu bombu, vyletěl jsem z postele a hnal se za ní po schodech. Rozběhla se po chodníku pryč a já bych se za ní pustil, ale uvědomil jsem si, že mám nahý zadek a jsem neozbrojený a takový že měli nejspíš plán. Savich tam mohl číhat v křoví, připravený mě oddělat v tu minutu, kdy bych se objevil. Takže jsem se vrátil dovnitř, vzal si zbraň a prohledal dům. Myslel jsem, že by mohl být v domě. Samozřejmě nebyl. Pokud jsem viděl, bylo všechno jako předtím.“

„Kromě její strany postele.“

„Ty si to nemůžeš odpustit, viď?“

„Sebrala něco?“

„Neřekl bych. Nevšiml jsem si, že by něco scházelo. Ale zatímco jsem spal, mohla mi tam nastražit nějaké sledovací zařízení. Chci to tam dát co nejdřív důkladně prohlédnout“

Do půlhodiny sehnali odborníka, který občas pracoval pro oddělení na smlouvu. Slíbil, že se později dopoledne na to podívá. Duncan mu řekl, kde má schovaný náhradní klíč, a sdělil mu kód poplašného zařízení, který před odchodem změnil.

Když domluvil, DeeDee si položila ruce na houštinu ocelové vlny, kterou měla místo vlasů, a řekla: „Co já jen si s tebou počnu?“

„Pošleš mé do mého pokoje?“

„Vzal sis aspoň kondom?“

„Vzal.“

„No aspoň něco. A začínáš svědomitě zapínat alarm. To je dobře. Ale odedneška si zjisti, co a jak, než si nějakou vezmeš do postele. Jestli je Savich…“

„Cato Laird nám lhal.“

Spustila ruce z hlavy. „Myslela jsem, že hovoříme o Savichovi.“

„Ne, mluvili jsme o Lairdových.“

„Ty ses včera něco dozvěděl, když jsi mě poslal z country klubu pryč, co? Kecal jsi, když jsi mi řekl, že z hovoru se soudcem nic nevyplynulo. Byla to ztráta času, řekls.“

Zavolal jí z mobilu z taxíku, kterým odjel z klubu domů. „Jo, kecal jsem.“

„A proč?“

„Chtěl jsem si udělat volný večer.“

„Koukni, jak to dopadlo,“ řekla rozpustile.

„Věděl jsem, že kdybych jen naznačil, že jsem se dozvěděl něco potenciálně důležitého, ani jeden bychom neměli volný večer, a hádal jsem, že oddech potřebujeme oba.“

„Nejradši bych tě zabila,“ utrhla se na něho. „Ale nechám si to na později, až mi povíš, co jsi zjistil.“

„Lhal nám ohledně Meyera Napoliho.“ Vypověděl jí všechno, co se dozvěděl od soudce Lairda o tom, jak si najal soukromého detektiva, aby Elise sledoval. Je tak šíleně zamilovaný, že je mu jedno, že ho jeho manželství stálo úctu přátel a známých. A možná i příští znovuzvolení. Chuť na společný vášnivý sex je neopouští.

„I když měla poměr, miluje ji tolik, že to na ni nevytáhl. Skončilo to. Je to minulost Manželství zůstalo netknuté. Všichni jsou šťastní.“

„Ona o tom neví, že si Napoliho najal?“

„Laird tvrdí, že ne.“

„Takže nám jeho žena říkala pravdu, když prohlásila, že o něm nikdy neslyšela.“

„Asi jo.“

„A soudce je přesvědčený, že ten poměr skončil?“

„Skončil, to je jisté.“

Tázavě se na něho zadívala.

„Milencem paní Lairdové byl Coleman Greer.“

KAPITOLA DVANÁCTÁ

Zašli si na snídani do kavárny v centru nedaleko policejní stanice. DeeDee si objednala omeletu z vaječných bílků s odtučněným sýrem, čerstvými rajčaty a celozrnným toastem. Duncan si objednal dvě vajíčka naměkko, nadýchané kukuřičné lupínky s rozpuštěným máslem, párky, omáčku a trvanlivé pečivo.

„To je tak nespravedlivé,“ poznamenala DeeDee při pohledu na Duncana, jak si namáčí párky do omáčky. „Nechám si udělat vúdú panáčka s tvojí podobou. Pokaždé, když budu muset jíst něco nízkokalorického, píchnu do něho špendlík.“

„Jednou se mi to vymstí.“

„To pochybuju,“ zamumlala. „Je to dáno geneticky. Jeden z nejzlomyslnějších žertíků, co provedl Bůh lidstvu, je, že vidíš, jak budeš vypadat. Viděls moji matku? Má zadek jak stodola.“

„Zato nemá jedinou vrásku.“

„Protože má obličej jako meloun. Jdu k našim dneska.“ Návštěva u rodičů ji vždycky přivedla do špatné a sebekritické nálady.

„Dobře se tam najíš.“

„Ale ne dřív, než zajdeme na hřbitov a vzdáme úctu drahému Stevenovi.“ Přitiskla si dlaň na čelo a silou si je promnula. „Představ si to. Můj bratr je mrtvý, já žiju a nemůžu ho vystát. Co jsem to za člověka? Jsem hrozná, tak je to.“

„Hele, jestli si chceš takhle se sebou popovídat o samotě, můžu odejít a vrátit se později.“

Kysele se na něho usmála. „Promiň. Však víš, jak já nesnáším tyhle poutě k Stevenovu hrobu. Máti vzlyká. Táta mlčí jak náhrobní kámen. Když odcházíme, podívá se na mě a já vím, co si myslí. Myslí si, že když už musel přijít o jedno ze svých dětí, proč to musel být Steven.“

„Tohle si nemyslí.“

„Že ne? Proč potom ve mně vzbuzuje pocit, že jsem ho totálně zklamala?“

„Prostě neví, jak dát najevo, že je na tebe moc pyšný. Má tě rád.“ Tohle jí Duncan říkal vždycky, ale věděl, že mu nevěří. Nebyl si jist, že tomu věří sám.

DeeDeein bratr se zabil při autonehodě týden před dokončením střední školy. O několik let mladší DeeDee na sebe vzala úkol zaplnit bratrovo místo. Nebo se o to aspoň pokusila. Dvacet let po té tragédii pro něho rodiče stále truchlili a ona se stále snažila jim tu ztrátu vynahradit a získat si lásku, kterou zahrnuli svého mrtvého potomka, svého světlovlasého chlapečka.

Její otec byl voják z povolání. Proto hned po škole se DeeDee dala k námořní pěchotě. Měla výtečný služební záznam, ale na jejího otce to dojem nějak neudělalo. Když odsloužila, k čemu se zavázala, nezůstala v armádě, ale nastoupila u policie. V rekordním čase se vypracovala do hodnosti detektiva.

Měla pro policejní práci přirozené vlohy a dělala ji velice dobře. Duncan si však často říkal, jestli si to povolání nevybrala, aby se ještě jednou pokusila rodičům ukázat, že je schopná dělat těžkou práci stejně dobře nebo ještě lépe než kterýkoliv muž. Stejně dobře nebo lépe než by ji dělal Steven.

Její cílevědomost a snaha dosáhnout co nejlepších výsledků byly obdivuhodné. Snaha být co nejlepší z ní sice dělala dobrou policistku, ale zároveň i nespokojeného člověka. Nikdy nebyla se svým výkonem spokojená a neustále usilovala o to, aby byla lepší. Pracovala tolik, že ze svého života vyloučila všechno ostatní. Měla jen pár přátel a do společnosti skoro nechodila. Opovrhovala jakoukoliv představou, že by navázala milostný vztah, říkala, že by to nestálo za tu námahu, kterou to vyžaduje, aby to fungovalo, a kdyby to nějakým zázrakem přece jenom šlo, nedalo by se to sloučit s její prací.

Duncan ji mnohokrát upozorňoval, jak je její život nevyvážený, a naléhal, aby mu dala nějakou rovnováhu. Ale s obsesí se dalo těžko bojovat. Jakmile člověku něco takhle vlezlo pod kůži, řídilo to jeho život, ovládalo jeho rozhodnutí a nakonec to mohlo vést ke katastrofě.

U té poslední myšlenky se zarazil.

O čí obsesi přemýšlel? O DeeDeeiné, nebo o svojí? Byl nebezpečně blízko toho, aby se mu Savich stal obsesí. A teď Elise Lairdová.

„Duncane?“

DeeDee ho vytrhla ze znepokojivého přemítání. „Cože?“

„Říkala jsem, promluvme si o poměru Elise Lairdové s Colemanem Greerem.“

No bezva.

„O té žhavé lásce,“ citovala slova z písničky.

„Nevěděl jsem, že jsi takový sportovní fanda.“

„Hmm.“

„Baseball hrál dobře.“

„Dobře? Byl skvělý. Po tři sezony hrál za Braves.“

„To všecko vím. Vsadím se, že líp než ty,“ dodal a nešlo mu do hlavy, proč je najednou tak naštvaný na celý svět a zvláště na DeeDee. Že by proto, že mluvila ve spojitosti s Colemanem Greerem, a tím i Elise, o žhavé lásce?

„Co si o jejich poměru myslíš?“ chtěla vědět DeeDee.

Potřeboval získat čas, a tak dal známem číšnici, aby mu dolila. Neodpověděl jí, dokud jim neodnesli talíře a nezačal popíjet čerstvou kávu.

„Nebylo potvrzeno, že měli poměr.“ Už když to říkal, věděl, že DeeDee nejspíš vyletí. A taky že ano.

„Ale prosím tě. Dej pokoj. Ženská se potají schází s Colemanem Greerem a ty si nemyslíš, že neprováděli nepravosti? Co jiného by dělali?“

Nedokázal připadnout na jinou přijatelnou možnost.

„Dovol, abych ti řekla, co si myslím.“

„Vůbec jsem nepochyboval, že mi to povíš.“

„Myslím, že je tady velká pravděpodobnost, že paní Lairdová lhala, když tvrdila, že o Meyerovi Napolim v životě neslyšela. Ne, nech mě domluvit,“ zarazila ho, když viděla, že jí chce skočit do řeči. „Nevědomost sehrála jak kvůli nám, tak kvůli manželovi. Myslím, že nějak zjistila, že ji Napoli sleduje. Spočítala si, že ho musel najmout její manžel. A postavila se Napolimu.“

„Ty se překonáváš, DeeDee. Děláš závěry, aniž je máš čím podložit. Nula, nula, nic.“

„Vyslechni mě.“

Pokrčil rameny a naznačil jí, ať pokračuje.

„Setká se s Napolim, který je, jak víme, pěkná krysa. Zaplatí mu víc než její manžel. A on se vrátí k jejímu manželovi s prázdnýma rukama… Co se ti nezdá?“ zeptala se, když viděla, že Duncan vrtí hlavou.

„Laird mi říkal, že mu Napoli přinesl o tom poměru důkazy, ale on nechtěl nic slyšet a ani se na ně nepodíval. To už jsi zapomněla?“

Chvíli to zpracovávala a pak řekla: „No dobrá, možná šel Napoli za ní. Později. Po tom, co ho soudce propustil ze svých služeb. Ukáže jí fotky, video, nějaký důkaz její nevěry. Říká jí, že její manžel sice už o ten materiál nemá zájem, ale jiní mít zájem budou. Možná média. Coleman Greer je někdo a tak dále. Vydírá ji. Tohle by se Napolimu docela podobalo.“

„To jo, ale jak do toho zapadá Gary Ray Trotter?“

„Dělal kurýra.“

„Zastřelila kurýra?“

„Tak nějak.“

Duncan se neměl k tomu, aby přiznal, že po rozhovoru se soudcem celý včerejšek se jeho úvahy ubíraly podobným směrem.

Cato Laird lhal v tom, že se nezná s Meyerem Napolim mimo soudní síň. Elise mohla lhát stejně nenucené a možná přesvědčivěji.

„Na tom, co říkáš, něco je,“ připustil. „Ale když už si takhle pohráváme s různými možnostmi…“

Zašklebila se na něho.

„Podívejme se na to i z jiné perspektivy. Řekněme, že Napoli vydíral soudce. Má něco na jeho ženu a jejího slavného milence. Soudce možná nechce znát obscénní detaily, ale veřejnost ano.“

„Aby se vyhnul odhalení, platí soudce Napolimu, aby si nechal rodinné tajemství pro sebe,“ dopověděla sama DeeDee.

„Přesně tak. Soudce to hraje na obě strany. Nepřeje si, aby špína na jeho manželku vyšla najevo, a nechce, aby jeho žena věděla, že má tu špínu v ruce.“ Zavřel oči, chtěl se lépe soustředit.

„Co dál?“ zeptala se DeeDee po chvilce.

U téhle verze moc nechybělo, aby uvěřil Elisiným obviněním, že ji chce soudce zabít. DeeDee to ovšem musel předložit velice opatrně. „Co když…“

„Co, co když?“ naléhala.

„Co když soudce Laird není tak odpouštějící a zapomnětlivý, jak chce, abych věřil? Co když ho to žere? Je to jako rakovina jeho manželství, jeho lásky k ženě, jeho sebevědomí a mužství?“

DeeDee svraštila čelo. „To by musel být moc dobrý herec. Vypadá to, že zbožňuje zem, po které ona chodí.“

„Říkám jenom – co když?“ namítl podrážděně.

„No tak jo, pokračuj.“

„V tu noc, kdy se střílelo, ji zadržel v posteli, nenechal ji, aby šla zapnout alarm.“

„Nevíme, že ji zadržel v posteli.“

On to věděl. Alespoň tak mu to Elise řekla. „Předpokládejme, že to tak bylo.“

„Počkat,“ řekla DeeDee a zvedla ruku jako dopravní strážník. „Říkáš…? Co to vlastně říkáš? Kam tím míříš? Chceš říct, že Trotter nebyl jenom Napoliho prostředník? Že tam byl za mnohem hanebnějším účelem?“

Pokrčil rameny, jako by chtěl říct, že možné by to přece bylo. „Měl pistoli, z které vystřelil.“

„Gary Ray Trotter? Chlápek na špinavou práci? Něco jako najatý zabiják, který měl zatlačit na soudce?“

„Nebo na paní Lairdovou.“

„Nerada mluvím nepěkně o mrtvém, ale Duncane, Gary Ray Trotter a najatý zabiják?“

„Myslíš, že ten nápad neobstojí?“

„Ani náhodou.“

Vlastně si myslel totéž. Čím víc o tom přemýšlel, tím nepravděpodobnější mu připadalo, že by člověk Lairdovy inteligence a finančních možností najal chronického břídila, jako byl Trotter, aby za něho odvedl vraždu. Elise Lairdová z něho udělala troubu a on jenom nevěděl proč. A měl na sebe vztek, že jí vůbec něco uvěřil.

Ale proč by si něco takového vymýšlela? Aby se zachránila před soudním stíháním, ty hňupe.

Proč by s tím chodila za ním? To je ještě hloupější. Měl na ni chuť a ona to věděla.

Ale připadala mu opravdu vyděšená, když řekl, že se může jejího muže zeptat, jaký by mohl mít důvod, aby chtěl vidět svoji ženu mrtvou. Byl tím důvodem její poměr s Colemanem Greerem?

„Doprčic.“

„Cože?“

„Nevím, co s tím. Převracím to ze všech stran, a pořád nemáme v ruce víc než smrtelné střílení, které nesedí. Je to…“

„Smrdí to.“

„Nenapadá mě lepší slovo, ale čím víc se tím zabýváme, tím méně –“

„To vypadá jako sebeobrana.“

„Ale nemáme nic, čím bychom sebeobranu vyvrátili.“

„Tak proč tomu věnujeme tolik času?“

„Nevím,“

„Ale jo, víš.“

Věděl, ale ještě nebyl ochotný DeeDee povědět, že mu Elise podstrčila vzkaz a přišla za ním domů, ani o jejích obviněních, že si její manžel najal Trottera, aby ji zabil.

„Ještě to neuzavíráme, protože nám to nedovoluje naše intuice. Oba víme, že jsme něco přehlédli,“ řekla. „A to něco by mohlo znamenat rozdíl mezi ženou, která se brání lupiči, jenž vnikl do jejího domova, a vraždou.“

„Významný rozdíl.“ Pozorovala číšnici, jak servíruje jinému hostu kousek kokosového dortu. „Jestli Elise Lairdová takhle jí, tak se zabiju.“

„Ty ji nemáš ráda, viď?“

„Nenávidím ji,“ řekla bez obalu. „Copak nestačí, že vypadá jako trojská Helena a žije luxusním životem v tom pitomým sídle? To už se nedá skousnout, že taky viděla Colemana Greera nahýho.“

„To není nenávist, ale žárlivost.“

„Předtím to byla žárlivost,“ řekla. „Když teď vím o ní a Colemanu Greerovi, tak je z toho nenávist.“

„Musíme se jí na to zeptat.“ Duncan se utvrzoval v tom, že jeho zájem o Elisin poměr s baseballovým hráčem je čistě pracovní. Mohlo by to být významné pro jejich vyšetřování. Potřeboval vidět, jak zareaguje, až padne Greerovo jméno. Ale jenom proto, že její reakce by mohla být výmluvná, a tudíž pro případ důležitá. Čestné.

„Stoprocentně souhlasím,“ řekla DeeDee. „Musíme se jí na to zeptat, aby věděla, že o tom víme.“ Přivřela oči, jako by byla ve střelnici a mířila na terč. „Zvláště chci vědět, jestli má na svědomí jeho sebevraždu.“

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

V pondělí krátce po poledni vtrhla DeeDee do Duncanovy kanceláře. „Právě jsem s ní telefonovala. Bude tady za pět minut“

„Tak rychle?“

„Tak rychle. Zastihla jsem ji na mobilu. Byla si něco vyřizovat, říkala, že jede rovnou sem.“

Po té víceméně pracovní snídani se rozhodli, že dopřejí sobě i Elise Lairdové volnou neděli. DeeDee šla k rodičům na oběd. Říkala tomu „kroutit si trest“.

Odpoledne si zašel do tělocvičny protáhnout tělo, včetně padesáti kliků a plávání, a zbytek dne strávil doma s technikem, který mu řekl, že v domě žádné odposlouchávací zařízení nemá. Ulevilo se mu jen nepatrně.

Savich mu tu ženskou neposlal, aby mu v domě nasadila štěnice, ale aby mu poslal vzkaz. Savich se mu může dostat na kůži, kdykoliv se mu zachce, a Duncan by pravděpodobně ani nepostřehl, že se to blíží.

Koukl se na televizi, vyluštil křížovku a zahrál si na klavír. Při těchhle kratochvílích nebylo zapotřebí, aby byl ozbrojený. Přesto měl pistoli u sebe. Spal s ní.

Myslel na Elise. Myslel na ni víc, než mu svědčilo.

Když dnes ráno dorazili s DeeDee do kanceláře, poradili se, jak budou následující rozhovor s Elise vést. Bude to ožehavé, vyptávat se jí na poměr s Colemanem Greerem, aniž prozradí, že se o něm dozvěděli přes jejího manžela. Duncan nechtěl soudce rozzuřit, pokud se tomu dokáže vyhnout

„Ptala se, o čem s ní chceme mluvit?“ otočil se na DeeDee.

„Řekla jsem jí, že jde o delikátní věc a že chceme chránit její soukromí, jak jen to půjde.“

„Hmm. A víc se nevyptávala?“

„Ne.“

„O soudci se nezmínila?“

„Jenom, že ho chce požádat, aby se k nám připojil.“

„Kruci.“

„Ale já jsem jí to vymluvila, naznačila jsem jí, že tohle bude chtít udržet v tajnosti.“

„Stáhne nás z kůže, jestli se o tom dozví.“

„Vsadím se, že ona mu to nepoví. Pokud se soudce Laird neplete, tak ona nemá tušení, že o její aférce ví. Proč by se mu k tomu přiznávala teď?“

„Mohlo by to být menší ze dvou zel. Může se přiznat k nevěře, jestli bude mít na krku obvinění.“

„Přiznala by, že se dopustila cizoložství, ale popřela by, že zavraždila Trottera.“

„To není těžká volba,“ podotkl. „Zvláště když manžel ti už odpustil.“

„Manžílek rovněž zná různé právnické kličky,“ podotkla DeeDee. „Zná nejlepší obhájce a peníze nebudou hrát roli. Soudce jí může zachránit kůži.“

Ale udělá to? uvažoval Duncan. Jestli je pravda, že ji chce zabít, jak Elise tvrdí, tak ne.

„Podařilo by se nám toho hodně vyjasnit, kdybychom si mohli promluvit s Napolim,“ přerušila DeeDee jeho úvahy.

„Kong říká, že nemá žádnou stopu. Ani se jim nedaří najít jeho vůz. Nekoupil si letenku ani lístek na autobus.“

„Co takhle pronájem člunu?“

Zavrtěl hlavou a vtom mu na stole zabzučel telefon.

„Třeba vzali Napoliho rovnou do nebe.“

„Zrovna jsem to chtěl říct.“ Vzal telefon a dozvěděl se, že právě přišla paní Lairdová a čeká ve vestibulu. Přikryl mluvítko. „Kde ji budeme vyslýchat? V místnosti pro výslechy?“

„Ať je to co nejpřátelštější,“ navrhla DeeDee. „Co přímo tady?“

Řekl službě u příjmu, že detektiv Bowenová přijde pro paní Lairdovou dolů. Zatímco byla DeeDee pryč, vmáčkl do stísněné kanceláře další židli a přistihl se, že si kontroluje, jestli mu nekouká košile z kalhot, a narovnává si vázanku. Co to je za blbost? řekl si hádavě. Nemá s ní rande, tohle bude výslech.

DeeDee švitořila jako straka, přátelsky klábosila o ničem, když vedla Elise přes prostor oddělující stoly detektivů. Naproti tomu Elise neřekla slovo, dokud nedošla k otevřeným dveřím jeho kanceláře. „Dobrý den, detektive Hatchere.“

„Děkuji, že jste přišla tak rychle.“

Nabídl jí židli. DeeDee obsadila druhou. Posadil se za psací stůl. „My –“

„Měla bych si zavolat právníka?“

„Jestli chcete,“ odpověděl.

Letmo pohlédla na DeeDee, pak stočila pohled znovu na něho. „Než začnete s otázkami, ráda bych se vás na něco zeptala.“

„No prosím.“

„Proč vyšetřujete střílení u nás doma, jako by to byla vražda?“

„Nevyšetřujeme to jako vraždu,“ řekla DeeDee.

Elise však neodtrhla pohled od něho. „Co víte, nebo co si myslíte, že víte? Co vám brání přijmout skutečnost, že jsem toho člověka zastřelila v sebeobraně?“

„Kdybyste se dotázala vrahů ve vězení, paní Lairdová, pravděpodobně by devadesát devět procent z nich prohlásilo, že zabíjeli v sebeobraně. Prostě nemůžeme dát na jejich slovo.“

„Zřejmě ani na moje.“

Tón jejího hlasu, který ztratil ostrost, naznačoval, že nemluví jen o sebeobraně. Nedal na její slovo ani v tom, že si Cato Laird přeje, aby byla po smrti.

„Ani na vaše,“ řekl.

Nadechla se, aby se uklidnila. „Proč jste mě požádali, abych sem dnes přišla?“

„A co ten právník?“ připomněla DeeDee.

„Nejdřív mi řekněte, o čem to bude.“

„O Colemanu Greerovi.“

Úplně ji to vyvedlo z konceptu. Hlasitě vydechla: „Cože?“

„Znala jste Colemana Greera, slavného hráče za Atlanta Braves?“

Střelila pohledem po Duncanovi, pak přikývla, „Znala jsem ho dobře. Byli jsme přátelé.“

„Přátelé?“

„Ano.“

Dlouhou chvíli nikdo neřekl slovo. Duncan s DeeDee čekali, jestli to rozvede, ale vypadala v šoku. Nakonec pohlédla na Duncana. „Co je s Colemanem?“

„Byl to úžasný atlet,“ řekla DeeDee, než stačil Duncan odpovědět.

„Byl velmi talentovaný.“

„Byla jste jeho fanynka?“

„Spíš přítelkyně. Nijak zvlášť sport nesleduji.“

„Jak jste se vy dva poznali?“

„Vyrostli jsme spolu.“ Když viděla, jak jsou překvapení, navázala: „Na nižší střední. Na střední. Pocházeli jsme ze stejného městečka ve střední Georgii.“

„Byli jste na střední škole milenci?“

„Ne, detektive Bowenová. Přátelé.“

„Udržovali jste to přátelství i po střední škole?“

„Bylo to těžké. Coleman dostal baseballové stipendium. Po vysoké začal hrát třetí ligu. Ale to všechno určitě víte,“ řekla k Duncanovi.

„Znám jeho baseballovou kariéru, nevím nic o jeho osobních vztazích. A právě to se chceme dozvědět. O vztahu, který mezi vámi dvěma byl.“

„Proč? Co to má za význam?“

„To se právě snažíme zjistit.“

„Není co zjišťovat,“ řekla. „Jak jste vůbec přišli na to, že jsme byli s Colemanem přátelé?“

„Máme své cesty.“

Byla to tak nejapná odpověď, že Duncan vrhl na DeeDee stejně posměšný pohled jako Elise. „Ztratila jste s ním kontakt, když byl na vysoké a potom ve třetí lize?“ zeptal se.

„Baseball pohlcoval všechen jeho čas. Posílali jsme si přání k narozeninám a k Vánocům. Kromě toho jsme se nijak nestýkali.“

„Kdy jste ho viděla naposledy?“

Odvrátila pohled a tiše řekla: „Pár dní předtím, než zemřel.“

„Než se zabil,“ řekla DeeDee neurvale.

Elise s hlavou sklopenou přikývla.

„Naznačil nějak, že se chystá sáhnout si na život?“

Zvedla hlavu a zamračila se na DeeDee. „Kdyby ano, nemyslíte, že bych něco udělala, abych mu v tom zabránila?“

„Nevím. Udělala byste to?“

Drsná otázka ji naprosto omráčila. Dlouze se na DeeDee zadívala, pak se otočila k Duncanovi. „Tomu nerozumím. Proč se mě vyptáváte na Colemana?“

„Je to pro vás bolestné?“

„Samozřejmě.“

„Proč?“

„Byl to můj přítel.“

„A milenec.“

„Cože?“

„Mám to zopakovat?“

„Ne, ale jste na omylu. Nebyli jsme milenci. Byli jsme přátelé.“ DeeDee si nevěřícně odfrkla, ale Elise to ignorovala. Soustředila se na Duncana. „Myslela jsem, že budeme mluvit o Trotterovi. Co s tím má společného Coleman? S čímkoliv tady z toho?“

„Kdy jste s ním znovu navázala kontakt? Kromě těch pohlednic a tak.“

„Zavolal a pozval mě, abych ho v Atlantě navštívila.“

„Byl váš manžel do toho pozvání zahrnut?“

„Ne, bylo to, hned jak začal Coleman hrát za Braves. To jsem Catona ještě ani neznala. Později, to už jsem byla vdaná, jsem Colemana pozvala k nám na večeři. Cato je velký fanda Braves, tak byl celý nadšený, že se s Colemanem známe.“

„Byli si navzájem sympatičtí?“

„Velice.“

„Stýkali se nějak, kromě té jedné večeře?“

„Coleman nám zařídil, že jsme měli místa v boxu, když jednou hrál na domácí půdě. Potom jsme s ním byli na večeři. Setkali se jenom při těchto dvou příležitostech, pokud se nemýlím.“

Duncan se zvedl ze židle a posadil se na roh stolu, aby měl výhodu výšky a mohl na ni shlížet „Víte moc dobře, že se znovu nesetkali, protože by to bylo dost choulostivé, aby váš manžel a váš milenec –“

„Coleman nebyl můj milenec.“

„Nikdy jste se s ním nesetkala sama, bez manžela?“

Zaváhala. „To jsem neřekla.“

„Takže jste se s ním o samotě setkávala.“

„Občas.“

„Často?“

„Coleman měl program –“

„Často?“

Poddala se jeho nátlaku a přikývla. „Když nám to časové možností dovolily.“

„Kde jste se setkávali?“

„Obvykle tady v Savannah.“

„Kde v Savannah?“

„Na různých místech.“

„V restauracích? Barech?“

„Coleman se snažil vyhýbat veřejným místům. Fanoušci by ho nenechali na pokoji.“

„Takže jste se setkávali na místech, která vám poskytovala soukromí?“

„Ano.“

„Jako třeba v hotelových pokojích?“

Zaváhala, pak přikývla.

„Co si váš manžel o těch schůzkách v hotelových pokojích myslel?“

Neodpověděla.

„Nevěděl o nich, že je to tak?“ pokračoval Duncan. „Nesdělila jste mu to, když jste se chystala na schůzku v hotelovém pokoji s populární, pohlednou sportovní hvězdou, jako byl Coleman Greer, viďte? Protože by se mu to ani trochu nelíbilo.“

Vyskočila ze židle. „Tohle nemusím poslouchat.“

Duncan jí položil ruku na rameno. „Můžete to poslouchat tady a teď sama, nebo později za přítomnosti právníka a vašeho manžela.“

Cítil, jak se mu teplo jejího těla přelévá do ruky. Dýchala rychle a mělce, rozčileně. „S Colemanem jsme byli přátelé. Nic víc.“

„Kteří se potají setkávali v hotelových pokojích.“

„Proč mi nevěříte?“

„Protože nic z toho, co jste mi řekla, není věrohodné.“ Zabořil se jí pohledem do očí. „Nic.“

„Řekla jsem vám pravdu.“

„O vás a Colemanu Greerovi?“

„O všem.“

„Jak dlouho tahle důvěrná setkání trvala? Hodinu? Dvě? Déle?“

„Různě.“

„Odhadem. Nemusí to být přesně.“

„Hodinu dvě. Obvykle déle ne.“

„Podle toho, na jak dlouho jste se mohla vytratit.“

Pomalu vydechla. „V tom máte pravdu. Cato o těch návštěvách u Colemana nevěděl.“

„Ach.“

„Ale nebylo to tak, jak si myslíte. Nešlo o poměr.“

„Hotelové pokoje se využívají ke dvěma věcem. Jedna z nich je, že se v nich spí. Podle mě jste se tam s Colemanem Greerem nesetkávala, abyste spali.“

„Povídali jsme si.“

„Povídali jste si.“

„Ano.“

„Tak je to?“

„Ano!“

„Oblečení?“

„Ano!“

„To ode mě vážně čekáte, že uvěřím –“

„Je to pravda!“

„– že jste byla v hotelovém pokoji s mužem –“

„S přítelem.“

„A nesouložili jste?“

Prudce se nadechla. Vypadalo to, že chce něco říct, ale rozmyslela si to. Stiskla rty.

Duncan se domýšlivě zašklebil. „Však jsem si to myslel.“

Uvědomil si, že jí po celou dobu svírá rameno, až když setřásla jeho ruku. „Zatýkáte mě, detektive Hatchere?“

„Ještě ne.“

Popadla kabelku a vyřítila se z místnosti.

Po jejím náhlém odchodu se udělalo v malé místnosti prázdno. Duncan si s pohledem upřeným na dveře, kterými odešla, prohrábl vlasy a vychrlil vodopád nadávek. Až teprve potom si uvědomil, že tam DeeDee pořád ještě sedí a pozoruje ho. Mezi obočím jí naskočily dvě kolmé vrásky.

Nadzvedl ramena. „Co je?“

„Co tohle všechno znamenalo?“

„Co jako?“

„To…“ Máchla rukou před sebe, jako by vytvářela spojení mezi sebou a nějakým neviditelným bodem v prostoru. „To, co je mezi vámi dvěma.“

„Co je podle tebe mezi námi dvěma?“

„Napětí. Něco. Nevím. Ať to bylo, co bylo, přímo to mezi vámi jiskřilo.“

„Něco si vymýšlíš. To s tebou udělal hovor o nahém Colemanu Greerovi.“

„Jestli dovolíš, abys kvůli té ženské ztratil soudnost, tak jsi trouba.“

Chytil se toho. „V čem jsem ztratil soudnost, to mi teda řekni.“

„Nechals ji odtud odejít.“

„Nemáme nic, čím bychom odůvodnili její zadržení, DeeDee,“ namítl snad až příliš hlasitě. „Bůh ví, že jsem ji zadržet chtěl, ale jak bych mohl bez důkazů?“

Než odešla, vypálila poslední salvu. „Zadržet? Tak se tomu teď říká?“

Zbytek odpoledne strávila DeeDee za svým psacím stolem a vyřizovala papíry k jinému případu. Duncan rovněž seděl u svého psacího stolu, myslel na Elise a lámal si hlavu, jestli je prvotřídní lhářka, nebo mluví pravdu. Zdánlivě ovšem líčil na Saviche.

Zavolal svému známému na Úřadu pro drogy a prevenci zločinu. „Nedává o sobě vědět,“ řekl Duncan. „To mě znervózňuje.“

Od agenta z Úřadu se dozvěděl, že dostali tip od informátora a vrhli se na jeden Savichův kamion. Našli jenom strojní zařízení a řádné dodavatelské faktury, které odpovídaly nákladu až po správná výrobní čísla.

To Duncana nepřekvapilo. Savich by nepoužil firemní náklaďáky k přepravě drog po mezistátní silnici 95. Zatímco rozebírali a prohledávali kamion, rodinné vozy a nenápadné sedany, naložené po střechu, si to hnaly na lukrativní trhy podél východního pobřeží.

„Mně se taky nepodařilo dostat ho za Freddyho Morrise,“ utěšil agenta, aby si nepovedenou akci tolik nebral.

„Pořád nemáš nic v ruce?“

„Vůbec nic,“ přiznal Duncan. „Lucille Jonesová zmizela a státní zástupce případ znovu neotevře, pokud nebude mít v ruce něco solidního, jako třeba nůž, kterým Savich vyřízl Freddymu jazyk. Nejlépe, aby z něho pořád ještě kapala krev.“

„Což se nestane.“

„Člověk může snít“

Duncan měl stejný pocit marnosti jako federální agent.

Měl podezření, že Savich dostává informace přímo z policejního oddělení, a to nejspíš od informátorů, které si tam platí. Anebo možná taky ne. Savich měl neomylná čidla, která mu během jeho kriminální kariéry dobře sloužila. Třeba zradu Freddyho Morrise jen vycítil a neponechal nic náhodě, rychle zasáhl a odstranil ho.

Duncan už byl připravený ukončit to neproduktivní pondělí a jít brzy domů. Cestou se zastavil u DeeDeeina stolu. „Co ti říká tvoje tušení?“

Nezvedla hlavu. „Ohledně čeho?“

„O Lairdových. Ukončíme to? Byla to sebeobrana. Případ je uzavřen.“

„Opravdu to chceš udělat?“

„Kdybychom mohli mluvit s Napolim –“

„To ale nemůžeme.“

„Je to, jako když mě někde svrbí a nemůžu si to poškrábat. Celý ten spolek Napoli-Trotter-Laird.“

„Bylo by užitečné vědět, co Napoli na paní Lairdovou měl. Jak dalece to bylo kompromitující.“

Na chvíli se zadíval z okna, potom rozhodným tónem řekl: „Budeme na tom pracovat dál. Dáme tomu ještě pár dní. Možná se Napoli vynoří.“

Se zářivým úsměvem na něho pohlédla. „Uvidíme se zítra.“

Nicméně mu ani ne za hodinu zavolala na mobil. „Co děláš?“

„Nakupuju potraviny.“

„Potraviny? Vždyť nevaříš.“

„Zatím mám toaletní papír a pivo.“

„Jasně, to jsou nezbytnosti.“

Ulevilo se mu, že jsou zase kamarádi. „Copak je?“ zeptal se.

„Máme se dostavit v osm k Lairdovým.“

„Dnes večer?“

„Jo.“

„Kvůli čemu?“

„Myslím, že na večeři to nebude.“

„Sejdeme se tam.“

Půl minuty před osmou se sešli na cestičce vedoucí k hlavnímu vchodu majestátní rezidence.

„Máš představu, co se děje?“

„Jenom říkal, ať jsme tady v osm, a jsme tady.“

„Proč volal tobě?“

„Byla jsem jediná, kdo byl ještě v práci.“ Stiskla domovní zvonek a uvnitř domu se rozezněla zvonkohra. „Pravděpodobně bychom neměli počítat s tím, že získáme plné doznání.“

„K čemu?“

„K čemukoliv.“

Otevřela jim paní Berryová a změřila si je, jako by smrděli po splašcích. „Čekají na vás.“

Doprovodila je až k oblouku, kterým se vcházelo do obývacího pokoje. Cato Laird stál zády ke krbu a zátiší s králíkem mezi čerstvou zeleninou. Elise seděla na pohovce. Oba se tvářili vážně, ale hlas měl celkem srdečný, když jim děkoval, že přišli, a vyzval je, aby se posadili. Žádné občerstvení jim při této návštěvě nenabídli.

Soudce se posadil vedle manželky na pohovku. Vzal ji za ruku a konejšivě jí ji pohladil. „Elise mi řekla o dnešním výslechu u vás. Nejdřív jsem chtěl zavolat Billu Gerardovi a udělat kravál. Vmanévrovali jste ji do velice obtížné situace.“

Duncan s DeeDee zůstali prozíravě zticha.

„Ale po zralé úvaze jsem změnil názor a stížnost nepodám. Za tenhle kousek zasloužíte pokárat, ale nechci, aby byla Elise vystavena ještě dalšímu stresu.

A vlastně mám větší zlost na sebe než na vás. Je to moje vina, že musela ten nepříjemný výslech podstoupit.“ Letmo na ni pohlédl a znovu se obrátil k nim. „Tak jsem se jí přiznal, že jsem najal Meyera Napoliho, aby ji sledoval.“

Duncan sjel pohledem na Elise. Měřila si ho s neskrývanou záští.

„Cítil jsem,“ pokračoval soudce, „že by Elise měla vědět všechno, co bylo řečeno při našem rozhovoru v šatně, detektive Hatchere. Nejsem pyšný na to, že jsem vám a detektivu Bowenové lhal, když jsem řekl, že jsem s Napolim osobně neměl nikdy nic do činění. Velice lituji, že jsem si s ním vůbec něco začal, zvláště když to skončilo zastřelením Trottera, bez ohledu na to, jak nepřímé spojení to bylo.“

„Přesně to jsme si mysleli, když jsme dnes hovořili s vaší paní,“ řekla DeeDee. „Že Trotterovo vloupání nějak souvisí s Napolim.“

„Jednal jsem s ním jen velmi krátce,“ řekl soudce. „Pořád se držím teorie, že Trotter jednal na vlastní pěst a že jakákoliv spojitost s Napolim byla náhodná. Když se ale na to podívám z hlediska vyšetřovatele, musím připustit, že si to žádá další prošetření, zvláště jestli měl Napoli důkaz o poměru mezi Colemanem Greerem a mojí ženou.

Takže jsem měl pocit,“ pokračoval, „že bychom měli pročistit vzduch. Doufám, že když se vysvětlí pár důležitých věcí, budeme moci tento politováníhodný incident hodit jednou provždy za hlavu. Když teď mezi mnou a Elise nejsou žádná tajemství, budeme k vám naprosto upřímní. Tak do toho.“

DeeDee šla rovnou k věci. „Paní Lairdová, opravdu má Napoli důkaz, že jste udržovala poměr s Colemanem Greerem?“

„Žádný takový důkaz neexistuje. Neudržovala jsem s ním poměr.“

Soudce postřehl, jak skepticky se DeeDee tváří, a řekl: „Uvěříte jí, poté co vám vysvětlí povahu jejich vztahu.“

„Řekla nám, že byli přátelé,“ podotkla DeeDee.

„Řekla jsem vám, že jsme byli blízcí přátelé. A hluboce mě uráží, aby se z našeho přátelství dělalo něco ošklivého.“ Vrhla na Duncana vražedný pohled. „Trápí mě, že o něm vůbec musím mluvit, ale protože mi nedáváte na vybranou…“ Odmlčela se a zhluboka se nadechla. „Na střední škole jsme spolu byli párkrát na schůzce, ale bylo to platonické, nikdy sexuální ani romantické. Byli jsme kamarádi, důvěrní přátelé.“

„Když jste si byli tak blízcí, jak to, že jste nevěděla, že uvažuje o sebevraždě?“ zeptala se DeeDee.

„Věděla jsem, že je Coleman v depresi, ale neuvědomila jsem si, jak je to vážné. Kéž by tomu bylo jinak.“

„Byl ve vrcholné formě,“ řekl Duncan. „Kvůli čemu trpěl depresí?“

„Měl zlomené srdce.“

To prosté konstatování je zaskočilo. „To byste nám měla vysvětlit, paní Lairdová,“ vybídl ji.

„Colemana opouštěla jeho láska.“

„Ale to jste nebyla vy.“

„Ne,“ řekla pevně. „Já to nebyla.“

„Takže po celou tu dobu, kdy jste se spolu potají scházeli, jste –“

„Mohl se u mě vyplakat.“

„Tělesný vztah mezi vámi nebyl?“

„Kolikrát vám to musím opakovat, detektive Hatchere?“

„Pořád ti nevěří, miláčku,“ vložil se do toho soudce. „Neuvěří ti, dokud jim neřekneš to, co jsi řekla mně.“

Dlouze a odměřeně se na Duncana podívala, jako by po něm chtěla, aby to, co mu řekne, vzal na vědomí. „Coleman neměl sexuální vztah se mnou ani s žádnou jinou ženou. Jeho láska byl Tony Esteban. Jeho spoluhráč.“

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

Přestože se Atlanta nacházela tak hluboko ve vnitrozemí, bylo tam stejně dusno jako v Savannah. Když vyšel Duncan z letiště, aby si zastavil taxi, vedro z něho vysálo dech. Taxikář byl přátelský a hovorný a temperamentně vykládal, když se svižně proplétal proudy vozidel cestou k Buckhead, kde Tony Esteban vlastnil luxusní byt na střeše.

Duncan se probudil brzy, s vědomím, že cestuje do Atlanty. Nikomu o tom neřekl, ani DeeDee ne, ta by chtěla jet s ním. Usoudil, že poklad týmu Braves Puerto Rican nebude mít dvakrát chuť probírat svůj sexuální život s policajty, ale jeden mu bude nahánět menší strach než dva.

Kromě toho byl rád, že si může odpočinout od DeeDee. Potom co včera večer odešli od Lairdových, odjeli každý svým vozem do jedné restaurace. Tam si dal Duncan pozdní večeři a DeeDee do sebe lila dietní kolu a neustále kritizovala Elise a její lži.

„Nemůžu uvěřit, že měla tu drzost tvrdit, že Coleman Greer byl gay! To jí jako máme spolknout? No jestli!“

„Neslučuje se to s tradicí, ale neznamená to –“

„Coleman Greer nebyl gay!“

Nechtěla poslouchat žádné námitky a nadávala na Duncana i na soudce, že tomu vůbec přikládají váhu. „Utáhne manžela na vařený nudli. Uvěří tomu, protože uvěřit chce. Ta je pěkně prohnaná. Řekla mu tu jedinou lež, která mu mohla zachránit tvář. Vysekala se z toho a spasila jeho uraženou pýchu. To chce talent. Je to herečka, že jsme takovou druhou neviděli.“

Když se mu podařilo dostat se ke slovu, řekl: „I kdyby to, co tvrdí o Greerovi, nebylo pravda, pořád ještě se nedopustila ničeho jiného než cizoložství. Nejsme o nic blíž nějakým důkazům, že zhasla Trottera z nějakého jiného důvodu než v sebeobraně.“

„Pořád je to nejasné, Duncane.“

Ano, bylo to nejasné. Nejasné natolik, že podnikl krátký let do Atlanty a sám si to zaplatil. Zkusí, jestli by mu to později neproplatili. I kdyby to dopadlo tak, že by si tu cestu financoval sám, cena letenky se vyplatí, aby se dobral pravdy. Je Elise Lairdová lhářka, která každým manipuluje? Pokud ano, bude vyšetřování pokračovat. Pokud ne, je její vlastní život v ohrožení.

Ať tak nebo tak, musel to vědět.

Taxikář zajel vozem do vjezdu věžáku a hned poznamenal, jak je to tam luxusní. Duncan souhlasil. Zaplatil taxikáři a vešel do mramorového vestibulu. Tam ho objal chlazený vzduch, vůně lilií a tichá hudba. Recepci obsluhoval uniformovaný správce. „Dobré ráno, pane. Čím mohu posloužit?“

„Dobré ráno. Přišel jsem za panem Anthonym Estebanem.“ Sáhl pro průkaz a dal si záležet aby muž zahlédl pod sportovním sakem jeho pouzdro se zbraní.

Správce si odkašlal. „Pan Esteban vás očekává?“

Duncan se na něho zeširoka usmál. „Nechtěl jsem pokazit překvapení.“

„Musím mu dát vědět.“

„V pořádku. Není naspěch.“

V rozporu se svými zlehčujícími slovy se naklonil přes dlouhý stůl a se zájmem sledoval, jak správce zvedl sluchátko k uchu a stiskl knoflík, který ho spojil se střešním bytem. „Pane Estebane, nerad vás ruším, ale je tady nějaký džentlmen a chce vás navštívit. Pan… ehm…“

„Detektiv seržant Duncan Hatcher, Metropolitní policejní oddělení Savannah-Chatham.“ Městské a okresní oddělení se oficiálně před rokem spojila. Duncan zřídkakdy používal celý název. Zaprvé to znělo idiotsky. Zadruhé to bylo moc dlouhé. Než byste se představili nějakému darebákovi, mohli byste skončit bradou vzhůru. Vlastně se takhle se vším všudy představoval, jen když chtěl udělat dojem.

Správce zopakoval všechno, co mu řekl, chvíli poslouchal a pak řekl baseballovému hráči, aby počkal u telefonu. „Chce vědět kvůli čemu.“

„Kvůli Elise Lairdové a incidentu, k němuž došlo v jejím domě minulý týden.“

Správce zopakoval, co Duncan řekl, do sluchátka. Po krátké odmlce tlumočil. „Pan Esteban vzkazuje, že žádnou Elise Lairdovou nezná.“

„Je to přítelkyně Colemana Greera.“

Správce sešpulil ústa do malého O, načež vyřídil vzkaz Estebanovi. „Samozřejmě, pane Estebane.“ Zavěsil. „Jeďte rovnou nahoru. Výtah je za touto zdí.“

„Děkuji.“

Výtah byl tak rychlý, že Duncanovi cestou nahoru zalehlo v uších. Otevřel dveře do rozlehlé chodby. Tony Esteban na něho čekal přede dveřmi svého bytu. Byl o takových patnáct centimetrů menší než Duncan, pevně stavěný, a v pažích měl sílu, že dokázal zmáčknout baseballový míč, až na něm popraskaly stehy. Měl na sobě jenom cvičební šortky a kus zlata zavěšený na tlustém zlatém řetězu kolem krku.

„Hatcher?“

„Je mi potěšením, pane Estebane.“

„Říkejte mi Tony,“ pravil a napřáhl ruku. „Pojďte dál.“ Mluvil jen s nepatrným španělským přízvukem.

„Příslovečný skleněný dům,“ poznamenal Duncan, když vešel do bytu a rozhlédl se. Okna od podlahy ke stropu umožňovala téměř celkový výhled na město.

„Líbí se vám? Stál pořádnej balík.“

„Však také pořádný balík vyděláváte.“

Věnoval mu pověstný zářivý úsměv, pro který si ho fanoušci a média tolik oblíBill. „Dáte si něco k pití?“ Zavedl Duncana přes rozlehlý, střídmě zařízený obytný prostor k baru. Stiskl skrytý knoflík, jím se otevřela dvířka opatřená zrcadly za barovým pultem a objevila se nabídka pití. „Vyberte si, na co máte chuť. Skotskou, bourbon, mléčný koktejl? Mám všechno.“

„Co takhle sklenici ledové vody?“

Vypadal zklamaně, ale řekl „dobrá“. Duncan očekával, že vejde za barový pult, ale místo toho zahulákal: „Jenny!“

Za pár vteřin se dostavila Jenny. Měla sto osmdesát centimetrů, z čehož většinu tvořily štíhlé, opálené nohy. Její vlasy měly barvu zapadajícího slunce, ňadra měla obrovská a byla nádherná. Měla na sobě minisukni, sandály na vysokém podpatku a miniaturní tričko s volnými zády, které neponechávalo žádný prostor představivosti. „Jenny, tohle je pan Hatcher.“

„Zdravím, pane Hatchere.“

Duncan našel hlas. „Jak se vede, Jenny?“

„Bezva. Děláte do baseballu?“

„Ale ne.“

„Je to polda ze Savannah a má žízeň. Připrav mu ledovou vodu. A mně udělej proteinový koktejl.“

„Rybíz a jogurt?“

„Jo, něco zdravého.“

Zašla za barový pult, aby splnila, co si přál. Esteban pokynul Duncanovi k nízké bílé kožené pohovce. Podobných kousků tam porůznu stálo několik. Stolky byly z tepaného kovu a skla.

Jen co se usadili, zeptal se Esteban: „Fandíte baseballu?“

„Ano.“

„Braves?“

„Ovšem.“

„Fajn.“ Rozzářil se. „Hrál jste někdy?“

„Trochu. Většinou fotbal.“

„Profesionálně?“

Duncan se usmál a zavrtěl hlavou. „Nejvíc na vysoké.“

Vyplnili čas, po který jim Jenny připravovala pití, hovorem o sportu a o tom, jakou měli Braves zatím sezonu. „Ukaž mu prsten, zlato,“ vyzval ji Esteban, když jim naservírovala pití. Natáhla levou ruku k Duncanovi. Ten diamant pochválil, jak se od něho zřejmě čekalo.

„Skoro deset karátů,“ pochlubil se mu Esteban, i když se ho nikdo neptal.

„Panejo.“ Usmál se na Jenny. „To je zásnubní?“

„Požádal mě o ruku v horkovzdušném balonu, víte?“ zaculila se.

„Ve městě Napa,“ dodal Esteban. „V tom vinařském kraji.“

„To zní romanticky.“

„Taky to bylo,“ řekla Jenny.

„Stanovili jste datum svatby?“

„O víkendu během Díkůvzdání. V sezoně to být nemůže.“

„To je pravda.“

„Svatba, svatba, svatba, o ničem jiném nemluví. Květiny. Šaty. Koktejly z garnátů. Všechny ty nesmysly. Teď běž, zlato.“

„Ráda jsem vás poznala, pane Hatchere. Mějte se.“

„Vy taky.“

Esteban ji láskyplně plácl po zadku a ona se nesla pryč a její podpatky na mramorové podlaze cvakaly. Zmizela dvoukřídlovými dveřmi a Esteban řekl: „Je to kus, co?“

„Je úžasná.“

„Jsem do ní blázen. Viděl jste někdy takový tělo?“

„Nevzpomínám si.“

„Nahoře to má trochu vylepšený. Zaplatil jsem to. Chtěla je mít větší a já si řekl, a co by ne? Čím větší, tím lepší, že jo?“

„Moje řeč.“ Ironie druhému muži, který byl příliš sebestředný, než aby vnímal něco jiného než zvuk vlastního hlasu, unikla.

„Je sladká. Peníze jí protékají mezi prsty, jako by to byla voda, ale dělá ji to šťastnou. A ona zas dělá šťastného mě. Řeknu vám – a to nepřeháním.“ Naklonil se blíž. „Ta když ho kouří, tak vám div nevycucne bulvy.“

„Nepovídejte!“

„A to ještě není všecko.“ Lokl si koktejlu a mrkl na náramkové hodinky. „Za hodinu mám trénink. V čem vám můžu pomoct?“

„Vyšetřuji jedno osudné střílení.“

„Někdo při něm umřel?“

„Správně. Došlo k tomu minulý čtvrtek v noci v domě soudce Lairda a jeho ženy Elise.“

„Jo, vzpomínám si na Elise, když jste mi teď připomněl, kdo to je. Je mrtvá?“

„Ne.“ Duncan ho seznámil s fakty. Pokoušel se vyhnout dalším slovům. „Smrtící výstřel Elise vypálila zřejmě v sebeobraně. Jenom si potřebuji vyjasnit pár věcí.“

„Co třeba?“

„Vyrozuměl jsem, že měla blízký osobní vztah ke Colemanu Greerovi.“

Lítostivě svraštil obličej. „Říkali jsme mu král Cole. Udělat takovou blbost Víte, prý byl pár dní po smrti, než se u něho doma někdo zastavil, aby ho zkontroloval. Prý to bylo hrozný.“

Ustřelil si vršek hlavy a to teda není nic pěkného.

„Co víte o jeho vztahu s Elise?“

„Znali se dlouho. Občas si to rozdali. Když nebyl zrovna nikdo po ruce.“

„Je mi to jasné.“

„Takovíhle to byli přátelé.“

Duncan se napil ledové vody a snažil se tvářit a mluvit lhostejně. „Kdy jste ji poznal?“

„Přivedl ji na večírek našeho týmu krátce nato, co podepsal s Braves smlouvu. Všichni jsme z ní byli paf, protože to byla taková kost a Cole se o ní nikdy slovem nezmínil. Ale on byl taková tichá voda. Na večírky si moc nepotrpěl.“

„A vy si na ně potrpíte?“

Zasmál se. „Dělám, co můžu.“

„Budete s tím mít v manželství konec?“

Esteban nakrčil obočí. „Co oči nevidí, srdce nebolí. Víte, co tím chci říct.“

„Jasně.“

Esteban natáhl ruku sevřenou v pěst. Duncan mu do ní udeřil pěstí na stvrzení mužské dohody o mlčenlivosti. „Takže král Cole přivede Elise na večírek Braves a ona je k nakousnutí.“

„Jo.“

„Co dál?“

„Dál nic.“ Esteban sáhl po koktejlu a srkl si. „To je všecko.“

„Vážně?“

„Už jsem ji nikdy neviděl, a jak jsem říkal, Cole o těchhle věcech nemluvil. Takže to bude asi tak všecko, co vám můžu říct.“

Duncan se opřel o tvrdé kožené opěradlo pohovky a položil si kotník na koleno druhé nohy. „Víte, co mi Elise řekla? Prý jste vy a Coleman Greer spolu spali, vy jste se s ním rozešel, a proto si strčil hlavně brokovnice do úst a zmáčkl spoušť.“

Estebanovi poklesla čelist Předklonil se a zase se opřel. Otevřel ústa, jako by chtěl něco říct ale nenacházel slov. Nakonec zavrtěl hlavou a řekl: „Ta mrcha! Ta všivá, prolhaná mrcha!“

„Není to pravda?“

„Doprdele, jasně že to není pravda!“ Vystřelil ze svého místa, začal přecházet po mramorové podlaze a přitom rychlou španělštinou nadával.

„Proč by něco takového říkala?“ zeptal se Duncan.

Esteban se na něho osopil: „Proč? Tak já vám řeknu proč. Chcete to vědět?“

„Proč tedy?“

„Okay. Bylo to takhle. Jak jsem mluvil o tom večírku…“

„Na tom, co tam byla, a nic.“

„Nechtěl jsem, abyste si o mně myslel, že jsem blbec. Takovej ten, co –“

„Co se stalo na tom večírku, Tony?“

„Cole se ožral. Úplně odpadl. Ta holka, ta Elise po mně vyjela. Říkala si o to, člověče. Říkala, jasný?“

„Okay.“

„Nedá mi pokoj. Znervózňuje mě.“

„Znervózňuje?“

„Jo, nechtěl jsem, aby se na mě můj nový spoluhráč kvůli té holce naštval, ale říkala, že mezi ní a Colem je to jinak. Říkala, že jsou kamarádi a že by chtěl, aby si to na večírku pěkně užila. Tohle vykládala po celou dobu, co mi strkala ruku do kalhot. Tak jsem jí dal, co chtěla. Párkrát. Vypadá skvěle, tak proč ne, že jo?“

Duncan souhlasně zamručel.

Esteban se znovu posadil. „Teda, byla dobrá, člověče. Nebyl bych proti, ještě si s ní užít, ale ráno si začne psát telefonní čísla a kdy prej jí zavolám a tak.

Potom mi každý den volá, ptá se, kdy se uvidíme, proč jsem nevolal, jestli se mi nelíbila a co si to dovoluju, využít ji a pak se na ni vykašlat“

Najednou se zarazil. „Viděl jste film Osudová přitažlivost? Tak taková byla. Ta holka. Ta bláznivá mrcha z pekla. Čekal jsem, že jednou přijdu domů a zjistím, že se mi v kuchyni na kamnech vaří něco hnusnýho.“

„Viděl jste se s ní ještě někdy?“

Zavrtěl hlavou. „Nemůžu něco takovýho potřebovat, člověče. Asi to vzdala. Nakonec přestala volat“

„Co na to říkal Coleman?“

„Nevěděl o tom. Aspoň já mu to neřekl. Jestli ona jo, to nevím.“ Znechuceně se zamračil. „Já věděl, že nemá všech pět pohromadě, ale že si vymyslí, že jsem gay, to mě ne napadlo, když vyhrožovala, že si to ještě vypiju, když jsem se na ni vykašlal. Já že jsem gay? Kristepane!“ Vesele se zasmál. „Je to legrační, jen si to představte.“

„Za Tonym Estebanem jsi jel na vlastní pěst?“

„Ano,“

Jen co Duncan vkročil na policejní stanici, předvolali ho k Billu Gerardovi. Kapitán Gerard byl dobrý policista, měl za sebou téměř čtyřicet let u policie. Byl to spravedlivý nadřízený, který sledoval všechny případy, jež vyšetřovali, a když se na něho obrátili, tak poradil. Důvěřoval ovšem detektivům, kteří mu podléhali, že jsou schopni pracovat, aniž je vodí za ručičku.

Když to ovšem bylo nutné, dokázal každého náležitě seřvat. Duncan se připravil, že to pěkně schytá.

„Volali z vedení Braves,“ řekl Gerard a založil si pihovaté ruce za hlavou porostlou řídnoucími zrzavými vlasy. „Zuřili, že tvůj rozhovor s Estebanem nešel přes ně.“

„Chtěl jsem ho zastihnout nepřipraveného.“

„Což se ti zřejmě podařilo, protože jen co jsi vytáhl paty, rozleželo se mu to v hlavě a rozběhl se za vedením svého týmu. Postěžoval si lidem pro styk s veřejností, že se ho nějaký polda ze Savannah vyptával na ženu, kterou sotva zná, zapletenou do střílení se smrtelnými následky. Měl nahnáno, že to média zvětří a nafouknou a že skončí jako hlavní článek časopisu The National Enquirer.

Lidé pro styk s veřejností znervózněli a zavolali policejnímu šéfovi Taylorovi a ten zas zavolal mně a chtěl vědět, co se děje.“ Odplivl si do kelímku a přes brýle na čtení na Duncana pohlédl. „To bych sám rád věděl, Dunku. Tak co se sakra děje?“

„Nejsem přesvědčený, že zastřelení Garyho Raye Trottera byla sebeobrana.“

„A kruci!“

Gerard rád lovil a rybařil, četl knihy o Občanské válce a rád se miloval se ženou, s kterou byl ženatý ode dne, kdy absolvoval střední školu. Těšil se, jak si bude těchto kratochvílí užívat v důchodu, do kterého měl jít za dva roky. Do té doby chtěl dobře dělat svoji práci, plnit požadavky, které na něho klade, ale vyhnout se nástrahám politických byrokratů, aby mohl z policejního oddělení odejít elegantně a bez nepřátel.

„Myslíš, že soudcova žena nebránila svůj život?“

„Myslím, že spíš bránila svůj způsob života.“

„Kruci!“ opakoval. „To Lairdovi nepůjde pod nos.“

„Uvědomuju si to, Bille. Věř mi, přemílal jsem si to v hlavě po celou cestu zpátky z Atlanty. Je soudce nejvyššího soudu. Předsedá trestním případům. To poslední, co může policejní oddělení potřebovat, je soudce zaujatý proti policistům, kteří přivádějí zločince před soud. Tím se policejní oddělení dostává do ošemetné situace. To si uvědomuju, ale je mojí povinností –“

Gerard zvedl ruku. „Žádný z mých detektivů se přede mnou nemusí obhajovat, Dunku. Důvěřuju ti. A ještě víc důvěřuju tvým instinktům.“

Tolik by mu nedůvěřoval, kdyby znal tajemství, která si nechával Duncan pro sebe, že porušil morální zásady. Elisin vzkaz. Setkání s ní v soukromí svého domu. Tak pevně by mu nedůvěřoval, kdyby věděl, jak usilovně musel Duncan zápasit s rozhodnutím ve vyšetřování proti ní pokračovat.

„Co ohledně ní říkal Esteban?“

„Je tady Kong?“

Gerard na něho udiveně pohlédl. „Nevím, proč?“

„Rád bych, aby u toho byl on a DeeDee. Takhle to nebudu muset vykládat víckrát.“

„Odskočím si. Ty je sem zatím zavolej.“

Sešli se znovu za pět minut. DeeDee se dostavila s plechovkou dietní koly pěkně namíchnutá, že jel Duncan do Atlanty bez ní a že jí ani o té cestě předem neřekl. Z jejího šklebení si nic nedělal. Však ji to přejde. A brzy, jestli se nemýlí. Po celou dobu podezírala Elise, že měla nějaký postranní důvod k tomu střílení, a on se chystal jeden jí předhodit

Chlupatý, zpocený Kong byl jako obvykle milý a příjemný. „Co je?“ zeptal se Gerarda.

Kapitán ukázal na Duncana. „Teď to má tady na povel on.“

Duncan začal často citovaným Estebanovým výrokem: „Nejdřív ze všeho rovnou upozorňuju: Až vyrostu, chci se stát profesionálním hráčem baseballu.“ Vylíčení Estebanova střešního bytu je mělo dostat do dobré nálady, uvolnit je a získat mu jejich pozornost, až se dostane k podrobnostem.

„Uprostřed místnosti stála taková červená kovová skulptura. Vypadala jako mučicí nástroj nebo jako labuť. A úplně jako ve filmu stiskne knoflík, odsunou se dvířka s kouřovými zrcadly a objeví se bar zásobený vším myslitelným pitím.“

Když se dostal k Jenny, soustředěně ho poslouchali. „Parádní nohy. Prsa až semhle.“ Přidržel si obě ruce kus od hrudi. „Přiléhavé tričko se jí nadouvalo a bylo vidět všecko, a to mluvím –“

„Je nám to jasný, Duncane,“ přetrhla mu řeč DeeDee. „Měla je velký. Co říkal Esteban?“

Pohledem mužům slíbil, že jim později popíše Jennyinu hruď podrobněji, a pak jim převyprávěl rozhovor s Estebanem.

Když domluvil, požádal ho Gerard, aby pár věcí blíže vyjasnil. „To paní Lairdová ti řekla, že Coleman Greer byl gay?“

„Včera večer u nich doma,“ odpověděl Duncan. „S DeeDee nás tam zavolali. Paní Lairdové se nechtělo narušit mýtus o –“

„Není to žádný mýtus,“ vložila se do toho DeeDee.

„– jaký že je Coleman Greer chlap, ale řekla nám, že po jejich středoškolském přátelství, které bylo platonické –“

„Zlatý voči,“ zamumlala DeeDee.

„– se jí přiznal s tím, co neřekl živé duši. Přitahovali ho muži.“

„‚Bůh je mi svědkem‘.“ DeeDee si přitiskla ruku na srdce. „Přísahala jako Scarlett O’Harová.“

„Páni, tomu nemůžu uvěřit,“ řekl Kong. „Moji kluci z toho budou úplně zničení. Teda, ne že by na tom bylo něco špatného. Žij a nech žít, to říkám já. Ale… člověk by byl radši, aby jeho baseballoví hrdinové byli normální.“ Rozhlédl se, jako by se jich tázal na názor. „Vy ne?“

„Podle Estebana Coleman Greer normální byl.“

„Opravuju, Bille,“ řekl Duncan. „Podle Estebana je Esteban normální. Za Colemana Greera mluvit nemohl a neví to s absolutní jistotou, ale Esteban vážně pochybuje, že byl gay. Ale o sobě ví, že není žádný teplouš.“

„Což dělá do verze Elise Lairdové pořádnou díru,“ navázala DeeDee. „Určitě si tu lež vymyslela, protože to bylo to jediné, čeho se její manžel mohl chytit oběma rukama. Během všech těch schůzek si to nerozdávala se svým baseballovým hráčem, kdepak. Utěšovala ho, že mu jeho homosexuální avantýra nevyšla.“ Pohrdavě popotáhla. „K popukání. Soukromý detektiv, kterého si najme manžel, aby tě sledoval, ti přijde na zálety. Potřebuješ se z toho vylhat, a fofrem! Voil?! Tvůj milenec není tvůj milenec. Dokonce ani nemá holky rád.“

„Soukromý očko?“ řekl Kong. „To je ten můj pohřešovaný, že jo? Ten soukromý detektiv byl Napoli?“

„Je po něm nějaká stopa?“ zeptal se Duncan.

„Nic. Ani vlas z jeho umaštěné hlavy.“

„Soudce si najal Napoliho?“ zeptal se Gérard a bylo na něm znát zděšení.

„Tvrdil, že se zoufale potřeboval dozvědět, jestli má jeho žena s někým poměr, nebo jestli si to vymýšlí,“ objasnil Duncan. „Přiznal se nám, že Napoli něco vyšťoural, ale že na poslední chvíli si to rozmyslel a nechtěl vědět, co to je.“

„A Kong našel jméno Gary Ray Trotter v papírech na stole Meyera Napoliho.“

„Je to pravda, Bille,“ řekl Duncan.

„Teď je mi jasné, kam tím míříte,“ řekl kapitán.

„Napoli měl důkaz o nevěře paní Lairdové. Soudce dostal strach a nakonec nechtěl pravdu vědět, odmítl ji. Napoliho ale popadla chamtivost a šel s těmi důkazy za paní Lairdovou. Vydíral ji. Ať už chtěla chránit sebe nebo Colemana Greera, nebo oba, souhlasila s jednorázovým výpalným. Trotter dělal prostředníka.“ Odmlčel se a pak dodal: „Je to všecko spekulace, ale sedí to.“

Chvilku mlčky zvažovali Duncanovo shrnutí. Kong promluvil jako první. „Jak ale mohla vědět, že tam Trotter vleze právě v tu určitou noc?“

„Mohlo to být dopředu domluvené.“ Duncan jim pověděl o její nespavosti, o zvyku chodit si dolů pro mléko. „Trotter se možná právě chystal zanechat tam to zboží, jak mu nařídili –“

„Ale ona ho dřív odpráskla,“ dopověděla DeeDee. „Možná vystřelil v sebeobraně on, ne ona.“

„Možná.“ Duncan se zamyšleně zatahal za ret. „Ale jestli se to zběhlo takhle, kde je potom to zboží? Za předpokladu, že s sebou přinesl obálku, co s ní udělala?“

„V té pracovně je spousta skrýší,“ řekla DeeDee. „Mohla ji zastrčit mezi dvě právnické knihy, než soudce přišel dolů. Nebo do zásuvky příborníku. To mohlo vypadat celkem neškodně. Později se pro to vrátila.“

„Asi jo.“

„Jestli se Trotter dostavil se slíbeným zbožím, proč by ho zastřelila?“ zeptal se Kong.

„Aby nenechala nic náhodě. Je to chladnokrevná ženská,“ podotkla DeeDee.

„Divné,“ řekl Duncan. „Tony Esteban ji popsal jako horkokrevné děvče.“

„Asi přijde na to, z jakého hlediska se na to díváš.“

„Asi jo,“ odtušil Duncan stejně jedovatým tónem jako DeeDee.

„Klíčem ke všemu je Napoli,“ řekl Gerard. „Jestli poslal Trottera k Lairdovým a paní Lairdová ho čekala, máme na krku případ úkladné vraždy.“

„Nebo,“ opáčil Duncan, „to bylo vloupání, které se zvrtlo, a sebeobrana, jak tvrdila.“ Nebo to bylo ještě jinak, pomyslel si. Při tom vloupání měla zemřít Elise, ne Trotter. Ale měl na to jenom její slovo a po rozhovoru s Estebanem mu její tvrzení připadalo ještě méně pravděpodobné než předtím.

„Co balistické zkoušky těch dvou zbraní?“ zeptal se Gerard.

„Dnes odpoledne jsem dostala hlášení. Obě jsou čisté jako sklo. Soudce si tu svoji koupil před sedmi lety.“

„Dávno předtím, než Elise poznal,“ podotkl Duncan.

„Trotterova nefigurovala v žádném zločinu,“ řekla DeeDee. „Tady jsme ve slepé uličce.“

„Je nutné Napoliho najít,“ obrátil se Bill Gerard na Konga.

„Všichni poldové ve sboru mají oči i uši otevřené. Momentálně to vypadá, že se někam zašil.“

Pak se kapitán otočil na Duncana. „Jaký bude tvůj další krok?“

Chvíli o tom popřemýšlel. „Asi zajdu znovu za paní Lairdovou a řeknu jí, že Esteban kategoricky popřel, že by byl milencem Colemana Greera. Uvidíme, co na to řekne.“

„Řekne, že lže,“ neodpustila si DeeDee.

Gerard si odplivl do kelímku. „Nějak se mračíš, Dunku. Co ti leží v hlavě? Něco mi říká, že nejsi přesvědčený.“

Zvedl se, přistoupil k oknu a zamyšleně se zadíval ven. Povoz s turisty, tažený koněm. Průvodce upozorňoval na architektonické zvláštnosti domu, v němž policie sídlila, a seznamoval je s jeho historií.

„Přesvědčený?“ opakoval Duncan. „To je to slovo, Bille. Přemýšlel jsem totiž, že se mě Esteban možná snažil přesvědčit, že je heterosexuál. Ta jeho barbie-snoubenka se zásnubním prstenem větším a těžším než kotva. Ta její obrovská prsa, za která zaplatil. Na všechno jako by se koukal přes ptáka.“

„Cos říkal?“

Otočil se zpátky do místnosti a usmál se na Konga. „Měls tam být. Jde o to, že chtěl, abych v nejmenším nezapochyboval, že je velkej kanec. Chlap, který si potrpí na ženské.“

„Takový je odjakživa,“ podotkl Gerard. „Viděls ho někdy, že by se nenaparoval?“

„Je nafoukaný až běda,“ podotkl Kong.

„Jo, naparování a vychloubání může patřit k jeho povaze.“ Duncan se vrátil ke své židli, ale neposadil se. Opřel se pažemi o její opěradlo. „Ale řekněme, čistě teoreticky, že Esteban a Greer byli milenci. Kdo je jedinou osobou na světě, jež by o tom mohla vědět a vyzradit to?“

Odpověď dodal Gerard. „Colemanova dlouholetá kamarádka a důvěrnice Elise Lairdová.“

„Správně. Když mě správce v budově, kde Esteban bydlí, ohlásil, řekl jsem, že jsem si s ním přišel promluvit o přítelkyni Colemana Greera Elise Lairdové. Možná zpanikařil. Možná si pomyslel, že je po ftákách a jeho homosexualita se provalí. Takže všechno, co řekl a udělal, bylo vypočítané jako protimluv k tomu, co mi třeba ona řekla o jeho vztahu se spoluhráčem.“

„Nebo byla její lež odplata za to, že se na ni vykašlal. Přesně jak řekl,“ namítla DeeDee.

„Je chorobně samolibý. Celá ta historka, jak za ním přišla, by mohla být lež.“

Pohrdavě si odfrkla. „Ty zkrátka nechceš, aby měla na krku vraždu.“

„A ty chceš, aby ano,“ odsekl.

„Ne,“ řekla zvolna. „Ale jenom fakt, že má pěknou tvářičku a postavu, neznamená, že je nevinná.“

„Ani to neznamená, že není.“

„Proč na ni nezatlačíš tak jako na jiné podezřelé?“

„Až dodnes podezřelá nebyla.“

„Jenom proto, že si to nechceš myslet,“ vyjela na něho vztekle.

„Hej!“ přerušil Bill Gerard jejich zlostnou hádku. „Co je to s vámi dvěma?“

„Pokaždé, když vidí Elise Lairdovou, je Duncan celý pryč.“

„Ty mě pěkně štveš, DeeDee.“ Promluvil tiše a rty se mu sotva pohnuly. „Jmenuj mi jednu věc, kterou jsem snad neudělal.“ Beze slova na něho upřeně hleděla. „Jmenuj mi jednu věc, kterou jsem snad neudělal,“ zopakoval zuřivě.

Vrhla pohled na Gerarda a odevzdaně si povzdechla. „Nic neopomněl. Provedl důkladné vyšetřování.“

„Děkuju,“ řekl Duncan toporně. „Byl jsem opatrný? Víc než normálně? Tak to máš teda pravdu, protože se chystáme na manželku soudce nejvyššího soudu. Protože jestli v tomhle šlápneme vedle, budou se po nás vozit a pak skončíme na dlažbě.“

Rozhostilo se dlouhé, napjaté ticho. „Ouvej,“ prolomil je Kong.

Všichni se uvolnili a zasmáli. Duncan však nebyl ještě připravený DeeDee odpustit a díval se na ni bez úsměvu.

„Problém se redukuje na následující, Dunku,“ řekl Gerard. „Jeden z nich to na tebe hraje. Buď paní Lairdová, nebo Tony Esteban. Který z nich to podle tebe je?“

Tu otázku si položil snad tisíckrát od chvíle, kdy odešel z Estebanova střešního bytu. Uvěřit tomu nadutému hráči baseballu, nebo ženě, která minulý týden zabila člověka?

Tiše řekl: „Elise Lairdová.“ Vrhl pohled na DeeDee, ale oslovil kapitána. „Na tom střílení totiž příliš mnoho věcí nesedí, Bille. Mám z toho divný pocit Zítra bychom ji sem měli předvolat, posadit ji do místnosti pro výslechy se soudním zapisovatelem, aby to bylo oficiální. Pořádně si ji podáme a uvidíme, jestli z ní něco vytřeseme.“

Gerard přikývl, ale tvářil se nešťastně. „To bude řevu. Večer upozorním Taylora, protože zítra se do něho soudce Laird určitě pustí.“ Nikdo mu to nevymlouval. „Dej jim vědět Kongu, jakmile se něco o Napolim dozvíš.“

„Provedu.“

Spokojeně se tvářila jenom DeeDee. Zvedla se, odhodila prázdnou plechovku od koly do koše a řekla Duncanovi: „Budu u svého stolu, jestli si budeš chtít projít plán na zítřek“

„Dobře.“

Cestou z místnosti šťouchl Kong do Duncana a tlumeně prohodil: „Ještě bych se rád dověděl, jak je to s tím koukáním přes ptáka.“

Duncan zůstal sám s Gerardem, který si začal kravatou čistit brýle na čtení. „Je to pravda, to co říkala DeeDee? Jsi z té ženské celý pryč?“

„Musel bych být eunuch, abych si jí nevšiml, Bille. A ty taky.“

„Viděl jsem ji. Chápu tě. Musím to vědět. Dokážeš se obrnit a být objektivní?“

„Je vdaná.“

„Na to jsem se neptal, Dunku.“

„Figuruje v policejním vyšetřování.“

„Ani na to jsem se neptal.“

„Nemáme žádné solidní důkazy, abychom ji mohli obvinit z vraždy. Zatím. Ale na základě mého doporučení pokračujeme ve vyšetřování, a pokud potřebné důkazy objevíme, dosáhnu obžaloby.“

Gerard si nasadil brýle a sáhl po hromádce papírů na stole. „Víc jsem slyšet nepotřeboval.“

KAPITOLA PATNÁCTÁ

„Elise?“

Prudce se otočila a uvědomovala si, že se tváří provinile. A že se opravdu provinila. „Catone!“ zasmála se zadýchaně. Stál v otevřených dveřích s nákupní taškou. „Vyděsils mě. Kdys přišel domů?“

„Právě teď. Co to děláš?“ Když vešel do pracovny, tvářil se zvědavě a mírně podezíravě. „Z téhle místnosti mi pořád naskakuje husí kůže.“

„Tak proč sem chodíš?“

„Byla jsem zkontrolovat tu opravu.“

Ukázala na zeď, kde byla vyspravená díra po kulce z Trotterovy pistole. Předchozího dne policisté sundali pásku a řekli jim, že mohou místnost zase používat. Cato všechno zařídil a řemeslníci už čekali, aby uvedli jeho pracovnu do původního dokonalého stavu.

Zakrvácený koberec srolovali a odnesli, podle jeho pokynů se měl zničit Nechtěl jej zpátky. Celou místnost uklízeči vydezinfikovali.

„Nebyla jsem moc spokojená, jak to řemeslníci opravili, a věděla jsem, že ani ty nebudeš,“ řekla Elise. „Hledala jsem teď u tebe ve stole vizitku zedníka. Chtěla jsem mu hned zítra zavolat“

„Jeho vizitku má paní Berryová.“

„Ach tak.“

„Požádám ji, aby ho znovu zavolala.“

„To bys, myslím, měl. Určitě si přeješ, aby ta práce byla udělaná dobře. Vím, jak máš tuhle místnost rád.“

„Je milé, že se staráš.“ Usmál se. „Dáš si se mnou skleničku před večeří?“

„To bych ráda.“ Obešla psací stůl a pohlédla na nákupní tašku. „Co je to?“

„Dárek.“

„Hmm.“ Vnořila ruku do růžového hedvábného papíru, který z tašky vykukoval.

„To může počkat.“ Odložil tašku na podlahu, zajel jí rukama kolem pasu a pokusil se ji políbit, ale odtáhla se. „Chtěla jsem se trošku upravit, než přijdeš domů. Odpoledne jsem odpočívala, jak jsi mi navrhl, a opravdu se mi podařilo si zdřímnout Ještě jsem si ani nevyčistila zuby.“

„Mně to nevadí.“

„Ale mně ano. Půjdu nahoru a dám se do pořádku. Ty namíchej pití.“

„Mám lepší nápad. Namíchám pití a přinesu je nahoru.“

„To bude lepší.“ Vymanila se z jeho objetí a vykročila ke dveřím. „Tumáš, vezmi si s sebou tu tašku.“ Zvedl ji a podal jí ji.

„Můžu se podívat?“

Zasmál se. „Myslím, že by ses podívala, ať bych ti to dovolil nebo ne, takže klidně.“

Napodobila jeho bezstarostnost a při odchodu i místnosti přes rameno zavolala: „Vodku s tonikem bych prosila. Se spoustou citronu a ledu.“

Vyběhla po schodech a vešla rovnou do jejich ložnice. Jen co za sebou zavřela dveře, opřela se o ně a pracně oddechovala. Srdce jí divoce bušilo. Třásla se po celém těle. Moc nechybělo a přistihl ji.

Poté, co se jí Cato přiznal, že najal soukromého detektiva, byl něžný a milující a často se jí ptal, jestli mu odpustila, že jí nedůvěřoval. Ujistila ho, že mu odpustila. Chovala se k němu vřele a láskyplně. Navenek bylo všechno v nejlepším pořádku.

Vyčistila si zuby a rychle se převlékla do nového oblečení, které našla v hedvábném papíru v tašce. Právě na sebe stříkala vůni, když vešel se dvěma skleničkami. Pohlédl na ni a pochvalně přikývl.

„Rozdíl stál za to čekání.“

„Děkuji.“

„Sedí ti to dobře?“

„Perfektně.“ Přidržela si nabíranou sukni a zatočila se.

„Není to nic exkluzivního, ale uviděl jsem to a zalíbilo se mi to,“ řekl.

„Taky se mi to líbí. Moc. Děkuji.“

Sundal si sako od obleku a vázanku. Dva vrchní knoflíčky u košile už měl rozepnuté. Významně na ni pohlédl a zavřel dveře ložnice. Pohlédla na náramkové hodinky. „Paní Berryová čeká s večeří.“

„Řekl jsem jí, ať ji udržuje teplou, takže nemusíme nijak spěchat“

Přešel pokoj a podal jí skleničku. Cinkl o ni svojí sklenicí whisky. „Na to, abychom zapomněli na to střílení a jeho nepříjemnou dohru.“

„Na to si připiju.“

Oba si lokli, pak ji přitáhl k posteli, sedl si na její okraj a vedl ji tak, aby zůstala stát mezi jeho roztaženýma nohama. Postavil svoji sklenku na noční stolek a položil jí ruce na pas. „Nevím, jestli dokážu počkat, než dopiješ.“

Dala si pár doušků, pak postavila svoji sklenici na noční stolek vedle jeho.

Zlehka jí jezdil rukama po hrudníku. „Ještě se na mě zlobíš, Elise?“

„Kvůli tomu soukromému detektivovi? Ne. Pořád ti to opakuju. Co jiného sis mohl myslet? Všechno ukazovalo na to, že něco s někým mám. Udělala jsem hloupost, že jsem ti nepověděla, jak to s Colemanem je.“

„I kdybys to udělala, nesouhlasil bych, aby ses s ním scházela v hotelových pokojích.“

„Touhu bych v něm neroznítila,“ zasmála se zlehka. „Zkoušela jsem to, když jsme chodili na střední. Byla to katastrofa. Takhle o mě nestál.“

„Potom tedy nebyl jenom gáy. Musel být taky mrtvý.“

Zazvonil telefon. Pohlédl na něj, ale uviděl, že světlo od kuchyňské přípojky svítí, což naznačovalo, že ho paní Berryová vzala. Objal ji rukou kolem krku a přitáhl si její hlavu ke své. Přes intercom paní Berryová řekla: „Pane soudce, omlouvám se, že vyrušuji. Detektiv Hatcher trvá na tom, že s vámi musí mluvit“

Cato se na vteřinku zadíval Elise do očí, pak od ní odtáhl ruce a zvedl sluchátko. Stiskl červeně blikající knoflík na telefonním panelu. „Detektiv Hatcher?“

Elise sáhla po své sklenici a uviděla, že se jí třese ruka. Zadoufala, že si toho Cato nevšiml.

„Aha,“ řekl. Rozhovor trval jen pár vteřin. „Upravím si podle toho program. Budeme tam.“ Pomalu zavěsil, dál hleděl na telefon a neříkal nic.

Nedokázala ovládnout rozčilení. „Co chtěl? Říkal jsi, že tam budeme. Kde?“

„Na policejní stanici. Zítra dopoledne v deset“

„Proč?“

To už na ni pohlédl. „Máme problém, Elise. Nebo spíš policie má problém.“

„S čím?“

„S tvým vztahem ke Colemanovi Greerovi. Neuvěřili ti.“

Duncan pomalu projížděl ulicí a kontroloval si čísla domů, až našel adresu, kterou hledal. Zajel k chodníku a zastavil před tím domem. Byla to nebezpečná čtvrť s vysokou kriminalitou, které se mohlo docela dobře říkat slum. Na všech domech v ulici byly znát desítky let, kdy se na nich nic neopravovalo, ale tenhle byl zvlášť zanedbaný.

Tma si možná zahrávala s jeho viděním, ale tato prkenná stavba mu připadala o dost horší než okolní domy. Na dvorku nic nerostlo, jenom virginský dub, který byl celý obrostlý španělským mechem. Samotný strom vypadal dosucha vysátý.

Vypnul motor a vyndal služební zbraň z pouzdra. S pistolí bezpečně v ruce vystoupil z vozu a obezřetně se rozhlédl. Ulice se zdála pustá. Nebo spíš opuštěná. V několika domech v bloku se svítilo, ale ve většině byla tma a zřejmě byly opuštěné. Těch pár pouličních lamp, které nebyly rozbité, poskytovalo sporé světlo, jež jenom ještě víc prohlubovalo stíny.

Chodník byl hrbolatý. V širokých puklinách rostl plevel. Beton se mu pod botami drolil v prach, když kráčel ke kraji zahrady a obhlížel dům. Byla v něm naprostá tma.

Zvažoval, nakolik je moudré se tam ochomýtat. Přinejmenším sem neměl chodit sám. Dobře to věděl. Bylo to lehkomyslné, hloupé a do jisté míry vypočítavé.

„Jde o Saviche. Přijďte sám.“

Tuhle větu a adresu namluvil do jeho mobilu zastřený ženský hlas. Když si hovor zkontroloval, uviděl, že přišel v půl jedenácté a sedm minut večer. Místo údajů tam stálo „Skryté číslo“.

Krucinál!

Okamžitě si vzpomněl na ženu, kterou mu Savich poslal minulou sobotní noc. Využívá ji znovu? Zachoval by se Savich tak nehorázně? Nevypadalo to na něco, co by ten chlap udělal, ale u Saviche se nedalo nic s jistotou předvídat, v deseti případech by se člověk devětkrát spletl.

Opatrně se pustil po cestičce k verandě domu. Ohlížel se, ale na ulici žádný pohyb ani zvuk nepostřehl. Když přešel po verandě ke dveřím, prkna pod jeho váhou zavrzala.

Uvědomil si, že mu kyne vyhlídka, že kráčí přímo do pasti, která zpečetí jeho osud. Představoval si, že Savich na něho zaútočí ze zálohy. Mýlil se? Rozhodl se Savich pro střetnutí tváří v tvář?

Nebo mu možná v domě přichystal Savich další odporné překvapení. Snad mrtvolu Lucille Jonesové. Po prostitutce, která uspokojovala Saviche bezprostředně po vraždě Freddyho Morrise, stále ještě nebylo ani vidu ani slechu, policie ji tedy nemohla vyslechnout. Třeba ji Savich nadobro umlčel a nechal její tělo tady, aby je Duncan našel.

Rovněž Gordie Ballew mu šlehl myslí. Domákl se Savich, že se snažili Gordieho přimět, aby ho práskl? Gordie byl naštěstí v bezpečí za mřížemi okresního vězení.

Ať už měl tenhle starý dům pro něho přichystáno cokoliv, nastal okamžik pravdy. Duncan odsunul zrezivělé dveře proti hmyzu, které visely na jednom pantu, a sevřel kliku. Proklouzávala mu v dlani. Musel se do dveří nasáklých vlhkostí opřít ramenem, aby je otevřel, pak překročil práh a vešel. Uvnitř bylo vedro k zalknutí a páchlo to tam plesnivinou jako ve starých, prázdných domech. S úlevou zaznamenal, že tam není cítit žádné hnijící maso.

Soustředěně naslouchal, jestli něco nezaslechne, a dopřál si chvilku, aby se zorientoval. Byl to tradiční jižanský dům, postavený v dobách, kdy se ještě nepoužívala klimatizace a bylo zapotřebí, aby vzduch protahoval celým domem a za letních veder se ochlazoval. Kdysi, možná před sto lety, to byl krásný dům.

Před ním se táhla chodba se schodištěm na konci, z níž se vcházelo do místností po obou stranách. Kradl se kupředu a obezřele nahlédl do první místnosti napravo. Byla prázdná. Táflování a několik generací vybledlých, trhajících se tapet. Díra ve stropě, kde kdysi visel lustr. Pravděpodobně to bývala jídelna.

Přešel chodbu k pokoji naproti. Jiná tapeta, ale rovněž roztrhaná. Na oknech průsvitné potrhané záclony, které se zdály křehké jako pavoučí sítě. Místnost byla zařízená, ale jen střídmě.

Uprostřed pokoje stála Elise Lairdová.

Srdce mu podivně poskočilo, ale zvedl zbraň a zamířil na ni.

„Přišel jste.“ Její hlas, to byl sotva slyšitelný šepot. Stejný šepotavý hlas zanechal vzkaz v jeho mobilu. Blesklo mu hlavou, jak to, že jej nerozpoznal.

Nebo rozpoznal?

Věděl, navzdory zmínce o Savichovi, kdo přesně na něho bude v tomhle tmavém a opuštěném domě čekat? Odmítl si přiznat, že to byl její hlas, protože kdyby to udělal, nemohl by sem s čistým svědomím přijít? Savich mu poskytl ospravedlnění, aby sem šel. Ona ne.

„Co to ksakru znamená?“ zeptal se rozhněvaně.

„Použila jsem jméno toho kriminálníka, abych vás sem dostala.“

„Jak jste věděla, že to zabere?“

„Cato mi řekl, co jste spolu měli.“

Dlouhou chvíli si ji soustředěně měřil, pak sklonil zbraň. Nechal však náboj v komoře a nevrátil pistoli do pouzdra. Přesunul se tak, aby byl zády ke zdi, a ne k otevřeným dveřím.

Vycítila jeho ostražitost a řekla: „Nikdo jiný tady není, pokud si myslíte právě tohle. Potřebovala jsem se s vámi sejít mezi čtyřma očima.“

„Komu tady ten dům Booa Radleye patří?“

Poprvé ji viděl s rozpuštěnými vlasy, jinak je mívala stažené. Otíraly se jí o ramena, když pohnula hlavou. „Patří jednomu příteli.“

„Váš přítel by měl uvažovat o renovaci.“

„Je na dlouho pryč. Dovolil mi, abych to tady používala, kdybych potřebovala, za to, že mu občas vyvětrám.“

Duncan přikývl, jako by se tím všechno vysvětlovalo, i když ve skutečnosti se tím nevysvětlovalo vůbec nic. Vyvolávalo to další otázky, ale ty budou muset počkat. Už tak měli dost o čem hovořit

„Tak jo, chytil jsem se na návnadu a máte mě tady. Co chcete?“

„Nejde o to, co chci, Duncane, ale o to, co potřebuji. Potřebuji vaši pomoc, jsem zoufalá.“

Když uslyšel z jejích úst svoje jméno, bylo to, jako by dostal ránu do žaludku. Zkoušel ten pocit ignorovat, ale nešlo to, a to ho rozzuřilo. „Počítám, že jste nějak šikovně pláchla manželovi.“

„Nemusela jsem. Váš telefon ho rozčílil. Odešel do country klubu.“ Viděla, jak ho to překvapilo, a tak mu to vysvětlila. „Hodně jeho kolegů, dokonce i okresní státní zástupce, hrají pokerový turnaj. Dnes v noci hráli. Cato věděl, že se rozkřikne, že mě bude policie zítra znovu vyslýchat.

Chtěl, aby to vypadalo, že mu to nedělá starosti. To mi neříkal, já jenom vím, jak uvažuje. V každém případě odešel. Počkala jsem, až paní Berryová odejde domů, a pak jsem vám zavolala.“

„A vylákala jste mě sem do tohohle domu. Proč?“

„Dal byste pryč tu zbraň?“

„Ne.“

„Ode mě se nemusíte ničeho bát.“ Udělala k němu pár kroků.

Ucítil závan parfému. Byla to jemná květinová vůně. Opojná vůně. Oblečená byla podobně, jako když se ukázala u něho doma. Sukně, sandály, tričko. Nic zdaleka tak krátkého ani provokativního, jako měla na sobě Estebanova snoubenka. Ale tričko takové, že si uvědomoval tvar jejích prsou. Nepříjemně si to uvědomoval.

„Já vím, kam těmito drobnými triky směřujete, paní Lairdová. Snažíte se mě svést ze stopy, odvrátit od vyšetřování, abych vás nezatkl za vraždu Garyho Raye Trottera.“

Tak. To neznělo špatně. On je vyšetřovatel, ona podezřelá. Takhle to je a takhle to musí zůstat, i když toužil se jí dotknout.

„Proč nevěříte, že jsem Trottera zastřelila v sebeobraně? Proč mi nevěříte ohledně Catona? A ohledné Colemana?“

Odmlčel se, aby tomu dodal váhu, a potom řekl: „Jsem rád, že jste o něm začala. Dnes jsem zaletěl do Atlanty za Tonym Estebanem.“

Podle její reakce poznal, jak ji to překvapilo. „Mluvil jste s ním?“

„Už jo. Pokecali jsme si jako kámoši.“

„Co říkal?“

„Nemá vás v lásce.“

„Ani já jeho.“

„Ve skutečnosti o vás řekl, že jste bláznivá mrcha, a ještě horší věci.“

„Vždyť mě ani nezná. Setkali jsme se jenom jednou, na večírku.“

„Kde se Coleman Greer namazal a odpadl a vy a jeho přítel Tony jste si udělali soukromou party ve dvou.“

„Cože?“

„Ušetřím vás trapných šťavnatých podrobností, které mi sdělil. Stačí, když řeknu, že vy jste byla ten, kdo k tomu dal popud. Vy a Esteban jste si ohromně užívali, zatímco váš milý, moula Coleman Greer, byl mimo hru.

Ovšem ráno jste se změnila v noční můru každého mužského. Začala jste se chovat vlezle a majetnicky. Neustále jste mu volala. Nedala jste mu pokoj, a když se ukázalo, že od vás nechtěl víc než si trochu užít, přísahala jste, že si to s ním jednoho krásného dne vyřídíte. Ten den nastal včera, kdy jste mně a kolegyni Bowenové řekla, že byl milencem Colemana Greera.“

Ohromeně na něho hleděla. „Vy tomu všemu věříte?“

„Věřím tomu víc než vaší verzi.“

Zašátrala za sebou po vycpávané područce pohovky, která patřila k těm několika málo kouskům zařízení, a posadila se na ni. Pár minut jen tak hleděla před sebe.

Nakonec upřela pohled na něho. „Lže,“ prohlásila prostě. Lže. „Ano, Coleman mě pozval na jejich večírek. To jsem vám říkala. A tam mě představil Tonymu Estebanovi. Coleman se opravdu ten večer opil, ale jenom proto, že Tony flirtoval se mnou. To už byl Coleman do něho blázen a Tony ho nechal při tom, že jeho zájem opětuje.“

Duncan skepticky mlčel.

„Tony Esteban je podvodník a lhář. Ani kdyby nebyl homosexuál nebo bisexuál nebo co vlastně je, tak by mě nepřitahoval. Je nesnesitelný. Nemyslí na nikoho, jenom na sebe. Neměla jsem s ním nic ani tu noc, ani kdy jindy.“

„Obviňujete ho ze stejné věci, z které on obvinil vás? Říkáte, že mi to všechno navykládal jenom proto, aby se vám pomstil, že jste odmítla jeho návrhy?“

„Je mi úplně jedno, co ho k tomu vedlo. A ještě méně mi záleží na tom, co si o mně myslí,“ řekla. „Ale o vztahu s Colemanem lže. Tony mému příteli ublížil. Bál se, že se na jejich vztah přijde, tak se s ním odmítal setkávat o samotě.

Coleman se kvůli jejich rozchodu dlouhé měsíce trápil. Tehdy jsme se často scházeli. Byl zničený a potřeboval někoho, s kým mohl otevřeně o svém milostném vztahu hovořit, někoho, komu bezezbytku důvěřoval. Zdeptalo ho, že ho Tony Esteban odmítl, a nakonec se kvůli tomu zabil. Taková je pravda. Přísahám.“

Duncan si sundal sako a rukávem košile si otřel pot z čela. Bylo mu horko, byl nervózní a měl nebezpečně blízko k tomu, aby jí uvěřil, takže se proti jejímu tvrzení vehementně ohradil. „Esteban se zasnoubil se senzační zrzkou. Obskakuje ho jako cvičený tuleň. Zaplatil jí ohromná prsa a dal jí diamantový prsten, a to se počítá. Na podzim se berou.“

„Samozřejmě, že má takovou dívku. To má vždycky. Kvůli tomu měli s Colemanem spory. Kdykoliv se Tony před ostatními hráči vytahoval svými sexuálními výboji nebo se točil kolem svého nejčerstvějšího objevu, Colemana to zraňovalo.

Ale všechno tohle Tonyho naparování je jenom naoko, Duncane. To manželství bude podvod. Nevidíte, Duncane, že se celou tou komedií kryje? Ta zrzka je kouřová clona. Pravděpodobně do roka bude mít dítě. To už si Tony zajistí.“

Duncan uvažoval podobně, ale nebyl ještě připravený to přiznat.

„Tony se ke Colemanovi choval strašně,“ pokračovala. „Jeden den ho zahrnul náklonností, druhý ho ignoroval. Chvíli se choval vřele, pak zas chladně, a Coleman se trápil.“

„Proč ho potom Coleman tak slepě miloval?“

Na chvíli se odmlčela, pak tiše řekla: „Myslím, že nemáme na vybranou, do koho se zamilujeme. Vy myslíte, že ano?“

Najednou jako by se v pokoji udělala větší tma, jako by se zmenšil a ubylo v něm vzduchu. Pokožku měl Duncan lepkavou a celé tělo mu vibrovalo jako ladička. Odvrátil od ní pohled.

„Já nevím, kdo je gay, kdo je normální ani kdo s kým spal,“ řekl, „a otevřeně řečeno, na tom nezáleží. Na čem záleží, je, že na vás Meyer Napoli něco měl. Soudce mu zaplatil, ale Napoli je obchodník a uviděl způsob, jak přijít k dalším penězům.

Šel za vámi a vyhrožoval, že vaše špinavé tajemství, ať už je to cokoliv, zveřejní, pokud mu nezaplatíte. Souhlasila jste a řekla mu, že se s ním setkáte pozdě v noci v manželově pracovně. Napoli řekl: Jasně, jak je libo, ale není žádný hlupák. Aby si chránil vlastní kůži, najal si pitomého, neschopného Trottera, aby za něho zaskočil pro případ, že byste s ním nehrála na rovinu.

Jen tak na okraj, co s sebou Trotter v tu noc přinesl? Fotografie, magnetofonové pásky, videa? Možná jste opravdu s Colemanem Greerem nespala. Možná jste opravdu chránila soukromí svého nejlepšího přítele i představu, jakou o něm měla veřejnost

Ani na tom nezáleží. Ať měl na vás Napoli cokoliv, uškodilo by to nejen vám, ale i vašemu příteli, a co víc, hlavně vašemu manželovi. A ze všeho nejvíc jste si chtěla ochránit postavení, které máte jako paní Lairdová.

Takže jdete do pracovny, jak domluveno, a očekáváte Napoliho. Ale je tam Trotter. Něco vám řekl. Vím naprosto jistě, že ano, přestože jste to popřela. Poté, co jste ho zastřelila, jste schovala, co přinesl, a navlékla to tak, že to vypadalo, že jste překvapila zloděje. Dokonce jste tam mohla nastrčit tu páku, mohla jste sama rozbít okno.

Vejde Cato. Sebralo ho pomyšlení, že moc nechybělo a přišel by o milovanou ženu. Přiměla jste ho, aby vás obskakoval a rozmazloval jako nikdy předtím. Spolkne historku o sebeobraně i s navijákem a Trotter už nepromluví.“ Pohlédl na ni přivřenýma očima. „Jedno vám ale nedá pokoj, a to, kde je Napoli. Nebýt jeho, jste v suchu. Je jediným člověkem, který vám může všechno zkazit.“

Ramena jí poklesla, svěsila hlavu.

Přistoupil k ní, vzal ji pod bradou a zvedl jí hlavu. „Nestalo se to přesně takhle?“

„Ano!“ K jeho překvapení vyskočila a napřáhla k němu paže se zápěstími přitisknutými k sobě. „Nasaďte mi pouta. Zatkněte mě. Strčte mě do vězení. Tam aspoň budu v bezpečí.“

„Před svým manželem?“

„Ano!“

„Protože se vás chystá zabít?“

„Ano! Ne,“ řekla a zavrtěla hlavou. „On ne. Sám by to neudělal. Takový blázen není. Tuhle v noci v bazénu k tomu měl příležitost Myslela jsem, že mě utopí a skoncuje s tím. Ale tehdy mě nezabil a neudělá to. Jenom se ujistí, že zemřu.“

„Proč?“ vypálil na ni Duncan.

„On…“

„Ptám se proč!“

„Nemůžu vám říct proč.“

„Protože žádný důvod neexistuje.“

Prudce zavrtěla hlavou. „Věřte mi, prosím.“

„Mám vám věřit?“ zasmál se. „To ani náhodou.“

„Co mám udělat abyste mi uvěřil? Umřít?“

„To pro začátek.“

Ohromeně se nadechla a o krok ustoupila.

„Mezitím,“ řekl studeným hlasem, „se uvidíme na policii. Zítra v deset.“

Odvrátil se od ní a zamířil na chodbu. Hnala se za ním, popadla ho za paži a otočila ho k sobě. „Nemám nikoho jiného, na koho bych se mohla obrátit nikoho, kdo by mi pomohl. Mám strach. Cato ví…“

„Co ví?“

„Ví, nebo aspoň má podezření, že vím, o co se snaží. Proto vám řekl o Napolim. Aby vypadal jako podváděný manžel, získal si vás na svoji stranu, když má nevěrnou ženu. Nechal vás, abyste si dal do souvislostí Napoliho a Trottera a nakonec Colemana, aby padla vina na mě. Je to součástí jeho velkého plánu.“

„No dobře,“ řekl. „Jestli je to takhle, udělejte oficiální výpověď. Uveďte to zítra během výslechu do zápisu.“

„Nemůžu. Jak bych mohla? To bych nad sebou podepsala ortel smrti.“ Stiskla mu paži pevněji. „Prosím, Duncane.“

„Co přesně po mně chcete?“

„Přestaňte vyšetřovat mě. Začněte vyšetřovat Catona a důvod, proč v tu noc přišel Trotter do našeho domu.“

„Tím důvodem je, aby vás zabil?“

„Ano.“

„Jak by mohl fušer jako Trotter vědět, že se uprostřed noci potloukáte po domě?“

„Cato mu to řekl. Řekl Trotterovi, aby počkal v pracovně, dokud nepřijdu dolů, což bylo nevyhnutelné.“

„Cato vás držel v posteli, abyste nešla zapnout alarm a Trotter se dostal do domu?“

„Copak to nezní přijatelně?“

Znělo, to ano. Uviděl v jejím obličeji náznak naděje a byl znovu v pokušení jí uvěřit „Povězte mi, proč váš manžel chce, abyste byla mrtvá?“

„Nemůžu,“ zašeptala úzkostně. „Dokud nebudu bez nejmenších pochybností vědět, že mi věříte, tak ne. Bezezbytku věříte.“

„Tak to teda máte smůlu.“

Než se stačil odvrátit, položila mu ruce na ramena a přistoupila k němu blíž. „Vy mi věřit chcete.“

Pohnul se, že ji odstrčí. „Nedělejte to,“ řekl, ale její ruce zůstaly položené na jeho ramenou a přikryl je vlastními dlaněmi.

„Vím, že ano.“ Vytáhla se na špičky a přejela mu ústy přes rty a ovanula je svým dechem. „Věř mi, Duncane. Prosím, věř mi.“

Zasténal zlostí a nenaplněnou touhou, pustil sako a pistoli na podlahu a popadl ji za vlasy. Zvrátil jí hlavu. Mohl ji pustit a odejít, kdyby mu oplácela planoucí pohled, kdyby v jejích očích zachytil byť jen náznak triumfu nebo vzdoru. Místo toho oči zavřela.

„Bůh tě zatrať,“ zašeptal. „A mě taky.“

Drsně se zmocnil jejích úst. Zajel jí jazykem do úst, objal ji paží kolem pasu a přitáhl ji k sobě. Dotek jejího těla, její vůně, chuť jejích úst ho připravily o poslední zbytek rozvahy. Pulzovala v něm touha, jakou ještě nepoznal.

Ovinula mu paže kolem krku a zajela mu prsty do vlasů. Ústa měla vstřícná, svůdně mu v nich stiskla jazyk, takže šílel touhou po dalším, po tom, aby ji měl celou.

Vedl ji pozpátku, až se ocitla u zdi, pak jí vyhrnul tričko. Pod ním neměla nic. Tričko jí vyhrnoval dál, až je měla na předloktích zvednutých paží. Jednou rukou jí sevřel obě zápěstí a přitiskl je na zeď nad její hlavou.

Později bude litovat, že si nedopřál chvilku, aby se pokochal pohledem na její vypjaté tělo a vynadíval se na to, o čem spřádal představy od chvíle, kdy ji uviděl na té slavnostní večeři. Bude litovat, že ji špičkami prstů nepohladil po pleti, aby ucítil, jak je hebká, že se nedotkl jejích prsou ani je nepolaskal ústy.

V tuhle chvíli ho však hnala prvotní potřeba se jí zmocnit. Zajel jí pod sukni na zadek a nahmatal jen holou kůži. Nesrozumitelně něco zavrčel, zvedl ji a odnesl na pohovku.

Když se na ni natáhla, setřepla tričko z rukou a odhodila je. Nedočkavě sundal podpažní pouzdro a pustil je na podlahu. Jednou nohou si klekl na pohovku a vyhrnul jí sukni až k pasu. Stáhl jí tanga a zadíval se na hebké ochlupení nad jejími stehny. Jeho dech se pronikavě rozléhal jinak tichým pokojem, když zápasil s přezkou na pásku a zipem, pak jí roztáhl nohy a vnikl do ní.

Zajel jí prsty do vlasů a přitiskl se jí tváří k hrdlu. Dopřál si pár vzácných vteřin, aby si vychutnal, jak je příjemné být s ní spojený, v sevření jejího těla, vlastnit ji.

Pak se začal pohybovat Pronikal do ní bezohledně a hluboko, tak jak ho k tomu hnala směsice hněvu a vášně. Reagovala tichými, zajíkavými zvuky. Bylo mu jedno, jestli je třeba předstírá, jemu se líbily. Pobízely ho, aby pokračoval.

Zajel jí rukama pod hýždě, zvedl ji a pevně držel, když do ní pronikal čím dál rychleji a s čím dál větší silou, dokud se ho nezmocnila vrcholná slast. Jeho vyvrcholení bylo dlouhé, intenzivní a úplně ho vyčerpalo.

Ležel na ní plnou vahou a hlasitě a vlhce jí dýchal na hrdlo. Dokázal by takhle zůstat snad navěky, mít ji takhle pod sebou, ležet na ní ve stavu blažené letargie. Ale nadzvedl se, ještě než se mu zklidnil dech, a pokusil se odtáhnout.

„Ne.“ Držela se ho. „Ne.“

Tělo měla napjaté. Mezi obočím se jí udělala mělká vráska. Oči měla zavřené a rychle oddechovala. Olízla si rty a pevně je semkla.

Zajela mu rukama pod mokrou košili a zabořila mu prsty do svalů zpocených zad. Začala se k němu jemně tisknout pánví. Při tom zvýšeném tlaku zadržela dech. Zapomněl na to, že se chtěl odtáhnout, místo toho jí sevřel rukama boky a přimkl se k ní. Tiše, toužebně něco zamumlala.

Otíral se o ni a držel její boky ještě pevněji. Pocítil, jak mu zaryla nehty do zad. Pohyboval se jen nepatrně, ale stačilo to. S tichým výkřikem se prohnula v zádech a pevně mu stiskla stehny boky. Její orgasmus mu projel od špičky penisu, který v ní hluboko vězel, celým tělem.

Když v ní extáze opadla, ležela pod ním a lapala po dechu. Oknem dopadalo pouliční světlo a házelo přes cáry krajkové záclony stíny na její prsy. Z koutku oka jí vyklouzla slza a zmizela ve zvlhlých vlasech u spánku, kde jí tepala žilka. Její vlasy, to byla změť bledého hedvábí za její hlavou. Její rty se zdály naběhlé.

Strašně moc chtěl zůstat s ní ležet Jemně a něžně ji líbat. Ale to by ho najisto poslalo do pekel. Ztratil hlavu a nechal se strhnout tělesnou touhou, kterou později může svést na biologii. Ale na projevy něžnosti by neměl omluvu. Už se plně ovládal a dolehla na něho obludnost jeho bláznovství.

Otevřela oči a zadívala se na něho. Zamumlala jeho jméno a zvedla ruku k jeho tváři. Odtáhl se, než se ho stačila dotknout, a vstal. Otočil se k ní zády, upravil si kalhoty a zacvakl sponu na pásku. Košili si do kalhot nezastrčil. Sebral pouzdro na zbraň, ale nenavlékl si je.

Měl za své kariéry co do činění s několika zvlášť brutálními zločinci, ale mnohem víc odvahy potřeboval teď, aby se dokázal otočit a pohlédnout na tuto ženu.

Už se posadila, což byla úleva. Sukni měla upravenou a sice si ještě nenatáhla tričko, ale držela je před sebou. To typicky ženské gesto, kterým jako by se chránila, se mu vpálilo do mozku. Později si je připomínal, a až ho z toho bolelo u srdce, když si vybavoval, jak v tu chvíli vypadala bezbranně.

To všechno však přišlo až později.

Teď vyšel na chodbu a sebral z podlahy sako a služební zbraň. Přes rameno řekl: „V deset Vezmi si s sebou právníka, a ne abys přišla pozdě.“

KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

Elise se probudila. Vyletěla do sedu a se srdcem rozbušeným lapala po dechu.

V jedné vteřině hluboce spala, v příští jako by jí v hlavě hlasitě zabzučel alarm a s trhnutím ji probudil. Horečně se rozhlédla, a přestože ji obklopovala tma, okamžitě si vzpomněla, kde je a proč a co se stalo.

Když Duncan odešel, byla tak rozrušená, že se uplakala do spánku. Spala? Ona, chronický nespavec, upadla do bezesného spánku? Jak dlouho spala? Půlhodinu? Déle? Už když si natahovala tričko, snažila se přečíst na hodinkách, kolik je, ale pro tmu neviděla na ručičky. Cato! Co mu řekne?

Pot jí zaschl na kůži, takže ji měla napjatou a suchou. Otřela si tváře a pocítila slané cestičky slz. Hmatala po podlaze a hledala své spodní prádlo. Když vklouzla do kalhotek, uvědomila si, že se potřebuje vykoupat, než se ukáže Catonovi.

Popadla kabelku a za několik vteřin popaměti, co nejrychleji to bylo možné, procházela temným domem. Musí se dostat domů, než Cato přijde. Jak by mu vysvětlila svoji nepřítomnost? Jak by vysvětlila, že vypadá takhle?

Na to existovalo jen jedno vysvětlení. Kdyby se na ni podíval, okamžitě by poznal, co prováděla.

Ach Bože, dej, ať pořád ještě hraje karty!

Ať bude mít Cato jakoukoliv náladu, musí si s ní poradit. Jelikož se Duncan jasně vyjádřil, že má v úmyslu ve vyšetřování pokračovat, nezbývá jí teď nic jiného než Catonovi dál předstírat, že jejich vztah je jediné manželské štěstí.

Vyklouzla zadními dveřmi, jimiž přišla. Zahrada byla zarostlá náletovými travinami a plevelem, který ji šlehal do holých nohou, když přes ni běžela. Branka ve vysokém drátěném plotě za domem vedla do uličky. Byla to rozježděná nedlážděná cesta, lemovaná popelnicemi a odpadky, které sem naházeli nepořádní místní obyvatelé – zrezivělé přístroje, staré pneumatiky, vyhozený nábytek, hračky, nářadí a smetí.

Cesta k místu, kde zanechala vůz, vedla mezi dvěma domy za domem, který Duncan pojmenoval dům Booa Radleyho. Nemohl to vědět, ale film Jako zabít ptáčka patřil mezi její oblíbené. Když byla ještě holka, dívala se na něj, kdykoliv ho v televizi dávali. Pravděpodobně viděla všechny televizní filmy. Komedie, dramata, detektivky, všechny se jí strašně líbily. Představovaly únik před neutěšenou realitou jejího života.

Tahle čtvrť se pyšnila několika domy Booa Radleyho. V těch po obou stranách cesty se nesvítilo a nic nenasvědčovalo tomu, že by ji někdo zpoza oken opatřených okenicemi pozoroval. Už si myslela, že kolem nich projde nepozorovaně, když vtom vyskočila ze zuboženého živého plotu kočka a vyděsila ji. Kočka zasyčela, nahrbila hřbet a vletěla zpátky do křoví.

Parkovala v polovině bloku. Ulevilo se jí, že žádné z oken se nezdá rozbité a poklice na kolech snad také nechybí. Poničené auto by Catonovi těžko vysvětlovala.

Když procházela pod pouliční lampou, pohlédla na hodinky a málem na nerovném chodníku zakopla, když uviděla, kolik je. Spala tolik hodin!

Rozčileně hrábla do kabelky a vytáhla mobil. Pokud volal, nevzbudilo ji to. Pohlédla na displej. Výborně. Žádné zmeškané hovory.

Když jí Cato oznámil, že má v plánu zajít do country klubu, řekla mu, že si vezme něco na spaní a snad si trochu odpočine, aby byla připravená příští den na výslech. Řekl, že jí nebude volat, aby ji nevyrušoval z tolik potřebného spánku.

Alespoň že jí nevolal na mobil. Mohl ale volat domů.

Napadlo ji, že mu zavolá na mobil, aby věděla, kde je. Kdyby ho zastihla v klubu, mohla by říct, že se jenom ubezpečuje, že je v pořádku. Ale pokud by byl doma, chtěl by vědět, proč tam není a neleží v posteli. Chtěl by vědět, co dělá v tuhle hodinu venku, když má mít v sobě prášek na spaní a spát. A potom co? Co by mu řekla?

Ne, udělá lépe, když mu nezavolá, než riskovat, že se tím přivede do nesnází. Nejlepší by bylo, aby se dostala domů dřív než on. Ke konci už zbytek cesty k svému vozu běžela.

Odemkla jej ovladačem. Zacvrlikal, přední světla jednou bleskla a prozářila tmu na opuštěné ulici a připomněla jí blikající světla v klubu při jejím nedávném setkání se Savichem.

Otevřela dveře, hodila kabelku na sedadlo a vklouzla za volant Jen co přibouchla dveře, stiskla knoflík automatického zamykání, pak rychle nastartovala a vyrazila.

Nejlepší možnost: Cato je stále ještě v klubu a udělal, co řekl, nechal ji, aby se nerušeně vyspala. Minulou sobotu hrál karty až do časných ranních hodin. Možná to dnes v noci zopakoval. Snad ano.

O něco horší varianta: Je stále ještě v klubu, ale volal domů, aby ji zkontroloval. Pokud to bude takhle, může říct, že si vzala dvě tablety volně prodejného prostředku na spaní. Byly silnější, než si myslela, a když volal, nevzbudilo ji to.

Nejhorší verze: Cato je doma a rozzuřeně čeká, až se ona vrátí.

Svoji nepřítomnost by mohla vysvětlit tak, že si sice vzala prášek na spaní, ale nemohla usnout, a tak se projela. Nebylo to nic moc, ale aspoň to bylo věrohodné.

Jak ale vysvětlí jednoznačné známky milování? Duncan nebyl něžný, a ani ona ne.

„Myslím, že nemáme na vybranou, do koho se zamilujeme. Vy myslíte, že ano?“

Na její otázku neodpověděl. Nemusel. Výraz jeho obličeje jí řekl, co vědět potřebovala. To, co už věděla.

Jen co se přestal ovládat, byla jeho vášeň výbušná a bez zábran. Zanechala stopy. Pokud se jí nepodaří to napravit, než se s Catonem uvidí, určitě si všimne rozcuchaných vlasů, pomačkané sukně, podrážděné pokožky kolem úst.

Aby si zkontrolovala, jestli jsou ty odřeniny patrné tak, jak je cítila, pohlédla do zpětného zrcátka.

V něm se na ni zazubila něčí tvář.

Strachy vykřikla a dupla na brzdy.

„Ještě jsme se nesetkali, paní Lairdová. Dovolte, abych se představil.“ Okázale vytáhl vizitku a podržel ji mezi ukazováčkem a prostředníčkem. „Meyer Napoli.“

Potom co Duncan odešel od Elise, nějakou chvíli jen tak bezcílně jezdil. Nemohl by říct, co hledá. Asi nějakou spásu.

Tu ale nenajde ježděním ulicemi města, ani v baru, ani v tělocvičně, ani v kině. Všechny tyhle možnosti uvážil a skončil v policejní budově.

Na oddělení byl už jenom jeden detektiv. Když Duncan vešel, policista zažertoval, jak si užívají nočního života. Duncan něco vhodného odpověděl, pak vešel do své kanceláře a zavřel dveře, čímž naznačil, že si nepřeje se bavit.

Někde v koutku mysli měl zřejmě představu, že když bude pracovat na případu – skutečně seděl za stolem a probíral se složkou – dokáže si odůvodnit soukromé setkání s Elise.

Dokonce i když po těch nejasných spekulacích o Savichovi uviděl, kdo na něho v tom domě čeká, mohl by věrohodně tvrdit, že zůstal jenom proto, aby se dobral pravdy, získal doznání, nový důkaz. Cokoliv.

Kdyby o tom sám sebe dokázal přesvědčit, téměř by pro sebe dokázal najít omluvu za to, k čemu došlo. Několik hodin se o to pokoušel, ale nakonec si přestal cokoliv namlouvat. Zůstal v tom domě, protože chtěl být s ní, ne proto, že chtěl postoupit ve vyšetřování. To, co se odehrálo na zaprášené pohovce, se nedalo klasifikovat jako policejní práce.

Když si to přiznal, bylo to do jisté míry osvobozující. Přesto se musel nadále potýkat s pocitem viny.

Pokud se má bahnit v pocitu provinilosti, raději to bude dělat v pohodlí domova. Odešel z policejní budovy a odjel k sobě domů. Nyní už bylo blíž k svítání než k půlnoci, ale jakmile vešel do domu, hledal únik u klavíru.

Hrál rokenrol, country i klasiku, ale všechno vyznívalo nějak smutečně. Hudba nezhojila jeho duši jako obvykle. Brzy zanechal snahy najít útěchu ve hře a natáhl se na gauč. Položil si paži přes oči a oddal se výčitkám svědomí, které se snažil přehlušit od chvíle, kdy Elise opustil.

Výčitky na něho dolehly plnou vahou.

Z profesionálního hlediska nebylo pro to, co udělal, ospravedlnění. Navázal intimní vztah s podezřelou.

DeeDee a jeho kolegové jím budou opovrhovat. Jeho nadřízení ho potrestají, pokud ho rovnou nevyrazí. Ale bez ohledu na to, jak přísně zasáhnou, nebude to tak tvrdé, jak by zasluhoval, ani ho neodsoudí tak, jak se odsuzoval sám. Zpronevěřil se své práci, a to je neomluvitelné.

A i kdyby to omluvitelné bylo, je tady ještě něco – Elise je vdaná.

Býval typické dítě duchovního, musel dokazovat, že není o nic lepší než ostatní děti. Jak rostl, běžně vyhledával rošťárny a obvykle úspěšně.

V dospívání byl opravdu divoký. Největší trest, který kdy dostal, bylo, že musel vydržet dvě nedělní dopolední bohoslužby, takže se mu z kocoviny, kterou měl po pitce ze sobotní noci, chtělo brečet Musel třikrát vyběhnout z kostela, aby se vyzvracel.

Jeho táta doufal, že mu ten trest udělí lekci. Ta zkušenost ho jenom naučila, jak si moudřeji vybírat alkohol, jak se vyhnout kocovině a jak se s ní vypořádat pokud se mu to nepodaří.

K zoufalství svých milujících rodičů se rozhodl, že nebude jiný jenom proto, že je jeho otec pastor, čímž se pouštěl do ještě větších dobrodružství než jeho vrstevníci. Začal brzy a některé ze zvlášť pozoruhodných zkušeností udělal v kostele. Zatímco pomocníci probírali s jeho otcem nákup nových lavic nebo zpěvníků, on ve skříni v sakristii, kam se ukládala roucha, loudil polibky na jejich dcerách.

Poprvé se dotkl ňadra na církevním táboře. Bylo to po večerní bohoslužbě cestou ze svatostánku zpátky do chatek. O dva roky později podobně přišel o panictví. Příštího rána při děkovných modlitbách byly ty jeho možná nejupřímnější.

Během vysokoškolských let se dopustil několika bláznivých nerozvážností, ale kdo ne? V dospělosti byl mnohem prozíravější a opatrnější – poslední sobotní noc byla výjimka.

Z nadrženého vysokoškoláka, který si to rozdal s každou spolužačkou, která řekla ano, dospěl v mnohem odpovědnějšího muže, jenž měl ženy skutečně rád a bral na ně ohledy. Snažil se k nim chovat čestně, bez ohledu na to, jak dlouho vztah trval. Do toho spadalo i to, že nikdy nelezl jinému muži do zelí. A především to znamenalo, že si nic nezačínal s manželkou někoho jiného.

Jeho rodiče žili přes čtyřicet let v pevném a šťastném manželství. Nepochyboval, že se mají pořád velice rádi a že jsou stále sexuálně aktivní. Svátost manželství byla častým námětem otcových kázání.

Duncan předpokládal, že i když svého času tak vyváděl, určité morální zásady v něm zůstaly. Nepožádáš manželky bližního svého bylo přikázání, které se neporušuje. Prostě se to nedělá. Ani nikdy nebyl v pokušení.

Nyní se ale vyspal s vdanou ženou a styděl se za sebe kvůli tomu.

Skutečná hanba ovšem byla, že po ní přese všechno stále prahl.

Bez ohledu na to, jak nakonec vyšetřování Trotterova zastřelení skončí, nikdy Elise nedostane.

A výsledek toho vyšetřování nebude na něm.

U výslechu v deset dopoledne nebude. V půl desáté bude totiž stát v kanceláři kapitána Billa Gerarda a přiznávat se mu, že pokud jde o paní Lairdovou, nebyl tak nestranný, jak tvrdil. Ani tak nestranný, jak chtěl být. Ke všemu se Gerardovi přizná a převezme plnou zodpovědnost za to, co se stalo, tak aby na Elise neulpěla žádná vina.

Požádá Gerarda, aby Lairdovi neříkal, proč odstupuje od případu, a Gerard mu pravděpodobně vyhoví ne proto, aby ho ušetřil, ale aby ušetřil soudce, Elise a policejní oddělení veřejného skandálu.

Gerard ho disciplinárně potrestá, možná bude chtít, aby odevzdal odznak. Zítra v tuhle dobu bude možná bez práce. Však si to zaslouží.

Ještě jednomu člověku se musí přiznat. Ostatní spolupracovníci si budou lámat hlavu, proč už neslouží ve svém ranku, a někteří se možná domyslí správně. Ale DeeDee si zaslouží, aby se pravdu dozvěděla od něho. Tolik jí dluží. Jako svému parťákovi a kamarádce. Jako parťák a kamarádka ho varovala, aby nedovolil svým osobním pocitům k Elise zasahovat do vyšetřování. Nepochybně od ní uslyší „já ti to říkala“, ale i tak má právo to vědět.

Jakmile se rozhodl, co udělá, zvedl se z gauče a doplahočil se do patra. Připadalo mu namístě a tak nějak symbolické, aby než s DeeDee promluví, ze sebe smyl všechny stopy po Elise.

V koupelně nejdřív roztočil kohoutky ve sprše, pak ze sebe všechno shodil. Podlehl chvilkové slabosti a přitiskl si košili na obličej. Vdechoval její vůni, která mu připadala vetkaná do látky. Potom košili netrpělivě nacpal do koše na špinavé prádlo, aby se nestalo, že by si ji schoval jako nějaký romantický suvenýr.

Postavil se pod sprchu.

Podíval se na to, co provedl, z praktického, profesního i morálního hlediska a nebral přitom v potaz své city z obavy, že by mu zabránily udělat správná rozhodnutí.

Avšak teplá voda rozpustila jeho sebeovládání. Zasténal, opřel se o dlaždičky a vtiskl si klouby rukou do očních jamek. Bolest v hrudi nebyla nic jiného než pocit viny. Trpěl výčitkami svědomí. Lítost do něho zaťala ostré zuby.

Přesto pořád a s každým nadechnutím Elise chtěl.

Nedokázal tuhle vše pohlcující touhu potlačit. Byla vytrvalá a naléhavá a nepodobala se ničemu, co kdy k nějaké ženě cítil. Ovládla ho v tom okamžiku, kdy ji poprvé uviděl, a dnes v noci, poté, co ji měl, byla ještě naléhavější než předtím.

Zítra se bude kát. „Přísahám, že budu,“ přislíbil přerývaným šepotem.

Ale dnes v noci…

Pevně zavřel oči a nechal vzpomínky, aby mu myslí proplouvaly stejně neomezeně, jako mu proudila krev v žilách. Živě si pamatoval všechny podrobnosti. Znovu prožíval každý zvuk, vůni, chuť, každý dotek, každý pocit, který prožil. Ten první bouřlivý polibek. Zjištění, že je pro něho připravená. Poslední sladký záchvěv jejího vyvrcholení.

Ze staženého hrdla se mu vydral bolestný sten. Teplá voda mu stékala po těle a příval pocitů v něm neúprosně a nezadržitelně kolotal. Když ho přemohl, už se nebránil a řekl to, co si předtím zakázal vyslovit, a vložil do toho všechny své pocity. „Elise. Elise.“

S ručníkem kolem pasu přešel z koupelny do ložnice a posadil se na postel. Byl fyzicky vyčerpaný, ale věděl, že nebude schopen odpočívat, dokud se nesvěří DeeDee. Tohle nemohlo počkat do rána.

Uchopil mobil, zhluboka se nadechl, a aby si to nestačil vymluvit, rychle naťukal její číslo.

Vzala to na první zazvonění. „Jak to, že ses ozval tak rychle? Worley ti taky volal?“

„Cože?“

„Už víš o Napolim, že jo?“

„O Napolim? Ne. Co je s ním?“

„Našli ho na Talmadgeově mostě mrtvého. Mám to k tobě deset minut.“ Zavěsila dřív, než stačil něco říct

Pár vteřin upřeně hleděl na telefon, který držel v ruce, a přemýšlel, jestli se ten bizarní rozhovor skutečně odehrál, nebo jestli to byla jenom jeho představa. Potom mu naplno došlo, co říkala, vyskočil z postele a naházel na sebe šaty. Prsty si učesal mokré vlasy a hnal se dolů. A málem zapomněl nastavit alarm, než odešel.

Když DeeDee odbočila do jeho ulice, už přecházel po chodníku před svým domem. Rozběhl se jí naproti. Zastavila jen na tak dlouho, aby stačil nastoupit, a hned vyrazila.

„Bylas dál než deset minut jízdy.“

„Zastavila jsem se pro kafe, Brumlo. Neobtěžuj se prosím a neděkuj mi, že jsem laskavá a pozorná a zajišťuju ti minimální denní dávku kofeinu.“

Mezi stehna si postavila velký kelímek dietní koly, ale byl jí příliš vděčný za kávu, než aby něco poznamenal.

„Ještě pořád na sebe máme vztek?“ zeptala se a koutkem oka ho pozorovala.

Lokl si kávy. „Neměl jsem na tebe vztek.“

„Ale měl.“

„Neshodli jsme se v názorech. To se stává. Dokonce i lidem, kteří uvažují podobně.“

„No, já jsem na tebe vztek měla.“ Pohlédl na ni. Pokrčila rameny. „Předně kvůli tomu, že jsi tajně odletěl do Atlanty beze mě.“

„Tony Esteban by se ti nelíbil. To mi věř.“

„A potom jsem měla vztek, že jsi byl tak umíněný ohledně Elise Lairdové. Na chvíli jsem měla strach, že se zachováš jako blázen. Ulevilo se mi, když ses rozhodl ji zítra k nám předvolat Vlastně dnes.“

„Zadrž, DeeDee. Než do mě vložíš příliš důvěry, což si nezasluhuji, musím ti něco říct“ Odmlčel se a snažil se zvolit pro své přiznání ta správná slova, aby hned nevyletěla. „Dnes večer jsem –“

„Jen co jsme v tu noc, kdy se střílelo, vešli k Lairdovým, vycítila jsem, že něco nehraje,“ prohlásila. „Ten pocit mám pořád. A teď tohle.“

„Jaké ‚tohle‘? Co tím chceš říct?“

Najela na nájezd na most příliš rychle. Duncan, který se na tom mostě nikdy necítil úplně dobře, se chytil područky a snažil se, aby si nevylil horkou kávu do klína.

Z kteréhokoliv místa v Savannah jste mohli most Eugena Talmadge vidět. Zvláště to platilo v noci, kdy jeho osvětlení dominovalo severnímu panoramatu města. Dnes v noci byl ještě viditelnější. Barevná blikající světla několika pohotovostních vozů na něm zářila jako ve svátek.

„Z forenzního už jsou tady. To je dobře,“ řekla DeeDee, která si všimla jejich vozu. Zastavila a otevřela dveře.

Duncan natáhl ruku a zarazil ji, aby ještě nevystupovala. „Cos chtěla říct tím ‚a teď tohle‘?“

Natáhla ruku dlaní nahoru. „Sázím zmrzlinový pohár s oříšky a horkou čokoládou proti omeletě z vaječných bílků, že náš mrtvý Meyer Napoli nějak souvisí s mrtvým Garrym Rayem Trotterem.“

Duncan pohlédl na její otevřenou dlaň a pak do ní neochotně pleskl.

Vystřelila z vozu.

Jeho zpověď bude muset počkat

Meyer Napoli nevypadal ve smrti tak elegantně jako zaživa. Při své marnivosti by byl jistě nerad, že je z něho tak ošklivá mrtvola. Olivová pleť mu zbledla, až ji měl jak těsto na sušenky. A ve světle blesku fotoaparátu vypadala ještě bledší.

„Vsadím se, že krvácel dovnitř,“ podotkl Worley s párátkem mezi zuby a ustoupil, aby měli Duncan s DeeDee lepší výhled do vozu, který parkoval na krajnici pravého pruhu.

Napoli seděl za volantem. Brada mu spočívala na hrudi a zemřel s pohledem upřeným na díru po kulce nahoře v břiše. Pravděpodobně se přitom divil, jak to, že tak malá ranka nadělá takovou paseku.

Ruce měl položené v klíně dlaněmi nahoru. Zadržovaly krev, která z té smrtelné rány vytekla. Možná se snažil zastavit vnitřní krvácení tím, že si je na ránu tiskl, dokud se nepodrobil nevyhnutelnému.

„Kulka musela proletět několika orgány,“ sdělil jim Worley. „Roztrhla je jako nafukovací balony. Vykrvácel.“

„To říkal Dothan?“

„Ještě sem nedorazil,“ odpověděl Worley, „ale viděl jsem dost lidí střelených do břicha, abych věděl, jak to vypadá.“

„Našli jste zbraň?“

„Ještě ne.“

„Dívali jste se po ní?“

Worley si vyndal párátko z úst a zašklíbil se na DeeDee. „Co tě vede, detektive Bowenová. Já jsem takovej zelenáč. Vůbec by mě nenapadlo kouknout se po zbrani, když se tady střílelo.“

Duncan zasáhl, než se ti dva stačí pustit do obvyklé hádky. „Když nemáme zbraň, vylučuje to sebevraždu.“

„Správně. Kromě toho byl tenhle pitomec moc ješitný. Ale hádám, že ho nejspíš odpráskli jeho vlastní pistolí. Vždycky nosil v pouzdře na lýtku taurus pětadvacítku s nábojem v komoře.“

„Důvěřivý chlapec,“ podotkla DeeDee.

„Vytahoval se s tím. Jednou jsem ho osobně viděl, jak si vykasal nohavici a chlubil se tím.“ Worley se sehnul a špičkou propisovačky nadzvedl záložku levé Napoliho nohavice. K lýtku měl páskou připevněné pouzdro. Bylo prázdné.

„Co nábojnice?“ zeptal se Duncan.

„Ještě se nenašla. A to jsem se díval,“ dodal schválně, aby namíchl DeeDee. „Spolu s techniky. Prohlídli to pod sedadlem. Nic.“

„Co doba smrti?“ zeptala se DeeDee.

„To musí určit Dothan, ale krev se ještě úplně nesrazila, takže to hádám moc dlouho nebude. Kromě toho to ani moc dlouho být nemůže, protože to by ho našli dřív.“

„Divný, že ho zastřelili tady na mostě,“ poznamenal Duncan. „Je tady víc světla než v obchoďáku. Kdokoliv by jel kolem, tak by byl svědkem toho střílení.“

„Taky mi to přišlo divný,“ řekl Worley. „Asi to je zločin z vášně. Neplánovaný. Z náhlého popudu. V tuhle ranní dobu, za toho světla. Ať ho oddělal, kdo chtěl, měl štěstí. Odprásknul ho a vypadl odtud, než se objevil další vůz.

Samozřejmě si každý, kdo jel kolem, mohl myslet, že se mu rozbil vůz nebo tak. Sedí zpříma. Žádnou krev není vidět. Vlastně ho našla dálniční hlídka. Řidič zastavil, aby mu řekl, ať kouká odjet.“

V pravidelných intervalech tam byly rozmístěné značky zakazující na mostě stát, zastavovat nebo parkovat.

„Vyslechl jsi toho policistu?“

Worley přikývl. „Řekl: ‚Jak jsem ho našel, tak ho máte.‘“

„Dveře vozu byly zavřené?“

„Byly. Policista to tady zběžně prohlédl, potom co nám zavolal. Říkal, že u vozu ani poblíž nikdo nebyl. Nic neviděl a ničeho se nedotkl, jenom otevřel dveře, a to použil kapesník kvůli otiskům.“

Duncan pohlédl na tělo a všiml si ještě něčeho. „Viděli jste někdy Napoliho rozcuchaného?“

„Jo, jo, vypadá to, že tady byla nějaká strkanice,“ poznamenal Worley. „Používal tu srágoru, aby měl pěkně každý vlásek na svém místě.“

Napoli měl vlasy pořád mastné, ale vypadaly, jako by se mu do nich opřel hurikán. S vázankou nakřivo přesto seděl za volantem úplně rovně, obě nohy u pedálů.

Worley, který neproslul zvláštní citlivostí, se uchechtl a podotkl: „To by byl nerad, že na fotce vypadá takhle, že jo?“

„Nějaké další známky zápasu?“ zeptal se Duncan.

„Stopy po podpatcích u zábradlí. Můžou, ale taky nemusejí být jeho. Baker se svýma lidma to tam ohraničil, že se na to později podívají. Jen tak pro všechny případy.“

Duncan neměl výšky rád. Nedělalo se mu zle od žaludku ani neměl závratě jako člověk s těžkou akrofobií, ale když přejížděl mosty a nadjezdy, vždycky se držel ve vnitřním pruhu a nikdy se nepohyboval ve výškách ani nenahlížel do hlubokých roklí.

Teď ale přešel ke kraji mostu, kde technici z forenzního rozestavili oranžové dopravní kužely a obehnali místo přibližně o pěti čtverečních metrech žlutou policejní páskou. Obešel je, přistoupil k zábradlí a pohlédl do řeky Savannah do téměř šedesátimetrové hloubky.

Byl odliv, takže řeka tekla k oceánu. Při přílivu se hnala opačným směrem, což mátlo a udivovalo turisty a nově příchozí, dokud jim ten úkaz nevysvětlili. V ústí řeky se čerstvá voda mísila s mořskou. Směr toku řeky závisel na přílivu a odlivu a vzhledem k těm střídavým proudům byl tenhle úsek řeky, který se využíval jako plavební kanál, zrádný.

Duncan se vrátil k ostatním. „Byl to pokus o krádež vozu?“ Ve městě měli takových případů spoustu a často skončili oběť nebo zloděj mrtví.

„Tady na mostě, kde by byl chodec okamžitě podezřelý?“

„DeeDee má pravdu, Dunku,“ řekl Worley. „Tady jde o něco jiného. Dokonce to ani není Napoliho auto.“ Zazubil se a přesunul si párátko do druhého koutku úst. „Proto taky jsem vás zavolal. Tohle auto je registrované na Catona Lairda.“

KAPITOLA SEDMNÁCTÁ

Duncanovi bylo, jako by se pod ním probořil most a on padal řídkým vzduchem. Zůstal na Worleyho koukat. „Slyšel jsem tě dobře?“

„Slyšels ho dobře,“ řekla DeeDee se širokým úsměvem. „Dlužíš mi zmrzlinový pohár.“ Pak se zeptala Worleyho, jestli se už spojil se soudcem.

„Nikdo u nich nebere telefon, ale kapitán Gerard má číslo na soudcův mobil kvůli tomu Trotterovu případu. Našel ho v country klubu Silver Tide, kde hrál poker s nějakými svými kámoši z právnických kruhů.“

Duncanovi to připadalo absurdní, když mu to předtím Elise říkala. DeeDee to očividně připadalo také k nevíře. „Šel si zahrát poker večer předtím, než jeho ženu budou vyslýchat kvůli střílení, které skončilo smrtí?“

Worley pokrčil rameny. „Musí si být jistý, že je nevinná. Nebo si jistí svůj vliv. Zrovna hrál se státním zástupcem. Nicméně potvrdil, že vůz patří jemu a že jím jezdí jeho žena.“

Duncanovi se zastavilo srdce a hned se mu zběsile rozbušilo. Stále zažíval pocit, že se propadá do hlubiny.

„Na místě pro spolujezdce byla kabelka paní Lairdové,“ řekl Worley. „Zajistili jsme ji jako důkaz.“

„Důkaz čeho?“ chtěla vědět DeeDee.

„Čehokoliv.“

Duncan se potřeboval posadit Potřeboval se vyzvracet, ale musel se udržet, musel se tvářit, že se ho to osobně nijak netýká, že ho to zajímá jenom jako detektiva, který vyšetřuje vraždy, a Elise Lairdová je klíčovým hráčem při střílení s následkem smrti.

A nyní už dvou střílení.

Natolik se vzchopil, aby se mohl Worleyho zeptat, jestli někdo paní Lairdovou neviděl nebo o ní neslyšel.

„Nikde nic. Soudce ji naposledy viděl mezi půl desátou a desátou. Říkal, že si chtěla vzít prášek na spaní a jít si lehnout“

Až na to, že si nevzala prášek na spaní a nešla si lehnout. Setkala se s Duncanem. Viděl ji potom, co ji viděl manžel, na tvářích měla stopy po slzách, prsy si přikrývala tričkem a vypadala zničeně.

„Jakmile ho Gerard o tomhle uvědomil,“ pokračoval Worley a ukázal na tělo, „pokoušel se soudce dovolat se jí domů. Když to nezvedala, zavolal hospodyni a požádal ji, aby zašla k nim domů podívat se, jestli je paní v pořádku. Soudce, služebná, Gerard, který mi tohle všechno vyložil po telefonu, se sešli u Lairdových doma. Paní domu tam nebyla a její postel zůstala netknutá.“

„Co mobil?“

„Zůstal v její kabelce,“ řekl Worley. „Takže ho buď neměla u sebe, když jí volal, nebo ho nebrala.“ Pohlédl mimo Duncana a DeeDee. „Máme tady Dothana.“

Lékař k nim dorazil a funěl námahou po cestě do povlovného kopce od místa, kde zanechal vůz. Po ducatém obličeji se mu řinul pot

„Tak Napoli se ukázal, co?“

Odstoupili, aby mu udělali místo a mohl tělo prohlédnout, ačkoliv se do otevřených dveří sotva vecpal. „Dobře umístěná kulka. Pravděpodobně vykrvácel.“

„Já to hned říkal,“ pravil Worley a samolibě pohlédl na DeeDee.

„Netvrdila jsem, že ne.“

„Těžko říct dokud s ním nepohnem, ale myslím, že kulka z těla nevyšla,“ hlásil Worley. „Na sedadlo za ním žádná krev neprosákla.“

„Abyste rozuměli, kulka se musela odrazit od žebra vzadu,“ podotkl vzápětí lékař. „Žaludek zasáhla určitě. Rovněž mohla zasáhnout játra, slinivku a jednu dvě tepny.“

„Samozřejmě těžko říct, co všechno škrábla nebo roztrhla.“

„V pouzdře na lýtku nemá zbraň a nenašla se ani nábojnice,“ řekl Duncan.

Brooks vytáhl z kapsy baterku a posvítil si na Napoliho zakrvácené ruce, potom se sehnul a očichal je.

„Vypadá to, jako bys mu ho kouřil,“ neodpustil si Worley.

„Jsi nežit na prasečím zadku, Worley,“ řekla DeeDee.

Brooks si jich nevšímal. „Necítím střelný prach, takže se sám nezastřelil. Dostal se do nějaké rvačky?“

„Myslíme si, že spíš ano.“

„Dám mu návleky na ruce. Mohl by mít pod nehty nějakou tkáň.“

„To by bylo štěstí,“ poznamenal Worley, „kdybychom mohli dostat Elise Lairdovou na test DNA“

„Hej, vy tam!“ zahulákal Baker z forenzního. Stál u zábradlí mostu, poměrně daleko od vozu. Ukazoval na něco na chodníku. Duncan k němu dorazil jako první, ale když ten předmět uviděl, zastavil se jako přibitý a Worley s DeeDee ho museli obejít

DeeDee si klekla. „Páni! Duncane, poznáváš to?“

Zavrtěl hlavou, ale lhal. Před pár hodinami měla Elise ten sandál na pravé noze.

„Já jo.“ DeeDee se zvedla a otočila se k němu. „Paní Lairdová měla takové sandály, když jsme tuhle ji a jejího manžela vyslýchali u nich v zimní zahradě. Pamatuju si ty tyrkysové kameny. Už jsem se jí chtěla zeptat, kde se takové sandály prodávají, ale pak jsem si řekla, že to nebude obchod, který bych si mohla dovolit“

Detektivové odstoupili, aby mohl Bakerův fotograf udělat snímky toho sandálu, než jej uloží do sáčku na důkazy.

„Co si o tom myslíš, Dunku?“ zeptal se Worley.

Vzchopil se. „Ještě nic.“

„Myslíš, že Napoliho oddělala?“

„Setkali jste se někdy s někým, kdo zastřelil člověka a zanechal za sebou sandál, který se dá snadno poznat?“

Zatímco o tom Worley i DeeDee přemýšleli, sirény hlásily rychle se blížící policejní vůz v protisměru. Když dojel na úroveň Elisina vozu, prudce zastavil vedle středového betonového pásu, který rozděloval vozovku na mostě. Jen co vůz zastavil, dveře se otevřely. Vystoupil Bill Gerard, který řídil. Soudce Laird seděl na místě pro spolujezdce. V takovém stavu ho Duncan ještě neviděl. S Gerardem překročili nízkou zídku a svižně přešli přes dva jízdní pruhy k vozu na krajnici právě ve chvíli, kdy se k němu vrátili i detektivové. „Můžeme blíž?“ zeptal se Worleyho. Otázku na něho přímo vyštěkl.

„Ano, pane. Technici s vozem už skončili.“

„Tak jak to vypadá, Dothane?“ zeptal se Gerard.

Soudní lékař krátce shrnul, co zjistil. „Pochybuju, že vydržel dlouho.“

„Je mi fuk, jak dlouho vydržel.“ Laird odstrčil Gerarda z cesty a osopil se na Dothana Brookse. „Co moje žena?“

„O vaší ženě nic nevím.“ Brooks vylovil ze zadní kapsy kalhot kapesník velký jako utěrka a otřel si jím zpocený obličej.

Gerard se otočil k detektivům. „Co jste zjistili?“

Byl nezvykle strohý, pravděpodobně proto, že jeho povinnosti byly nyní spíše administrativního rázu. Už dlouho se nebyl podívat na žádném místě vraždy a bez ohledu na to, kdo přišel o život, i když to byl tak odpudivý týpek jako Napoli, nikdy to nebyl příjemný zážitek.

Ale Duncan se domyslel, že na jeho šéfa hlavně tlačí soudce, aby rychle zjistil, co se stalo.

Worley si vyndal párátko z úst a stručně je seznámil s fakty. „Před pár minutami jsme našli botu, sandál s tyrkysovými kameny. Tamhle.“ Ukázal k místu, kde fotograf stále ještě dělal snímky.

„Proboha.“ Laird si přejel dlaní přes obličej. „Elise má takové sandály. Chci ho vidět“ Vykročil.

„Možná budete v pokušení ho zvednout, pane soudce. Nedotýkejte se ho prosím.“

Zamračil se na Worleye. „Nejsem kretén.“

Duncan se za ním díval, a přestože ho neměl rád, soucítil s ním. Kdyby byly okolnosti jiné, naprosto jiné, choval by se přesně jako soudce. Šílel by strachy, mučilo by ho pomyšlení, co všechno se mohlo stát, chtěl by znát odpovědi.

Ale nebyl Elisin manžel. Nebyl ani její přítel. Nebyl jí ničím, byl jenom detektiv, který pravděpodobně bude nucen předat ji okresnímu státnímu zástupci, aby ji obžaloval. Nemohl se poddat nejistotě a strachu, které v něm běsnily. Musel dělat svoji práci.

„Volal mi policejní šéf Taylor,“ říkal právě Gerard tlumeně svým podřízeným. „Nařídil mi, abych na tohle vyšetřování osobně dohlédl. Má to přednost přede vším, na čem teď děláme. Říkal, že máme soudci poskytnout všechno, co bude chtít. Taylor si přeje, aby všichni pracovali jenom na tomhle. Je to jasné?“

„Promiňte,“ řekla DeeDee. „Je paní Lairdová považovaná za oběť?“

„Dokud nezjistíme, že je to jinak.“ Gerard se šel připojit k soudci.

„Takže se z našeho vyšetřování právě stala politická záležitost. No to je ohromný,“ zamručel Worley.

Přistoupil k nim Dothan Brooks a sípavě se zeptal: „Můžu si ho vzít?“

Duncan nechal na DeeDee a Worleym, aby s ním probrali převoz Napoliho mrtvoly do márnice. Pomalu se vrátil ke kuželům, které ohraničovaly stopy po podpatcích na vozovce, a přidřepl, aby si je mohl prohlédnout zblízka. Mohlo by se ukázat, že to vůbec nejsou stopy po Elisiných podpatcích, ale přerušované stopy po pneumatice nebo stopy po podpatcích někoho jiného. Tyhle černé šmouhy na dláždění frekventovaného mostu mohla udělat spousta věcí. Na jedné straně se tady sbíhalo několik hlavních bulvárů z centra Savannah, na druhé straně se napojovala státní dálnice Jižní Karolíny číslo 17.

Ohlédl se na vůz a odhadl, že od něho k těm šmouhám to bude tak pět metrů. Sandál se našel ještě o něco dál u zábradlí. Všechno na úzké krajnici vozovky. Duncan se narovnal a vrátil se ve svých stopách k vozu a přitom pečlivě prohlížel dláždění.

Worley si ho všiml a zeptal se: „Co hledáš?“

„Krev.“

„Byl zastřelen ve voze.“

„Možná. Nebo byl postřelen při zápasu, tady, kde jsou ty stopy. Odvrávoral zpátky, podařilo se mu vlézt za volant a zavřít dveře.“

„Myslel si, že se stačí někam odvézt.“

„Mohl silně krvácet do břicha, ale ven vyteklo jen nepatrně krve,“ řekl Duncan. „Nekapala mu, zvláště jestli si tiskl ruku na ránu, jak naznačují šmouhy na jeho rukou a košili.“

„Taky mohl být zastřelen přímo tam, kde jsme ho našli. Za volantem vozu paní Lairdové.“

„Krucinál!“ Duncan uznal, že Worley má pravdu. „Co takový slizoun pohledával za volantem vozu paní Lairdové?“

„To mi nejde na rozum.“

Podle pokynů policistů se blížila sanitka. Její řidič se proplétal mezi policejními vozy, které dočasně zablokovaly jízdní pruhy vedoucí z města, ale doprava byla v tuhle ranní hodinu slabá. Worley se vrátil k DeeDee, která hovořila s Brooksem.

Když zůstal sám, vrátil se Duncan na místo vymezené dopravními kužely a opatrně se nahnul přes zábradlí mostu. Tentokrát se však nedíval na tekoucí řeku, ale na samotný most

Měřil celkově přes tři kilometry a přes řeku se klenul obloukem v délce tří set třiceti pěti metrů. Postavili ho jako náhradu za zvedací most, který už nestačil zvládnout dopravu na řece, když vzrostla důležitost Savannah jako přístavního města.

Duncan jel přes most bezpočtukrát, ale protože nesnášel výšky, upíral pohled na vozovku a nikdy si konstrukci mostu neprohlížel. Rozhodně nebyl nikdy tak blízko u té mohutné a úžas i úctu vzbuzující stavby.

Naklonil se přes zábradlí, co nejvíc se odvážil, a prohlížel si konstrukci. V duchu odhadoval výšku nejbližšího stožáru, který držel lana, a všiml si kovového žebříku, připevněného k jakémusi strojnímu zařízení pod mostní konstrukcí, které ani nedokázal pojmenovat. A všiml si, že se na plošině toho zařízení něco třepotá. Něco, co tam nepatří.

Rozběhl se ke stožáru s očima upřenýma před sebe a doufal, že to, co upoutalo jeho pozornost, nezmizí, než bude moct přesně určit, co to je. Když se ocitl přímo nad tím místem, naklonil se přes zábradlí a pohlédl na zařízení pod sebou.

Uviděl kus látky. Měla světlou barvu a vypadala měkce a naprosto nepatřičně na téhle syrově mužské stavbě ze železa, oceli a betonu.

Napoliho tělo právě přenášeli z vozu na nosítka. Worley s DeeDee dostali od techniků z forenzního povolení prozkoumat vnitřek vozu. Zaměstnávali se tím. Gerard to schytával od soudce Lairda, který svoji tirádu zdůrazňoval tím, že bodal ukazováčkem do vzduchu.

„Proč se vaši detektivové soustředí na to, co se stalo Napolimu?“ dolehlo k Duncanovi. „Je potřeba, aby hledali moji ženu.“

Duncan si znovu začal pečlivě prohlížet strojní zařízení připevněné zespodu k mostu a žebřík, který je spojoval s místem, kde stál. Pokusil se překonat závrať, která ho přepadla, a soustředil se na obrovitý tanker, který proplouval pod mostem cestou k moři. Pohyb plavidla však jeho závrať ještě zhoršil.

Nicméně přehodil nohu přes okraj, postavil se na malou plošinu nahoře na žebříku a pak se pustil dolů. Kovové příčle obklopovaly kovové mříže tvořící malou kruhovou klec, ale tyče byly daleko od sebe a nebyl si jist, že by ho udržely, kdyby uklouzl a pozpátku na ně padl.

Už byl na půl cesty dolů, když uslyšel Gerardův řev. „Dunku! Co to sakra vyvádíš?“

Pohlédl nahoru, což byla chyba, neboť ho oslepila světla nahoře na stožáru, jež osvětlovala most. „Tady dole něco je,“ křikl ve směru Gerardova hlasu.

„Zbláznil ses?“

To byla DeeDee a skoro vřískala.

Nejspíš, řekl si v duchu.

„Pojď hned zpátky!“

Nevšímal si jí a slézal dál. Naštěstí si vzal botasky, když se rychle oblékal. Gumové podrážky mu skýtaly lepší oporu, než by měl v polobotkách. Jen co s DeeDee dorazili na místo činu, navlékl si latexové rukavice. V nich měl ruce zvlhlé, jak se mu nervozitou zpotily. Neodvážil se pohlédnout dolů na rychlý proud řeky, která se teď pěnila za tankerem.

„Bille?“ zavolal nahoru. „Víš něco tady o tom zařízení dole?“

„O té plošině?“

„No asi.“

„Jsou tři, pro každou sekci mostu jedna. Spojují obě strany mostu. Posunují se pod mostem, aby měli dělníci přístup k navigačním světlům. Takhle můžou provádět údržbu, kontrolovat konstrukci a tak.“

„Takže kromě údržbářů sem dolů nikdo nepřijde? Je to tak?“

„A kromě zatracených bláznů,“ uslyšel vzápětí křiknout DeeDee.

Údržbáři nenosí oblečení z jemných látek, které dokážou povlávat, když není žádný vítr a fouká jenom zanedbatelný vánek.

Riskl to, pohlédl dolů a ulevilo se mu, že má před sebou už jen tři příčle. Zdolal je relativně rychle a vstoupil na plošinu. Byla to pevná konstrukce a byla to působivá ukázka důmyslu a strojírenství, ale byl rád, že na ní pracuje někdo jiný. Jemu to připadalo jako nekonečně dlouhá cesta na druhou stranu mostu. A pod tím vzduchoprázdno. Nechtěl myslet na to, že přímo pod ním není nic.

Místo toho se soustředil na své bezprostřední okolí. Světla ozařující most zespodu byla bolestivě jasná a řezala do očí jako slunce. Když si sedal na paty, snažil se vyhnout tomu, aby do nich přímo pohlédl. Látka se zachytila na šroubu, kterým byl žebřík připevněný k plošině.

Jedna strana potištěné látky byla obroubená. Druhá byla evidentně z oblečení utržená… V tomto případě ze sukně, kterou měla Elise večer na sobě.

Uchopil látku do prstů v rukavici a pečlivě ji uvolnil ze šroubu, kde se zachytila, pak ji vložil do hnědého papírového sáčku na důkazy. Pomalu se narovnal a vrátil sáček do kapsy.

Jeho kolegové na něho pokřikovali otázky. Už ho neviděli, takže měli starost o jeho bezpečí. Chtěli vědět, jestli je v pořádku. Nabádali ho, aby byl opatrný. Zaslechl Worleyho, jak se ptá, jestli něco objevil.

Vytěsnil je z mysli, zapomněl na svůj strach z výšek a zahleděl se do řeky hluboko pod sebou. Díval se na pomalu se pohybující tanker, plovoucí město, nyní klouzající kolem restaurací a barů, které lemují River Street, a na druhé straně kolem doků ve Westin Resort.

Hrdlo se mu nezvykle sevřelo, když si uvědomil, co to naznačuje, když se našel jenom jeden Elisin sandál a tenhle kus látky, utržený z jejího oblečení.

S velkou pravděpodobností se z tohohle zatraceného mostu živá nedostala.

KAPITOLA OSMNÁCTÁ

Soudce Laird rázoval v omezeném prostoru policejní kanceláře, vyšlapával cestičku do ošklivého hnědého koberce a mumlavě se ujišťoval, že jeho žena žije. V pravidelných intervalech se vždycky rozřečnil o tom, že je policejní vyšetřování vedeno zdlouhavě a všeobecně neschopně.

Požadoval okamžité odpovědi na otázky, na něž nikdo odpověď neměl. Odmítal přijmout poctivé odpovědi jako: „Nevíme, ale děláme, co je v našich silách.“

DeeDee ho naneštěstí dostala na starost

Poté co páskou vymezili větší úsek mostu, do něhož byla zahrnuta plošina a žebřík, který k ní vedl, doprovodila DeeDee Billa Gerarda a soudce zpátky na policejní stanici, zatímco Duncan a Worley zůstali na místě, aby řídili vyšetřování, které si vyžádalo několik dalších policejních složek. Měla vztek že si oni užijí všechnu zábavu, zatímco jí přidělili úkol, který se povážlivě podobal hlídání dětí. Avšak kapitán Gerard vydal rozkaz a neměl náladu se dohadovat. Soudce Lairda by litovala, jen kdyby to nebyl takový hrozný prevít. Jen zřídkakdy se jí přímo na něco zeptal. Ignoroval každou její nevyžádanou domněnku nebo návrh. Jen taktak ji toleroval, a to jenom proto, že musel.

Catonové Lairdové tohoto světa, ti staří dobří mládenci v oblecích šitých na míru, v ní prohlubovali nejistotu, kterou v ní vzbudili rodiče, zvláště její otec. Soudcovo pohrdání udělalo z jejích úspěchů průměrnou a bezvýznamnou záležitost. Vzbuzoval v ní stejné pocity jako otec, jako by byla staniolová hvězda, která se snaží nahradit tu z pravého zlata, již představoval její starší bratr.

Rovněž dostala za úkol, aby soudce vyslechla, co dělal předtím, než ho uvědomili o Napoliho vraždě ve voze jeho ženy, a zeptat se ho, co ví o tom, co ve stejné době dělala ona.

Což bylo na celé té nepříjemné věci to nejprotivnější.

Byl neklidný. Neposeděl víc než dvě minuty. Snadno ho rozptýlilo, když někdo přišel nebo odešel. Při každém zazvonění telefonu, a to bylo často, sebou trhl.

Pokud se jí přece jenom podařilo, aby jí věnoval pozornost, odpovídal na její otázky s dramatickou rezignací, nebo se urazil, přestože se překonávala, aby byla taktní.

„Kdy jste paní Lairdovou viděl naposledy?“

„Nějak kolem půl desáté. Povečeřeli jsme. Elise si chtěla jít brzy lehnout. Z toho důvodu jsem se jí zeptal, jestli by jí nevadilo, kdybych si zašel do country klubu. Minulou sobotu začal pokerový turnaj. Věděl jsem, že někteří mí přátelé budou hrát poslední večer.“

„Vzhledem k její nespavosti je přece nepravděpodobné, že by si šla paní Lairdová lehnout brzy.“

„Koupila si prášky na spaní a doufala, že jí pomohou odpočívat.“

„Hrajete obvykle poker během pracovního týdne?“

„Ne, ale oba jsme byli rozčilení a potřebovali jsme něco, co by nám odvedlo myšlenky od výslechu, který byl naplánovaný na dnešní dopoledne.“

„Proč vás ta vyhlídka zneklidňovala?“

„Detektiv Hatcher nám poradil, abychom s sebou přivedli svého právníka, řekl to tak, jako by Elise byla zločinec.“

„Chtěli jsme se ještě na něco zeptat ohledně jejího vztahu s Colemanem Greerem.“

„Elise vám o jejich vztahu pověděla všechno.“

DeeDee to prozatím nechala být a navázala z jiného konce. „Mluvil jste s paní Lairdovou po telefonu, případně s ní byl jinak v kontaktu, potom co jste včera večer odešel z domu?“

„Ne. Doufal jsem, že prášek na spaní zabral, a nechtěl jsem ji rušit tím, že bych volal.“

„Pochybuji, že si ten lék vzala, pane soudce. Víme, že nespala.“ Nepřipustila, aby jí jeho planoucí pohled bránil v tom, aby pokračovala. „Co měla na sobě, když jste ji naposledy viděl?“

„Sukni a tričko bez rukávů. Tohle víte, detektive Bowenová. Poznal jsem kus látky, kterou váš kolega našel na plošině. Byl z Elisiny sukně.“

„Jste si tím jist? Většina manželů by si toho nevšimla nebo by si to nepamatovala –“

„Nejsem jako většina manželů,“ odtušil ledově. „Ta sukně byla nová. Právě jsem jí ji přinesl jako dárek. Vzala si ji, aby se mi v ní ukázala.“

„Měla na sobě ty sandály s tyrkysovými kameny?“

„Byla bosá.“

„U večeře?“

„Večeřeli jsme v ložnici. Z podnosů.“

„Aha. Paní Berryová vám je přinesla?“ Přikývl. „V kolik odešla?“

„Slyšel jsem ji říkat kapitánu Gerardovi, že odešla kolem půl jedenácté.“

„Tedy po vás.“

„Správně. Chtěla se ujistit, že ji Elise nepotřebuje.“

„Někdy po tom, co paní Berryová odešla, si vaše žena vzala boty a vozem odjela z domu.“

„Neznáme okolnosti, za jakých odešla,“ řekl. „Někdo ji k tomu mohl donutit“

„Možná, ale podle kapitána Gerarda, který byl u vás v domě, tam nebyly známky po zápasu, násilném vniknutí, ničem takovém. Loupež můžeme vyloučit. Gerard říkal, že jste našel její šperky, snubní prsten a náušnice – obojí s velkými diamanty – na toaletním stolku.“

„To je pravda.“

„Vypadá to, jako by odešla ve spěchu, viďte? Chci říct, že si ani nevzpomněla, aby si vzala snubní prsten. A takový prsten si pravděpodobně nezapomenete vzít, pokud vás něco opravdu nerozhodí.“

Soudce zarytě mlčel a DeeDee poklepávala tužkou do bloku, kam si zapisovala poznámky. „Máte představu, kam vaše žena mohla jít, pane soudce?“

„Kdybych měl, nemyslíte, že bych ji tam hledal?“

„Měla přátele nebo rodinu?“

„Ne.“

„Nikoho, koho by mohla jít navštívit? I třeba z náhlého popudu?“

Zavrtěl hlavou. „To by mi řekla.“

Neřekla ti o schůzkách s Colemanem Greerem, pomyslela si DeeDee podrážděně. Už ji celé to chození kolem horké kaše otravovalo, a tak do toho skočila rovnýma nohama. „Myslíte, že měla dnes v noci schůzku s Meyerem Napolim?“

Naklonil se blízko k ní, rysy obličeje strnulé zlostí. „Takhle řešíte zločiny, detektive Bowenová? Pronásledujete blízké osoby obětí hloupými otázkami a děláte pitomé závěry?“

Odpověď zřejmě neočekával, ale ona mu přesto odpověděla: „Někdy. Byl byste překvapen, co svědkové vědí, a nemají ani tušení, že to vědí. Předkládám různé možností, abych viděla, jestli některá sedí. Často něco vyjde, a může to být zdánlivě nedůležitá, směšná skutečnost, která nakonec případ vyřeší.“

Netrpělivě se rozhlédl, jako by hledal někoho, kdo mu přijde na pomoc. Gerard zmizel, DeeDee se domyslela, že bude u sebe v kanceláři. Pár dalších detektivů pobíhalo kolem a snažilo se vypadat zaměstnaně, ale ve skutečnosti je ten vzrušující případ přitahoval jako můry plamen.

„Vím, jak je důležité, aby bylo vyšetřování důkladné a precizní, detektive Bowenová,“ řekl soudce. „Po letech v soudní síni dobře vím, že zrnka pravdy, která zločin vyřeší, se dají z paměti svědka vydolovat. Já ale vím jenom to, co jsem vám už řekl. A to opakovaně,“ zdůraznil.

Otočila list v bloku na čistou stránku. „Mohla bych pokračovat?“

A tak to šlo další vyčerpávající hodinu a půl. Nakonec došla k názoru, že už jí není schopen ani ochoten nic říct, a tak ho zanechala jeho přecházení a řečnění.

Vyšla z místnosti a z telefonu na chodbě zavolala vedoucímu country klubu Silver Tide. Vzbudila jeho ženu a ta zase vzbudila jeho, když se DeeDee představila a zdůraznila, že věc je naléhavá. Od něho dostala telefonní čísla na službu na parkovišti a barmana, kteří měli předchozí den noční.

Zavolala jim domů. Žádný z nich nebyl moc nadšený, že volá v tuhle hodinu, zvláště když měli za sebou dlouhou směnu. Oba jí ovšem potvrdili, že soudce dorazil do klubu krátce před desátou a přidal se k hráčům pokeru. Odešel, až když ho policie uvědomila, že se na úzkém odstavném pruhu Talmadgeova mostu našlo auto paní Lairdové s mrtvým člověkem uvnitř.

„Když mu řekli, že po ní tam není ani vidu, tak úplně šílel,“ řekl barman.

„To si dovedu představit“ Vyžádala si jména hráčů, s nimiž soudce strávil celý večer. Byla to hvězdná přehlídka velkých zvířat včetně okresního státního zástupce.

Pokud se opravdu ukáže, že se Elise Lairdová setkala s Meyerem Napolim za nějakým podivným, nečestným účelem, zatímco soudce seděl u karet a popíjel jemnou whisky, bude toho muset hodně skousnout. Vyjde z toho jako ještě větší zamilovaný blázen. Někteří političtí protivníci, a možná i loajální příznivci, by mohli zapochybovat, jestli má takový člověk stát v čele vrchního soudu.

Tahle situace by mohla ovlivnit jeho profesní dráhu a může být i částečně příčinou jeho svéhlavosti.

Znovu se objevil Gerard, aby se podíval, jak se soudce drží, a také aby DeeDee požádal, aby uvědomila Napoliho sekretářku o skonu jejího šéfa, a dohlédla na to, aby to oznámili nejbližším příbuzným.

Když se to sekretářka dozvěděla, dostala hysterický záchvat. DeeDee překvapilo, že Napoli dokázal v někom vzbudit tolik citu – až snad na vztek nebo nechuť. Jakmile se sekretářka uklidnila, objasnila, že Napoli neměl žádné příbuzné, o kterých by věděla, a souhlasila, že se ráno dostaví do márnice, aby identifikovala jeho tělo.

Také se naléhavě ptala, co se dělá, aby se ta „zrůda“, co ho zastřelila, našla. DeeDee ji ujistila, že detektivové z oddělení vražd na případu právě pracují.

Obloha začínala světlat blížícím se svítáním a DeeDee pila už třetí dietní kolu z balení po šesti, když se Worley s Duncanem přivlekli. Worley vypadal vyčerpaně a otráveně. Duncan vypadal jako cosi, co vykopali na Koloniálním hřbitově o kus dál v ulici.

Sotva vkročili do dveří, Laird se na ně vrhl. „Tak co máte?“

„Dones nám trochu kafe, můžeš?“

DeeDee chtěla Worleymu připomenout, že nemá v popisu práce nosit mu kafe. Podívala se však pozorněji Duncanovi do ztrhaného obličeje a bylo jí jasné, že potřebuje něco na povzbuzení, a potřebuje to rychle. Šla nalít dva hrnky kávy, ale natahovala uši, o čem bude řeč.

„Z dopravního a správy přístavu v Georgii jsme dostali povolení, že můžeme ještě nějakou chvíli blokovat jízdní pruh na mostě,“ řekl Worley. „Velkou radost z toho neměli. V ranní špičce z toho budou velké dopravní problémy, ale potřebujeme mít to místo k dispozici co nejdéle. Za denního světla by se mohlo ukázat něco, co jsme v noci přehlédli.“

Vděčně si vzal od DeeDee kelímek s kávou. Duncan si nevšiml, že mu také jeden podává, dokud ho nešťouchla do ramene. Nepřítomně na ni několik vteřin hleděl, pak sáhl po kávě.

„Dopravní zácpa mě nezajímá,“ řekl Laird. „Co děláte, abyste Elise našli?“

Otázku směřoval na Duncana.

„Jednotka se psy vyrazila do terénu. Pročesávají oba říční břehy a Hutchinsonův ostrov.“

„To je dost málo. Co další ostrovy až k oceánu? Ty se prohledávají?“ naléhal soudce.

Nikdo mu nechtěl říct, že jen zřídkakdy se příslušná osoba dostane až k ústí řeky. Ze všech náhodných obětí a těch, co z mostu skočili, věděla DeeDee jenom o jednom, který ten pád přežil. Obvykle se tělo za pár dní vynořilo, záleželo na roční době a teplotě. To se pak objevilo někde podél River Street nebo u doků na Hutchinsonově ostrově, který tenhle úsek řeky dělil ve dva kanály.

„Rozšíříme pátrání, jak bude zapotřebí, pane soudce,“ řekl Gerard diplomaticky. „Co dál, Dunku?“

„Rozeslali jsme popis paní Lairdové, takže na tom pracuje souběžně státní policie, naše oddělení a šerifova kancelář. Říční hlídka prohledává všechny říční kanály. Pobřežní hlídka už vyslala jednu loď. Křižuje při atlantickém pobřeží, ale…“

Ale jenom málokdy se tělo dostane tak daleko, než se objeví, pomyslela si DeeDee znovu. A kdyby se přece jen tak daleko dostalo, pravděpodobně by bylo ztraceno navždy.

„Pobřežní hlídka má rovněž záchranné týmy s vrtulníky,“ pokračoval Duncan. „Jsou připraveni, jak jim řekneme. Policejní vrtulníky jsou ve vzduchu téměř od chvíle, kdy jste odjeli z mostu a vrátili se sem.“ To shrnutí zřejmě z Duncana vysálo poslední zbytky energie. Odmlčel se a lokl si kávy.

„Slyšel jsem, že neustále někdo volá,“ řekl Gerard. „Lidé si všimli světlometů vrtulníku, jak prohledávají okolí řeky, a chtějí vědět, co se děje.“

„Je mi jedno, komu to vadí,“ řekl Laird. „Ať vrtulníky hledají dál.“

„To se rozumí.“ Gerard vypadal unaveně a otráveně. Soudce už se nechoval tak zpupně. „Říkám vám to jenom proto, že jestli chtějí občané vědět, co se děje, tak s jistotou čekejte, že média také. Dříve či později budeme muset promluvit s novináři, kteří se shromáždili dole.“

„Museli jsme se mezi nimi prodírat, když jsme chtěli dovnitř,“ řekl Worley. „Nic jsme jim samozřejmé neřekli.“

„Sám jsem vyřizoval několik hovorů, které sem spojili, protože volající lživě tvrdil, že má informace o paní Lairdové,“ pokračoval Gerard. „Tisk už ví, že to byl Napoli, kdo to schytal na mostě. Novináři také vědí, že je do toho paní Lairdová nějak zapletená, ale netuší jak a do jaké míry. Měl byste, pane soudce, začít přemýšlet o tom, jak byste s tím chtěl naložit“

Laird schlípl a ztěžka dopadl na nejbližší židli. V několika málo vteřinách ho bojovnost opustila a začal se chovat jako bezradná, bezbranná a poražená oběť. Nahrbil se a upřel pohled na podlahu.

Dopřáli mu tu chvíli. Nikdo neřekl slovo. Projednou i Worley byl natolik citlivý, že držel tu svoji nevymáchanou pusu. Nakonec soudce Laird zvedl hlavu a pohlédl na Duncana. „Našel jste něco? Cokoliv, co by naznačovalo, kde by tak mohla být?“

„Ten kus látky.“ Duncan si odkašlal a zajel si prsty do vlasů. Podle toho, jak vypadaly, to nebylo poprvé, co si je takhle bezmyšlenkovitě odhrnul. „Říkal… ehm… říkal jste, že si myslíte, že pochází ze sukně paní Lairdové.“

„Nemyslím si to, já to vím.“

DeeDee řekla: „Máme to v záznamu. Sukně byla úplné nová. Přinesl jí ji jako dárek.“

DeeDee nebylo jasné, proč se kvůli tomu zatvářil Duncan tak ztrápeně. Skutečně sebou trhl „Nevíme, jak se na tu plošinu ta látka dostala,“ řekl. „Technici sejmuli z příčlí žebříku otisky, ale používá ho tolik dělníků…“ Nechal větu nedořečenou, znovu to vypadalo, že mu došly síly.

„Máte nějakou stopu po druhém sandálu?“

Duncan zavrtěl hlavou. „Nenašel se a nenašlo se ani nic jiného, co jí patřilo. Jakmile se rozední, potápěči začnou… ji začnou hledat“

Soudce vyrazil suchý vzlyk.

DeeDee zachytila pohled, který Duncan vrhl na Worleye, ale ten se zaměstnával tím, že ryl nehtem do umělohmotného kelímku. Tímhle způsobem dal najevo, že ten nepříjemný úkol nechává na Duncanovi.

„Zjistili jsme něco, čeho jsme si předtím nevšimli,“ pokračoval Duncan, „že si ten sandál pravděpodobně nesundala ze své vůle. Pásek byl pořád ještě zapnutý.“

DeeDee řekla: „Sandál se dal jistě nazouvat a zouvat bez toho, aby se pásek rozpínal. Tím jsem si téměř jistá.“

Přikývl. „Ale pásek byl odtržený na patě od podrážky.“

„Jak se to mohlo stát, Dunku?“ zeptal se Gerard.

Zakroužil rameny, jako by ho bolela. „Myslím, že by to chtělo trochu síly.“ Nebyla to odpověď nic moc, ale sdělovala dost, víc než chtěl kterýkoliv z nich slyšet

Duncanovi jako by dělalo potíže o tom mluvit. DeeDee se nepamatovala, že by se mu to někdy dřív stalo, dokonce ani když musel uvědomit nejbližší příbuzné oběti zločinu o strašném osudu, který jejich milované potkal.

„Porovnáváme šmouhy na chodníku s Napoliho botami,“ řekl, „ale vypadá to, že s paní Lairdovou nějak u zábradlí zápasili.“ Mluvil přímo k soudci. „Možná jí zezadu šlápl na sandál, a tím se pásek utrhl. To, že jsem našel ten kus látky na plošině, ještě neznamená, že se z její sukně utrhl tam. Mohl se tam snést, když se utrhl při zápasu na mostě.“

„Možná se přetahovali o zbraň,“ přišel konečně se svou troškou Worley. Všichni obrátili pozornost k němu. „Nenašli jsme Napoliho pistoli, ale pracujeme s předpokladem, že byl zastřelený vlastní zbraní. Nicméně bychom, pane soudce, ocenili, kdybyste zkontroloval své zbraně, hned jak přijdete domů.“

Soudce vyletěl. „Naznačujete, že Elise odešla na schůzku s Napolim ozbrojená pistolí?“

„Byla vycvičená, jak používat střelnou zbraň,“ poznamenala DeeDee. Byla zřejmé v místnosti jediná, kdo měl dost odvahy to připomenout. „Neslyšeli jsme to tak?“

Soudce se k ní otočil s očima planoucíma zlostí. „A taky jste slyšeli, že na to přistoupila až na moje naléhání. Neměla střelné zbraně ráda. Z domova by si žádnou nevzala.“

„Pokud se můžete zaručit za všechny zbraně, které vlastníte,“ řekl Duncan, „a to jsem si jist, že můžete, potom bychom mohli vyloučit, že byl Napoli zastřelen zbraní, která patří vám. Mezitím budeme předpokládat, že byl zabit vlastní zbraní.“

„Když o ni zápasil mimo vůz blízko zábradlí mostu?“

„To je jedna teorie,“ odpověděl Worley na Gerardovu otázku. „V tuhle chvíli je to jenom domněnka.“

„Domněnka,“ opakoval soudce dopáleně. „Ale nemáte představu, co se skutečně stalo, že ne?“

„Jedno víme,“ odvětil Worley stejně popuzeně, „a to, že v určitou chvíli jeden z nich nebo oba byli na zadním sedadle.“

„Na zadním sedadle?“

Worley se zatvářil samolibě, že takhle zabodoval, a vysvětlení nechal na Duncanovi. „Bakerovi mládenci sesbírali z koberce na podlaze zrníčka nějaké směsi. U sedadla řidiče, spolujezdce i u zadního sedadla.“

„O čem to vůbec mluvíte? Jaké směsi?“

„S jistotou to nemůžeme říct, dokud nedostaneme laboratorní výsledky, ale vypadá to jako obyčejný beton,“ řekl Worley. Zamnul si prsty. „Rozdrcený na prach. Zavolali jsme do márnice a požádali jsme asistenta doktora Brookse, aby prohlédl Napoliho boty. Potvrdil nám, že jsou na podrážkách zbytky nějakého šedého materiálu. Vypadá jako hrubá drť s drobnými zrníčky.“

„A stejný prach byl na podrážce sandálu paní Lairdové,“ pokračoval. „Což, jak jsem říkal, znamená, že jeden z nich nebo oba dva byli jak na zadním sedadle, tak vepředu.“ Odmlčel se, aby tomu dodal váhu. „Pokud bude laboratoř schopná s jistotou určit co tenhle materiál je, a poskytne nám odhad jeho původu, mohlo by nás to nasměrovat k místu, kde se Napoli s paní Lairdovou dali dohromady.“

Duncan si přejel dlaní přes obličej a upoutal tím DeeDeinu pozornost. Nikdy ho neviděla takhle otřeseného, ani tehdy ne, když odcházeli od nejhrůznějších vražd. Nikoli poprvé jí blesklo hlavou, jak silná je přitažlivost, kterou k Elise Lairdové cítí.

Nechoval se jako objektivní policista, který vyšetřuje případ. Přirozeně by si dělal starosti o osud kteréhokoliv občana, jenž by zmizel z místa, kde přišel o život jiný člověk. Ale tenhle zločin ho zřejmě zvláště vyváděl z míry.

Upřeně se na něho dívala tak dlouho, až to vycítil. Když na ni pohlédl, neslyšně se ho zeptala: Není ti nic? Odpověděl jí stejně: Jsem utahaný a dál naslouchal Worleymu, který na Lairdovu námitku vysvětloval, proč to formuloval takto.

„Když jsem řekl ‚dali dohromady‘, nenaznačoval jsem tím nic nezákonného, pane soudce. To byl jen takový slovní obrat“

„Elise by nepřistoupila na to, aby se s tím člověkem setkala. Zvláště ne sama. Jsem si jist, že se do jejího vozu dostal násilím.“

„Možné to je,“ řekl Worley a suše zakašlal. „Vůz byl patrně v dokonalém stavu. Žádná splasklá pneumatika, nic takového. Takže nevíme, proč zastavili na nejvyšším místě mostu, kde jsou každých pár metrů značky zakazující parkování. A potom je tady otázka, proč mířili nazpátek do města, což naznačuje, že byli někde jinde a vraceli se. Nemáte představu, odkud?“

„Vůbec ne.“

Soudcova strohost Worleyho nezastrašila, pokračoval jakoby nic. „Vyzveme případné očité svědky, aby se přihlásili. Kdokoliv, kdo projížděl přes most před dálniční hlídkou, mohl něco vidět. Nedá se předvídat, jakou odezvu tahle výzva bude mít. Obvykle nic moc, ale třeba tentokrát to bude jiná.“

„S detektivem Worleym jsme se shodli na tom,“ řekl Duncan, „že v určitou chvíli vystoupili z vozu a stáli blízko zábradlí, ale nevíme proč.“

„Seděl na svojí firemní vizitce,“ řekla DeeDee. Objasnila soudci Lairdovi a Gerardovi, že našli Napoliho firemní vizitku na místě u volantu, když vytáhli jeho tělo. „Není pravděpodobné, že by na ní seděl, pokud by nevystoupil a pak znovu nenastoupil.“

Duncan přikývl. „Nevíme, proč vystoupili, ale pokud dobře čteme stopy, u zábradlí mostu se odehrála potyčka. Tato teorie vychází ze zničeného sandálu, z látky utržené ze sukně paní Lairdové a ze šmouh na dláždění.“

„Myslíš, že Napoli na ni mířil pistolí?“ dožadoval se Gerard objasnění.

„Zase je to jenom domněnka, Bille, ale ta možnost se zřetelně nabízí,“ odpověděl Duncan. „Kdyby se nám podařilo najít Napoliho zbraň a určit, že z ní vyšla osudná rána, pak by ta možnost byla ještě větší.“

„Jak to?“

„Všechno naznačuje, že se z pistole střílelo zblízka a dostal to rovnou do břicha, takže je víc než pravděpodobné, že byl k člověku, který ho zastřelil, otočený. Ale našli ho, jak sedí za volantem vozu. Aby ho takhle postřelil, musel by se střelec natáhnout kolem něho z boku. To by byl nešikovný, vlastně nevyhovující úhel pro každého, kdo by buď stál v otevřených dveřích vozu, nebo seděl na místě pro spolujezdce. Proto si myslíme, že byl možná – a tady zdůrazňuji možná – zastřelen mimo vůz.“

„Střela vyšla z těla?“ zeptal se Gerard.

„Ne, to bylo první, po čem se Dothan koukal, když tělo vytáhli. To proto tam bylo tak málo krve a Napoli jí většinu nachytal do dlaní.“ Odmlčel se, pak vše shrnul. „S Worleym si myslíme, že je možné, že při zápasu pistole vystřelila. Napoli si přitiskl ruce na ránu, a než zemřel, podařilo se mu dostat se do vozu.“

„Což ale nevysvětluje, kde je Elise,“ namítl soudce a divoce se rozhlédl. „Pokud… pokud to bylo tak, jak jste to vylíčil, potom se snažila chránit, bojovala o život Nemám pravdu? Možná ji chtěl srazit přes…“

Worley znovu zakašlal do dlaně. „Možná.“

Duncan vypadal, jako že se pozvrací.

Soudce se sesypal. „Ach Bože. Kde je? Co jí udělal?“

Vzhledem k jeho stavu se nikdo neodvážil hádat. Po chvilce k němu Gerard přistoupil a chlácholivě mu položil ruku na rameno. „Zapřísahám vás, pane soudce, abyste šel domů. Počkejte na další vývoj tam.“

„Nemůžu odejít Něco by se mohlo objevit.“

„To by mohlo, a jakmile se to stane, okamžitě vás o tom uvědomíme. Mezitím tady nemůžete dělat nic. Od této chvíle je detektivní práce úmorná. Znovu budeme všechno mezi sebou probírat, ale v podstatě budeme taky čekat Všechny policejní složky se toho hledání účastní. Jakmile ji najdeme –“

„Přestaňte mi vykládat nesmysly, Bille,“ osopil se na něho soudce a vztekle mu setřásl ruku. „Myslíte si, že ji srazil z mostu. Myslíte si, že je mrtvá, že je to tak?“

Gerard se tvářil neúčastně. „Řídím se tím, co vím, ne tím, co si myslím, a v tuhle chvíli víme velice málo. Nebudu ji považovat za mrtvou, dokud neuvidím její tělo. Mohlo by to být i tak, že je paní Lairdová v šoku z toho, co se na mostě stalo. Může se někde omámeně toulat. Vzhledem k tomu, co se v tomhle týdnu stalo – začalo to Trotterem – by to bylo pochopitelné. Až se najde, nebo přijde k rozumu, vrátí se domů. Chcete tam přece být, jestli najde cestu zpátky?“

Tenhle argument zřejmě zapůsobil, když všechny ostatní selhaly. Laird roztržitě přikývl a pomalu se zvedl. Nechal se odvést ke dveřím. „Doprovodím vás dolů, dám vás odvézt domů a nějaký policista tam s vámi zůstane,“ řekl Gerard.

„To nebude nutné.“

„Nebudeme se dohadovat Napoli měl spoustu nepřátel, takže většina nebude litovat, že je mrtvý. Je ovšem také možné, že měl nějakého toho spojence. Je to celkem nepravděpodobné, ale nebudu nic riskovat a policejní šéf Taylor rovněž ne. Dostanete policejní ochranu, dokud to nevyřešíme.“ Odmlčel se a pak dodal: „Rozumí se samo sebou, že kdyby se vám paní Lairdová ozvala, okamžitě se s námi spojíte.“

Soudce se zastavil, otočil se k němu a udiveně svraštil čelo. „Chránil bych Elise vlastním životem,“ prohlásil. Každému detektivovi postupně pohlédl do očí. „Ale rovněž bych udělal to, co je správné.“

KAPITOLA DEVATENÁCTÁ

„Zlatý voči, že by udělal, co je správné,“ zamručela DeeDee, když byli soudce s Gerardem z doslechu. „Lhal nám ohledně Napoliho, jen aby ji chránil. Může nám docela dobře lhát i teď. Třeba ví úplně přesně, co se na tom mostě stalo.“

„To si nemyslím.“ Duncan únavou skoro nedokázal mluvit Byl rozhodně příliš unavený, než aby udržel krok s DeeDee, která byla neklidná a plná energie, hlavně díky neustálému přísunu kofeinu. Rovněž se popásala na překvapivých událostech předchozí noci. Oči měla nezvykle jasné a vzpurné, když na něho pohlédla. „Ty si nemyslíš, že lže?“

„V něčem možná ano, ale neřekl bych, že ví, co se na tom mostě stalo.“

„Kdo by taky mohl, kromě Napoliho a té holky.“ Worley rozžvýkal párátko na třísky a popleskával si kapsy, jestli v nich nemá cigarety, které přestal kouřit přede dvěma lety. Ve vypjatých chvílích se vrátil k zafixovaným zvykům, když už ne přímo k cigaretám. „Jeden z nich je po smrti a druhý zmizel.“

„Což se moc neliší od většiny našich případů,“ poznamenala DeeDee. „Jmenuj mi jeden případ, kdy jsme nachytali pachatele, jak stojí nad obětí s rukama nahoře a u nohou se mu válí pistole.“

„Jo, ale v tomhle případě…“

Worley nedořekl, co měl na jazyku, protože se vrátil Gerard a už ve dveřích jim oznámil: „Soudce Laird je na cestě domů, sice nerad, ale poslušně.“

„Co média?“

„Vrhla se na nás. Z televize, od novin, celá ta banda čeká venku. Slyšeli od nás jenom ‚bez komentáře‘, jako obyčejně, ale brzy jim budeme muset něco říct.“

„Domluvíte se na tom prohlášení se soudcem Lairdem a se šéfem?“

Gerard přikývl. „Taylor bude nejspíš chtít vést tiskovou konferenci sám. Soudce Laird je uznávaná osobnost, vysoce postavený úředník, muž pevných zásad a bezúhonné pověsti, známý svým smyslem pro spravedlnost. Má podporu všech policejních složek, které pracují čtyřiadvacet hodin denně, aby paní Lairdovou našly.“ Zakončil povzdechem. „A tak dále a tak dále.“

„Co řekne, že byla paní Lairdová uprostřed noci ve společnosti tak pochybného člověka, jako byl Napoli?“ domáhala se odpovědi DeeDee.

„Nemám ponětí,“ odpověděl Gerard. „To bude problém kanceláře pro styk s veřejností, aby tuhle věc uvedli na pravou míru. Můj problém – náš problém – je najít paní Lairdovou, abychom mohli tuhle záležitost vyřešit“

„Paní Lairdovou nebo její tělo,“ poznamenal Worley.

Duncanovi se sevřelo srdce. Naštěstí se DeeDee chytila Worleyho poznámky, takže na ni nemusel sám bezprostředně reagovat.

„Ty jsi o tom, jak jsi to soudci nastínil, přesvědčený?“

„Ne tak docela,“ připustil Worley.

„To ráda slyším,“ řekla, „protože si myslím, že kdyby byl Napoli postřelen během tahanice o pistoli, paní Lairdová by ji v hrůze upustila a zavolala pomoc. Ty bys to neudělal? Ptám se. Dokonce i kdybys zápasil o život a ten druhý skončil s kulkou v těle, nesnažil by ses okamžitě sehnat pomoc a nevysvětlil bys okolnosti, za jakých k postřelení došlo?“

„Takhle to udělala u Trottera,“ poznamenal Duncan tiše. „Nevěřili jsme jí. Možná je teď dvojnásob nedůvěřivá.“

„Což mě přivádí k bodu B.“ DeeDee se nedala odradit „Pokud je člověk jednou v životě ne vlastní vinou zapletený do střílení s následkem smrti, je to podivné, nepřízeň osudu, velká smůla. Ale téhle dámě se to stalo dvakrát v jednom týdnu! Nedejte se vysmát.“

„Duncan si protiřečí, DeeDee,“ řekl Worley. „Mimo jiné jsme došli ke stejnému názoru jako ty. Mluvili jsme o tom cestou sem. S Dunkem jsme se shodli na tom, že kdyby paní Lairdová mohla zavolat pomoc, když už byl Napoli postřelený, udělala by to.“

„Co přesně znamená ‚mohla‘?“ zeptala se.

„Znamená to, že byla naživu,“ odpověděl Worley. „Nebo to znamená, že se nedopustila ničeho zlého.“

„První možnost naznačuje, že ji Napoli srazil z mostu přesně v tom okamžiku, kdy po něm vystřelila.“ DeeDee se zamračila, čímž to zavrhla jako dost nepravděpodobnou možnost. „Já se přikláním k druhé možnosti. Paní Lairdová se zmocnila pistole, přinutila Napoliho usednout za volant vozu a střelila ho do břicha za všechny problémy, které jí v nedávných měsících způsobil. Potom pěšky uprchla –“

„Bez jedné boty,“ vložil se do toho Duncan.

„– a vzala pistoli s sebou. Nebo ji hodila do řeky.“

„Spáchá vraždu a nechá za sebou botu jako důkaz?“ řekl Duncan a rozhněvaně se zvedl ze židle. „Uprchla, aniž si vzala kabelku, kreditní karty, peníze?“

„Co si teda myslíš ty?“ osopila se na něho DeeDee.

„Já –“

Sklapl ústa, až mu zuby cvakly. Nevěděl, co si myslí.

Nechtěl si o Elise myslet, že je tak bezcitná, že by během týdne zastřelila dva lidi, jen aby nepřišla o své manželství a životní styl s Catonem Lairdem.

Ale ještě horší byla představa, jak padá do řeky a proud za plavidlem mířícím na moře ji stahuje ke dnu.

Ani nedokázal snést pomyšlení, že ho prosila o pomoc, kterou jí odmítl, sotva pár hodin předtím, než zemřela násilnou smrtí.

Kdyby důkladně analyzovali kus látky z její sukně, našli by tam lidské kožní buňky a alespoň pár z nich by patřilo jemu. Vzpomněl si, jak popadl tu hebkou látku a vyhrnul jí ji k pasu, aby mu nepřekážela.

Kdyby prohlédli jeho boty, našli by na podrážkách hrubý, šedý prach. Mohl by říct Worleymu přesně, kde najde takhle rozbitou cestu, až se drolí v prach.

Stejné šedé zbytky nalezené na Napoliho botách dokazovaly, že byl včera v noci také v té čtvrti. Duncan rozhodně nevěřil, že to byla náhoda. Žralo ho ovšem jedno: Měla Elise schůzku s Napolim po tom, co spolu prožili v opuštěném domě? Nebo ji Napoli zaskočil, když se vrátila k svému vozu, a násilím ji přinutil odjet doprostřed mostu? Vůz byl v pruhu směřujícím do města. Kde byli?

Byla nevinnou obětí? Nebo se dopustila dvojnásobné vraždy?

Tyto otázky si žádaly, aby je se vší vážností důkladně probral se svými kolegy. To, že věděl, co Elise dělala předtím, než se setkala s Napolim, byla klíčová informace, kterou často páčil ze svědků, již ji nechtěli prozradit, neboť se báli pomsty nebo odhalení vlastních zločinů.

Nyní byl takovým svědkem k věci on. Zadržoval důležitou informaci. Jeho spolupracovníci ho pozorovali, Gerard a Worley nechápavě, DeeDee s nebezpečnou vnímavostí.

Teď by jim měl o sobě a Elise říct. Měl by kápnout božskou, jak se pro to už rozhodl. Měl by přiznat, co se stalo pouhých pár hodin předtím, než Napoli zemřel a Elise zmizela.

Kdyby to ovšem udělal, okamžitě by ho z toho případu odvolali. Pravděpodobně by ho vyhodili a možná i zavřeli. Ať už tak nebo tak, byl by vykázán z policejního oddělení. Přiznání by znamenalo opustit Elise.

To nemohl udělat, ne teď, ne po minulé noci. Ať už je mrtvá, nebo stále naživu, musí se dozvědět, co se jí stalo. Pokud je pachatelem, vrahem dvou lidí, pak on sám dohlédne na to, aby byla postavena před soud, a přizná se k vlastnímu provinění. Pokud se ukáže, že se stala obětí, nepřestane ji hledat, dokud ji nezachrání nebo dokud se nenajde její tělo.

Aby ale mohl jedno nebo druhé uskutečnit, musí zůstat v epicentru vyšetřování. To je nezbytné.

Ostatní čekali na jeho odpověď. Žuchl sebou na otáčecí židli a zavrčel: „Nevím, co si mám myslet.“

Namísto cigarety si Worley vstrčil do úst nové párátko. DeeDee se napila zteplalé koly. Napjaté mlčení prolomil Gerard.

„Přemýšlel jsem o časovém rozvržení,“ řekl. „Hospodyně zanechala paní Lairdovou doma samotnou kolem půl jedenácté. Dothan mi před chvílí volal, že určil dobu Napoliho smrti mezi půl třetí a třetí ráno. Kde byl a kde byla paní Lairdová po ty čtyři hodiny mezitím?“

Jednu hodinu jejího času by mohl Duncan vysvětlit.

Setkala se s Napolim bezprostředně poté, co ji zanechal v tom opuštěném domě? Nebo později?

„Kdybychom věděli, odkud se vraceli, mohli bychom zjistit, jak ten čas vyplnili,“ řekla DeeDee.

„Já mám problém s tím, že byl postřelen mimo vůz,“ řekl Worley. „Policista z dálniční hlídky mi řekl, že dveře byly zavřené. Pamatuje si to jasně, protože klepal na okénko u místa pro řidiče, než se podíval dovnitř pozorněji a uviděl, že je Napoli mrtvý.“

„Okay,“ řekla DeeDee. „O co ti jde?“

„Kdo ty dveře zavřel?“

„Napoli,“ odpověděla.

„Nemohl,“ řekl Duncan. Uvědomil si, k čemu Worley míří. „Na klice dveří ani na panelu nebyla žádná krev.“

„Správně,“ pokračoval Worley. „Napoli měl ruce od krve.“

„Takže byl zastřelen uvnitř vozu, a buď zavřel ty dveře střelec, nebo byl střelec uvnitř vozu s ním,“ řekl Gerard.

„Obě možnosti pro nás představují další záhadu,“ řekl Worley. „Jak to, že tam prohnaný, opatrnický Napoli jen tak seděl a nechal střelce, aby natáhl ruku kolem něho a umístil kulku přesně tam, kde nadělá největší paseku?“

„Zvláště když by kulka do hlavy byla jednodušší a stejně tak smrtící,“ řekl Duncan.

„Ale taky by přitom byla spousta krve a všeho,“ řekla DeeDee. „Lidi, co by projížděli kolem, by ji uviděli na oknech.“

„Kromě toho je kulka do hlavy rychlá a pravděpodobně bezbolestná.“ Všichni se zadívali na Worleye, aby rozvedl, co má na mysli. „Chci říct tohle. Když střelíte do břicha, jde vám o to zabít, ale pomalu. Chcete svojí oběti dopřát čas, aby si řekla: Doprčic, já chcípnu!“

„Podle mě je toho naše dáma schopná,“ řekla DeeDee. Když nikdo neodpovídal, pohlédla nejdřív na Worleyho. „Co říkáš?“

Pokrčil rameny. „Neznám ji, ale dám na tebe. Co si myslíš, Dunku?“

„Jestli ho oddělala, jak přiměla Napoliho, aby tam jen tak seděl a nechal ji, aby ho odpráskla? Když byl o takových pětačtyřicet kilo těžší?“

„Sladce mu šeptala do ucha?“ zeptala se DeeDee.

Nikdo z mužů se neusmál, zvláště Duncan ne. „No dobře. Proč ale v jejím vlastním voze? Proč za sebou nechala tolik stop? Sandál. Kus látky ze svého oblečení. Jak mohla utéct a kam, když si nevzala peníze z peněženky? Podle Bakera tam měla několik set dolarů.“

„Všechno vypadá stejně nepravděpodobné jako to, že ji Napoli přehodil přes zábradlí mostu ve chvíli, kdy stiskla spoušť a vyšel smrtící výstřel,“ řekl Worley a svraštil čelo. „Nevím, co to tady máme.“

„Někoho třetího?“ nadhodila DeeDee.

„Nic na to neukazuje.“

„Je tady ještě jedna možnost,“ řekl Gerard tiše.

Duncan věděl, co Gerard řekne. Tahle možnost ho také napadla, ale paličatě ji nechtěl vzít na vědomí ani přijmout.

„Myslím, že můžeme celkem bezpečné říct, že se pani Lairdová dostala do prekérní situace kvůli Colemanu Greerovi. Ať už byl gay nebo bisexuál nebo co, nejdřív Trotter a potom Napoli jí vyhrožovali ošklivým skandálem. Její pohodlný život by vzal ve velice krátké době zasvé. Incident s Trotterem se dal vysvětlit jako sebeobrana. Celkem věrohodně.

Ale bez ohledu na to, jak to s Napolim probíhalo, bylo to ošklivé a ona měla na krku druhého mrtvého člověka. Hrozilo, že to vyvolá spoustu otázek a podivu a možná skončí jako obviněná. I kdyby nešla do vězení, ten skandál by zničil kariéru jejího manžela, a co hůř, její způsob života.

Možná ji strach z toho všeho přemohl.“ Nechal to tvrzení chvíli doznívat, potom dodal: „Elise Lairdová mohla z toho mostu skočit, protože chtěla zemřít“

Duncan slíbil, že hned ráno, až přijde, napíše hlášení, a jako první odešel.

Nebo se o to aspoň pokusil.

DeeDee ho dohonila, když vyšel z budovy a prodíral se mezi novináři.

„Duncane, jsi v pořádku?“

„Jsem.“

„Nejsi.“

„Jsem,“ zopakoval důrazně. „Jsem utahaný, nic víc.“

„To bych neřekla. Co to s tebou je?“

„Nic.“

„Neřvi na mě!“

„Neřvu, jenom to zdůrazňuju. Jsem v pořádku. Jenom mě tíží všechna ta… nejednoznačnost“

„Nejednoznačnost?“

Odemkl dveře svého vozu a pak se k ní otočil. „Jen uvažuj. Poslední dva případy, co jsme vyšetřovali, nebyly jednoznačné vraždy. Rád bych, abychom vyfasovali takovou, kde se podíváme na tělo a řekneme: ‚Tohle je staromódní, poctivě úkladná promyšlená vražda jako podle učebnice.‘“

„Přemýšlela jsem o tom. A víš co? Myslím si, že přesně to máme. Poctivě úkladné a tak dále vraždy. Nepřipadá ti k popukání – a tím nemyslím žádné he he he –, že v obou těch nejednoznačných případech hleděly oběti do tváře Elise Lairdové?“

Otevřel dveře vozu a nastoupil. „Tak zatím.“ DeeDee chytila dveře, než je stačil přibouchnout Zamračil se na ni. „Probereme to později, DeeDee. Jsem tak vyřízený, že mi to už pořádně nemyslí a těžko se soustředím.“

„Je to něco jiného. Unaveného jsem tě už viděla. To není únava.“

„Dobře se podívej. Tohle je únava.“ Zatáhl za dveře, až je pustila. „Tak zatím ahoj.“

Když odjížděl, pozoroval ji ve zpětném zrcátku. Hleděla za ním, ustaraně se mračila, pak se otočila a vykročila zpátky k budově. Jakmile zmizela z dohledu, šlápl na plyn. O pár minut později byl znovu ve čtvrti, kde se předchozího večera setkal s Elise. Pastelové barvy svítání obvykle změkčily vzhled i zvláště nevlídného prostředí. Ale u těchto ulic se jim to nepodařilo. Vypadaly stejně ohyzdně a nebezpečně jako v noci.

Pomalu kolem toho domu projel a hledal známky toho, že se v domě někdo pohybuje, ale žádné neobjevil. Vzpomněl si, že ani včera mu nepřipadalo, že by v domě někdo pobýval.

Kde Elise včera parkovala?

Když na něho číhala v tomhle domě, měla vůz odstavený v jiné ulici, aby jej neviděl. Řekl si, že by se mohla zachovat stejně jako včera v noci, na nejbližším rohu odbočil a objel celý blok.

Domy v téhle ulici nebyly o nic v lepším stavu než jejich sousedé za nimi. Zaparkoval před domem, který byl zadním traktem otočený k domu, jenž patřil Elisinu bezejmennému příteli, i když mu leželo v hlavě, jestli taková osoba vůbec existuje.

Než vystoupil, vytáhl z přihrádky na rukavice baterku. Váha služební zbraně, kterou měl v podpaží, mu dodávala jistotu, přestože momentálně neměl obavy ze Saviche, tak jako předchozího večera.

Z několika domů se nesla vůně snídaně. V jednom hrála televize naladěná na kreslené filmy. Nicméně měl ulici vpodstatě pro sebe. Prošel ji po obou stranách, přešel oběma směry několik bloků a hledal cokoliv, co by napovídalo, že tam Elise někde parkovala. Nenašel nic, jenom stejný drolící se chodník jako ve vedlejší ulici.

Vrátil se k svému vozu. Odtud se vydal podél živého plotu mezi dvěma domy. Na obou zavřené okenice, byly tiché a zřejmě prázdné. Nikdo nic nenamítal, narazil jenom na nerovnou půdu a nevrlou kočku, která na něho zasyčela, že jí tam leze.

Cestou pečlivě prohledával zem. Na jednom místě našel v prachu malý, kulatý otisk, který mohl udělat nízký podpatek Elisina sandálu. Ale nebyl žádný zkušený stopař. Stejně dobře to mohlo udělat něco jiného.

Přešel přes uličku. Dům, v němž se včera sešli, vypadal zezadu ještě zchátraleji. Přeskočil rozviklaný drátěný plot a přeběhl zaplevelenou zadní zahradu. Dveře proti hmyzu zaskřípěly, když je otevřel. Znehybněl, zadržel dech a natahoval uši. Když za dlouhou chvíli nic neuslyšel, vmáčkl se mezi dveře proti hmyzu a pevné zadní dveře a zkusil kliku. Bylo zamčeno, ale zámek byl starý a chatrný a pomocí kapesního nože jej za pouhých několik vteřin odemkl.

Dveřmi se vcházelo rovnou do kuchyně. Rozsvítil baterku a objel světlem šerou místnost. Nikde známky toho, že by tam někdo nedávno byl. Přešel po rozpukaném a zvlněném linoleu a strčil do létacích dveří, jimiž se vcházelo do dlouhé chodby, vedoucí středem domu. Světlo baterky prořízlo přítmí, ale neodhalilo žádný pohyb, kromě vznášejících se částeček prachu.

Zavolal její jméno a jeho hlas se přízračně rozlehl. Rychle vykročil k obývacímu pokoji, a když k němu došel, uvědomil si, že vyčkávavě zadržuje dech.

Pokoj byl prázdný, vznášela se v něm pouze její vůně, vůně jich obou.

Na místo Napoliho smrti ho přivolali krátce po třetí ráno. Před téměř pěti hodinami. A po celou tu dobu, zatímco pátral na místě činu, snažil se rekonstruovat, co se tam odehrálo, a uvažoval, jaký osud Elise potkal, držel se nepatrné naděje, že ji najde tam, kde ji viděl naposledy, možná dezorientovanou a traumatizovanou, krčící se strachy nebo schovanou, aby ji nechytli. Ať už by ji našel v jakémkoliv stavu, aspoň by byla naživu.

Nyní zhluboka, zklamaně vydechl a tíživé zoufalství na něho dolehlo jako drátěná košile. Zběžně prohledal ostatní místnosti v přízemí, ale nic neobjevil. Přinutil se vylézt po rozvrzaném schodišti a prohledat pokoje v patře, ale všechny byly prázdné, až na jednu ložnici, v níž byla rezavá kovová kostra postele s ještě rezavějšími péry.

Vrátil se do obývacího pokoje. Uvědomoval si, že je k uzoufání sentimentální, ale posadil se na pohovku a přejel rukou po čalounění a představoval si, že je stále ješté teplé od jejich rozpálených těl.

Co se tady stalo, když odešel? Co? Co udělala potom?

I kdyby se nepřiznal úplně ke všemu, měl možná kolegům říct, že se v tomhle domě s Elise setkal. Bylo to podstatné pro jejich vyšetřování.

Ještě nebylo pozdě. Mohl by teď zavolat DeeDee a dát jí tuhle adresu. Zvládla by to sem v rekordním čase. Zhuštěně by jí pověděl, co se včera v noci v téhle místnosti odehrálo. Byla by to úleva, kdyby jí o tom řekl. Necítil by takovou tíhu provinilosti.

DeeDee by ovšem udělala to, co je správné. O tom nepochyboval. Šla by rovnou za Gerardem. Gerard by mohl jeho tajnou schůzku s Elise považovat za dostatečný důvod, aby ho z případu odvolal. A dočasné by ho suspendoval.

To nemohl připustit, takže to prozatím zůstane jeho tajemstvím a musí nést svou vinu dál.

Měl toho spoustu na svědomí. Elise ho zapřísahala, aby jí uvěřil. Hrozně se bála o život. Prosila ho o pomoc. Odmítl. Tím buď zavinil, že zabila Napoliho, nebo ji vydal do rukou Napolimu, aby ji zabil. Nebo se vrhla z mostu a zabila se, protože ztratila poslední naději, že jí někdo pomůže.

„Proboha!“ Zabořil obličej do dlaní a ztěžka se opřel o pohovku.

Když mu bylo sedm, porodila jejich kočka koťata. Rodiče řekli, že si může jedno vybrat, ostatní že musí pryč.

Okamžitě věděl, které chce. Bylo ze všech nejhezčí. Neustále držel hlídku u krabice s koťaty. Každý den se ptal, kdy si bude moct vzít svoje koťátko k sobě do pokoje.

Matka mu neustále opakovala: „Jen co ho kočka odstaví, Duncane.“

To mu připadalo nějak moc dlouhé. Bál se, že si to kotě vezme někdo jiný, než na ně stačí uplatnit svoje právo. Jednou v noci, když si šli rodiče lehnout, se vplížil do kuchyně, vzal téměř novorozené kotě od matky a odnesl si je do postele. Vyděšené kotě pořád ještě mňoukalo, když Duncan usnul.

Příští ráno bylo mrtvé.

Proplakal mnoho dní a nebyl k utišení. I když to neudělal ze zlé vůle, i když ho rodiče nekárali, dával si to za vinu a nedokázal se smířit s tím, co udělal. Chtěl to kotě víc než co jiného na světě. Miloval je nespoutanou láskou sedmiletého chlapce, ale jeho sobectví je zabilo.

Přes hodinu seděl a hluboce se trápil na místě, kde před nedávnem prožil extázi. Měl by si přát, aby ji býval vůbec nepotkal. A kdyby ano, aby se k ní nepřiblížil, vůbec se jí nedotkl. Místo toho toužil po tom, aby si býval dopřál více času, aby se jí mohl dotýkat a aby byl býval něžnější. Přál si, aby se alespoň jednou něžně políbili.

Kdyby si ale dopřál víc času a byl k ní něžnější, bylo by jeho osobní peklo snesitelnější, nebo o to horší?

A vycítila, přes všechnu hněvivou divokost, s níž se spojili, jeho touhu, aby to bylo jinak? Uvědomovala si city, které chtěl projevit, ale nemohl? Uvědomovala?

To se nikdy nedozví.

KAPITOLA DVACÁTÁ

Krátce před polednem se Duncan vrátil do práce.

„Měli jsme štěstí,“ zahalekal Worley, jen co Duncan vešel do dveří.

Zastavil se na místě. „Našli jste ji?“

„Řekl jsem štěstí, ne že se stal zázrak.“

Duncan odešel z opuštěného domu a jel domů, údajně proto, aby se pár hodin prospal. Natáhl se, ale nespal, částečně ze strachu, částečně proto, že mu zavolají a dozví se, že Elise našli… živou nebo mrtvou.

Nakonec to vzdal a nesnažil se usnout. Osprchoval se, a než se šel oholit vyřídit nejméně tucet telefonátů. Zavolal kdekteré složce, která se účastnila hledání. Jako hlavní vyšetřovatel trval na tom, že si promluví s tím, kdo skupinu vede. Nikdo neměl co podstatného oznámit a ani žádný průlom nečekal. Pokud by přece jenom, bude Duncan první, kdo se to dozví. Všem i tak připomněl, jak významný člověk soudce Laird je a jakou prioritu zmizení paní Lairdové policejní šéf Taylor dává.

Pobřežní hlídka měla ve vzduchu několik vrtulníků, pohybujících se nízko podél pobřeží. Na plážích patrolovaly hlídky. Záchranné týmy pročesávaly pobřeží. Všechna tato činnost vypadala a vyznívala dobře, ale nikdo skutečně neočekával, že se Elise dostala až do Atlantiku.

Vyčerpaní psi s psovody stále ještě pročesávali říční břehy a bažiny. Policejní čluny prohledávaly řeku a všechny její přítoky. Speciální oddíly okresu Chatham a jízdní policie pomáhaly, jak bylo v jejich silách. Potápěčský tým pracoval v plavebním kanálu od svítání.

Místní televizní stanice často přerušovaly vysílání, aby celý případ zrekapitulovaly a seznámily diváky s nejnovějším vývojem. Tyto zpravodajské vstupy neoznamovaly nic jiného, než že není nic nového.

„Promiň, Dunku,“ řekl Worley, „ale vypadáš děsně.“

„A já se zrovna chystal, že ti povím, jaký jsi dneska svěží frajer.“

Worley si ho dál starostlivě měřil. „Jedl jsi něco?“

„Něco jsem zhltnul cestou sem,“ zalhal. „Tak v čem jsme měli štěstí?“

Worley přistoupil ke dveřím a zařval do chodby: „Hej, Kongu. Je tady Dunk.“

Kong se objevil s kelímkem na vodu v ruce a hřbetem druhé ruky si otíral moučkový cukr z úst.

„Ahoj, Dunku. Nevypadáš zrovna dobře.“

„Už jsem slyšel.“

„Prej jste měli dlouhou noc. Našli jste mi mýho chlápka. Jen tak na okraj, radši bych ho měl živýho.“

„To já taky. Tak v čem jsme měli štěstí?“

Z tónu Duncanova hlasu muselo být patrné, že nemá náladu na klábosem.

„Od chvíle, kdy Napoli zmizel,“ řekl Kong, „jsme hledali jeho vůz. Našel se dneska ráno.“

„Kde?“

„Na parkovišti u kostela.“

„To je poslední místo, kde by nás napadlo se po Napolim poohlížet,“ uchechtl se Worley.

Duncan zamířil ke dveřím. „Pojďme se na něj podívat.“

„Už tam šla DeeDee.“

„Aha.“

„Ale to ještě není všechno,“ řekl Worley. „Usoudil jsem, že se Napoli nešel do kostela pomodlit Podle mě si tam auto nechal, protože to bylo příhodné místo, a nejspíš taky proto, že to bylo poslední místo, kde bychom je hledali.“

Včera večer dospěli k názoru, že jestli Meyer Napoli některého z Lairdových vydíral, tak se na pár dnů někam zašil záměrně.

„Proklepnul jsem všechny taxislužby ve městě a víš co?“

Duncan neměl o nic větší náladu na Worleyho hru na otázky a odpovědi než na klábosení, ale i tak nadhodil: „Napoli si zavolal taxi, aby ho u kostela vyzvedlo.“

„V jednu hodinu šestnáct minut ráno,“ prohlásil Worley i uspokojením. „Ve dvanáct dvacet šest ho řidič vysadil na místě určení.“

„Nejel daleko,“ poznamenal Kong. „Jen pár mil.“

„Kam měl namířeno?“ zeptal se Duncan.

Worley nahlédl do malého spirálového notesu a přečetl adresu.

Duncan tu ulici znal; před pár hodinami ji prošel oběma směry a hledal stopy po Elise nebo jejím vozu. „To je drsná čtvrť,“ podotkl a doufal, že mu hlas zněl neutrálně. „O tu ulici se Napoli nezajímal,“ pokračoval Worley. „Ale o vůz, který tam parkoval. Vůz, který v tom prostředí vyčníval jak bolavý palec. Taxikář říkal, že Napoli nechtěl vystoupit u nějakého určitého domu a že mu dal velké spropitné, aby zapomněl, že ho vůbec viděl.

Když ale řidič uviděl dneska ráno v televizi Napoliho fotku, řekl si, že o nic nejde. Co by mu mohl teď Napoli udělat? Takže když zavolal, nemohl se dočkat, aby všechno vyklopil. Tím, že vezl chlápka, který se stal jen pár hodin potom obětí vraždy, se stal mezi svými spolupracovníky slavným.“

Worley se obráceně posadil na nejbližší židli a zeptal se, jestli má Kong ještě nějaké koblihy. Kong se omluvil, že snědl poslední.

Duncan se zeptal: „Popsal taxikář ten vůz zaparkovaný na ulici, kde Napoliho vysadil?“

„Byl to vůz Elise Lairdové,“ odpověděl Worley. Přitom se mračil na Konga, že zhltnul všechny koblihy. „Poznávací značky si nevšiml, ale podrobně ho popsal. Takže tím se myslím vysvětluje záhada, kde se spřáhli. Ne abyste řekli soudci, jak jsem se vyjádřil.“ Vysvětlil Kongovi, jak se na něho soudce Laird osopil, že naznačuje, že se jeho žena na setkání s Napolim předem dohodla.

„Nedokázali jsme, že se předem dohodli,“ podotkl Duncan.

„Ne,“ potvrdil Worley trochu podrážděně. „Dokázáno to nebylo, ale co by jinak paní Lairdová v té čtvrti dělala?“

Rozdávala si to s poldou, pomyslel si Duncan.

Opustil Elise přibližně v jedenáct čtyřicet, jedenáct čtyřicet pět. Zůstala tam a čekala na Napoliho, že za ní ve dvanáct dvacet šest přijde? Proč? Aby si zajistila jeho pomoc, když Duncan odmítl? Nebo aby svůj problém vyřešila jednou provždy? Kdyby se na setkání předem nedohodli, jak by Napoli věděl, kde ji hledat?

Najednou ho něco napadlo. „Kde je ten vůz teď?“ zeptal se.

„V policejní úschovně.“

Tentokrát cestou ke dveřím přes rameno řekl: „Zavolejte mi, kdyby něco.“

O hodinu později obrátil Duncan hnědý papírový sáček na důkazy a vysypal Billu Gerardovi na psací stůl malý, kulatý předmět „Transpondér.“

„Duncan to našel pod vozem paní Lairdové,“ řekla DeeDee.

S Duncanem se sešli v policejní úschovně vozidel. Doprovázela Napoliho vůz, když ho odtahovali z parkoviště u kostela do garáže. Stručně jí pověděl o Napoliho vyjížďce taxíkem.

„Co tady vlastně děláš?“

„Hledám sledovací zařízení.“

Napoli si nedal práci, aby je pořádně schoval, a tak je Duncan ani ne za minutu našel. Neztrácel čas a spěchal s ním na policejní oddělení.

„Nesetkala se s ním tam,“ řekl Gerardovi, Worleymu a DeeDee, kteří se shromáždili kolem kapitánova psacího stolu a zírali na transpondér, jako by to byl vzorek nějaké neznámé látky. „Sledoval ji tam.“

„Jak tu věc dostal na její vůz?“ zeptal se Worley.

„Takovými věcmi se živil. Sledovací zařízení si můžeš objednat přes internet. Mohl jí to na vůz nasadit, zatímco parkovala před kadeřnictvím. Mohl si obstarat poskoka, jako byl Trotter, aby to udělal, zatímco obědvala s manželem. Nebylo by to těžké. Je to otázka pár vteřin a hotovo.“

„No dobrá, ta štěnice je dost inkriminující. Napoli paní Lairdovou sledoval. Co ale dělala včera v noci vážená soudcova manželka v takové čtvrtí?“ přišla DeeDee s otázkou, ale nikdo se neměl k odpovědi, zvláště Duncan ne.

Nakonec řekl Worley: „Jako první se musíme zeptat soudce, jestli nechával svoji ženu znovu sledovat“

„I kdyby ano, tak to popře,“ prohlásila DeeDee. „A jak bychom to mohli teď dokázat?“

„Vyslechli tam lidi z okolí?“ zeptal se Gerard.

„Pracují na tom dva uniformovaní policisté, zatímco tady hovoříme,“ odpověděl Worley.

„Možná jsi měl poslat policajty v civilu,“ řekla DeeDee.

„V té čtvrti by to bylo jedno,“ řekl Duncan. „Ať pošleme kohokoliv, bude označený za poldu.“

Aniž o tom padlo slovo, ti tři veteráni věděli, že ty výslechy budou pouze ztrátou času a lidských sil. V téhle části města by se ten, kdo se dnes bude přátelsky bavit s policajty, mohl zítra stát obětí náhodné střelby z projíždějícího vozu. Nikdo nebude mluvit se dvěma uniformovanými policisty, kteří se chodí vyptávat ode dveří ke dveřím.

Gerardovi zazvonil telefon na psacím stole. Vzal jej se strohým: „Gerard.“ Chvíli poslouchal, pak řekl: „Vyřídím jim to, díky.“ Zavěsil. „Dothan je připravený pitvat Napoliho.“

„Zajdu tam,“ nabídl se Duncan. Kdyby se na Napoliho těle našla nějaká DNA člověka, který ho napadl, chtěl se to dozvědět jako první. Opatrně sebral transpondér a vrátil jej do sáčku na důkazy. „Hodím to do laborky.“

Gerard řekl: „Worley, je potřeba shromáždit všechny adresy z ulice, kde se nacházel vůz paní Lairdové. Uvidíme, jestli se nám podaří ji s někým spojit.“

„Někoho na to nasadím. Pak vykonám návštěvu u soudce. Řeknu mu o tom transpondéru, naznačím, že s velkou pravděpodobností Napoli jeho ženu sledoval, a uvidím, jak zareaguje.“

„Dobře. Vezmi s sebou DeeDee, má dobrý odhad na lidi.“ Gerard se odmlčel a pak dodal: „Neuškodí zkontrolovat taky jména obyvatel v okolních ulicích.“

Trousili se pryč a Duncan doufal, že se zatím bezejmenného majitele polorozpadlého domu, kde se s Elise setkal, s ní nepodaří tak snadno spojit. Mohlo by trvat několik dní, než dají dohromady seznam majitelů domů a stálých nájemníků, zvláště v téhle čtvrtí, kde jsou falešná jména běžná jako švábi. Najít spojitost s Elise zabere ještě víc času. Možná týdny.

Jistě se do té doby najde.

Jistě.

Ale uběhl týden. S každým uplynulým dnem nadšení, s kterým se všichni pustili do hledání, o něco ochablo a neobjevil se jediný náznak, kde by tak asi mohla být.

Napoliho pitva potvrdila původní odhad: zemřel na vnitřní krvácení v důsledku protržení několika důležitých orgánů.

„I kdyby to stihl do nemocnice živý, myslím, že by ho chirurg nezachránil. Ztráta krve byla příliš rychlá a velká,“ řekl soudní lékař Duncanovi. „Střelec věděl, kam má zamířit, aby to bylo smrtelné.“

Stejně jako ten, kdo zastřelil Garyho Raye Trottera.

To pomyšlení ho tak zaměstnalo, že málem propásl, když mu Dothan říkal, že kulka, kterou vyjmul z těla, vyšla z dvaadvacítky.

„Chceš říct pětadvacítky.“

„Chci říct z dvaadvacítky.“

„Napoli nosil pětadvacítku.“

Lékař pokrčil rameny a podal Duncanovi sáček na důkazy s kulkou. „To už není moje práce.“

„Co jeho ruce? Vyšťoural jsi mu něco zpod nehtů?“

„Měl je čisté jako novorozeně.“

Duncan se vrátil na policejní stanici a podělil se o tyhle dvě nesrovnalosti s DeeDee a Worleym.

„Doufala jsem, že bude mít něco pod nehty, kvůli tomu, kdyby bylo později zapotřebí udělat testy DNA.“

„Nic se nenašlo,“ řekl Duncan.

„Kruci! Já měl jistotu, že ho odpráskli jeho pětadvacítkou,“ řekl Worley.

„No, neodpráskli.“

Vršili otázky, na něž neměli odpověď.

Protrmáceli se několika neplodnými dny.

Kancelář pro styk s veřejností vydávala pravidelná prohlášení pro tisk, ale až poté, co je schválili policejní šéf a soudce Laird. V každé zprávě, ať už tištěné nebo vysílané, byla Elise Lairdová líčena jako oběť a Meyer Napoli jako ozbrojený zločinec, který ji přepadl. Naznačené důvody, proč ji přinutil zastavit na Talmadgeově mostě, zahrnovaly vydírání, únos kvůli výkupnému, znásilnění a pomstu za blíže neurčenou křivdu.

Worley a DeeDee dlouze soudce vyslýchali, že platil Napoliho, aby jeho ženu sledoval. Popřel to. Potom si ho podal Duncan. Použil každý výslechový manévr, který znal, aby Catonem Lairdem otřásl, ale na konci sezení trval soudce neochvějně na svém: Jeho styky s Napolim skončily před pár měsíci, a pokud Napoli Elise dál sledoval, dělal to na vlastní pěst a zřejmě se zločinným úmyslem.

„Je tady ještě něco,“ řekl Duncan na závěr namáhavého rozhovoru s Catonem Lairdem. „Požádali jsme o soupis vaší sbírky zbraní.“

„Všechny jsou na svém místě, kromě staré dvaadvacítky.“ Když uviděl, jak Duncan zareagoval, rychle dodal: „Určitě se jenom někam založila.“

„Kdy jste ji viděl naposledy?“

„To už bude nějakou dobu. Byla v krabici se zastaralým loveckým vybavením, kterou jsem dal na půdu.“ Začalo se ho zmocňovat čím dál větší rozčilení. „Snad si nemyslíte… Podívejte, detektive, Elise ani nevěděla, že tu zbraň mám.“

„No dobře,“ řekl Duncan, ale tenhle vývoj se mu ani trochu nelíbil. „Dejte mi vědět, jestli ji někde najdete.“

Navíc k informacím poskytovaným tisku svolával Laird téměř denně tiskovou konferenci. Vždy krátkou a emocionální. Jeho výzvy, aby se přihlásil ten, kdo by mohl vnést světlo do zmizení jeho ženy, nepřinesly nic kromě obvyklých telefonů od různých bláznů.

Potom ke konci prvního týdne překvapil média stejně jako policejní oddělení tím, že nabídl padesát tisíc dolarů odměny za informaci, která by vedla k záchraně jeho ženy. Což zvýšilo počet otrapů, kteří volali na policii, ale jinak to nepřineslo žádný užitek.

Sedmého dne pátrání ustrnulo na mrtvém bodě.

Pak se staly dvě věci, které je znovu nastartovaly.

Brzy ráno údržbář, který pracoval ve Westin Resort, zahlédl Elisin chybějící sandál mezi naplaveninami, jež voda házela na pilíře. Poznal, co to je, protože sandál nalezený na mostě byl podrobně popsán v každém novinovém článku. Drátěným ramínkem jej vylovil z vody, ale měl dost rozumu, že se ho nedotkl a okamžitě zavolal policii.

Duncan s DeeDee měli pocit, že se sluší, aby zlověstnou novinu sdělili soudci osobně. Zdržoval se doma, u telefonu, obklopený přáteli a příznivci, které obsluhovala pozorná paní Berryová.

To ona jim přišla otevřít. Duncan ji požádal, aby soudci sdělila, že přišli a že s ním potřebují okamžitě v soukromí mluvit. Zavedla je do pracovny, kde před čtrnácti dny zemřel Gary Ray Trotter. Duncan si všiml, že díra po kulce ve zdi je opravená. Na podlaze byl nový koberec. V místnosti se jinak nic nezměnilo, až na neotevřenou poštu, která se soudci vršila na stole.

Cato Laird přispěchal, celý zadýchaný a rozčilený. Když uviděl, jak vážně se tváří, prudce se zastavil. Horečné jim pátral pohledem v obličejích, jestli nevytuší, proč přišli, ale neodvažoval se zeptat.

„Pokud víme, je vaše žena stále ještě naživu,“ řekl Duncan, aby ho zbavil počátečního strachu. „Nemáme žádné nové zprávy o tom, kde by mohla být“ Potom mu řekl o dělníkovi, který našel sandál.

„Kde to bylo?“ Soudcův medový hlas zazněl syrově.

Když mu to Duncan řekl, zbledl. „To je místo, kde… loni… ten rybář, který spadl z člunu do řeky…“

Ten člověk se utopil a lidé ze břehu jen bezmocně přihlíželi. Jeho tělo zmizelo a pak se o pár dní později blízko doků vynořilo.

„Je to jenom sandál,“ řekla tiše DeeDee. „To nutně neznamená, že byla paní Lairdová v řece, když jí sklouzl z nohy.“

Duncan si odkašlal, ale pořád mu bylo zatěžko říct, co musel. „Pátrací operace byly nicméně přehodnoceny. Nyní jde… o vyprošťovací akci.“

Soudce klesl na nejbližší židli a zatvářil se bezútěšně. „To znamená, že teď hledají její ostatky.“

Duncan tam jenom mlčky stál. DeeDee zamumlala: „Je mi to líto.“

Laird zabořil obličej do dlaní a rozvzlykal se. Duncan s DeeDee ho předali lidem, kteří se zdržovali ve velkolepé hale jeho domu, a odešli. K DeeDeeinu vozu se museli prodírat davem novinářů, kteří týden tábořili na Washington Street před soudcovým domem.

„Nebuď takový, Hatchere,“ zahulákal jeden na Duncana. „Jaký je nový vývoj?“

„Polib mi.“

„Můžu tě citovat?“

„Klidně.“ Duncan nastoupil na přední sedadlo a přibouchl dveře. „Rychle pryč,“ řekl DeeDee, když sedla za volant.

Odjeli zpátky na policejní stanici za naprostého mlčení.

Musela vycítit jeho náladu, nebo ji přemohl soudcův očividný zármutek. V každém případě zůstala naštěstí netypicky zticha.

Ale den ještě nekončil.

Jen co vešli do kanceláře, přihrnul se k nim Worley. Párátko mu poskakovalo mezi zuby. „To se rozparádíš, kamaráde,“ řekl Duncanovi.

„To sis špatně načasoval, Worley,“ zavrčela DeeDee. „Nemáme náladu na tvý nechutný vtípky.“

„Nedělám si srandu.“

„Co teda je?“ zeptal se Duncan stroze.

„Zatímco jste byli pryč, dostali jsme tip. Od někoho, kdo viděl Elise Lairdovou.“

Duncanovi se rozbušilo srdce. „Kdy?“

„Minulej tejden. Cože? Jó, tys myslel jako dneska?“ Worley zavrtěl hlavou. „Minulej tejden. Než ho zabásli.“

„Zabásli? Koho zabásli?“

„Gordieho Ballewa.“

„Gordieho Ballewa!“ zvolala DeeDee, čímž ještě prohloubila Duncanovo zklamání.

„Dožadoval se schůzky se svým obhájcem,“ pokračoval Worley. „Rozmyslel si to a chce se dohodnout. Tvrdí, že viděl Elise Lairdovou v ten den, kdy ho zatkli.“

Duncan pohrdavě popotáhl. „Jak to, že se najednou tak rozpomenul?“

„Jeho právník se zmínil o trestu a o Lairdově odměně padesátí tisíc.“

„Kdejaký ničema na sto mil od Savannah si dělá na tu odměnu nárok,“ řekl Duncan. „A největší syčák je Gordie Ballew. Vyřiď mu, že jsem říkal, ať si mezi kriminálníky najde nějakého miláčka a užívá si pobyt ve vězení.“ Obrátil se ke své soukromé kanceláři, ale Worley mu zahákl ruku za loket a otočil ho k sobě. „Netahám tě za fusekli, Dunku. Ani Gordie ne. Tohle by mohl být fakt průlom.“

Naštvaně si vyprostil loket „To pochybuju, ale dobře. Co Gordie říká?“

„Hádej, kdo byl podle něho s paní Lairdovou?“

DeeDee viděla, jak Duncan ztrácí trpělivost, a tak se zeptala: „Kdo?“

„Robert Savich.“ Worley se zazubil a dloubl Duncana do břicha. „Tak co to s tebou dělá?“

KAPITOLA DVACÁTÁ PRVNÍ

Savichův sekretář Kenny sebou s neskrývaným zděšením trhl, když uviděl DeeDeein účes.

„Můžu vám doporučit výrobek, který na to pomáhá.“

„Na co pomáhá?“ zeptala se a ukázala mu odznak.

„Jéžišmarjá!“

Duncan nevěděl, jestli lamentuje nad DeeDeeinými rozježenými vlasy, nebo proto, že přišla policie vyslýchat jeho šéfa.

Když vešli do Savichovy kanceláře, usmál se od svého stolu a pokynul jim, aby se posadili na dvě stejné židle naproti. „Čekal jsem vás.“

„A to proč?“ chtěl vědět Duncan.

„Protože vždycky, když máte vraždu bez podezřelého, přijdete za mnou. Jsem polichocen, detektive Hatchere. Opravdu jsem. Být ovšem pravidelně předmětem vašeho zájmu je velká zkouška mojí trpělivosti.“

„Co víte o Elise Lairdové?“

Překvapivé modré oči se přesunuly na DeeDee, která na něho tu otázku beze všech úvodních řečí vypálila. „V jakých souvislostech?“

„V souvislostech, že se týden pohřešuje.“

„Nuže, tak v těchto souvislostech nevím nic, kromě toho, co jsem četl v novinách nebo slyšel v televizi.“ DeeDee si dál nevšímal a upřel pohled na Duncana. „Nabídl vám Kenny nějaké občerstvení?“

„Jen pár dní předtím, než se začala pohřešovat, jste se s Elise Lairdovou sešel v baru U Bílé vázanky.“

Savich utvořil z prstů stříšku a nahlas zauvažoval. „Myslíte, že název toho podniku má nějaký skrytý rasistický smysl?“

„Ta schůzka, Savichi.“

Zazubil se, jak je Duncan netrpělivý. „Někdo vás tahá za nohu, detektive Hatchere.“

„S detektivem Bowenovou jsme v těchto dnech velice zaneprázdnění. Nemarněte prosím náš čas. Řekněte nám důvod vašeho t?te-?-t?te s Elise Lairdovou v tom temném boxu.“

„Žádné takové t?te-?-t?te nebylo.“

„Od někoho jsme slyšeli něco jiného.“

Se Savichem to nehnulo. „Nechte mě hádat Ten někdo jde po padesátitisícové odměně, kterou nabídl její manžel.“

„Ten někdo je spolehlivý zdroj,“ řekla DeeDee.

Gordie Ballew byl asi tak spolehlivý jako slovní záruka úlisného podomního obchodníka, ale Duncan stvrdil DeeDeeinu lež přikývnutím.

„On lže,“ řekl Savich.

„Neřekl jsem, že je to muž.“

Savich přezíravě mávl rukou. „On, ona, kdokoliv. Ten váš práskač lže.“

„Já bych se vsadila, že lhář jste vy,“ řekla DeeDee. „Máme čas a místo té schůzky plus svědka ochotného to dosvědčit. Teď opravdu přemýšlejte, Savichi. Soustřeďte se. Určitě jste se minulý týden s Elise Lairdovou nesešel?“

Savich ji odhadoval a přitom nevzrušeně bubnoval prsty do leštěného povrchu psacího stolu. Po chvilce řekl: „Vsadím se, že jste lesba.“

Bývala by vyskočila ze židle, kdyby Duncan nenatáhl paži přes její hruď a nezadržel ji. Její zuřivá reakce byla přesně to, o co Savichovi šlo. Duncan už tuhle zkušenost udělal, a v jejím důsledku si odpykal dva dny ve vězení. Než sem přijeli, připomněl DeeDee, aby si dávala pozor na Savichovy manipulace a varoval ji, aby na ně nereagovala. Savich bude zkoušet všechno možné, jen aby oslabil jejich pozornost.

Duncan vrhl na DeeDee varovný pohled, pak se znovu zaměřil na Saviche.

„O té schůzce lžete. Víme, že se uskutečnila. Tak proč to raději dříve než později nevzdáte a neřeknete nám, co o Elise Lairdové víte?“

„Vím, že je to líbezná dívka,“ řekl. „Nebo aspoň byla, když jsem ji viděl naposledy.“

„Kdy to bylo?“

„Hmm, to už je dlouho. Určitě předtím, než se vdala, a to je jak dlouho?“ Soustředil se teď na Duncana a jemně řekl: „Na tuhle ženu se ale snadno nezapomíná, že? Poznal jsem ji, když pracovala U Bílé vázanky. Pamatuju se, když mě poprvé… obsluhovala. Úplně mě uchvátila.“

Hlasitě se zasmál. „Podle toho, jak se tváříte, vidím, že ani vy nejste imunní k jejím půvabům, detektive Hatchere. Jak uklidňující. Je příjemné vědět, že máte stejné přízemní chutě jako my ostatní obyčejní smrtelníci.“

Duncan v duchu soptil, ale navenek na sobě nedal nic znát.

Savich se uchechtl. „Elise byla tak okouzlující, že jsem jí navrhl, že to prospěje její kariéře, když si nechá dát prsní implantáty. Ten nápad neuvítala. To je vlastně mírně řečeno. Byla rozhodně proti.“

Otevřel stříbrnou krabici na psacím stole a vytáhl z ní dlouhou černou cigaretu. „Nemáte někdo chuť?“ Když nikdo neodpověděl, zasunul cigaretu do slonovinové špičky, zapálil si ji zlatým zapalovačem a zacvakl uzávěr s rozhodným klapnutím, které uhasilo plamen. Zhluboka potáhl z cigarety a vyfoukl dým ke stropu.

„Když se podívám zpátky,“ řekl, „jsem přesvědčen, že Elise měla pravdu, když odmítla můj návrh. Má prsy velice jemné a sexy v jejich přirozeném stavu.“

Duncan měl chuť vyrvat Savichovi cigaretu z usmívajících se úst zamáčknout mu ji o oko a potom toho falešného žvanivého parchanta prohodit oknem za jeho psacím stolem.

Toporně se Saviche zeptal, jestli zná Meyera Napoliho.

„Samozřejmě vím, kdo to je.“

„Použil jste někdy jeho služeb?“ zeptala se DeeDee.

„To je ale směšný nápad, dokonce i od vás, detektive Bowenová.“

„Proč směšný?“

„Proč bych si najímal soukromého detektiva s omezenými možnostmi a schopnostmi?“

„Když máte na výplatní pásce lidi, kteří za vás odvádějí špinavou práci.“

Na to Savich nic neřekl.

„Můžeme vyslechnout každého, kdo byl to odpoledne v klubu,“ řekla DeeDee. „Někdo si vzpomene, že jste se tam setkal se soudcovou ženou.“

Savich se její zastřené výhrůžce zasmál. Vybalancoval cigaretu na křišťálovém popelníku, otevřel zásuvku, vytáhl firemní vizitku a pošoupl ji přes stůl k ní. „Žádná taková schůzka nebyla. Váš práskač lže. Jestli ovšem nicméně trváte na tom, že budete všechny připravovat o čas, můžu vám zaručit plnou spolupráci vedoucího klubu.

Tady máte jeho vizitku s telefonním číslem, faxem a mailovou adresou. Kenny má rovněž jeho soukromé číslo na mobil. Můžete si je vyžádat, až budete odcházet“ Tím s jejím tahem skoncoval a zvedl se. „A nyní mě budete muset omluvit. Jdu pozdě na obchodní schůzku.“

Detektivové se nehnuli. Nakonec DeeDee otočila hlavu. „Duncane?“

Se Savichem se měřili upřeným pohledem. „Počkej na mě venku.“

Zvedla se, ale váhala. „Ty –“

„Hned přijdu.“

Ještě chvíli okolkovala, pak neochotně vyšla ven. Kenny jí něco řekl. Odpověděla podobně jedovatým tónem.

Duncan neodtrhl pohled od Saviche. „Však já to zjistím. Přijdu na to, o co šlo na vaší schůzce s Elise Lairdovou.“

Savichovi se zaleskly oči stejně studeně jako diamant v jeho ušním lalůčku. V očích mu seděl týž ledový chlad, i když zvlnil rty do širokého úsměvu. „Jste do toho případu fakt zažraný, detektive. Dokonce víc než obvykle. Říkám si, proč asi. Že by…“

Přivřel oči do čárek. „Že bych vyhmátl ve vašem brnění poctivosti trhlinu? Mohla by něco takového způsobit pouhá ženská? Elise je vaše slabost, detektive seržante Hatchere?“ Zamlaskal. „Jak neuspokojivě všední. A jak velice smutné, že objekt vaší náklonnosti je bohužel po smrti.“

Smál se dlouho a hlasitě na Duncanův účet Potom se naklonil přes stůl a zašeptal: „Šťastný lov.“

Později odpoledne detektivové zašli do nápravného zařízení okresu Chatham a bylo jim poskytnuto dvacet minut s Gordiem Ballewem. Zatímco jeho soudem přidělený právník postával opodál, Duncan, který ještě zažíval dozvuky setkání se Savichem, jež ho rozzuřilo, ho tepal otázkami, co viděl v tom baru s obsluhou nahoře bez.

Musel se dozvědět, co měla Elise se Savichem. Bylo to důležité pro jejich vyšetřování, to jistě. A možná to bylo ještě důležitější pro něho.

Vrhl se na Gordieho Ballewa. „Co dělali?“

„Hovořili.“

„Jenom oni dva?“

„Jo, soukromě.“ Čím víc dostával nervózní Gordie do těla, tím patrnější byla jeho vada řeči. „Seděli v boxu. Jak jsem vám říkal. Jak jsem vám to říkal už tisíckrát“

Tvrdil, že nevěděl, kdo ta světlovlasá žena je, ani si neuvědomoval, jak významné je její setkání se Savichem, dokud neuviděl fotografii Elise Lairdové na první straně novin. „Hned jsem ji poznal.“

„Proč jsi nám to okamžitě neoznámil?“

„Tamhletomu trvalo pět dní, než za mnou přišel!“ zvolal Gordie a vrhl opovržlivý pohled na právníka, který místo odpovědi zívl.

„Dobře víš, že chci Saviche dostat za Freddyho Morrise a ostatní,“ řekl Duncan.

„Jo. A co?“

„Myslím, že sis naši nabídku z minulého týdne, kterou jsi odmítl, rozmyslel. Vymyslel sis tenhle nesmysl, jen abys měl něco šťavnatého, s čím vyjednávat.“

Gordie ustrašeně koukl na DeeDee a právníka, ale ani jeden mu nepřišel na pomoc. Otočil se znovu na Duncana. „Tak to není.“

„Přísaháš?“

„Viděl jsem ji se Savichem,“ trval mužík na svém a nosový hlas mu přeskočil.

„To ale není ten klub, kde tě ten večer později sebrali za napadení.“

„Správně. Když jsem odešel z Bílý vázanky, šel jsem do toho druhého podniku.“

„Savich tě tam viděl?“

Z té možnosti se viditelně rozklepal. Vrtěl se na židli. „Vůbec si mě nevšímal. Byl jsem na druhý straně klubu, díval jsem se na výstup. Jedna holka to tam roztáčela u mosazný tyče.“

„Obejdoval jsi v temným striptýzovým klubu –“

„Co je to obejdovat?“

„Byl jsi opilý?“

„Ne.“

„Goordie,“ řekl Duncan.

„Dobře, dobře, pil jsem, ale ještě jsem nebyl opilý.“

„Šlehnul sis?“

Vyhýbavě zatěkal očima, ale pak řekl: „Možná jsem něco měl. Nepamatuju se.“

„Ale blondýnu, se kterou se Savich bavil, si pamatuješ.“

„Jo.“

„Z druhé strany nočního klubu. Když jsi byl opilý a zfetovaný. A o několik dní později jsi ji příhodně poznal jako Elise Lairdovou.“

Gordie důrazně přikývl. „Je to tak. Přesně jak jste to teďka řek, Hatchere. V kostce to tak je.“

Duncan se zvedl a zastrčil židli. „Kecáš.“

„Ne! Přísahám, že ne! Tentokrát ne!“

„Proč by to tentokrát mělo být jinak? Jo, počkat!“ Duncan luskl prsty. „Ta odměna. V tom je ten rozdíl.“

„Těch padesát tisíc s tím nemá co dělat.“

„Máš mě za pitomce?“ zařval Duncan. „Doslechl ses o té padesátitisícové odměně. Víš, že chci dostat Saviche. Bingo. Vymyslel sis tuhle historku a připravuješ mě o čas, kterého mám v těchto dnech málo. A ještě méně mám trpělivosti s prolhaným, ufňukaným sráčem, jako jseš ty, Gordie.“

„No dobře, Hatchere, možná jsem vám párkrát předtím lhal,“ hlas mu přeskakoval. „Ale tentokrát ne, přísahám. Já… Kam jdete?“ zakvičel v panice, když Duncan vykročil ke dveřím.

„Vrátíme se,“ řekl Duncan přes rameno, když s DeeDee odcházeli.

Worley na ně čekal za dveřmi. „Co si myslíš?“

Duncan dlouze vydechl a okénkem pozoroval, jak stráž Gordieho odvádí. „Je to notorický lhář. Ale buď je v tom výjimečně dobrý, nebo mluví tentokrát pravdu. Drží se svého a nezměnil ani slovo. Dejme mu noc, aby se v tom podusil, a pak si ho ještě jednou podáme. Mezitím o tom promluvme se soudcem a uvidíme.“

„Nic takovýho.“ Worley si strčil do úst další párátko. „To nemůžem, Dunku. Příkazy seshora.“

„Nekecej.“

„Věděl jsem, že se naštveš. Proto jsem ti to neřekl hned, čekal jsem, jak pořídíš se Savichem a Gordiem, ale kapitán Gerard řekl, že nemáme soudce s údajnou schůzkou jeho ženy se Savichem obtěžovat.“

DeeDee vybuchla. „To nemyslíš vážně?“

„Jsem vážnej jako smrt a daně,“ odpověděl Worley. „Gerard přišel s Gordieho tvrzením za šéfem a ten s Gerardem prakticky vyrazil dveře. Během celého toho martyria se jim podařilo utajit, že paní Lairdová vystupovala jako tanečnice nahoře bez. Dovedeš si představit, jak by se na tom média popásla, ale vedle styků se Savichem by to vypadalo jako nedělní škola.“

DeeDee řekla: „Pokud mě paměť neklame, tak nám přímo šéf Taylor nařídil využít každý zdroj, který se vyskytne, abychom vyřešili záhadu zmizení paní Lairdové.“

„Říkám ti jenom to, co mi řekl Gerard,“ namítl Worley. „Prej šéf Taylor řekl, že si to o ní a Savichovi vymyslel trestanec, aby měl lepší podmínky pro vyjednávání, a že o tom soudce nemusí vědět, dokud nebudeme mít nezvratný důkaz. Zeptal se, jaká je pravděpodobnost, že by paní Lairdová měla co do činění se zločincem, jako je Savich.“

„Jaká byla pravděpodobnost, že bude mít něco do činění s Meyerem Napolim?“ DeeDee vlastně nečekala, že jí někdo odpoví, a také se tak nestalo. Pohlédla z jednoho na druhého a skončila na Duncanovi. „Tak jak? Máme svázané ruce, co uděláme?“

Najdeme Elise, abych mohl žádat vysvětlení, co sakra dělala se Savichem. Tohle mu blesklo hlavou, ale nahlas řekl: „Budeme ji dál hledat.“

Jen co to dořekl, okna se zatřásla v hlasitém úderu hromu.

Po zahřmění se spustil déšť. Od toho odpoledne pak vytrvale pršelo osmačtyřicet hodin. Pátrací akce se tím zkomplikovala a nikomu, kdo se jí účastnil, nepřidala na náladě. Pršelo už tři dny v jednom tahu a nevypadalo to, že by se počasí mělo zlepšovat, a tak na oddělení panovala pohřební nálada.

Přestože byla sobota, nikdo si volný víkend nebral. Detektivové se sešli ve velké místnosti, probírali, co věděli, a spekulovali o tom, co nevěděli. Dostali balistickou zprávu ohledně kulky, již lékař vyňal z Napoliho těla – neodpovídala žádnému záznamu ve státní databázi zbraní použitých při zločinu. Tady se dostali do slepé uličky.

Worley žvýkal párátko. „Jestli se dostala do řeky, je jedno, jestli ji tam někdo shodil, nebo skočila, jak to, že ještě nevyplavala? Obvykle to tak dlouho netrvá. Deset dní to už je?“

„Možná v řece vůbec nebyla,“ řekl Duncan.

„Možná vůbec nebyla na mostě.“ Otočili se k DeeDee, která svoji domněnku rozvedla. „Napoli se vracel do města. Mohl se jejího těla zbavit kdekoliv v Jižní Karolíně. To jsou míle bažin a lesů – spousta místa, kde se dají ostatky ukrýt“

„A co její sandály?“ zeptal se Worley.

„Uvědomil si, že je má, zastavil na mostě, aby se jich zbavil –“

„A zlá čarodějnice přiletěla na koštěti a zastřelila ho.“

„To byl jen takový nápad, Worley,“ řekla uštěpačně.

Aby toho naštvání nebylo málo, prohrála při házení mincí a musela jít v tom lijáku ven pro oběd. Právě se vrátila a rozdávala sendviče, když je překvapil Cato Laird, který bez ohlášení vešel do kanceláře.

Vypadal, jako by v posledních deseti dnech, kdy se pohřešovala jeho žena, zhubl každý den o půl kila. Z golfu opálený obličej mu vybledl do nezdravé žluti. Pod hluboko zapadlýma očima měl kruhy. Hrbil se. S deštníkem se neobtěžoval. Oblečení a vlasy měl mokré, což podtrhovalo jeho zubožený zevnějšek. Při jeho nenadálém příchodu všichni umlkli a sledovali ho, jak kráčí k Duncanovi, který se snažil vzbudit v sobě tolik nadšení, aby si ukousl ze sendviče od DeeDee.

„Detektive Hatchere, musíme si promluvit.“

Duncan soudci pokynul, aby ho následoval do jeho miniaturní kanceláře. Jakmile se posadili, položil soudce na stůl tlustou obálku a letmo pohlédl k otevřeným dveřím. „Asi by u toho také měli být.“

„DeeDee, Worley,“ zavolal Duncan. Moc dobře věděl, že jsou v doslechu. Objevili se téměř okamžitě.

„Také kapitán Gerard,“ řekl soudce. „Je tady?“

„Všichni pracujeme přes čas. Zajdu pro něho.“ DeeDee se otočila a šla pro Gerarda.

„Nedal byste si trochu kávy? Vodu?“ Z Duncanovy strany to nebyla pohostinnost, nabídl mu občerstvení jenom proto, aby odsunul to, co jim soudce přišel říct o obálce ležící na psacím stole. Vypadala docela obyčejně, ale vzbuzovala v něm neblahé tušení. Kdyby obsahovala něco nadějného, soudce by se netvářil, jako by se blížil konec světa.

„Pane soudce!“ Gerard se vmáčkl do místnosti a stiskl si s ním ruku. „Detektiv Bowenová říkala, že s námi chcete mluvit“

Soudce přikývl a sáhl po obálce. Kovová svorka zůstala stisknutá, ale nahoře byla obálka rozříznutá. „Dnes ráno jsem se pokoušel odpoutat myšlenky od Elise, a tak jsem se dal do pošty, která se mi tam nakupila od jejího… zmizení.

Našel jsem tohle. Nevím, kdy to doručili, ale poštovní razítko je ze dne, kdy… Napoli zemřel a Elise zmizela.“ Rozhlédl se po svém pozorném posluchačstvu. „Tím se myslím vysvětlí… uvidíte sami.“

Vysypal obsah obálky na stůl – tucet černobílých fotografií dvacet pět krát dvacet Zrnitost některých naznačovala, že je někdo udělal dálkovým objektivem. Na všech spolu byli Elise a Robert Savich a zřejmě si neuvědomovali, že je někdo fotografuje.

„Jak můžete vidět prostředí jsou různá.“ Cato Laird mluvil přerývaně, hlas se mu lámal zjevnou bolestí a úlekem. „I oblečení jsou různě, což naznačuje několikeré setkání v určitém časovém rozmezí, nemyslíte?“

Detektivové si pozorně prohlíželi fotografie. Zacházeli s nimi opatrně, aby nerozmazali případné otisky prstů. Duncan se jich nedotkl, ale uchopil firemní vizitku, která přišla v obálce spolu s fotografiemi. Stálo na ní Napoliho jméno, adresa jeho kanceláře a několik telefonních čísel, na nichž ho lze zastihnout. Byla to přesně stejná vizitka, jakou našli na místě, kde byl zavražděn.

Gerard řekl: „Napoli vydíral vaši ženu.“

Soudce si ztěžka povzdechl. „Už to tak vypadá. A protože mi to poslal, předpokládám, že chtěl vydírat i mě.“

„Nevěděl jste, že se vaše paní se Savichem zná?“

DeeDeeina otázka vybudila jeho zpupnou povahu. „Ovšemže ne.“

Na každém snímku byli oba úplně oblečení. Až na pár případů byly pořízené venku, ovšem brány z takové blízkosti, že nebylo možné určit, kde. Nevypadalo to, že je mezi těmi dvěma intimní vztah, pouze se spolu cítili dobře a byli zabraní do hovoru. Na těch fotografiích nebylo nic chlípného, dokonce ani kompromitujícího, až na to, že manželka soudce vrchního soudu byla ve společnosti známého zločince. To samo o sobě byla bomba.

„Kdybych měl hádat…“

„Prosím, pane soudce,“ pobídl ho hned Gerard, aby pokračoval.

„Kdybych měl hádat, tak bych řekl, že Napoli možná přišel… přišel na tenhle vztah, jak Elise z mého popudu sledoval. Když ji uviděl se Savichem, nebyly najednou schůzky s Colemanem Greerem tak důležité.“ Zavadil pohledem o fotografie a rychle pohled odvrátil. „Napolimu došlo, jaký dopad by mohly mít tyhle fotografie na nás na oba. Snažil se z toho něco vytřískat.“

„Trotter mu dělal poslíčka,“ podotkla DeeDee.

Soudce sebou trhl. „Asi ano. Elise ten plán překazila… ať už záměrně nebo náhodně. Přirozeně bych si raději myslel, že náhodně.“

„Měla mezi tím, kdy jste uslyšel výstřely a než jste došel do pracovny, čas soubor těchto fotografií schovat?“

Maličko přikývl. „Mohla je zastrčit kamkoliv, s tím, že si je později vezme. Ve skutečnosti jsem ji v poslední době několikrát přistihl v pracovně a polekal jsem ji, když jsem vešel. Reagovala provinile. To si teď uvědomuji.“ Zamyslel se a pak řekl: „Sadu fotografií, kterou přinesl Trotter, pravděpodobně zničila. Ale Napoli, protože to byl Napoli, měl jinou v záloze. Tuhle.“

„V tu noc, kdy došlo k incidentu na mostě, jí Napoli řekl, že ty fotografie poslal vám,“ přišel s domněnkou Gerard.

„Asi se rozzuřila a…“

„A vaší chybějící dvaadvacítkou ho zastřelila,“ dořekla DeeDee.

Soudce skryl obličej do dlaní a rozplakal se.

„Nechtěl byste, abychom někomu zavolali?“ zeptal se Gerard tiše.

Zavrtěl hlavou, ale dál skrýval obličej v dlaních. Nepromluvil.

Gerard ukázal na dveře a detektivové se vytrousili.

„Myslím, že potřebuje pár minut soukromí,“ řekl kapitán svým podřízeným, jakmile vyšli z Duncanovy kanceláře.

„Dostal pěknou ránu,“ řekl Worley. „Napoli je jedna věc, ale Savich? Páni. Jak ale ten do toho zapadá?“

Na to mu Duncan nedokázal odpovědět, ale snažil se zahnat velice znepokojivé pomyšlení. Bylo by byť jen vzdáleně možné, že by Savich za ním poslal Elise? Vzpomněl si, jak si z něho Savich přezíravě utahoval, že se o ni očividně zajímá. Byla Savichovou tajnou zbraní? Takovou, z níž měl Duncan strach, že ji včas nepostřehne? Takovou, která ho zničí?

Gerard mu přetrhl úvahy. „Zařídím to nejdřív se šéfem, ale myslím, že je načase, abychom si znovu popovídali s Gordiem Ballewem.“ Požádal DeeDee, aby zavolala Gordieho přidělenému právníkovi a domluvila to.

„Chceme s ním mluvit co nejdříve,“ řekl jí, když odcházela vyřídit ten telefon. „Ještě dnes v noci. Je potřeba mu to jasně říct.“

„Chápu.“

„Vypadá to, že ten mrňavej prevít projednou mluví pravdu,“ podotkl Worley. „Kdo by si to pomyslel?“

Soudce Laird se vynořil z Duncanovy kanceláře a oči měl zarudlé a vodnaté. „O tomhle bych měl tuším informovat policejního šéfaTaylora sám. Šel byste se mnou, Bille?“

„Samozřejmě.“

„Budu vám vděčný.“

„Bude to pro vás ošklivé, pane soudce, jakmile se to dostane na veřejnost,“ podotkl Gerard.

„To si uvědomuji. Tyto fotografie ovšem dokazují pouze tolik, že se spolu Elise a Savich bavili. Neprovádějí na nich nic zločinného. Nemají sexuální charakter. A možná se mýlím v době, kdy byly udělány. Pokud víme, mohl je klidně někdo pořídit před lety, předtím, než jsem ji poznal.“

Gerard pohlédl na Duncana, čímž mu přidělil úkol, aby tenhle předpoklad uvedl na pravou míru. „Pane soudce, máme člověka, který se nám přihlásil. Tvrdí, že viděl paní Lairdovou se Savichem v klubu, kde kdysi pracovala. K tomu setkání došlo pouhých pár dní předtím, než zmizela.“

Soudce se zapotácel. „Cože? Tak nedávno?“

„Aspoň to tvrdí.“

„Kdo je ten člověk?“

„Chlápek, který je momentálně ve vězení za napadení,“ odpověděl Duncan.

„Jak dlouho tuto informaci máte? Proč jste mi nic neřekli?“

Vložil se do toho Gerard. „Ten člověk je notorický zločinec s dlouhým trestním záznamem. Šéf Taylor usoudil, že mu jde pouze o odměnu, případně o zmírnění trestu. Požádal nás, abychom vás s tím neobtěžovali, dokud se to nepotvrdí.“

„Nicméně jsme ho důkladně vyslechli,“ řekl Duncan, „a přísahá, že mluví pravdu. Pokud…“ Duncan spolkl hořkou slinu. „Pokud ano, potom je možné, že Savich má ve zmizení vaší ženy prsty.“

„Ten člověk ve vězení… jakže se jmenuje?“ zeptal se soudce rozčileně a najednou měl v sobě mnohem víc vitality a naděje než v posledních dnech.

„Gordie Ballew.“

„Se Savichem se zná, možná ví víc, než říká. Možná ví, kde Elise je.“

Bylo skoro stejně hrozné dívat se, jak se ten člověk chytá nové naděje, jako sledovat jeho předchozí zoufalství.

I kdyby našli jeho ženu živou, byla by obviněna z Napoliho vraždy. Na to zřejmě zapomněl. Nebo mu to bylo jedno, pokud by byla naživu.

Gerard se pokusil ho v jeho nadějích podpořit „Pokud někdo dokáže z Ballewa něco dostat je to Duncan. Můžete být při tom, až ho bude znovu vyslýchat“

„Nebude ho znovu vyslýchat“ Přestože DeeDee, která se vrátila, oslovila všechny, dívala se přitom na Duncana. „Asi tak před hodinou si Gordie Ballew probodl krkavici zubem umělohmotné vidličky. Je mrtvý.“

DeeDeeino oznámení zapůsobilo, jako když zvoní hrana. Worley se přesunul k svému stolu a začal prohrabávat zásuvky, jestli tam přece jenom nenajde cigaretu, kterou si šetřil pro naléhavý případ.

Gerard se posadil na roh stolu a sklesle se zahleděl na podlahu.

Soudce zřejmě nepochopil, jaký má sebevražda Gordieho Ballewa dopad. „Pořád ještě snad do toho můžete Saviche vtáhnout, ne? Proč ho rovnou nevyslechnete?“

Duncan začal mít pocit, že se v té místnosti snad udusí. Nejdřív ty fotografie Saviche s Elise. Potom to neodbytné podezření, že ho svedla proto, že to tak naplánoval Savich. Teď ztráta Gordieho Ballewa.

Přestože ho každá z těch věcí zdeptala, nějak se mu podařilo fungovat s klidnou odtažitostí, která se od něho očekávala. Avšak neudržel se, když padla pošetilá soudcova otázka.

„Proč nevyslechneme Saviche? Vy si myslíte, že jsme to neudělali?“ rozkřikl se a hlas se mu třásl hněvem. „Ballew je po smrti. Takže k setkání Saviche s vaší ženou klidně nemuselo vůbec dojít. Jako by vůbec neexistovalo. Zlikvidovalo se.“ Tleskl, jako by mezi dlaněmi rozplácl komára.

„A není teď trochu pozdě chtít Saviche zmáčknout? Pustil jste ho. Nebýt vás a vašeho zatraceného zmatečného procesu, byl by za mřížemi a neničil by lidi. Neničil by životy.“

„Duncane!“ Gerard promluvil tiše, ale napomenutí nemohlo být účinnější.

V Duncanově těle se hněvem chvěla každá buňka. Měl sto chutí do něčeho praštit, něco zničit, ale pevně stiskl čelisti, aby víc už neřekl.

DeeDee si odkašlala a diplomaticky řekla: „Savich popřel, že by se s vaší ženou setkal, pane soudce. Není pravděpodobné, že se teď přihlásí někdo jiný a bude tvrdit opak.“

Soudce přerývaně vydechl a ztěžka usedl na nejbližší židli. „Ty fotografie hodně vysvětlují. Elise vedla dvojí život Vyvrcholilo to tím, že zabila Napoliho. Pak skočila z mostu.“ Pohlédl jednomu po druhém do očí, jako by doufal, že bude někdo jeho tvrzení vyvracet. Nikdo to neudělal. „Po celou dobu, co jsme ji hledali a doufali, že ji najdeme živou, byla mrtvá, že je to tak?“ Hlas mu selhal. Vzlykl. „Myslím, že je po všem.“

„Omyl,“ řekl Duncan. „Není po všem, dokud nenajdeme její tělo.“

Vyřítil se z oddělení a byl už na půl cesty do nápravného zařízení, když si uvědomil, kam míří. Obával se, co by mohl říct nebo udělat kdyby zůstal v kanceláři ještě o chvíli déle, takže nemyslel na nic jiného, než aby už byl pryč. Podvědomě se ale musel rozhodnout, že smrt Gordieho Ballewa neprojde bez povšimnutí. Stal se poslední Savichovou obětí tak jistě, jako by ho do krku tou vidličkou bodl sám Savich.

Savich se nějak ke Gordiemu Ballewovi dostal a přesvědčil ho, že i krvavá sebevražda bude zdaleka elegantnější způsob, jak z toho ven, než násilná smrt, kterou mu Savich chystal.

Mříže vězení by nebyly žádnou překážkou. Savich měl chapadla všude, v každém obchodním odvětví, v každém úřadu místní správy, ve všech policejních složkách. Jeho vliv byl dalekosáhlý a pronikal všude. Pokud chtěl Gordiemu do vězení něco vzkázat, mohl to provést s šokující snadností.

Ale Duncan se chystal, že mu to jen tak neprojde.

Nedbal na omezení rychlosti a dojel od policejní stanice do vězení za poloviční čas. Zaparkoval, vystoupil a vykročil k bráně. Měl v úmyslu věnovat čas hlavně strážným, jejichž nepozornost umožnila Ballewovi spáchat sebevraždu. Nejméně jeden z nich musí být na Savichově výplatní listině. Právě v tu chvíli spatřil Saviche, jako by ho vyčarovaly jeho myšlenky, jak si vykračuje jakoby nic po chodbě budovy k východu.

Došel ke dveřím jako první, vtrhl dovnitř a postavil se mu do cesty. Savich projevil jen chvilkové překvapení, že se tam Duncan takhle objevil. Vlídně se usmál. „Zdravíčko, detektive. Zvláštní, že se tady potkáváme.“

Duncan sevřel svěšené ruce v pěst „Přišel jste se osobně podívat, že je Gordie Ballew nadobro mrtvý?“

„Takže jste se už doslechl o chudákovi Gordiem. Měl takový tragický život, a jak se dalo čekat, špatně skončil. Přišel jsem si vyžádat jeho tělo, aby byl slušně pohřben.“

„Nesmysl. Přišel jste se ujistit, že udělal to, co jste mu nařídil.“

„Nemám tušení, o čem mluvíte.“ Naklonil ulízanou hlavu a přejel Duncana zkoumavým pohledem. „Jste celý zrudlý. To vás to tak rozčílilo? Netušil jsem, že jste si byli s Gordiem blízcí.“

„Namočil jste si prst do jeho krve?“

„To je ale nechutná poznámka.“

„Musel jste se ubezpečit, že je Gordie umlčen navždy a už pro vás nepředstavuje hrozbu. Neuvěřil jste novinovému článku, že spáchal ve vězení sebevraždu. Musel jste se přijít přesvědčit sám, jestli to ta umělohmotná vidlička dokázala.“

Savich protočil oči. „Vy se překonáváte, detektive Hatchere. Vymyslet něco tak fantastického. Jsem tady čistě proto, abych svému bývalému zaměstnanci prokázal křesťanský skutek. Jiný důvod nemám. Kdybyste teď dovolil –“

Chtěl projít kolem Duncana, ale ten mu sevřel nadloktí, přirazil ho na zeď a stoupl si přímo před něho. Naklonil se k němu a řekl: „Poslals ji za mnou?“

„Tu holku, co jste sbalil v baru v River Street? Je fakt dobrá, že jo?“

Duncan mu přitiskl předloktí na krk. „Elise.“

„Jó, soudcovu blonďatou manželku.“ Jak mu Duncan tlačil na krk, začínal rudnout, ale usmívat se nepřestával. „Takže jsem měl pravdu. Váš zájem o ni nebyl pouze profesionální.“

„Hej, mládenci!“

Koutkem oka zahlédl Duncan dva strážné, kteří se k nim blížili a tvářili se obezřele. „Jsem Hatcher, policie Savannah, oddělení vražd,“ řekl.

„Jo, víme, kdo jste, detektive. Potřebujete pomoct?“

„Ne. Zmizte.“ Zatlačil Savichovi na krk ještě víc a ztišil hlas, že ho mohl slyšet jenom Savich. „Poslals ji za mnou?“

„Ne. Nejsem kuplíř. Až na ten jeden případ, kdy jsem si myslel, že si zasloužíte trochu povyražení.“

Duncan zamrkal, aby se rudá mlha, která se mu dělala před očima, rozptýlila. „Poslal jsi za mnou Elise?“

„Jak vás to vůbec napadlo? Nebo nemáte důvěru ve vlastní sex-appeal?“

Strážní se sunuli blíž. Jeden rozepnul kožené pouzdro na opasku a položil ruku na pistoli. „Detektive Hatchere, jestli potřebujete pomoc –“

„Zatýkáte toho muže?“ zeptal se druhý strážný. „Pokud ano –“

„Řekl jsem, abyste zmizeli!“ zařval Duncan.

Savich už se nemohl smát a jenom tiše vrněl. „Pěkně to s váma mává, co? Chudáku. Nic se vám nedaří. A jako by to nebylo už tak dost zlé, jste ještě zamilovanej do ducha.“ Sotva slyšitelně dodal: „Hlavu vzhůru, detektive. Možná ji Napoli zhasnul rychle.“

Duncanova pěst dopadla na Savichovu tvář jako buchar. Uviděl, jak se mu kůže roztrhla, uviděl krev a Savichovu bolestnou grimasu. Jeho uspokojení ovšem nemělo dlouhé trvání. Strážní, posílení o dva další, se vrhli kupředu. Ti čtyři ho společně odtáhli od Saviche, který si klidně vytáhl z kapsy kapesník a pokoušel se zastavit krev řinoucí se mu z obličeje.

Se strážnými se Duncan nepral. Nechal se odtáhnout, ale zabodl pohled Savichovi do očí. „Připrav se na mě. Jdu si pro tebe.“

Ještě před chvilkou se Savich bavil. Teď se mu oči zle zaleskly. „Budu se těšit,“ zasyčel.

KAPITOLA DVACÁTÁ DRUHÁ

Barman si setřel citronovou šťávu z prstů a utřel ostří nože do utěrky. „Nemůžu říct, že bych jim měl za zlý, že pátrání odpískali. Teď už to tělo nejspíš vůbec nenajdou. Asi to znamená, že to zůstane navždy záhadou. Byla to vražda, nebo sebevražda?“ Odhodil utěrku a opřel se o barový pult. „Co myslíte, že se stalo?“

Duncan na něho upřel kalný pohled a řekl chraplavě: „Já vím, co se stalo.“

Barman od Smittyho posměšně přitakal: „Jasně že víte, kamaráde. Jasně.“

Po střetu se Savichem zamířil Duncan rovnou do téhle hospody. Strážní ho vyprovodili z vazební věznice a doporučili mu, aby se šel někam zchladit a pak se vrátil. Neměl jim to za zlé. Dělali jenom svoji práci. Asi by měl být rád, že na něho Savich nepodal žalobu za napadení.

Pokojně odešel a nevrátil se. Uvědomil si, že je zbytečné vyptávat se strážných na sebevraždu Gordieho Ballewa. Nebyl v dobrém duševním rozpoložení, aby vedl takový výslech. Rovněž si spočítal, že by to byla ztráta času. Nikdo, kdo pracuje pro Saviche jako informátor, ho nepráskne. Ne, když Gordie ještě nevychladl.

Hledal útěchu U Smittyho, kde si mohl po libosti užívat neředěné whisky i zármutku. Znovu pohledem utkvěl na ztlumené televizi za barovým pultem. Tisková konference se táhla. Barman se vyjádřil, že teď je tělo potravou pro ryby. Proč to tímhle neuzavřít? Proč tiskovku neskončit a nevrátit se k pořadu Jerryho Seinfelda?

Nález chybějícího Elisina sandálu skoncoval se všemi nadějemi, že svůj skok z mostu, ať už dobrovolný nebo ne, přežila. Už bylo odvoláno pátrání po jejích ostatcích.

Zítra budou všichni pokračovat tam, kde před deseti dny skončili.

Až na něho.

Najednou se dveře otevřely a vpustily závan deště a zákazníka. Postál na prahu, zavřel dveře a otočil se. Duncan zasténal a sáhl po sklenici.

DeeDee si dopřála chvilku, aby si její oči přivykly na přítmí, pak zahlédla Duncana u barového pultu a vykročila k němu. Vyklouzla z pláštěnky a setřásla z ní déšť. Posadila se na stoličku vedle něho a zatřepala hlavou tak, že lítala voda z jejích vlasů až na něho.

Zamračil se a okázale si setřepl kapky z rukávu košile. „Už máme takový bezvadný vynález. Říká se mu deštník.“

„Nechala jsem si svůj ve voze.“

„Vyšla sis na procházku? Náhodou jsi šla kolem a dostala žízeň?“

„Vyčerpala jsem všechny možnosti a nakonec jsem si řekla, že bys mohl být tady.“

„Jak jsi na to přišla?“

„Už v jednom případě, co se pamatuju, jsi sem zapadl. Jak jsme vyšetřovali vraždu matky s dítětem, co mělo uříznutou hlavu.“

Pozvedl sklenici na její počest „Děkuju, žes mi to připomněla. Přesně to jsem potřeboval, abych si zvedl náladu.“

„Při té příležitosti jsi mi řekl, že je tohle dobrá putyka, kde se člověk může namazat“ Znechuceně se rozhlédla. „To teda jo.“ Objednala si u barmana dietní kolu, a když jí ji naservíroval, pokývla na Duncanovu sklenici. „Kolik jich už měl?“

„Řekněme, že jsem rád, že jste tady, abyste ho odvezla domů.“

„Tolik?“

„Jdi pryč, DeeDee,“ zamumlal Duncan.

„Hele, já mám právo bejt naštvaná, ne ty,“ namíchla se. „Jsem to já, kdo jezdil hodiny v dešti, aby tě našel. Byla jsem u tebe doma, v tělocvičně, kam chodíš, kde si jen vzpomeneš.“

„Dojímá mě tvoje starostlivost.“

„Proč jsi takhle vypadnul a nikomu neřekl, kam jdeš? Proč nebereš mobil?“

„To značí, že dnes večer nechci nikoho vidět.“

„Tak to máš smůlu. Dobře ti tak.“ Rozbalila brčko, vsunula je do koly a mocně potáhla.

„Jestli doufáš, že mi zvedneš náladu a bude mi líp na duši, tak jenom marníš čas,“ prohlásil. „Nebude mi líp.“

„Tak proč se obtěžuješ s tím, aby ses nalil?“

„Protože doprdele chci,“ osopil se na ni.

Chvíli mu hleděla do očí, pak se zadívala na televizi, kde právě řečnil policejní šéf Taylor. Na pódiu vedle něho z jedné strany stál Bill Gerard, z druhé Cato Laird.

„Slyšels, že pátrací akce byla oficiálně odvolána?“

Přikývl.

„To rozhodnutí padlo, poté co si soudce a Gerard promluvili s Taylorem. Fotky paní Lairdové se Savichem do jisté míry změnily situaci.“ Odmlčela se, aby poskytla Duncanovi příležitost se k tomu vyjádřit. Neřekl slovo, jenom dál mrzutě hleděl do své sklenice. „Dnes večer nebude soudce činit žádná prohlášení ani odpovídat na otázky, ale trval na tom, že bude přítomen na tiskové konferenci, až to bude oznámeno.

No a taky se dohodli, že se veřejně nebude mluvit o tom, že se paní Lairdová znala se Savichem, pokud to nebude nezbytně nutné. Což není správné, ale rozhodně je to… čistší. Pro všechny.“ DeeDee znovu potáhla z brčka. Duncan pořád ještě nic neříkal. Po chvíli se zeptala: „Jedls dnes něco?“

Zavrtěl hlavou.

„Měl bys něco sníst.“

„Měl bych jíst. Měl bych se vyspat. Měl bych se soustředit na jiné případy. Je mi to jasný, DeeDee,“ řekl protivně. „Bůh ví, že do mě v posledních dnech furt reješ. Přestaň o mě pečovat. A vypadni odtud. Jdi domů. Nech mě na pokoji.“

Dotklo se jí, že odmítl její pomoc a starostlivost Rovněž ji to naštvalo. „Co s tebou poslední dobou je? Kde se to v tobě bere? Řekni mi to, Duncane. Jde o ni?“ Nevěřícně na něho pohlédla. „Je to tak, vid? Dostala se ti na kůži. Od samého začátku.“

Opřel si lokty o barový pult, zajel prsty do rozcuchaných vlasů a opřel si čelo do dlaní. „Jo,“ řekl chraplavě, „dostala se mi na kůži od samého začátku.“

Cítila, že se něco takového blíží, od toho večera, kdy to schytal Gary Ray Trotter. Nebo to měl Duncan možná v osudu od první chvíle, kdy uviděl Elise Lairdovou na té slavnostní večeři. Smutný konec Gordieho Ballewa byl tím příslovečným posledním stéblem, ale soudcova prolhaná žena byla hlavní příčinou trápení jejího partnera. Jakmile zkřížil cestu s Elise Lairdovou, byl sešup do téhle propasti zřejmě nevyhnutelný.

„Dám si ještě jednu.“ Pošoupl sklenici k barmanovi.

„Duncane –“

„Pěkně jsem tě požádal, abys mě nechala na pokoji.“

„Co se stalo, stalo se. Už s tím nic nemůžeš dělat Duncane.“

„Omyl, můžu se opít“

Rozhodila rukama. „No dobře, fajn.“ Pokynula barmanovi, ať mu ještě nalije.

Všimla si, že tisková konference skončila. Na obrazovce se objevila hlasatelka, která vše ještě jednou s vážným výrazem shrnula. Pak se na obrazovku vrátil Seinfeld. Chvíli sledovali televizi s vypnutým zvukem, když vtom řekl: „Prosila mě o pomoc.“

Podívala se na jeho profil, blikající světlo z televize házelo stíny na jeho ztrhané rysy. „Elise Lairdová?“

„Přišla za mnou dvakrát. A dvakrát jsem odmítl jí pomoct“

Bála se toho, co uslyší, ale nedokázala se ovládnout, musela se vyptat na podrobnosti. „Co mi to povídáš, Duncane? Přišla za tebou soukromě?“

„Nejprve mi podstrčila vzkaz, kde mě prosila o setkání mezi čtyřma očima. Neodpověděl jsem. Pak mě překvapila doma. Časně ráno v tu sobotu, co jsme potom šli do country klubu. Stůl na terase. Bílé slunečníky.“

„Pamatuju se.“

„Poránu jsi mi zavolala domů s tím, že bychom měli soudci říct, že je nějaká spojitost mezi Napolim a Trotterem. Když jsi volala, stála Elise u mě v obýváku.“

Přímo Duncana viděla, jak s ní telefonuje, zatímco jejich podezřelá je v doslechu. Musela vypadat jako blázen, když žvanila o tom, jak vystaví případ proti Elise Lairdové, zatímco spolu na sebe s Duncanem koukali. Nemohla vystát, aby z ní někdo dělal pitomce. „Proč jsi mi to neřekl?“

„Říkám ti to teď.“

„Vypakoval jsi ji z domu, než jsem tam přijela, a potom jsi hrál tu komedii na terase country klubu, před soudcem a přede mnou jsi předstíral… že… že…“

„Že jsme se předtím s jeho ženou neviděli.“

Musela s vypětím potlačit vztek, který se v ní vzmáhal. Jestli se bude hádat, nic se od něho nedozví, a ona to potřebovala slyšet Kromě toho se Duncan potřeboval vyzpovídat. Kdyby to neudělal, dál by ho to žralo a nemusel by se z toho vůbec vzpamatovat „Co se stalo, když přišla za tebou domů?“

„Znamená to teď nějaký rozdíl?“

„Jestli to neznamená žádný rozdíl, tak mi to řekni.“

„Přistupovali jsme k ní, jako by byla podezřelá.“

„Taky že byla.“

„Říkala něco jiného.“

„To nepochybuju. Uvěřils jí?“

Vzpurnost v něm pomalu opadávala. DeeDee pozorovala, jak mu napětí v ramenou povoluje. „Ani slovo.“

Chvíli tiše seděla, přemýšlela, že si objedná další kolu, ale rozhodla se proti, aby Duncana nerozptylovala, „Říkals, že tě prosila o pomoc dvakrát“

„Podruhé mi zavolala na mobil. V hlasové schránce mi zanechala adresu a čas.“

„Předpokládala, že se s ní sejdeš.“

„Nemusela předpokládat nic. Vím, že jsem ti o tom měl říct. Vím, že jsem tam neměl chodit a sejít se s ní o samotě. No, ospravedlnil jsem si to. Namluvil jsem si, že ten telefonát je od Saviche, že mě provokuje. Ale v hloubi duše jsem myslím věděl, že to bude Elise, kdo tam na mě bude čekat.“

„Kde k tomu setkání došlo?“

Trpce se uchechtl. „Nezáleželo na tom, DeeDee. Mohlo by to být kdekoliv, a stejně bych tam šel. Nic by mě nezastavilo, abych za ní nešel. Vidíš, jasně jsem věděl, že se mě pokusí kompromitovat. Šel jsem tam s nadějí, že to zkusí.“

„Proč?“

„Protože jsem věděl, co použije k vyjednávání.“ Pohlédl na ni takovým způsobem, že si to nemohla vyložit jinak.

Pracně polkla. „Aha.“

„Věděla, co chci, tak mi to nabídla.“

„A tys to přijal.“

„Jo.“ Zavřel oči a zastřeně zopakoval. „Jo.“

V koutku mysli DeeDee přemítala, jaké to musí být, mít takovou moc nad jinou lidskou bytostí, jak opojný to musí být pocit, přimět někoho, aby obětoval svoji integritu a životní práci za pár minut sexuálního uspokojení.

Obrátil do sebe sklenici. „Potom jsme… No, vyhnul jsem se dohodě. Nechal jsem ji tam s uplakaným obličejem, když mě prosila o pomoc.“

„Cos měl udělat?“

„Vysekat ji z toho průšvihu. Na podrobnostech teď opravdu nesejde. Pár hodin po tom, co jsem od ní odešel, byl Napoli mrtvý a my jsme hledali její tělo.“ Prohrábl si vlasy a sevřel si hlavu do dlaní. „Bůh mi pomoz.“

Tím se vysvětlovalo jeho zoufalství. Poškodil jejich vyšetřování a zpronevěřil se osobním zásadám morálky a etiky. Tohle si nikdy neodpustí.

Když před lety dělala ještě pochůzkářku, dva policisté byli obviněni ze zneužití úřední moci kvůli styku s obviněnou. Tvrdili, že žena si začala a ochotně se všeho účastnila. Což se ukázalo jako pravda. Nicméně se DeeDee pamatovala, jak Duncan zuřil, že odmítají přiznat, že selhali, a přijmout vinu. Z jeho hlediska měli na vybranou udělat to, co je správné, a byla to jejich morální povinnost, bez ohledu na to, v jak silném pokušení byli. Nyní šlápl vedle podobně a bude to pro něho neomluvitelné.

Ale Duncan byl se všemi svými chybami pro DeeDee hrdina. Když ho viděla takhle zničeného, soucítila s ním, neodsuzovala ho. Odsudek si schovávala pro Elise Lairdovou, jíž nanejvýš pohrdala. To se dřív propadne, než dopustí, aby přízrak té potměšilé ženské Duncana zničil.

„Udělal jsi chybu,“ řekla jemně, „ale přiznal sis ji. Hoď to za hlavu. Je po všem.“

„Pro mě ne. Nikdy nezapomenu, jak se na mě dívala, když –“

„Hrála nebezpečnou hru, Duncane!“ zvolala tak hlasitě, že po nich barman koukl. „Věděla, že tě přitahuje, a využila toho. Jakým lepším způsobem se mohla vyhnout trestnímu stíhání než se vyspat s poldou, který se snaží ji obvinit?“

„To vím, DeeDee. Myslíš si, sakra, že tohle všechno nevím? To mě ale ani trochu nezbavuje viny. Tři lidé jsou mrtví. A to ani nepočítám chudáka Trottera, který to všechno spustil. Napoli, Gordie Ballew a Elise. Kdybych se zachoval správně, nezemřeli by.“

„To nemůžeš vědět. Nikdo to nemůže vědět. Vlastně to muselo skončit tragicky.“ Naklonila se k němu tak, že neměl na vybranou a musel na ni pohlédnout. „Ta ženská byla zhouba. Sám jsi to řekl, když jsme ten případ začali vyšetřovat. Toužil jsi po jejím těle, ale nebyl jsi slepý k jejímu charakteru. To vím jistě. Nevěřil jsi jí o nic víc než já.

Lhala na každém kroku, lhala kdekomu, a v tu noc na mostě ji všechny její lži dostihly. Upřímně řečeno mi není líto toho, co se stalo mezi ní a Napolim, ať už to bylo, co chtělo. Stala se minulostí dřív, než stačila zničit tvoji kariéru, než stačila zničit tebe.“

Dotkla se ho jen zřídkakdy. Nechtěla, aby něco ohrozilo jejich pracovní vztah. Nyní mu ale položila ruku na paži a věcně mu ji stiskla. „Hoď to za hlavu, Duncane. Odpusť si, že jsi muž, že jsi člověk. Vědomě se rozhodni, že na ni zapomeneš. Soustřeď se na něco jiného. Od zítřka se znovu začneme snažit o to, abychom Saviche dostali.“ Odtáhla sklenici z jeho dosahu. „A na to musíš být naprosto střízlivý.“

Duncan se nechal odvést z baru do lijáku. Než došli k DeeDeeinu vozu, byl na kost promoklý. Bylo mu to jedno.

„Co moje auto?“ zeptal se, když ho nahnala na sedadlo pro spolujezdce.

„Ráno tě vyzvednu a odvezu tě pro ně sem.“

Nedohadoval se. Zítřek ho nijak nezajímal.

K jeho domu to nebylo daleko, za pár minut tam dorazili. DeeDee vypnula motor a sahala po klice, ale zarazil ji. „Nechoď dál.“

„Jdu s tebou.“

„Budu v pořádku, už nebudu pít Přísahám,“ dodal, když uviděl, jak skepticky se tváří.

„No dobře, věřím ti. Ale určitě nechceš společnost?“

„Určitě ne.“

„Zahraj si trochu na piano.“

„Nehraju na piano.“

„Správně.“ Zazubila se.

Přinutil se úsměv jí oplatit, ale měl pocit, že jen nepřirozeně napjal rty.

„Zkus si trochu odpočinout, uvidíme se ráno.“

Zamračil se. „Ne moc brzo.“ Otevřel dveře a vystoupil.

Z kanálku u chodníku se stala bystřina. Překročil rychlý proud na chodník. Pak vyšel po schodech k hlavním dveřím svého domu a odemkl je. Otočil se a zamával na rozloučenou DeeDee. Zmáčkla klakson a odjela v dešti.

Uvnitř Duncan rozsvítil stolní lampu a ze zvyku zamířil do kuchyně. Když tam došel, nemohl si vzpomenout na nic, na co by měl chuť. Neměl hlad. Nechtěl ani nic pít, přestože mu Smittyho whisky nepřinesla zapomnění, jak si přál. Měl hlavu až příliš jasnou.

Vrátil se do obývacího pokoje a bylo mu jedno, že z něho kape na koberce a podlahy z tvrdého dřeva. Zůstal stát uprostřed místnosti jako cizinec a rozhlížel se po něčem známém, s čím by navázal citové pouto. Co se jen pamatoval, tak se poprvé v životě cítil naprosto sám.

Mohl zavolat rodičům, kteří tady byli vždy, když je potřeboval, připraveni ho obejmout, posílit modlitbou a slovy povzbuzení a bezpodmínečnou láskou. O tomhle ale s nimi nemohl mluvit Ještě ne.

DeeDee by se vrátila ve vteřině. Dokonce se nabídla, že s ním dnes v noci zůstane. Ale do tohohle marasmu a sebeobviňování ji nemohl tahat. Kromě toho k ní nebyl úplně upřímný.

Přiznal se jí, že se s Elise vyspal.

Nepřiznal se, že se zamiloval.

Lhostejně pohlédl na klavír, ale stolička u klavíru mu bolestně připomněla to ráno, kdy na ní seděla Elise a úpěnlivě k němu zvedala oči, které okouzlovaly a vábily stejně snadno, jako lhaly.

Stolička ho neodolatelně přitahovala, posadil se na místo, kde předtím seděla. Pronásledovala ho možnost, že nic, co řekla nebo udělala, nebylo pravdivé. Nic. A co horšího, měl obavy, že ji řídil Savich, že se chovala striktně podle pokynů, které jí dal. Že když se s ním na té sešlé pohovce milovala, byl každý dotek, každý výraz a povzdech vypočítaný.

Vlastně to byla zrada na Savichově úrovni. Kdyby ho Savich popravil kulkou do hlavy, jako to udělal s Freddym Morrisem, bylo by to příliš evidentní a snadno by pachatele chytili.

Kulka do hlavy by taky nebyla nic vzletného. O co víc by Saviche uspokojilo nastrčit mu Elise do cesty a pak jenom sedět a s radostí pozorovat jak Duncan podléhá jejímu kouzlu a porušuje všechny etické zásady, na nichž lpěl, obětuje svoji integritu, kariéru, sebeúctu, všechno, čeho si cenil, a pomalu, ale nevyhnutelně spěje k vlastnímu pádu.

Sklonil hlavu ještě níž a pokusil se o kajícnou modlitbu, ale z hrdla se mu vydraly jen chraplavé, suché vzlyky. Toužil po pláči, ale kvůli čemu by plakal? Kvůli své promarněné morálce? Nebo kvůli Elise? Jaké právo má plakat pro někoho, kdo mu nikdy nepatřil? Elise ztratil navždy.

Sám byl ztracený.

Seděl tam dlouho, ale kláves se ani nedotkl. Nakonec se zvedl, zhasl lampu a potmě se vydal po schodech nahoru. Světlík, po němž stékaly proudy deště, házel na zeď schodiště vodnatý stín, takže to vypadalo, jako když stěna pláče. Zastavil se na podestě a pozoroval truchlivé pramínky odrážející se na tapetě, pak vešel do ložnice a přitom rozsvítil.

Vmáčkla se do rohu mezi jeho postel a okno.

Nevěřícně vykřikl úžasem a zlostí. A také radostí.

Instinktivně vytrhl pistoli z pouzdra, přikrčil se a zamířil přímo na ni. „Odhoď kabát a otoč se ke zdi s rukama nad hlavou.“

„Duncane –“

„Udělej to, krucinál!“ zařval. „Nebo tě namouduši zastřelím.“

Elise upustila pláštěnku, kterou měla složenou přes ruku, a se zdviženýma rukama se otočila ke zdi.

Vědomě se musel přinutit sklapnout ústa a ovládnout zrychlený dech. Rozbušené srdce nijak zklidnit nedokázal.

„Máš tu dvaadvacítku?“

„Cože?“

Nepřestával na ni mířit, přistoupil k ní a rychle ji popleskal. Přejel jí rukou po bocích od podpaží po kotníky, po vnitřním švu džin a kolem pasu… Když se přesvědčil, že u sebe žádnou zbraň nemá, poodstoupil a vzal z nočního stolku telefon. Otočila se, když začal mačkat čísla.

Zvedla ruku dlaní nahoru. „Prosím tě, nikomu nevolej. Ne dřív, než budu mít příležitost ti to vysvětlit“

„To jo, vysvětlovat budeš!“

„Duncane –“

„Neříkej mi tak! Pro tebe nejsem žádný Duncan. Pro tebe nejsem nic než polda, který tě strčí do vězení.“

„Tomu nevěřím.“

„Klidně tomu věř.“

„Nemusíš na mě mířit.“

„Totéž jsi určitě řekla Trotterovi a Napolimu a podívej, jak skončili. Jak ses sem dostala?“

„Slyšela jsem tě zdola. Plakal jsi?“

„Jak ses dostala dovnitř?“ vyslovil důrazně každé slovo.

„Zadní okno v přízemí nebylo zamčené. Asi jsi zapomněl zapnout alarm. Proč jsi plakal?“

Znovu se té otázce vyhnul.

„Armády mužů a žen si mohly ušoupat nohy, jak tě hledaly. Tvoje zmizení na mostě vyvolalo pěkný poprask. Taková pozornost ti jistě dělala dobře.“

Rozpřáhla paže. „Vypadám, jako by se mi to líbilo?“

Na tom něco bylo. Vypadala hrozně. „Co se ti stalo s vlasy?“

„Když předstíráš sebevraždu, jako první musíš změnit svůj vzhled.“

Její vlasy vypadaly, jako by si je ořezala tupým řeznickým nožem. Měla je krátké a trčely jí porůznu na hlavě. A měla je nabarvené na tmavohnědo.

Nebyla oblečená v kvalitních šatech, jaké obvykle nosila. Džíny a košile jí byly moc velké a vypadaly, jako by je vyřadili z blešího trhu. Na nohou měla obyčejné plátěnky.

A na nich žádné tyrkysové kameny. Plátěnky byly rovněž mokré a zablácené.

Obličej měla vychrtlý a jeho vyzáblost ještě podtrhával ten podivný účes. Oči měla silně nalíčené. Viděla, že si toho všiml, a tak vysvětlila. „To abych zakryla monokl, poklonu od Meyera Napoliho.“

„Kdo začal tu rvačku? Ty, nebo on?“

Natáhla paži a vyhrnula si dlouhý rukáv košile. Od zápěstí po loket měla paži plnou modřin, které hrály všemi barvami. „Myslím, že nečekal, že se budu bránit“

Telefon ztěžkl Duncanovi v ruce, pistole rovněž, ale neodložil je. „Čekal na tebe ve voze?“

Zvláštně se na něho podívala.

„Tolik jsme si domysleli,“ řekl. „Napoli si vzal taxi k místu, kde jsi parkovala.“

„Zatímco jsem byla s tebou.“

„Zatímco jsi mě oblažovala.“

Sklopila pohled, ale jen na chviličku. Když na něho znovu pohlédla, oči jí jiskřily zlostí. „To ti to ještě nedošlo?“

„Zřejmě ne.“

„Byla jsem zoufalá,“ rozkřikla se. „Byla bych udělala cokoliv, abych si zajistila tvoji pomoc.“

„Neudělala jsi ovšem cokoliv. Udělala jsi to, co jsi udělala.“

„Protože jsem věděla…“ Její pohled znovu zakolísal, ale jen chvilkově, a pak mu znovu pevné pohlédla do očí. „Protože jsem věděla, že přesně to chceš.“

Téměř zopakovala to, co řekl před půlhodinou DeeDee, ale když to uslyšel od Elise, krev se v něm začala vařit zlostí.

„Dokonce jsem věděla, co ode mě očekáváš,“ pokračovala. „I detektiv Bowenová. Čekala by ode mě, že sehraju děvku. Tak jsem vám oběma vyhověla.“

„Byla to marná snaha.“

„Já vím. Neuvěřils mi.“

„Neuvěřil jsem ti tehdy, a už vůbec ne teď.“

„Doufala jsem, že bys mohl změnit názor.“

Nepřipustil, aby ho její ublížený pohled obměkčil. „Co se stalo na tom mostě?“

Pohodila hlavou, aby si odhodila z tváře dlouhé vlasy, které už neměla. Tohle podvědomé gesto dělala, jak už Duncan věděl, když sbírala myšlenky. Nebo vymýšlela lži. „Když jsi odešel, usnula jsem.“

„No jasně. Ty, chronický nespavec.“ To je teda lhářka k pohledání. Chtěla by, aby uvěřil, že po jejich milování usnula, když nedokázala usnout po sexu s manželem. Aby jí nenaletěl na její manipulace, přinutil se sledovat, co říká.

„Spala jsem přes dvě hodiny. Když jsem se probudila, zpanikařila jsem. Věděla jsem, že mě bude Cato hledat. Spěchala jsem k svému vozu. Napoli na mě čekal na zadním sedadle.“

„Jak dohodnuto.“

„Ne.“

Snažil se přistihnout ji při lži. „Ale okamžitě jsi ho poznala,“ řekl.

Důrazně zavrtěla hlavou. „Nikdy předtím jsem ho neviděla. Představil se, dokonce mi dal svoji vizitku.“

Duncanovi leželo v hlavě, proč, pokud si schůzku dopředu domluvili, byl zapotřebí transpondér a proč ležela Napoliho vizitka na sedadle v jejím voze. Jednou to probíral s DeeDee a Worleym, ale mávli nad tím rukou, že je to nepodstatný detail.

„No dobře. Napoli sedí ve tvém voze. Co dál?“

„Držel mi zbraň u hlavy a nařídil mi, ať jedu doprostřed Talmadgeova mostu. Udělala jsem, co chtěl, ale když jsme tam dojeli, nezastavila jsem. Zaryl mi hlaveň pistole do spánku a vyhrožoval, že stiskne spoušť, jestli neotočím vůz. Jakmile jsme dojeli na druhou stranu, otočila jsem.“

Tím se vysvětlovalo, proč stál vůz v pruhu směřujícím do města, což ovšem mohla slyšet ve zprávách.

„Když jsem dojela doprostřed mostu, tak jsem zastavila. Nařídil mi, ať nechám klíč v zapalování, vystoupím a jdu k zábradlí. Hrála jsem o čas, ptala jsem se, co chce, nabídla jsem mu peníze. Řekl, že už se domluvil na větší sumě, než bych mu kdy mohla nabídnout.“

„S kým?“

„S kým bys myslel?“

„Neříkej, že s tvým manželem. Toho člověka to úplně zničilo.“

„To se pleteš.“

„A ty lžeš,“ osopil se na ni. „Deset dní jsem ho sledoval. Úplně se mi rozpadal před očima. Kousek po kousku. Je zničený.“

„Přesně to chce, aby sis myslel.“

„Předstírá to?“

„Ano“

„Trváš na tom, cos mi říkala?“

„Ano.“

Začal znovu mačkat čísla na telefonu.

„Počkej, Duncane. Prosím tě, vyslechni mě!“

Přestal, ale držel palec nad tlačítky.

Sevřela pozvednuté ruce v naléhavém gestu. „Gary Ray Trotter neuspěl, tak musel tu práci dokončit sám Napoli. Dal mi na vybranou, buď skočit z mostu, nebo se nechat zastřelit. Řekl, že jemu vyhovuje obojí. Pád do řeky bych nepřežila. Lidi by si mysleli, že jsem se zabila sama. Kdyby mě zastřelil, vypadalo by to jako další zastřelení kvůli krádeži vozu. Ať tak nebo tak, byla bych mrtvá a on bohatší. Catonovou zásluhou.“

„Proč by měl tvůj manžel platit syčákovi jako Napoli, aby se tě zbavil?“

Zaváhala. Duncan se krátce zasmál. „Vždycky skončíme u tohohle, co?“ Stiskl další číslo na telefonu. „Pokaždé klopýtneš na důvodu. Ale měla jsi dobrý důvod zastřelit Napoliho, co?“

„Ano. Ne.“

„Tak jak to je?“ zařval.

Přitiskla si ruku na oškubané vlasy. „Ty mě pleteš.“

„Vítej do klubu, dámo. Sám jsem byl v poslední době trochu popletený.“

„Měla jsem důvod ho zastřelit, ale neudělala jsem to. Začala jsem před ním utíkat. Hnal se za mnou. Stoupl mi na patu sandálu, až se odtrhla. Zakopla jsem a upadla. Napoli mě popadl za paži a postavil. Zkroutil mi ji, až jsem vykřikla. To ho vylekalo. Využila jsem chvíle překvapení a hmátla jsem po pistoli. Vytrhla jsem mu ji z ruky a hodila ji do řeky. Udeřil mě do obličeje.“ Ukázala si na oko. „Vrhla jsem se mu na hlavu a popadla ho za vlasy. To ho trochu zbrzdilo a já se znovu rozběhla.“

„A v určitou chvíli jsi ho střelila do břicha starou dvaadvacítkou svého manžela.“

„Nevím nic o žádné dvaadvacítce,“ rozkřikla se. „V žádném případě jsem Napoliho nezastřelila.“

„No, někdo ho do břicha střelil.“

„Savich.“

Nevěřícně, skoro pobaveně vydechl: „Savich?“

„Je to tak.“

Zasmál se. „To je ale příhodný obětní beránek. Nejdřív jsi použila jeho jméno, abys mě vytáhla do toho starého domu na tajnou schůzku. Teď se mě snažíš –“

„Je to pravda!“

„Sledovala jsi Saviche, jak Napoliho zastřelil.“

„Ano.“

„A nechal tě klidně odejít?“

„Neviděl mě.“

Přešel ho smích i trpělivost. Tvrdě na ni pohlédl a řekl: „Zkus to znova.“

Zhluboka se nadechla, jako by se chystala vyprávět dlouhý a složitý příběh. „Utíkala jsem před Napolim –“

„Rozmyslel jsem si to, šetři dechem. Už mám toho tvého lhaní dost. Napoliho jsi zabila, jinak bys uvědomila policii.“

„To jsem nemohla.“

„Nemohla?“

„Věděla jsem, že by si všichni mysleli, že jsem ho zabila. Jako Trottera. Nikdo by mi neuvěřil.“

Nevěřil jí. Rozhodně jí nevěřil ty nesmysly o Savichovi. Zvláště teď, když věděl, jací jsou dobří přátelé. Prozatím ale hrál tu hru s sebou. „Dobrá, takže jsi běžela a nějakým zázrakem Savichovi unikla. Kde jsi těch posledních deset dnů byla? Jak jsi žila? Jak sis obstarala peníze? Policie po celém východním pobřeží od Miami po Myrtle Beach prohledávala hotely a motely od těch nejlepších po ty nejlacinější. Taky autobusová nádraží, letiště, půjčovny člunů a vozů. Prověřili jsme všechno, co se hýbe. I kola a motocykly. Jak se ti tedy podařilo zmizet? Mělas pomoc?“

„Pomoc? Ne. Měla jsem plán, jak zmizím, kdyby se stalo něco nepředvídaného. Měsíce jsem se na to připravovala. Měla jsem nějaké peníze stranou, kreditní kartu na jiné jméno, falešnou identifikační kartu, místo, kam půjdu.“

„Do toho domu, kde jsem se s tebou setkal, jsi nešla.“

Naklonila hlavu. „Šel jsi mě tam hledat?“

„Ano, šel.“

„Sám, nebo se svou kolegyní?“

Na to neodpověděl. „Schovávala ses až do dnešního večera, kdy bylo pátrání odvoláno. Teď už nikdo nehledá ani tebe, ani tvoje ostatky. Tak proč ses vrátila? Proč jsi přišla za mnou? Proč jsi prostě nezůstala mrtvá?“

Byla to ohavnost, říct něco takového, a ona na to náležitě zareagovala. Ale nechal to být.

Nakonec tiše řekla: „Vrátila jsem se, protože musím ještě něco dotáhnout do konce.“

„Jo, já vím. Máš něco rozdělaného se Savichem.“ Neuniklo mu, jak ji to šokovalo, a rozvážně k ní vykročil. „Viděl jsem fotografie. Ty, kterými tě Napoli vydíral.“

„Vydíral? Mě? O čem to mluvíš? Jaké fotografie?“

Bylo mu odporné pomyšlení, že by udeřil ženu, ale pomyšlení na fotografie, na nichž byla se Savichem, jeho zklamání ještě umocnilo a moc nechybělo, aby jí jednu vrazil.

Přinejmenším chtěl Elise pořádně zatřást, aby jí z výmluvných očí zmizel ten falešný zmatený výraz.

Rovněž se jí chtěl dotknout, přitisknout ji k sobě a vdechovat vůni deště, která z ní stoupala, jen aby se ujistil, že je skutečná a teplá a není jenom výplodem jeho kruté představivosti. Chtěl ji k sobě přitisknout, jen aby se přesvědčil, že je to tak příjemné, jak se pamatoval.

Znovu se v něm svářela povinnost s touhou a on se za to nenáviděl.

„Proklínám den, kdy jsem tě poprvé uviděl,“ řekl a myslel to vážně. „Proklínám tě za to, žes mě zatáhla do svého plánu, ať už tím sleduješ cokoliv. Přeju si –“

Zazvonil telefon, který držel v ruce, a polekal je. Oba se na něj zadívali, když zazvonil podruhé.

„Neber to, Duncane, prosím tě.“

„Zmlkni.“

Pistolí jí ukázal, aby od něho poodstoupila, a pak si zvedl telefon k uchu. „Haló?“

Tak asi půl minuty naslouchal a upřeně jí přitom hleděl do obličeje. Zakončil hovor slovy: „Jistě. Jsem hned tam.“ Dokonce i když zavěsil, tak jí pořád hleděl do očí.

Hruď se jí rozčileně zdvíhala a klesala. Olízla si rty. „Co je?“

„Dnes navečer vytáhli z řeky ženské tělo,“ řekl zvolna. „Soudce Laird je právě identifikoval jako tebe.“

KAPITOLA DVACÁTÁ TŘETÍ

„Vypadá dost hrozně.“ Dothan Brooks promluvil uctivě tlumeným tónem. „Víte, jak vypadají utopenci, a ona byla ve vodě.“ Prohlédl si Duncana od hlavy k patě. „Nejste o moc sušší než ona.“

Vlasy a oblečení měl mokré. „Byl jsem venku v tom lijáku, když jste volali. Nechtěl jsem ztrácet čas převlékáním.“

Dorazil do márnice, jak nejrychleji to šlo, ale nejdříve musel doběhnout ze svého domu na parkoviště U Smittyho pro svůj vůz. Se soudním lékařem stáli v diskrétní vzdálenosti od soudce, aby mu poskytli čas o samotě s tělem na nosítkách. Tělo bylo celé zakryté plachtou, až na pravou ruku, kterou soudce držel v dlaních a bez zábran plakal.

Tělo našla posádka vlečného člunu pod přístavní hrází, kde vlečné čluny kotví. Odtamtud je Talmadgeův most na dohled.

„Jak to, že se nevynořila dřív?“ zeptal se Duncan.

„Hádám, že se o něco zachytila. Dostaly se k ní ryby. To byla pro ně pastva. Nakonec se to, co ji drželo, uvolnilo a vyplavala.“

„Jestli vypadá tak zle, jak ji identifikoval?“

„Podle mateřského znamínka. Na podbřišku, částečně skryté pod pubickým ochlupením. O tom by věděl jenom manžel nebo milenec. Řekl jsem mu, že můžeme s identifikací počkat, až dostaneme její zubní záznamy, ale chtěl ji vidět. Málem se pozvracel, když uviděl její obličej, teda to, co z něho zbylo. Prohlásil, že to v žádném případě není jeho krásná Elise. Pak ale uviděl to mateřské znamínko a řeknu vám, úplně se sesypal. Byl by se skácel, kdybych ho nezachytil.“ Dothan vylovil z kapsy u kalhot sáček oříšků v čokoládě a roztrhl jej. „Chcete?“

„Ne, děkuju. Nějaké známky toho, že by s Napolim zápasila?“

Dothan hlasitě chroustal oříšky. „Není to patrné, ale to by ani vzhledem k okolnostem nebylo. Podívám se pořádně během pitvy. Ale žádné stopy po střelném zranění nebo něčem takovém, jestli myslíte tohle.“

„Příčina smrti bylo utopení?“

„Jestli ano, pak bude mít vodu v plicích.“

„Co měla na sobě?“

Dothan ukázal na sterilní stůl, na němž ležely hodinky s úzkým koženým páskem a tři kousky špinavého, vodou nasáklého oblečení. Přes tu špínu byly k rozpoznání. „Podle soudce,“ pokračoval lékař, „jsou ty hodinky její a oblečení odpovídá tomu, co měla na sobě, když ji viděl naposledy.“

„Měl by to vědět, koupil jí je.“

Duncan přistoupil k nosítkům z levé strany tak, aby měl soudce Lairda naproti. Předstíral, že přemýšlí o nehybném těle pod plachtou, ale ve skutečnosti pozoroval Elisina údajně zdrceného manžela.

Utřel si oči hřbetem ruky, zvedl hlavu a pokývl na pozdrav. „Detektive!“

„Všichni, kteří na případu pracují, vám vyslovují soustrast.“

„Děkuji.“

V duchu se obrnil a zvedl cíp plachty. Dothan se o rozsahu poškození tkáně vyjádřil ještě mírně. Zvedl se mu žaludek. Rysy obličeje byly prakticky k nepoznání. Nicméně jedno ucho zůstalo netknuté. Všiml si, že je propíchnuté, ale žádná náušnice v něm nebyla. Vlasy byly vlhké a spečené bůhvíčím z řeky, ale měly přibližnou barvu a délku jako Elisiny. Spustil plachtu. „Musí to pro vás být velice těžké, vidět ji takhle.“

Soudce pevně zavřel oči. „Nemáte představu, jak je to bolestné.“

„Jste si jist, že je to vaše manželka?“

Otevřel oči a káravě na Duncana pohlédl. „Samozřejmě.“

„Já se s vámi nechci nijak dohadovat, pane soudce. To jenom, že se už stalo, že se lidé při identifikaci spletli. Už dosavadní vývoj situace byl traumatizující. Přišel jste sem vyděšený, emocionálně i fyzicky vyčerpaný. Za těchto okolností už dříve došlo k omylům.“

„Žádný omyl nepadá v úvahu. Řekl vám doktor Brooks o tom mateřském znamínku?“

„Ano.“

„V tomhle bych se nemohl zmýlit“

„To jistě ne. Ale i tak spolehneme na zubní záznamy.“

„Samozřejmě. Zítra dám doktoru Brooksovi k dispozici, cokoliv bude potřebovat.“ Zadíval se na tělo pod plachtou. „Z celého srdce bych si přál, abych se mýlil. Ale je to Elise.“ Sklonil se nad rukou, kterou držel. Měla úděsnou barvu a Duncan věděl, že musí být na dotek studená a odpudivá. Soudce ji políbil na hřbet. Když se narovnal, řekl: „Víte, v krizových chvílích je velice těžké být státním úředníkem.“

„Jste v centru pozornosti, i když máte smutek,“ rozvedl Duncan jeho myšlenku.

„Vyrozuměl jsem, že už je venku tisk.“

„O zmizení vaší ženy se hodně psalo. Tohle je poslední kapitola.“

„Momentálně se s nimi nemohu setkat Kromě toho chci s Elise zůstat, co nejdéle to bude možné, než ji přenechám doktoru Brooksovi, aby ji pitval.“ Hlas mu vypověděl a zakryl si oči rukou.

Duncan obešel nosítka a postavil se vedle něho. „Jsem si jist, že vám doktor Brooks poskytne tolik času, kolik si budete přát, pane soudce. A venku máme policisty, aby vás před novináři ochránili, až budete odcházet. Dokud na to nebudete připraven, nechte na našem oddělení pro styk s veřejností, ať se s nimi vypořádá.“

Když se otočil k odchodu, soudce ho zadržel. „Ze začátku jsme si moc nepadli do oka a několikrát jsme se střetli, ale jinak musím říct, že jste byl k mému utrpení během toho všeho mimořádně ohleduplný. Chci, abyste věděl, jak velice si cením toho, co jste pro mě a moji ženu udělal.“

Duncan mu stiskl ruku, kterou k němu soudce napřáhl, ale když mu hleděl do uslzených očí, myslel si: Necenil by sis všeho, co jsem pro tvoji ženu udělal, ty prolhaný, svinský parchante.

Seděla na podlaze koupelny, kde ji zanechal připoutanou k vodovodní trubce pod umyvadlem. Zápasila s ním jako divoká kočka, když ji cpal do koupelny a nasazoval jí pouta. Žadonila, aby ji tam takhle nenechával, ale k tomu byl hluchý. Řekl jí, že je to kvůli její vlastní bezpečnosti, ale pravda byla taková, že jí nedůvěřoval, že nezmizí.

Navíc jí nedůvěřoval, že není spřažená se Savichem. Než odešel, nezapomněl zapnout poplašné zařízení. A přestože na panelu nebylo znát, že by někdo s poplašným zařízením manipuloval, když je po návratu vypínal, do schodů šel s pistolí v ruce.

Byla sama, jak ji zanechal, ale už nevypadala rozzlobeně. Možná byla jednoduše příliš vyčerpaná, než aby se do něho pustila, když poklekl, aby jí odemkl pouta. Pomohl jí vstát.

„Co bylo?“ zeptala se. Dal jí pár vteřin, aby si promasírovala zápěstí, pak sáhl po jejích rukou. „Ne, prosím tě, ne,“ žebronila, když jí znovu nasadil pouta. „Proč?“

„Pro klid duše.“

„Pořád mi nedůvěřuješ?“

Otevřel skříň, vytáhl plátěnou tašku, hodil ji na postel a rozepnul zip. „Přinesla sis sem něco kromě pláštěnky?“

„Ne. Viděl jsi Catona?“

„Jo, viděl jsem ho.“

„Kde?“

„V márnici.“

„A on identifikoval moje tělo?“

„Měla tvoje hodinky.“

„Napoli mě přinutil, abych si je sundala a dala mu je.“

„Ve voze nebyly, když jsme ho našli.“

„Potom je musel vzít Savich.“

„To musel.“ Potřeboval se toho hodně dozvědět, ale ne dřív, než budou bezpečně odtud pryč. „Kdes byla po celou tu dobu?“ zeptal se, když začal hrabat v zásuvkách a házet kusy oblečení do tašky.

„V domě na Hilton Head. Před šesti měsíci jsem zaplatila na rok nájem, ale použila jsem ho až minulý týden.“

„Jak ses na ostrov dostala?“

„Před nějakou dobou jsem si koupila ojetý vůz a nechala ho zaparkovaný na placeném parkovišti, kdybych potřebovala ve spěchu odjet. V tu noc jsem k němu došla z mostu.“

Přestal balit a zadíval se na ni. „A pak jsi přes něj znovu jela?“ Jedna cesta na ostrov vede přes Talmadgeův most.

„Ne, jela jsem po mezistátní.“

„Vrátit se přes most by bylo odvážné i na tebe,“ řekl hořce. Znovu se pustil do balení. „Jak se ti podařilo obstarat si dům, vůz a tak dále, když na tebe manžel nasadil Napoliho?“

„Asi mě nesledoval neustále.“

Nebo si Meyer Napoli záměrné nechal něco pro sebe, aby soudce později navnadil a ještě víc na tom vydělal. „Kde je ten vůz teď?“

„Na stejném místě. Jakmile jsem se dnes večer ze zpráv dozvěděla, že bylo pátrání ukončeno, odjela jsem z Hilton Head. Nechala jsem vůz na tom placeném parkovišti a z něho jsem došla sem pěšky.“

„Pronájem domu a koupě vozu, to je takového papírování, že zanechá stopu na míli širokou. I slepec by ji dokázal sledovat.“

„Tak jak to, že na to nikdo nepřišel, když jsem byla pohřešovaná?“

„Na tom něco je,“ řekl sarkasticky. „Ale nechci nic riskovat. Musíš zůstat neviditelná.“

„Na jak dlouho?“

„Dokud nevymyslím, co dělat“

„Se mnou?“

„Se vším. Tvůj manžel předložil tělo, abychom tě přestali hledat a případ uzavřeli. Musím zjistit proč.“

„Nemluv o něm, prosím tě, jako o mém manželovi.“

„Jsi za něho vdaná.“

„Nemůžu ho vystát.“

Chvíli jí hleděl do očí, pak zašel do koupelny a vyraboval skříňku s toaletními potřebami. „Jak se všechny ty transakce prováděly? Dům, auto.“

„Pod smyšlenými jmény. Ten vůz jsem koupila v Jižní Karolíně od soukromníka. Je registrované tam. Cato o ničem neví, tím jsem si jistá.“

„No, já ne.“ Naházel dvě hrsti toaletních potřeb na prádlo v tašce. „Nelíbí se mi to.“

Zkontroloval skříň, jestli má všechno, co bude potřebovat, pak vzal z horní police pistoli. Spolu s krabicí nábojů ji přidal do plátěné tašky a zatáhl zip.

Pak se rozhlédl po místnosti a napadlo ho, jestli to tady nevidí naposledy. Na nějaké sentimentální myšlenky neměl ovšem čas. Vzal Elisinu pláštěnku a přetáhl jí ji přes spoutané ruce.

„Kam jdeme?“

„To ještě nevím. Ale tady tě držet nemůžu. Jsi mi k užitku, jenom dokud zůstaneš mrtvá. Sundej si boty.“ Bez ptaní se vyzula. Zastrčil plátěnky do kapes pláštěnky a rychle setřel její mokré stopy ručníkem.

„Jestli tě sem někdo přijde hledat, nechci, aby viděl tvoje stopy.“

„Kdo by mě přišel hledat?“

„Možná tvůj přítel Savich.“

„Savich není můj přítel. Určitě by nebyl, kdyby věděl, že jsem ho viděla, jak Napoliho zabil.“

Prozatím to nechal být, přehodil si plátěnou tašku přes rameno, uchopil Elise za ruce a táhl ji za sebou po schodech dolů. „Parkuju vzadu v uličce.“ Provedl ji temným domem k zadním dveřím v kuchyni.

Opatrně je otevřel a propátral pohledem oplocenou zahradu. Jako zbytek města byla jeho zdí obehnaná zadní zahrada promáčená nedávnými dešti. Vršky rostlin se skláněly pod tíhou vody. Nezjistil nic mimořádného ani žádný pohyb, kromě kapek dopadajících do kaluží. Vytáhl její boty z kapes pláštěnky, položil je na podlahu a pak jí do nich vsunul bosé nohy. „Dobrý, jdeme.“

Když ji chtěl protáhnout dveřmi, vzepřela se. Otočil se. „Co je?“

„Věříš mi konečně?“

Chvilku jí upřeně hleděl do obličeje, pak se zeptal: „Máš mateřské znamínko, které je částečně schované v pubickém ochlupení?“

Významně na něho pohlédla.

„Byla tma. Mohl jsem to přehlédnout“

„Nemám žádné mateřské znamínko.“

„Potom ti skoro věřím.“

Když nastoupil do vozu a nastartoval, pomyslel na to, aby se podíval, kolik má v nádrži. Byla víc než do poloviny plná. To je dobře. Nechtělo se mu nikde zastavovat, než vypadne z města.

Musel ale udělat ještě jedno. Vytáhl z opasku mobil a zavolal DeeDee. Vzala to okamžitě. Ani mu neřekla ahoj a rovnou se zeptala: „Jak bylo v márnici?“

„Zima.“

„Víš, co chci vědět.“

„Soudce Laird tam ještě byl.“

Protože vyšetřování případu vedl, Gerard ho požádal, aby na sebe tu povinnost vzal, zatímco DeeDee poslali k molu, kde se tělo našlo, aby promluvila s muži, kteří je objevili. Stručně jí přeříkal rozhovor s lékařem a soudcem Lairdem a uvědomoval si, že to poslouchá i Elise ze sedadla pro spolujezdce. Zakončil slovy: „Soudce je hluboce zdrcený.“

„No, tak to bychom měli,“ shrnula to DeeDee svým charakteristicky praktickým způsobem. „Jak jsi říkal, skončí to, až se najde její tělo.“

„Ano, to jsem říkal.“

Maličko zaváhala a pak se zeptala: „Jak ti je?“

„Dobře. Ale říkal jsem si, jestli bys mě nemohla zastoupit, že bych si vzal pár dní volno.“

DeeDee dělalo starosti, jak na tom Duncan psychicky je, a prohlásila, že podle ní není ta pravá chvíle, aby byl sám. Navrhla, aby zašel za psychologem a probral s ním vše, co ho ohledně zesnulé paní Lairdové tíží.

Nemohl o tom hovořit otevřeně, když Elise seděla vedle něho, ale řekl své starostlivé kolegyni, že když vypadne na dva tři dny z práce, bude to přesně to, co chce.

„Jenom potřebuju na chvíli vypnout, DeeDee. Uvolnit se, vyčistit si hlavu, pak budu jako rybička a vrhnu se znovu do práce. Za den dva ti zavolám.“ Rozloučil se s ní dřív, než se stačila zeptat, kam na těch pár dní volna, které si předepsal, jede.

„Říkám si, kdo to asi byl,“ nadhodila Elise, když dotelefonoval. „Ta žena v márnici, která na sobě měla moje hodinky. Kdo byla?“

Duncan měl jisté tušení, ale nechal si je pro sebe. Ještě hodně se toho potřeboval dozvědět, než bude moct Elise plně důvěřovat „Byla to blondýna, velká přibližně jako ty. A soudce Laird byl jako truchlící manžel velmi přesvědčivý. Kdybych tě neviděl živou, uvěřil bych, že pláče nad zohaveným tělem své milované manželky.“

Když přijížděli k Talmadgeovu mostu, oba znervózněli a přešlo je to, až když most přejeli. Dálnice číslo 17 v Jižní Karolíně je temná, úzká a nebezpečná silnice, známá smrtelnými nehodami, ale Elise se viditelně uvolnila, jakmile zůstalo Savannah za nimi. Zastrčila si nohy pod sebe a na sedadle se k němu otočila. Všiml si, že se chvěje.

Byl sice přesvědčený, že to není možné, ale zeptal se: „Je ti zima?“

„Nevadilo by ti, kdybys zapnul topení?“

Potil se, ale zapnul topení.

Opřela si tvář o opěrku. Cítil na sobě soustředěný pohled, když si prohlížela jeho profil, zatímco upíral oči na dělicí čáru. Stěrače prohrávaly boj s přívalem deště. „Mohl by ses dostat do velkých problémů, viď?“ zeptala se.

„Už mám velké problémy. Lítal jsem v nich, už když jsem odcházel z márnice a věděl, že pod tou plachtou to nejsi ty.“

Po dlouhé odmlce prohodila: „Měl jsi je už dávno předtím, Duncane.“

Když se odvážil na ni pohlédnout spala.

Pořád ještě spala, když zastavil. Zhasl přední světla a vystoupil. Déšť trochu povolil, ale stále ještě vytrvale pršelo. Obcházel kapotu a pod nohama mu chrustal štěrk na příjezdové cestě. Když otevřel dveře u spolujezdce, pohnula se.

„Jsme na místě.“

Posadila se a zamrkala. „Kde?“

„Moknu.“

„Ach, promiň.“ Vystoupila trochu nemotorně, to kvůli spoutaným rukám. „Čí je to dům?“

„Patřil babičce.“

Nevelký dům byl postavený na pilotách, což bylo opatření, které jej mnohokrát uchránilo od zaplavení. Vykročil jako první po strmých dřevěných schodech. „Pozor, klouže to.“

Našel klíč pod květináčem, kam se vždycky dával, odemkl dveře a podržel je, aby mohla vejít „Když babička zemřela, podědila jej maminka,“ řekl. „Ale maminka se jako dítě málem utopila, a tak se nepřiblíží k většímu množství vody, než je vana. Táta si sem někdy zajede zarybařit, ale ne často. Můžu to tady používat kdykoliv chci, ale dostanu se sem zřídka.“

„Proč sem nejezdíš? Je to tady kouzelné.“

„Za tmy ano. Za denního světla vidíš hnijící dřevo, odlupující se barvu, zrezivělé panty. Je to tady prakticky obklopené vodou, takže údržba dá zabrat.“

Rozsvítil stolní lampu v obývacím pokoji a všiml si, že se Elise usmívá. „Ty máš tenhle dům rád.“

Její vnímavé pousmání a tón jejího hlasu dodal té chvíli na intimitě. Teď ale rozhodně nebyl na něco takového vhodný čas. „V létě jsem tady trávíval spoustu času,“ řekl příkře.

Přistoupila k nejbližšímu oknu, rozhrnula závěsy a vyhlédla ven. „Kde jsme?“

„Na Lady’s Island. Tamhle je Beaufort.“

Město na druhé straně vodní plochy tonulo většinou v temnotě, ale pár světel deštěm prosvítalo a mihotalo se na vodě průlivu.

Odvrátila se od okna a prohlížela si místnost. „Je to tady malé,“ řekl mnohem omluvněji, než chtěl. Myslel na sídlo, v němž bydlela s Lairdem. „Kuchyně,“ ukázal. Pouze sestava různých skříněk oddělovala kuchyňku od obývacího pokoje. „Nejsou tady zásoby. Ráno zajdu něco koupit Ložnice. Koupelna je tamhle.“

Přešla k otevřeným dveřím ložnice a nahlédla dovnitř. Otočila se a pokývla na klavír, který byl na tak malý pokoj příliš velký, čímž bylo znát, že zde zřejmě zaujímá důležité místo. „Po tvé babičce?“

„Milovala klavír. Ten, co mám v domě ve městě, byl také její.“

„Hraješ?“

Slyšel se, jak odpovídá: „Občas“, a uvědomil si, že to vůbec poprvé dobrovolně přiznal.

Chvíli na něho hleděla a pak se zeptala: „Nebude tě tady někdo hledat?“

Zavrtěl hlavou.

„Ani detektiv Bowenová?“

Znovu zavrtěl hlavou.

„Přivedl sis sem předtím někdy někoho?“

Odpověď zněla ne, ale nechtěl, aby to věděla. Už tak se o něm dozvídala osobní věci, které za daných okolností nebylo třeba, aby věděla.

Musel to dát najevo sobě stejně jako jí, a tak vytrhl telefonní šňůru ze zásuvky mnohem důrazněji, než bylo zapotřebí, a omotal ji kolem přístroje. „Máš mobil?“

„Zůstal v mojí kabelce.“

„Mělas kolik dní na to –“

„Neměla jsem komu zavolat Kromě toho, kdybych měla telefon, tak bys ho našel, když jsi mě prohledával.“

Při vzpomínce, jak se jí dotýkal, se prudce otočil a vyšel ven s telefonem po babičce v rukou. Ztěžka sešel po schodech k vozu, zamkl telefon do kufru a vzal si ze zadního sedadla plátěnou tašku. Když se vrátil, postávala Elise u dveří koupelny. „Nemůžu…“ Vztáhla k němu ruce.

Odemkl pouta a sundal jí je. Poděkovala mu, vklouzla do koupelny a zavřela dveře.

Postavil plátěnou tašku na podlahu a otevřel ji. Rychle nabil rezervní zbraň a zastrčil ji na vysokou skříňku s různými drobnostmi, kde ji jeho host nemohl uvidět To by si musela na něco stoupnout, aby se k ní dostala.

Když vyšla z koupelny, hodil jí boxerky a tričko. Chytila je, jak jí přistály na hrudi. „Jsi celá promočená a nemáš nic na převlečení, tak se ti v tomhle bude spát líp.“

„Děkuju.“

„Rádo se stalo.“

Zašel do ložnice, vytáhl ze skříně polštář a přikrývku, odnesl je do obýváku a hodil na gauč. Sundal si boty. „Jsem utahaný.“

„Jestli si chceš zabrat postel, mně bude na gauči dobře,“ řekla.

„Aby mě do konce života chodil strašit babiččin duch?“ Zavrtěl hlavou. Usmála se, ale zahleděli se na sebe přes tu krátkou vzdálenost, která je dělila, a jí pomalu sklouzl úsměv z tváře. „Nezeptáš se mě na Catona a Saviche?“

„Ráno.“

„Je toho hodně, co ti musím říct.“

„Ráno.“

„Dobře. Pak ti všechno vysvětlím. Dobrou noc.“

Otočila se k ložnici, ale zarazil ji. „Elise?“

Vůbec poprvé ji oslovil křestním jménem a zaskočilo je to oba.

„Jedno musím vědět,“ řekl. „A poznám, jestli mi zalžeš.“

„Nebudu ti lhát“

„Spala jsi se Savichem?“

„Ne,“ odpověděla okamžitě a bez zaváhání. Z jeho pronikavého pohledu musela poznat, jak moc jí právě tohle potřebuje uvěřit, protože tiše a důrazně zopakovala: „Ne, Duncane!“

Bylo mu, jako by pěst, která mu vytrvale svírala srdce, povolila. „Dobře se vyspi.“

Příštího dne v osm ráno se tisková konference soudce Lairda měla vysílat na všech místních televizních stanicích. Už seděl na pódiu v záři světel a čekal, až to začne. Byl s ním policejní šéf Taylor. Zvukaři právě nastavovali mikrofony. Novináři z tisku i televize pobíhali sem a tam, hovořili spolu a přitom se snažili zabrat nejlepší místa. Savich to sledoval v televizi se staženým zvukem a přitom vytáčel telefonní číslo. Viděl, jak soudce reaguje na vibrující mobil, sledoval ho, jak po něm sahá a zvedá si ho k uchu, sledoval, jak jeho rty utvářejí slovo „Ano?“, když se příkře ohlásil.

„Dobré ráno, pane soudce. Volám, abych vyjádřil soustrast“

Cato Laird ten hlas samozřejmě okamžitě poznal. Savich pozoroval, jak se soudcův výraz mění. Z truchlícího manžela byl najednou člověk, který spolkl syrové vejce. Savich si představoval, jak se mu sevřel zadek. Soudce se nervózně rozhlédl, jestli není někdo v doslechu. Poodešel od policejního šéfa, který hovořil s uniformovaným policistou.

„Na horním rtu máte kapičky potu, pane soudce,“ řekl Savich. „Možná to chce trochu mejkapu, než vám tiskovka začne.“

Soudce pohlédl směrem k jedné z mnoha televizních kamer, které ho zabíraly, a uvědomil si, že tam někde venku ho Savich pozoruje. „Zdravíme z televize,“ prohodil Savich a královsky se bavil.

„Děkuji za zavolání,“ pravil soudce do kamery a otočil se k ní zády.

„Předpokládám, že mrtvola vám vyhovovala?“

„Ano. Byla dokonalá ve všech ohledech.“

Savich se zasmál. „S tím náhodně umístěným mateřským znamínkem.“

„To v téhle rozhodující chvíli určitě pomohlo.“

„Rád jsem posloužil, pane soudce. Její zubní záznamy najdete doma ve schránce, označené jménem vaší ženy samozřejmě. Jaké štěstí, že jsme si mohli vzájemně vyjít vstříc. Potřeboval jste tělo.“

„Ano. Detektiv Hatcher je mimořádně důkladný vyšetřovatel.“

„A ukázalo se, že Elise je obtížná dokonce i po smrti. Nevynořila se. Naštěstí jsem měl záskok, který čekal v kulisách, jednu ženskou, která potřebovala zabít stejně jako Elise.“

„Vždycky jsem spoléhal na vaši ochotu pomoct, stejné jako na vaši zřejmě nevyčerpatelnou zásobu nápadů.“

Savich se zachechtal. „Rád jsem vyhověl.“ Viděl, jak soudce znepokojeně pohlédl na Taylora, který nenápadně poklepal na hodinky.

Soudce řekl: „Vážím si toho, že jste zavolal, ale už chtějí začít. Opravdu musím běžet.“

„Nezavěšujte mi, Catone.“ Savich pozoroval, jak soudci strnula ramena, když uslyšel jeho panovačný tón.

„To by mě ani nenapadlo, jenomže jsem v časové tísni.“

„Napoli měl jen pár vteřin, aby mi zavolal ze zadního sedadla Elisina vozu, když se k němu vrátila. Ale všechno šlo podle plánu. Měl jsem ho vyzvednout na Talmadgeoyě mostě. Než jsem přijel, měl předstírat, že se mu porouchal vůz.“ Uchechtl se. „Když jsem dorazil, byl na něho pohled k popukání. Říkal mi, že vaše drahá zesnulá se obdivuhodně bránila, než ji dostal přes to zábradlí.“

„Neuvědomil jsem si, že jste spolu mluvili.“

„Krátce. Velmi krátce. Než jsem ho zabil, chtěl jsem mít jistotu, že o problém s vaší ženou je jednou provždy postaráno.“

„Ještě jednou děkuji za takovou důkladnost. Tu laskavost vám oplatím, o to se postarám.“

„To já se postarám, abyste mi ji oplatil. Nicméně jsem Napoliho nezabil vyloženě proto, abych vám prokázal laskavost, Catone.“ Odmlčel se, čímž soudce jemně upozornil, že se ráz rozhovoru změní. „Najatý zabiják Napoli mi poslal sadu těch zajímavých fotografií.“

Rozhostilo se výmluvné ticho, přerušované pouze Lairdovým rychlým oddechováním. „To můžu vysvětlit.“

„Žádné vysvětlování není zapotřebí, Catone. Je jasné, že se ty fotky měly použít, kdybyste mě někdy chtěl podrazit, Catone.“

„Vůbec ne, vůbec ne,“ vyhrkl a tlumeně dodal. „S tím si, prosím, nedělejte starosti.“

„Nedělám si starosti,“ řekl Savich nevzrušeně. „Naše partnerství zůstává pevné jako předtím. Tedy, pokud Napoli mluvil pravdu.“

„Pravdu o čem?“

„O Elisině smrti. To by se Meyerovi Napolimu docela podobalo, kdyby se odebral na onen svět se lží na rtech. Vůbec nemusí být mrtvá.“

„To není možné.“

„Nebuďte blázen, Catone. Všechno je možné.“

KAPITOLA DVACÁTÁ ČTVRTÁ

Duncan se vykradl z domu a nechal ji spát. Riskoval, že Elise zmizí, zatímco bude pryč, ale nevěřil, že to udělá. Kdyby ano, nedostala by se daleko.

Když se vrátil, seděla na pohovce s nohama pod sebou, zabalená do prošívané deky, kterou si pamatoval ze svého dětství, a dívala se na malou televizi, která patřívala jeho babičce.

S rukama plnýma sáčků s nákupem strčil do dveří a zavřel je za sebou loktem. Elise k němu zvedla pohled a pokývla na televizi. „Cato.“

Odložil potraviny v kuchyni a šel se podívat na přenos tiskové konference. Přemýšlel, jak se soudci Lairdovi podařilo dosáhnout vychrtlého, ztrhaného vzhledu. Postil se několik dní, aby krk, který mu vyčuhoval z límce, vypadal tak hubeně? Tmavé kruhy pod očima mohly být nalíčené, nebo si jednoduše nedopřál moc spánku od té doby, co zmizela.

Ať už se na tuhle roli připravoval jakkoliv, připravil se dobře. Kdyby dal člověk jenom na vzhled, řekl by si, že je soudce otřesen smrtí své ženy a že je ta bolestná ztráta tak velká, že se z ní nejspíš nikdy nevzpamatuje.

Scénář byl rovněž dokonalý. Nepochybné to dobře nazkoušeli. Jakmile dokončil myšlenku a přešel k další, zvedl hlavu a zamžoural do televizních světel – to v první řadě. Vždycky předtím byl v jejich záři jako ryba ve vodě.

„Ve chvílích mé osobní tragédie…“ Odmlčel se, přitiskl si pěst na ústa a odkašlal si. „Ve chvílích mé osobní tragédie mne dojímala podpora, kterou mi projevovali přátelé, kolegové, a dokonce úplně cizí lidé. Rád bych poděkoval neúnavnému úsilí Metropolitního policejního oddělení Savannah-Chatham, šerifově kanceláři okresu Chatham, Pobřežní hlídce Spojených států, mnoha mužům…“

Elise zlostně vypnula televizi, odhodila ovladač, vyskočila z pohovky a začala přecházet. „O to nejlepší jsi přišel,“ řekla. „O tom, jak byl můj život tragicky krátký. Často nedoceněná a nepochopená jsem byla další svící ve větru.“

„Tohle že řekl?“

„Citoval písničku.“ Sebrala z podlahy deku, která tam sklouzla, když vstala, a zabalila se do ní. „Sehraje truchlícího vdovce naplno, ale nic menšího bych od něho nečekala. On –“

„Máš hlad?“

Zmlkla uprostřed tirády, podívala se na Duncana a přikývla.

„Protože já mám hlad jako vlk. Tohle všechno,“ máchl rukou k televizi, „může počkat, až se najíme.“

Nemohl se dočkat, až mu všechno vypoví; na druhou stranu se toho bál, protože to bude znamenat vytáhnout zase všechno, co za sebou včera večer nechali v Savannah. „Umíš vařit?“ zeptal se.

„Ano.“

„To je dobře, protože já ne. Uvařím kafe, ale nečekej, že vyhraje v soutěži.“ Přešel do kuchyně a začal vyndávat potraviny ze sáčků.

„Jsem hned zpátky.“

Vběhla do ložnice a zavřela dveře, zřejmě aby se převlékla. Duncan by ji klidně nechal chodit v boxerkách a tričku. Vrhl na ni letmý pohled a slušely jí. Ohromně jí slušely. A líbilo se mu pomyšlení, že látka, kterou měl na sobě, se teď dotýká jejího těla.

Odměřoval právě kávu do papírového filtru, když se vrátila v těch neforemných džínách a košili, které měla na sobě včera večer. „Kolik jsi dal vody?“

„Na osm šálků.“

„To bude stačit.“ Přehlédla, co koupil, a souhlasně přikývla. „Jsou tady nějaké misky, hrnce, pánve?“

Za čtvrthodinu naproti sobě seděli u stolu jeho babičky a jedli míchaná vejce, o nichž prohlásil, že tak dobrá ještě nejedl.

Zasmála se. „Máš jenom hlad.“ Najednou si uvědomila, že Duncan drží vidličku nad talířem a upřeně na ni zírá, a zeptala se: „Co je? Mám jídlo na tváři?“

„Ne. To jenom… že jsem tě vůbec poprvé slyšel se smát.“

Úsměv jí povolil. „Neměla jsem moc důvodů k smíchu.“

Přikývl, ale dál to nerozváděl a znovu se pustil do snídaně. „Tohle je fakt dobré. To já když si dělám kukuřičnou polentu, tak vypadá a chutná jako mokrý cement“

„Vůbec neumíš vařit?“

„Ne.“

„Kdo ti obvykle dělá snídani?“

Nenucené si mazala toast máslem, ale ta otázka byla nabitá významem. „Obyčejně něco zhltnu cestou do práce.“

„Vždycky? Myslela jsem, že třeba…“ Významné nadzvedla obočí.

„Ne. Ani…“ Také se významně odmlčel. „Není nikdo, kdo zůstává na snídani.“

Rychle se nadechla a pak si dál mazala toast Za pár minut odsunula prázdný talíř.

„Měla jsi také hlad.“

„Hrozný.“

„Myslím, že jsi trochu zhubla.“

„To dělá to oblečení. Koupila jsem si je moc velké.“

Aby neupozorňovala na svoje tělo, když hraje mrtvou, pomyslel si.

Uchopila svůj hrnek s kávou a prohlížela si veselý květinový vzor na něm. „Povídej mi o babičce, která tady bydlela.“

„Vlastně bydlela v Savannah, sem jezdili na víkendy, než děda umřel. Potom se sem přestěhovala nastálo. Městský dům jí připadal pro jednu osobu moc velký. Při třech podlažích byla dvě navíc, takže…“

„Mluvíš o svém domě ve městě!“

Přikývl. „Odkázala mi ho, což bylo velkorysejší, než si kdo z nás tehdy uvědomoval.“

„Tyhle staré domy jsou dneska cenná nemovitost“

„Kdybych ho chtěl koupit, tak bych si to ani zdaleka nemohl dovolit Ne z platu policajta. Děkuju babičce každý den za její štědrost“

„Musela tě mít moc ráda.“

„To ano, měla. Nemůžu svádět žádný ze svých nedostatků na to, že by se mi v dětství nedostávalo lásky.“

„Máš hodné rodiče?“

„Ty nejlepší.“

Zareagovala, jak se dalo čekat, když jí řekl, že jeho otec je pastor a že vyrostl na faře a nikdy nechyběl na nedělní bohoslužbě, pokud nebyl nemocný.

„Tak do toho, zeptej se,“ řekl.

„Na co se mám zeptat?“

„Co se ti stalo? Proč jsi neskončil u něčeho lepšího? Proč na tebe náboženství nezapůsobilo?“

„Zapůsobilo.“

Řekla to tiše, ale bezprostředně, a jemu to rozbušilo srdce.

„Jsi slušný člověk, Duncane. Dokonce i když se chováš tvrdě, tak je znát tvoje základní laskavost a dobrota. Hluboce věci prožíváš. Snažíš se dělat co je správné.“

„Poslední dobou ne.“ Významně na ni pohlédl.

„To mě mrzí,“ řekla tiše.

„Nemusí. Měl jsem na vybranou.“

Znovu se zadívala na sedmikrásky na kávovém hrnku. „Vždycky jsi chtěl být policista?“

„Ne, rozhodl jsem se tak v prvním ročníku na střední.“ Tázavě na něho pohlédla, což byla pobídka, aby to rozvedl. „Dobrá kamarádka, s kterou jsem vyrostl, byla brutálně znásilněna a zavražděna.“

„To je strašné,“ hlesla.

„Jo. A co hůř, všeobecně se věřilo, i když to nikdo nahlas nevyslovil, že to pravděpodobně udělal její nevlastní otec. Ale měl obchodní zastoupení, prodával vozy a patřily mu dvě rozhlasové stanice. Byl předsedou klubu rotariánů. Nikdo si na něho netroufl, ani policie ne, a proto odvedla nedbalé vyšetřování. Nakonec to svedli na jednoho retardovaného kluka. Poslali ho do státního zařízení a dali pod zámek z důvodů, které určitě nikdy nepochopil.“

„A od té doby vystupuješ proti nespravedlnosti. Takže ses stal policistou, abys napravoval nespravedlnost.“

„Ne,“ řekl uštěpačně. „Prostě se mi líbí komandovat lidi a hrát si se zbraněmi.“

Očekával, že se usměje, ale zůstala vážná. „Kdybys to nebyl ty, Duncane, nedůvěřovala bych ti natolik, abych tě požádala o pomoc.“

Chvíli to nechal být pak prohodil: „Myslel jsem, že to bylo proto, co jsem ti řekl na té slavnostní večeři.“

Pečlivě postavila kávový hrnek na stůl a zahleděla se do něho. „To taky. Použila jsem to, co jsem si myslela, že zabere, abych se k tobě dostala. Udělala jsem, co jsem udělat musela.“ Zvedla hlavu a pohlédla mu do očí. „Nebylo to poprvé.“

Začínali se dostávat k podstatě věci. Znovu to chtěl odložit. Zvedl se a začal sklízet ze stolu. Umyla nádobí, on ho utřel. Pracovali bok po boku, ale mlčky.

Když to dodělali, řekla: „Mohli bychom jít ven? Chtěla bych se podívat na vodu.“

V časných ranních hodinách déšť ustal. Slunce už svítilo a všechno bylo vymydlené a zářivé. Vzduch byl čistý. Barvy mnohem jiskřivější. Obloha byla sytě modrá, tak jako už mnoho dní ne.

Zavedl ji na rybářské molo, kam chodil s tátou a dědou často na ryby. Usmála se, když jí to řekl. „Měl jsi štěstí.“

„V rybaření ne,“ řekl se smíchem. „Muži z naší rodiny jsou mizerní rybáři. Jenom jsme byli rádi spolu.“

„Vždyť říkám, měl jsi štěstí.“

Posadili se na kraj dřevěného mola, spustili nohy přes okraj a pozorovali čluny v beaufortském přístavu.

Počkal dlouhou chvíli a pak se zeptal: „Ty jsi štěstí neměla?“

„Pokud jde o rodinu? Ne. Je to klasický případ nefungující rodiny. Otec odešel, než jsem se narodila. Vůbec jsem ho nepoznala. Matka se vdala, měla s tím mužem chlapce, a potom taky odešel. Přesněji řečeno ho vyhnala.

I když to u ní nikdy nediagnostikovali, myslím, že trpěla maniodepresivní psychózou. Mému nevlastnímu bratrovi a mně připadala prostě… zlá. Nevypočitatelně propadala záchvatům vzteku. Ošklivými podrobnostmi tě nebudu unavovat“

Po chvilce mlčení pokračovala. „S nevlastním bratrem jsme na sobě lpěli, a tak jsme přežili. Měli jsme z matky strach a to upevnilo pouto mezi námi. Měla jsem ho moc ráda a on měl rád mě. Byli jsme si vším.

Když jsem vyšla ze střední, vystřídala jsem různá zaměstnání s krátkodobým cílem, aby bratr vychodil střední a pak abychom si zařídili vlastní domov.

Ale protože neměl dohled, dostal se ve škole do špatné party. Začal brát drogy. Dopouštěl se drobných zločinů. Každou chvíli byl v nápravném zařízení pro mladistvé.“ Otočila se k Duncanovi. „Všední osud?“

„Až příliš všední. Je pro něj charakteristické, že nemá šťastný konec.“

„Tenhle nemá. Jednoho dne bratr utekl. Nechal mi vzkaz za stěračem vozu, když jsem byla v práci.“

„Kde jsi pracovala?“ zeptal se zvědavě.

„Ve videopůjčovné. Majitel mi ji prakticky dal na starost. Vyřizovala jsem všechny objednávky, dělala jsem sklad, účetnictví, dokonce jsem uklízela toalety. Každý den jsem se těšila do práce.“

„Že budeš uklízet toalety?“

Usmála se. „To byla malá cena za to, že jsem vlastně dostávala zaplaceno za to, že se dívám na filmy.“

„Máš ráda filmy?“

„Miluju je. Takže ta práce pro mě byla hotové nebe.“ Úsměv jí z tváře vyprchal, když ošklivé vzpomínky vytěsnily ty pěkné. „V tom dopisu mi bratr psal, že má v životě jiné plány a ty se neshodují s těmi mými. Byla jsem zničená, ale takhle to bylo. Byl pryč a já jsem nevěděla, kde bych ho měla začít hledat“

Pohodila hlavou, zadívala se na nebe a zasmála se sama sobě, když se dotkla zátylku. „Je to takový divný pocit Pořád zapomínám, že už nemám dlouhé vlasy.“

„Začíná se mi to líbit“

„Lháři.“

„Ne, vážně.“ Usmáli se na sebe, ale pak ji vybídl, ať pokračuje. Pověděla mu, jak byl její nevlastní bratr pryč asi tak rok a nedal o sobě vědět, když u její matky diagnostikovali rakovinu děložního čípku. Elise převzala odpovědnost za její péči.

„Sice jsem pracovala a starala se o ni, ale ještě jsem se zapsala na přednášky o umění a filmu do vyšší školy. Nebylo to jednoduché, ale šlo to docela dobře.“ S pohledem upřeným přes vodu si povzdechla. „Pak se mi konečné bratr ozval. Nebyly to dobré zprávy. Byl na cestě do vězení za prodej drog. Tvrdých.“

Duncan byl napjatý. „Savich?“

„Savich. Vzal mého bratra, který se dal snadno ovlivnit pod křídlo. Vpravil se do toho rychle a projevil smysl pro obchod. Savich ho dobře platil. Tak dobře, že si koupil dům. Ten, kde… kde jsme se v tu noc setkali.“

„Vědí, že ten dům existuje? Savich? Tvůj manžel?“

„Nevím, myslím, že ne.“

Také o tom pochyboval. Kdyby Napoli věděl kde tu noc je, nemusel by na ni číhat v jejím voze. Vystopoval ji jenom k němu.

„Bratra odsoudili za prodej drog.“ Pobídl ji, ať pokračuje.

„No, ne tak docela. Byl obžalovaný, ale případ vůbec nešel před soud. Savich mu poradil, aby se přiznal. Že když ukáže lítost, dostane nízký trest a možná jen podmínku a nepůjde do vězení. Takže se přiznal.“

„A jak to dopadlo?“

Zhluboka se nadechla. „Odsoudili ho na patnáct let do Jacksonu.“

„Kruci.“ Státní vězení v Jacksonu bylo zařízení pro nejtěžší zločince a také se tam popravovalo. „Jeho předchozí zločiny…“

„Byl to jeho první těžký zločin, Duncane.“

„Proč potom takový přísný trest?“

Pevně na něho pohlédla. „Protože příležitostně se musel některý ze Savichových dealerů obětovat. Jinak by shovívavost soudce Catona Lairda vzbudila podezření.“

„Shovívavost Catona Lairda?“ Duncan přivřel oči. „Počkat, to jako říkáš –“

„Savich a Cato jsou partneři. Pracují spolu léta.“

Jako by do něho uhodil hrom. „Laird je na Savichovy poskoky mírný.“

„A dostává za to dobře zaplaceno.“

„Ten parchant!“

„Savich má tucty dealerů. Nemůžou stoprocentně uniknout zatčení. Takže když některého z nich zatknou a skončí u Catonova soudu, obvykle to nějak zešvindluje, aby se od obžaloby upustilo. Nebo nadržuje při přelíčení obhajobě. Když nemůže zařídit zproštění, dá dealerovi lehký trest, někdy jenom podmínku. Dealer je brzy zase v ulicích a vydělává Savichovi peníze. Savich zaplatí Catonovi a považuje to za režijní náklady. Všichni jsou spokojení.“

„Ten parchant!“ opakoval tak hlasité, až se dvě starší dámy, které u mola věnčily psy, zamračily. „Měli jsme to po celou dobu před očima a neviděli jsme to.“

„Nebuď na sebe moc přísný, ani na policisty z protinarkotického,“ řekla Elise. „Nikdy nejsou v přímém kontaktu. Cato se nikdy o Savichovi nezmiňuje. Nikdy. Přede mnou ho zmínil jenom jednou, a to když mi vysvětloval, jak jsi vybuchl, když byl Savichův proces prohlášen za zmatečný.“

„Teď to do sebe pěkně zapadá. Nechali soudní řízení v běhu, protože po celou dobu věděli, jak to dopadne.“

„Pravděpodobně,“ přitakala. „A nemysli, celá operace běží hladce. Nikoho by ani nenapadlo, že jsou spolu spřažení, protože Cato je dost chytrý, aby občas někoho obětoval.“

„Jako tvého nevlastního bratra.“

„Který si uvědomil, že ho obětovali, a rozhodl se, že jejich hru odhalí. Ale zabili ho, než to stačil udělat. Byl teprve druhý den ve vězení. Zemřel ve sprše.“

„S kostkou mýdla v krku. Tvůj nevlastní bratr byl Chet Rollins.“

Překvapeně na něho pohlédla. „Ty jsi ho znal?“

„Jo,“ řekl sevřeně. „Osobně jsem se s ním nikdy nesetkal, ale vím, kdo to je.“

„Měli jsme rozdílné otce, rozdílná příjmení,“ vysvětlila. „Ale ve všech ostatních ohledech to byl můj bratr. Cato a Savich ho zabili.“

„A přesto se se Savichem přátelíš a za Catona jsi vdaná,“ řekl tiše.

„Ne že bych chtěla! Oni nevědí, že jsme s Chetem příbuzní.“

Pátravě jí hleděl do obličeje, ale nenacházel tam žádný klam. „No dobrá. Tak mi to dopověz.“

Chvilku si srovnávala myšlenky. „Než Cheta odvezli do vězení, napsal dopis a dal ho svému právníkovi, aby jej poslal matce.“

„Vaší matce? Ne tobě?“

„To kvůli mojí ochraně. Věděl, že to budu já, kdo ten dopis bude číst Kdyby se ale někdo přišel podívat, s kým se kontaktoval, našli by smrtelně nemocnou ženu, která nepředstavovala žádnou hrozbu.“

„V tom dopisu všechno vylíčil?“

„Ano. Popsal, jak jsou Cato se Savichem jedna ruka a jak ho obětovali, a před ním pár dalších. Žádal mě, abych mu pomohla je odhalit, ale zdůrazňoval, že se o tom nesmí nikdo dozvědět. Mluvil s nějakými lidmi, naznačoval –“

„S jakými lidmi?“

„S policisty z protinarkotického v Savannah, kteří ho sebrali. Ještě se ale nedohodl a neměl zaručenou žádnou ochranu. Měl strach, protože jich pár znal, kteří se pokusili všecko prásknout a umřeli kvůli tomu.“

„Jak dobře to znám.“

Zamyšleně se zadívala na plachetnici, která klouzala kolem. „Byla jsem připravená všeho nechat a běžet Chetovi na pomoc, osobně promluvit s policií. Ale nestačila jsem se ani vypravit do Jacksonu a máma dostala oznámení o jeho smrtí. To už byla prakticky v komatu. Pochybuju, že vůbec pochopila, že zemřel.

Cheta pohřbili bez obřadu na státní útraty. To jsem nechtěla, ale věděla jsem, že kdybych se přihlásila a vyžádala si jeho tělo, neměla bych možnost pomstít jeho vraždu. A já jsem byla rozhodnutá se těm dvěma, kteří ho měli na svědomí, pomstít“

„Proč jsi ten dopis neodnesla státnímu zástupci, FBI, policistům, s nimiž původně mluvil?“

„Nezareagovali okamžitě. Zřejmě nedůvěřovali trestanci, který se přiznal, a když ho odsoudili, tak prohlásil, že ho obětovali. Věřili by dopisu, který napsal sestře? Věřil bys mu ty?

A komu jsem mohla důvěřovat? V ten den byli Savich a Cato na míle daleko od vězeňské sprchy. Byli těmi, kteří to usnadnili, ale tehdy jsem nevěděla nic dál. Jak dlouho myslíš, že bych zůstala naživu, kdybych udělala povyk, ale nepodařilo by se mi pohnat je před soud?“

Věděl, že má ve všem pravdu, a také jí to řekl.

Když k němu otočila hlavu, uviděl v jejích očích slzy. „Ne že bych se bála zemřít Jenom jsem nechtěla zemřít tehdy. Chet mě měl rád a ode dne, kdy se narodil, jsem se o něho starala. Slíbila jsem si, že se Cato a Savich budou z jeho smrtí zodpovídat i kdyby to mělo být to poslední, co udělám.“

Setřela si slzy z očí a pak si je zastínila rukou. „Dělá se horko.“

„Potřebuješ něco jiného na sebe.“ Zvedl se a natáhl k ní ruku, aby jí pomohl vstát. „Pojďme nakupovat“

Věděl, že když bude chvíli jezdit, dříve či později narazí na Wal-Mart. Projížděl pomalu stíněnými malebnými ulicemi Beaufortu. Nebylo naspěch.

„To je krásné město,“ řekla. „Hodně se tady točí filmy.“ Pět minut mu o tom povídala, skoro se ani nenadechla.

Když se vypovídala, Duncan poznamenal: „Hodně toho o filmu víš. Jak ses to všechno naučila?“

Při té pokloně se začervenala, ale odbyla to pokrčením ramen. „To nic není.“

Znovu mu začala vyprávět o matčině smrti. „Mozek jí skutečně vypověděl dřív než tělo. Jakmile bylo po všem a všechno jsem vyřídila, dala jsem v práci výpověď, vyklidila byt a přestěhovala se do Savannah.

Říkala jsem si, že se snáze dostanu do Savichova podsvětí než do Catonových kruhů. V dopisu se Chet zmínil, že Savich je jako doma v klubu U Bílé vázanky. Dostala jsem tam práci.“

Duncan měl puštěnou klimatizaci, ale stáhla si okénko a nechala si teplý vzduch proudit na obličej. „Nikdy jsem netancovala u tyče. Ani jsem nesedala hostům na klín. Nikdy jsem neodešla se zákazníkem. Roznášela jsem pití. Nic víc.“

„Neptal jsem se.“

„Ale přemýšlel jsi o tom. Každý o tom přemýšlí.“ Po zamyšlené odmlce dodala: „Byl bys překvapený, ale někteří hosté byli moc milí. Příjemní. Skoro… se omlouvali, nebo se cítili trapně. Samozřejmě jiní byli hluční a opilí, obtížní a vulgární. Ty jsem nesnášela. Ale vytrvala jsem a nakonec si mě Savich všiml“ Pohlédla na Duncana. „Ne tak, jak si myslíš.“

„Zalíbila ses mu svou chytrostí?“ zeptal se ironicky.

Tiše se zasmála. „Vlastně ano. V klubu se téměř všechno platí hotově. Vedoucí klubu strkal do kapsy několik set dolarů každý večer a nikdo si toho nevšiml. Dala jsem mu na vybranou, buď mi předá účetnictví, nebo se o té zpronevěře dozví Savich, který je tam tichým společníkem. Vedoucí klubu byl hloupý, ale ne zas tolik, aby si nespočítal, že by dlouho nepřežil, kdyby se Savich dozvěděl, že krade. První návrh mu připadal mnohem lákavější, takže zašel za Savichem, požádal ho o asistentku a řekl mu, že mám zřejmě na zacházení s penězi hlavu. Jakmile jsem to místo dostala, navrhla jsem, jak snížit náklady a zvýšit zisk.“

Duncan zastavil na světlech a všiml si, jak se Elise toužebně dívá na děti na hřišti. Počkala, až naskočila zelená, a pak pokračovala: „Nakonec jsem si získala Savichův respekt a důvěru. Tedy pokud vůbec někomu důvěřuje. Já ale určitě nedůvěřovala jemu a nemůžu mu odpustit, co udělal Chetovi. Sotva jsem vydržela v jeho blízkosti, ale aspoň nic nepředstírá. U Saviche člověk vždycky ví, na čem je.

Naproti tomu Cato sedí každý den v soudní síni a soudí jiné lidi. Má na sobě talár. Buší kladívkem. Tváří se přísně a moudře, spravedlivě, je ochráncem práva v zemi, božích přikázání. Z jeho pokrytectví je člověku na zvracení. U mě je z těch dvou větší viník on.“

Duncan našel Wal-Mart a zajel na parkoviště, ale ani jeden se nepohnuli, že vystoupí.

„Teď dostaneš Saviche snadno,“ řekla.

„Dost o tom pochybuji.“

„Tentokrát máš přece očitého svědka,“ namítla. „Viděla jsem ho, jak spáchal chladnokrevnou vraždu.“

„Napoli,“ řekl. „Pověz mi znovu, co se stalo na tom mostě.“

„Zapomněla jsem, kde jsme přestali.“

„Začni u toho, jak se ti podařilo sebrat Napolimu pistoli.“

„Vytrhla jsem mu ji z ruky a hodila ji přes zábradlí do řeky.“

„Hmm.“

„Co?“

„Nic. Jenom jsem si říkal…“

„Co sis říkal?“

„Proč jsi ho jednoduše nezastřelila.“

KAPITOLA DVACÁTÁ PÁTÁ

Urazila se a oči jí hněvem zajiskřily. „Trottera jsem zastřelila, protože mi nedal na vybranou. Vystřelil jako první. Ale Napoliho pistoli jsem měla já. Myslíš, že bych zastřelila neozbrojeněho člověka? I teď si myslíš, že bych toho byla schopná?“

Odvrátil pohled. „Takže zpátky k mostu. Rozběhla ses.“

„Odpověz mi, Duncane.“

Odpověděl stejně popuzeně. „Odpovím ti, až všechny moje otázky zodpovíš ty.“

Dlouze se na něho zadívala, ale pak se ovládla a pokračovala. „Běžela jsem o život I s jednou botou se mi podařilo mu utéct. Když jsem se ohlédla, běžel zpátky k svému vozu. Asi usoudil, že mě pěšky nedostihne, a měl v úmyslu honit mě ve voze. V tu chvíli jsem zaslechla, že se blíží nějaký vůz.“

„Z kterého směru?“

„Z města. Běžela jsem na opačnou stranu, k Hutchison Island. Pomyslela jsem si, bohudíky, pomoc je tady. Už jsem se chtěla obrátit a zamávat na řidiče, ale auto se skřípěním zastavilo tam, kde stál přes silnici můj vůz, a vystoupil Savich. To mě zaskočilo. Byl to poslední člověk, kterého bych tam čekala. Skrčila jsem se do stínu stožáru.“

„Proč? Se Savichem jste přátelé. No dobře, známí,“ opravil se, když viděl, že chce něco namítnout. „Proč jsi na něho nezavolala a nerozběhla se k němu?“

Zamyslela se nad tím a pak pomalu řekla: „Já nevím. Kráčel… kráčel k Napolimu tak rozhodně. Tvářil se divně. A především to, že se tam vůbec objevil. Věděla jsem, že to nemůže být náhoda.“

„Jak dlouho ti trvalo, než sis tohle všechno dala dohromady?“

„Pár vteřin, ale tehdy jsem o tom nepřemýšlela. Instinktivně jsem se schovala.“

Popřemýšlel o tom, pak řekl: „Okay. Neviděl tě?“

„Ne. Určitě ne, jinak bych skončila v márnici já. Překročil zídku rozdělující jízdní pruhy a kráčel k mému vozu, kde seděl Napoli s nohama na vozovce. Prohodili pár slov.“

„O čem byla řeč?“

„Neslyšela jsem, co říkali. Ale slyšela jsem výstřel. Savich tam stál a díval se na Napoliho, asi aby se ujistil, že je mrtvý nebo brzy bude. Pak se naklonil do vozu.

Teprve v tu chvíli jsem se pohnula. Slezla jsem po žebříku vedle stožáru a skrčila se dole na plošině, která je pod mostem.“

„Nebála ses? Já po tom žebříku lezl. Jde z něj hrůza.“

„Nepřemýšlela jsem o tom. Víc jsem se bála Saviche.“

„No dobře, takže jsi schovaná pod mostem.“

„Ani ne za minutu po výstřelu zabouchl dveře vozu. Za chvilku jsem zaslechla, jak se zabouchly další dveře. U jeho vozu. Připadalo mi, že ho slyším odjíždět, ale tak mi hučelo v uších, že jsem si nebyla jisti

Ale nemohla jsem tam zůstat navždy, tak jsem to riskla a vylezla zase nahoru. Po Savichovi nebo jeho vozu nebylo vidu. Běžela jsem k svému vozu, podívala se na Napoliho a poznala, že je mrtvý. Moc jsem se nerozmýšlela. Ani mé nenapadlo vzít si kabelku. Utekla jsem.“ Odmlčela se, nadechla a pohlédla na něho. „Zbytek znáš.“

„Jak dlouho to všechno trvalo?“

Zamyšleně vraštila čelo. „Těžko říct Připadalo mi to jako hotová věčnost, ale asi to bylo jen pár minut, tři čtyři, od chvíle, kdy mě Napoli přinutil vystoupit z vozu. Pak jsem utekla z mostu.“

„Žádné jiné vozy na mostě nebyly?“

Zavrtěla hlavou.

„Proč jsi nezavolala policii?“

„O tom už jsme mluvili, Duncane. Neměla jsem žádný důkaz. Nevěřil jsi ničemu, co jsem ti řekla.“

„Proč jsi teda za mnou včera večer přišla?“

„Doufala jsem, že budeš rád, že mě vidíš živou…“ Nechala větu nedořečenou. „Ale ani včera večer jsi mi nevěřil. Dokud jsi neuviděl tělo jiné ženy, které Cato označil za moje, tak ne.“

K tomu neměl co říct. Chvíli si to nechával projít hlavou.

Savich se naklonil do vozu, aby dal dovnitř Napoliho nohy. Také si vzal Elisiny náramkové hodinky, které měl Napoli nařízeno jí vzít kvůli pozdější identifikaci. Zavřel dveře vozu, vrátil se k svému autu, odjel. Celé to mohlo trvat půldruhé minuty nebo ještě méně. Začínalo se to rýsovat, ale něco pořád ještě scházelo.

„Řeklas mi, jak sis získala Savichovu důvěru. Kdy a jak jsi na sebe upozornila Catona?“

„Nemusíš na to jít tak delikátně, Duncane. Vlezla jsem mu do postele. Když se mi nepodařilo najít něco inkriminujícího u Saviche, začala jsem přemýšlet, jak se přiblížit k soudci. Určitě jste s kolegyní Bowenovou slyšeli šťavnaté drby, pokud jde o naši známost“

Neobtěžoval se to popřít.

„Většina z toho bude asi pravda. Omámila jsem ho. Musela jsem si Catona vzít, abych se dostala do jeho domu, do jeho hlavy. Ale je úzkostlivě opatrný, jak jsem se poučila. Nikdy za sebou nezanechává nic, co by svědčilo o spojitosti se Savichem. Žádné poznámky, stvrzenky o úložkách v bance, potvrzení o elektronických převodech, nic.

Nedávno mě dvakrát přistihl ve své pracovně. V tu noc, kdy byla ta slavnostní večeře, a pak znovu v tu poslední noc, kdy jsem byla doma, krátce předtím, než jsi volal a řekl mu, aby mě příští den přivedl k výslechu.

Po celou dobu manželství jsem předstírala, že trpím nespavostí, abych měla důvod jít v noci dolů, když spal. Prohledala jsem v tom domě všechny místnosti a skříně, důkladně a několikrát a dávala jsem si pozor, abych za sebou nezanechala stopy.“

„Co jsi hledala?“

„Nějaké důkazy. Ale měsíce našeho manželství se změnily v léta a já začínala být zoufalá, že žádné důkazy nenajdu. Tolik jsem chtěla, aby to už skončilo, že jsem asi byla ve spěchu neopatrná. Cato začal být podezíravý. Snažil se to skrývat, ale už několik měsíců jsem měla pocit, že mě pozoruje, že nějak ví, co dělám.

To pomyšlení mě děsilo. Se Savichem by byli nemilosrdní ke každému, kdo by je mohl odhalit. Nechtěla jsem umřít. Ale důležitější bylo, že jsem nechtěla selhat. Ovšem vycítila jsem, že mi dochází čas. Když se objevil Trotter, poznala jsem, že Cato preventivně udeřil.“

„Co ti Trotter řekl?“

„Věděl jsi, že ti v tom lžu, viď?“

„Věděl.“

„Trotter se na mě udiveně podíval a řekl: ‚Neřekli mi, že jste krásná.‘“ Odmlčela se. Ta věta zůstala viset v uzavřeném prostoru vozu. „Když to řekl, poznala jsem, že to není žádný lupič. Poslali ho, aby mě zabil.“

„Chudák Gary Ray. Muselas mu připadat jako sen. Světlovlasá a v noční košili půvabná. Určitě si položil otázku, proč tě chce manžel zabít.“

„Stejně jako ty,“ připomněla mu jemné.

„Stejně jako já.“

„Právem jsi o mně pochyboval, Ducané. Navenek vypadal můj život dokonale. Prožívala jsem pohádku o Popelce. Ale když jsem s ním byla sama v domě, skoro jsem nemohla dýchat Musela jsem snášet jeho doteky, a to jsem nenáviděla. Jeho jsem nenáviděla.“

Ani Duncan nedokázal snést pomyšlení, jak se jí Cato dotýkal, tak začal o něčem jiném. „Cato najal Napoliho, aby tě zabil, ze strachu, co bys třeba mohla vědět. Ale Napoli si na tu práci obstaral Trottera a ten to zvoral.“

„Cato očekával, že tu noc v jeho pracovně zemřu a on bude moct bez starostí dál pokračovat ve své lukrativní spolupráci se Savichem.“

Duncan se zamyšleně zatahal za spodní ret. „Jedno mi není jasné. Savich. Co si myslel, když ses provdala za jeho parťáka ve zločinu? Nepojal podezření, že něco smrdí?“

„Určitě by podezření měl, ale udělala jsem preventivní krok. Když jsem se začala s Catonem scházet, šla jsem za Savichem a požádala ho o laskavost, aby Catona prověřil.“

„Cože?“ zeptal se se smíchem. „Catona?“

Také se zasmála. „Poprosila jsem Saviche, jestli by nemohl zjistit něco o jeho minulosti. Jestli existují nějaké bývalé manželky, děti, ať už manželské nebo nemanželské. Aby se podíval na jeho zdravotní záznamy, finanční výkazy, daně, takové věci.“

„Aby to vypadalo, že o tom člověku nic nevíš.“

„Přesně tak. Tím neměl Savich podezření, že o jejich dohodě vím. A abych si pojistila, že mě nebude podezírat, požádala jsem ho čas od času o laskavost.“

„Jako třeba?“

„Požádala jsem ho, aby prověřil ženu, k níž se Cato choval zvláště přátelsky. Neschází se s někým za mými zády? Poprosila jsem ho, aby prošetřil společnost, do níž Cato investoval. Má dobrou pověst? Byla ta investice legální? Takové věci.“

Po odmlce pokračovala: „O poslední věc jsem ho požádala den poté, co byl Trotter zastřelen. Zašla jsem za ním do kanceláře a přála si, aby zjistil, jestli se v podsvětí nemluví o tom, že by si soudce někoho najal, aby mě zabil. Chtěla jsem vidět, jak zareaguje. Ani nemrkl.“

Duncan si pomyslel, že buď byla velice statečná, nebo měli se Savichem přátelštější vztah, než chce, aby si myslel. Nadhodil něco o její odvaze.

„Nebyla jsem statečná, Duncane. Byla jsem zoufalá. Věděla jsem, že Savich zavolá Catonovi, jen co vypadnu. Doufala jsem, že když se Cato dozví, že mám podezření, hned se znovu nepokusí mě zabít“

„Od té schůzky ses se Savichem viděla, Elise,“ řekl a bedlivě sledoval, jak se na to zatváří. „U Bílé vázanky.“

„Ano. V ten den jsme byli všichni v country klubu. Nechtěl jsi mi uvěřit. Myslela jsem si… bála jsem se, že mě prozradíš Catonovi.“

„Neudělal jsem to.“

„To teď vím, ale tehdy jsem to nevěděla. Zašla jsem se Saviche zeptat, jestli se něco nedoslechl, jestli jsou mé obavy namístě. Uklidnil mě, ujistil mě, že zaslechl jenom tolik, že mě manžel zbožňuje a raději by sám zemřel, než aby mi zkřivil vlas na hlavě.“

„Odmítl tě.“

„Víceméně, protože věděl, že se o mě Napoli brzy postará. Jak ses dozvěděl, že jsem se sešla se Savichem?“

Pověděl jí o Gordiem Ballewovi. „O jeho takzvané sebevraždě ve vězení jsem se dozvěděl těsně poté, co nám soudce přinesl inkriminujírí fotografie, na nichž jsi se Savichem.“

Nechápavě zavrtěla hlavou. „Včera ses o nějakých fotografiích zmínil.“

Pověděl jí to, ale stále se tvářila nechápavě. „Asi na mě Napoli natrefil se Savichem, když mě sledoval, aby mě nachytal s Colemanem Greerem.“

„Vsadím se, že byl blahem bez sebe. Fotky tebe se Savichem by byly pro tvého manžela mnohem cennější než fotky tebe s tím baseballovým hráčem. Ty fotky byly Napoliho esem.“

„Ale když je vynesl, byl už mrtvý.“

„To je pravda. Moc mu neposloužily, zato posloužily Catonovi. Použil je, aby nás, tedy policii, přesvědčil, že jsi prolhaná, proradná ženská, která pravděpodobně spí s vyhlášeným zločincem, vrahem dvou lidí, a že když ti došlo, že legrace skončila, skočila jsi z mostu. Přiměl nás, abychom tomu uvěřili.“

„I tebe?“

„Zvláště mě.“

Dlouze se na něho podívala a chraptivě se zeptala: „To proto jsi včera večer plakal? Myslel sis, že jsem mrtvá?“

Nechtěl o tom mluvit. Teď ne. „Máš ještě ten dopis, který ti bratr napsal z vězení?“

„Je v bezpečnostní schránce v bance v našem rodném městě. Dala jsem ho tam, než jsem se přestěhovala do Savannah. Jenom já mám k ní přístup.“

„To je dobře, že to vím.“ Natáhl ruku, otevřel přihrádku na rukavice a vyndal brýle proti slunci. „Jedna nožička je ohnutá, ale nasaď si je.“

„Elise Lairdovou už nikdo nehledá.“

„Nebudu nic riskovat.“

Když vešli do obchodu, dal jí nějaké peníze.

„Vím, že to není tolik, kolik jsi zvyklá utrácet. Ale protentokrát to musí stačit“

Zamračila se na něho a vzala si peníze. „Děkuju. Vrátím ti to. Co budeš dělat, zatímco budu nakupovat?“

„Posadím se tamhle do bistra, dám si jahodový koktejl a začnu přemýšlet, jak ty grázly dostaneme.“

Vzala si vozík a šla nakupovat Obsadil si jeden box v bistru, upíjel napěněný jahodový koktejl a spřádal představy, jak odvádějí Saviche a Catona Lairda v řetězech, aby je natáhli na skřipec.

Také vytáhl mobil a zavolal DeeDee.

„No ahoj!“ Byla ráda, že se jí ozval. „Nečekala jsem, že mi dneska zavoláš.“

„Co je nového?“

„Vlasy mám samou kudrlinku. Worley je hovado. Všechno při starém, to víš.“

„A jinak?“

„Neviděls náhodou dnešní tiskovku soudce Lairda?“

„Musel jsem to zaspat“ zalhal.

„Ten člověk je úplně na dně.“

Ten darebák obalamutil i DeeDee, a že neznal nikoho, kdo by uměl tak vycítit jako ona, že něco nehraje.

„Pomalu to celé uzavíráme. Dothan pozitivně identifikoval paní Lairdovou podle záznamů od zubaře, pak provedl pitvu. Utopila se. A představ si, brala drogy.“

„Nepovídej!“

„Už jo. Jestli melouchařila pro Saviche, taky si vyzkoušela zboží. Dothan našel stopy po nějakých látkách, ale ty ji nezabily, takže uvolnil tělo k pohřbu, zatím se ale neví, kdy a kde to bude.“

„Něco nového ohledně Saviche?“

„Nic kromě těch fotek se zesnulou paní Lairdovou.“

„Dostal se ke Gordiemu.“

„Ohledně toho ses zapomněl zmínit, jak ses s ním chytnul ve věznici.“

„Vypadlo mi to z hlavy.“

„To určitě. Dneska ráno se nám to doneslo a podle toho, kterým drbům uvěříš, tak ses na Saviche vrhnul a pohádali jste se –.“

„Nebo?“

„Nebo jste se porvali a oba skončili na pohotovosti.“

„Ví o tom Gerard?“

„Odpustil ti. Každý z nás by zareagoval stejné, kdyby na Saviche narazil tak brzy po tom, co jsme se dozvěděli o Gordiem. Kapitán někoho poslal, aby vyslechl vězně kvůli jeho sebevraždě, ale znáš to, nikdo nic neví.“

„To mě nepřekvapuje.“ Napil se koktejlu, což byla promyšlená odmlka. Když usoudil, že uteklo přiměřené času, nadhodil: „Přemýšlel jsem, DeeDee.“

„Počkej, podám si tužku a notes.“ Hned byla zpátky. „Tak spusť.“

„Chci, abys zjistila, jestli byl Meyer Napoli nějak ve styku se Savichem.“

„Myslíš kromě těch fotografií?“

„Jo, myslím osobně ve styku. Pravděpodobné to nevyjde, ale člověk nikdy neví.“

„Napoli byl sotva spolčený se Savichem. Sám to říkal. K čemu by mu Napoli byl?“

„Jenom se porozhlédni, třeba se něco vynoří,“ řekl. „Začni u Napoliho sekretářky. Bude spolupracovat, protože měla šéfa ráda a chce vědět, kdo ho zabil.“

„Myslíš, že Savich –“

„Říkal jsem, že je to dost nepravděpodobné.“

„Dobrá, zavolám té sekretářce. Co přesně hledám?“

„Nemám ponětí. A ještě něco…“ Odmlčel se, jako by přemýšlel. „Taky by se mohlo vyplatit podívat se na minulost lidí, o nichž víme, že je Savich odpravil. Minulost Gordieho Ballewa už známe. Ale co Freddy Morris a ten André Bonnet, jehož dům vyletěl do povětří. Jestli se trochu povrtáme v jejich minulosti, třeba narazíme na někoho, kdo něco ví, zaslechl něco o Savichovi, na čem bychom mohli vystavět důkazy. Nebo abychom toho nashromáždili dost, aby nám dali povolení k domovní prohlídce. Co si o tom myslíš?“

Věděl, že z toho nebude nadšená, a dovedl si ji představit, jak vraští husté obočí.

„No tak jo,“ řekla bez valného nadšení. „Co čekáš, že najdeme?“

„Nevím. To uvidím, až to najdeme.“ Strategicky zaváhal, pak si povzdechl. „Asi se chytám stébla. Nech to plavat. Budu ještě přemýšlet“

„Ještě prší tam, kde jsi?“

„Svítí slunce.“

„Tady taky. Ze všeho stoupá pára. Je tak vedro, že se skoro nedá dýchat“ Po významné odmlce se zeptala, kdy se vrátí.

„Za pár dní.“

„Jak se cítíš?“

„Vlastně dobře. Dlouho jsem spal. Ráno jsem si šel zaběhat. Vymetl jsem pavučiny, jak se říká. A přitom mě napadlo, abychom si ty chlápky znovu proklepli. Jestli ale myslíš, že to k ničemu nebude…“

„To jsem neřekla.“

„Jako bys řekla.“

„Ne, jdu na to,“ řekla rozmrzele. „Je to aspoň něco, když teď nemáme moc do čeho píchnout“

Spoléhal na to, že bude ráda, že se tak rychle znovu soustředil na Saviche. Cítil se provinile, že jí manipuluje. Ale jenom málo. „Dobře. Začni s Freddym Morrisem, a jdi do minulosti. Rodiče, sourozenci, bývalé manželky, přítelkyně, nejlepší přátelé. Třeba se najde někdo, kdo se nemůže dočkat, aby nám něco na Saviche vyklopil.“

„S většinou těch lidí jsme mluvili hned po těch vraždách.“

„Neuškodí za nimi znovu zajít, rozšířit okruh.“

„Tak jo.“

Tvářil se, že neslyší váhavost v jejím hlase. „A nezapomeň na Cheta Rollinse, toho chlápka, co to slíznul ve vězení.“

„Irská poprava.“

„Správně.“

„To nebyl náš případ,“ řekla. „Vyšetřovali to v Jacksonu.“

„Možná že detektivové něco přehlédli.“

„Tak jo, prověřím to.“ Odmlčela se, ale pak se zeptala. „Určitě je ti dobře?“

„Nemohlo by mi být líp.“

„Mluvíš divně.“

„Zíval jsem.“ Zahlédl Elise, která se vynořila z uličky a mířila k němu. Nejvyšší čas hovor ukončit „Dám si, myslím, šlofíka,“ řekl DeeDee. „Nezapomeň zavolat Napoliho sekretářce. Zavolej mi, jak budeš něco vědět. Ahoj.“

Než stačila DeeDee ještě něco říct zavěsil a přepnul mobil na vibrování. Jestli mu DeeDee zavolá, což od ní čekal, nebude telefon zvonit.

Vyklouzl z boxu a šel Elise naproti. Pohlédl na věci v košíku. „Máš všechno, co potřebuješ?“

„Komu jsi volal?“

„Do práce.“

„Proč?“

„Ze zvyku.“

„Mluvil jsi s detektivem Bowenovou?“

„Ozvala se mi její hlasová schránka. Zanechal jsem vzkaz, že odpočívám a užívám si volno.“

„Kdy jí řekneš, že jsem naživu?“

„Až to všechno promyslím. Co jsi koupila?“

Pořád ještě ulpívala očima na telefonu, který si připnul k opasku, ale pak se otráveně usmála a odpověděla mu. „Nebude to bůhví co, ale budu oblečená a upravená. Jaký byl jahodový koktejl?“

„Chceš taky?“

„Nechci mít rty a jazyk nabarvené načerveno.“

Otřel si ústa. „Ještě?“

„Vypadáš jako Dracula.“ Zasmála se. „Možná to brzy zmizí.“

Zaplatili její nákupy – Duncan dělal, co mohl, aby nezkoumal podprsenky a spodní kalhotky, které se sunuly po pásu – a pak vyrazili nazpátek na Lady’s Island. Zastavili se u stánku u silnice a koupili čerstvé garnáty k večeři. „Umím uvařit vodu,“ prohlásil, když jí podával sáček okénkem do vozu.

Vrátili se do domu a šli se projít. Procházeli se po úzkých cestách na ostrově, nad nimiž se ve vedru tetelil vzduch, a Duncan měl pocit, jako by se měli držet za ruce. Ale nesáhl po její ruce a ani ona se ho nedotkla.

Když se vrátili do domu, omluvila se a šla se osprchovat. Duncan se posadil na přední schody do stínu, ale i tak se z něho pot jen lil, a říkal si, že potřebuje samotu, aby naplánoval útok na Saviche a Lairda, ale ve skutečnosti utíkal před šuměním sprchy a představami, jak na sobě Elise nemá nic než mydlinky.

Nakonec se k němu připojila na schodech a přinesla s sebou pro každého sklenici ledového čaje a sladkou vůni mýdla. Vlasy měla stále ještě mokré a místy jí trčely. Mezi dočasně hnědou barvou začínaly prosvítat světlé pramínky. Přistihla ho, jak jí na vlasy kouká, a plaše si na ně sáhla. „Dorostou.“

„Možná bys je měla nosit nakrátko. Je to…“ Už málem řekl sexy, ale opravil to na „pěkné“.

Měla na sobě něco z toho, co si právě koupila. Jablkově zelené šortky, které jí končily těsně nad koleny, a bílé tričko, pod nímž se nejasně rýsovala nová podprsenka. Nic luxusního. Nic ani v nejmenším provokativního. Měl chuť z ní všechno strhat. Zuby.

Najednou se zvedl, zeptal se, jestli v koupelně už skončila, a když přitakala, zvedl se a šel rovnou tam. Shodil ze sebe oblečení a vlezl pod sprchu, kde teď na poličce ležel holicí krém v pastelovém kelímku, růžové holítko, šampon a kondicionér a zvláčňující mycí gel. Na sprchové trysce visela kulatá houba, vyrobená z levandulově zbarvené síťky.

„Zatracená spousta blbostí,“ zavrčel a sáhl po obyčejném mýdlu.

Ale ta zatracená spousta blbostí ho vzrušila. Ani neroztočil kohoutek s horkou vodou.

Když vyšel z koupelny, seděla na pohovce a dívala se na televizi.

„Co to je?“ zeptal se.

„Na tomhle programu dávají klasické filmy.“

„Je to černobílé.“

„To nevadí.“

„Kdo je to?“

Zamračila se, že je takový ignorant „Natalie Woodová, kdo jiný.“

„Hmm.“ Posadil se na druhý konec pohovky. „O čem to je?“

„Se Stevem McQueenem strávili společnou noc. On se na to skoro nepamatuje, ale přivedl ji do jiného stavu. Vystopuje ho a žádá po něm, aby jí pomohl zařídit potrat – film natočili, když se potraty dělaly ilegálně v zadních pokojích.

Steve McQueen musí obstarat peníze, aby za něj zaplatil, což není snadné, ale nakonec je dá dohromady a všechno zařídí. Až na to, že když přijdou na určené místo – je to studená, prázdná budova, z které jde strach – nedokážou to udělat.

Ona začne být hysterická a křičí. On – čeká na ni na chodbě – vtrhne dovnitř a zaječí na andělíčkářku. ‚Sáhni na ni a zabiju tě!‘ Pak ji drží v náručí a ona pláče. To je moje oblíbená scéna. Tahle a hned ta další, když jedou na zadním sedadle taxíku, on ji obejme a ona mu usne na hrudi.“

Zadíval se na ni. „Úžasné.“

„Je to dobrý film.“

„Ne, myslím tebe. Že sis to všechno zapamatovala. Kolikrát jsi to viděla?“

„Nejmíň tucetkrát“ Překvapilo ho, když sáhla po ovladači a televizi vypnula.

„Nechceš vidět konec?“

„Je to pohádka. Končí to šťastně.“

„Nevěříš ve šťastné konce?“

Otočila se k němu a zeptala se: „Ty ano?“

KAPITOLA DVACÁTÁ ŠESTÁ

„Kdysi ano,“ řekl. „Nejsem si jist, že to ještě platí.“

Sklíčeně si opřela hlavu o opěradlo pohovky. „Ani já si nejsem jistá, že věřím na šťastné konce. Myslím, že jsem bývala hrozně naivní, možná pošetilá.“ Usmála se, ale jako by se posmívala sama sobě. „Možná jsem viděla příliš mnoho filmů. Naplánovala jsem si, že si vezmu Catona, abych proti němu mohla najít důkazy, které bych mohla předat policii. Odsoudili by ho a poslali do vězení.

Pomstila bych se za Cheta a Catonova zločinecká kariéra by skončila. Už by nedělal z důvěřivých lidí, kteří ho volili do úřadu, hlupáky.“ Zhluboka se nadechla a pomalu vypouštěla vzduch. „Pak bych mohla začít znovu. S čistým štítem. Začít jiný život.“

Nevesele se zasmála. „S tímhle jsem ale nepočítala. Nepočítala jsem s tím, že si udělá takovou popularitu, než stačím odhalit jeho zločiny.“ Pohlédla na Duncana a zeptala se: „Jak tohle skončí?“

„To ještě nevím. Nemáme žádné důkazy. Nic kromě tvého tvrzení, a to nestačí.“

„To je mi jasné. Kromě toho jsem oficiálně mrtvá.“

„Jestli se Savich nebo Laird dozvědí, že žiješ, tak to jinak nedopadne. Nemůžu tě schovávat a chránit navěky.“

„Co Chetův dopis?“

Svraštil čelo. „To je problematické. Poskytuje příliš prostoru, v kterém se může dobrý obhájce pohybovat“

„Co teda uděláme?“

„Nejdřív potřebuju vědět, při kterých dalších přelíčeních zapracoval Laird v Savichův prospěch. Musím mít čísla případů, kdo byl z čeho obviněný. To bude chtít pátrání. Ožehavé pátrání, protože přitom nesmíme šlápnout vedle.

Rovněž musíme najít víc obětních beránků, jako byl Chet Kdybychom našli nějakého, který už dlouho trčí ve vězení a je den ode dne zahořklejší, možná by byl ochotný se s námi za snížení trestu dohodnout Tuhle taktiku jsme ale už zkoušeli.“

„A ti lidé zemřeli.“

„Zemřeli.“ Zvedl se a začal přecházet „Říkalas, že jsi nenašla žádné doklady, telefonní záznamy, stvrzenky, zrušené účty, bankovní výpisy.“

Zavrtěla hlavou. „V pracovně je sejf, ale Cato mi neřekl kombinaci.“

„Jestli vůbec získáme příkaz k domovní prohlídce, tak se do toho sejfu dostaneme. Ale musíme uvést, co tím sledujeme, abychom příkaz dostali. Co jeho kancelář v soudní budově?“

„To by se přece neodvážil, uchovávat záznamy o transakcích ve své kanceláři.“

„Hm, pochybuju. Ale opakuju, potřebujeme příkaz k domovní prohlídce.“ Zabořil si pěst do otevřené dlaně druhé ruky. „Jak ho Savich platí?“

„Odhadovala bych, že má Cato bankovní účet někde v zahraničí. Možná na Kajmanských ostrovech. Jednou jsme si tam zajeli.“

„Asi budeš mít pravdu, ale abychom se k těm údajům dostali, vyžaduje to spolupráci s federály, spoustu úředničiny a zákonem požadovaných…“ Zarazil se uprostřed věty.

„Čeho?“

„Zákonem požadovaných postupů,“ dopověděl roztržité. „Musím o tom ještě přemýšlet“

„Tak jo. Uvařím večeři, ty přemýšlej.“

Snažil se přemýšlet ale dělalo mu potíže se soustředit když chodila po kuchyňce. Seděl za stolem, před sebou tužku a notes, připravený dělat si poznámky, ale nechal se snadno rozptýlit.

Elise se pro něco natáhla na horní polici, tričko se jí vykasalo a ukázal se pruh kůže.

Sehnula se pro cedník v dolní skříňce.

Když prošla kolem, měl její prsy ve výši očí.

Čím víc se rozptyloval, tím byl frustrovanější a vzteklejší. Nakonec přestal předstírat práci a prostřel stůl. Naservírovala večeři. Musela vycítit jeho špatnou náladu, protože nezačínala hovor. Jedli v naprostém tichu.

Nakonec prohodila: „Dobré garnáty.“

„Čerstvé.“

„Chtěl bys ještě kousek bagety?“

„Ne, dík.“

„Trochu salátu?“

„Ne, takhle jsem spokojený.“

„Určitě?“

Odhodil prázdnou skořápku na talíř uprostřed stolu, kde už se jich vršila hromada, a vstrčil si maso do úst. „Jo, co se ti nezdá?“

„Nevím, jsi hrozně potichu.“

„Přemýšlím.“

„Aha.“ Odtrhla si kus z role papírových utěrek, kterou postavil na stůl, a utřela si ruce. „Také jsem dnes přemýšlela.“

„O čem?“

„Přemýšlela jsem o tom, že kdybych šla s Chetovým dopisem na policii, hned jak jsem ho dostala, mohli jsme se tehdy potkat.“

„Ale nešlas tam.“ Odtrhl kus z papírových utěrek a otřel si ústa. „Místo toho ses skamarádila se Savichem a ustlala sis s Catonem.“

Zatvářila se, jako by jí vlepil facku, ale jakmile se vzpamatovala, dostala zlost. „To je pravda.“

„Jo, jo, udělala jsi, cos musela. Použila jsi to, co jsi měla. A všichni víme, co to je. Nejdříve jsi to použila na Catona Lairda, potom na mě. Pravděpodobně i na Saviche, i když to popíráš. V tom máš fakt štěstí. Vždycky to zabere, viď?“

Odsunula židli. „Umíš být opravdu hnusný.“

Zvedl se stejně tak rychle. „Alespoň nejsem –“ Ovládl se dřív, než to řekl, ale to slovo mezi nimi viselo, uvězněné v napětí, které mezi nimi nastalo.

„Nemusíš se držet zpátky, Duncane. Jen to řekni. Alespoň nejsi děvka.“

Sebrala svoje nádobí a prostírání a odnesla je k lince. Odpadky shrnula do odpadkového koše, nádobí strčila do dřezu, jen to zachrastilo. Udělal totéž. Dávali si pozor, aby se jeden druhého nedotkli, a dokonce na sebe ani nepohlédli.

Když končili s úklidem, už litoval toho, co řekl. Pečlivě složil utěrku, pár tíživých vteřin pozoroval vybledlé modré pruhy na ní a v duchu se proklínal, že je takový mizera a pokrytec.

Otočil se k ní a řekl: „Jsem utahaný. Mám starosti. Podepsalo se na mně to napětí. Nic z toho, co jsem říkal, jsem nemyslel vážně.“

„Ale jo, myslel.“

„Elise.“

Couvla před rukou, kterou k ní natáhl. „Už o tom nechci mluvit. Je mi z toho špatně. Ze všeho.“

Z jejího obličeje se stala chladná, uzavřená maska, jakou mu ukázala na té slavnostní večeři. Nevyzařovala z ní živost ani rozechvění ze sentimentálního, romantického filmu. Ani naděje na šťastný konec.

Beze slova zašla do ložnice a hlučně za sebou zavřela dveře.

Probudilo ho štěbetání ptáků. Bylo časně a slunce ještě úplně nevyšlo. Málokdy se probouzel tak, aby stihl východ slunce, ale také obvykle nechodil tak brzy spát Nejdřív se pokoušel uspořádat si trochu změť myšlenek a protichůdných pocitů, ale pak to vzdal a nechal víčka klesnout Na víc se nepamatoval. Spal hluboce a beze snů.

Odhodil lehkou přikrývku, vstal a protahoval se, aby rozehnal malátnost ze svalů. Napadlo ho, že si půjde zaběhat, dokud je ještě celkem chladno, ale pak si řekl, že není zatím dost probuzený. Chvíli počká a pak teprve půjde. Až vstane Elise.

Dveře ložnice byly zavřené, podle všeho od chvíle, kdy jimi včera večer zmizela.

Natáhl si džíny, zašel do koupelny a svědomitě sklopil prkénko. Říkal si, co asi lidé v tuhle ranní dobu dělají, když nemusí do práce nebo necvičí? Čtou noviny? Sledují ranní diskusní pořady? Noviny neměl a nechtěl Elise rušit tím, že by pouštěl televizi.

Káva. Uvaří kávu. Pustil se do toho, ale najednou mu ruce znehybněly. Oknem nad dřezem se zadíval ven. Voda byla dnes ráno klidná, skoro jako sklo, nic ji nečeřilo, kromě jednoho osamělého rybářského člunu.

Proč se na ni včera večer tak naštval? Kdyby se Elise podařilo shromáždit proti Lairdovi a Savichovi důkazy, zachoval by se jako kretén a odsoudil ji, nebo by ji chválil za odvahu a oceňoval, že obětovala osobní štěstí?

Skutečně jí měl za zlé, že selhala v tom, čeho sám nedokázal dosáhnout? S celým svým výcvikem, vzděláním a podporou policejního oddělení se ani jemu nepodařilo tyhle zločince pohnat před soud.

A osobní život tomu neobětoval, kdežto Elise ano.

Ale spíš žárlil než že by měl zlost To z toho ze všeho zbylo. Žárlivost Naštval se, protože nesnesl pomyšlení, jak je Elise s Catonem Lairdem. S kterýmkoliv mužem kromě něho.

Nechal ležet prázdný papírový filtr a kávovar na lince, a aniž o tom přemýšlel, přistoupil ke dveřím ložnice. Bez váhání je otevřel.

Ležela k němu otočená zády. Když dveře zaskřípaly v pantech, zvedla hlavu z polštáře, pak se překulila na záda a pohlédla ke dveřím. Jak ho uviděla, zvedla se na lokty. „Děje se něco?“

„Ne.“

Pohlédla k oknu. „Kolik je?“

„Slunce ještě pořádné nevyšlo.“

„Ach!“

Hleděli na sebe přes zšeřelý pokoj a v nastalém tichu bylo slyšet jen jejich oddechování. Přistoupil ze strany k posteli. Voněla teplem a spánkem. Na sobě měla nové pyžamo, které si včera koupila. Pod tenkým bavlněným vrškem se jí měkce rýsovaly prsy.

Chraplavým šepotem se zeptal. „Předstíralas to?“

Chvíli na něho se zmateným údivem hleděla, pak se jí oči vyjasnily pochopením. „Ano.“

Srdce mu udělalo kotrmelec.

„Po celou dobu, co jsem byla vdaná.“ Maličko zavrtěla hlavou a zastřeně dodala. „Ale s tebou ne.“

Zhluboka se nadechl, jako by obnovoval síly. Rozepnul si džíny, stáhl si je i s boxerkami a přitom jí stále hleděl do očí. Odhrnul lehkou přikrývku, přilehl k ní a natáhl se nad ni.

Uchopil její hlavu do dlaní, opřel se čelem o její čelo a vdechoval její vůni. „Jsi za něho provdaná.“

„Formálně, ale nejsem jeho žena.“

Zaklonila hlavu a opatrně se dotkla rty jeho rtů. Něco neartikulovaně řekl a vpil se do jejích úst. Prsty měl vpletené do jejích ostříhaných vlasů, ale byla to vášeň něžná, ne rozjitřená.

Dlouho se líbali, chvílemi vášnivé a smyslně, chvílemi se jen zlehka dotýkali rty. Zvedl hlavu a zadíval se jí do obličeje zrůžovělého nejenom spánkem.

„Počkej…“ Odstrčila ho, aby si mohla svléknout pyžamo, pak ho k sobě znovu přitáhla. Přitiskli se k sobě nahými těly a slastně vydechli, když se jejich ústa znovu prolnula.

Byl vzrušený a penisem se jí zlehka dotýkal, po dlouhém polibku ale byli neklidní a toužili po něčem víc. Nadzvedl se, aby se na ni mohl podívat. Připadala mu jako splněný sen. Přejel jí prsty přes ochlupení a ploché břicho a pohladil jí prsy.

Jemně uchopil jedno ňadro do ruky, sevřel bradavku rty a začal ji laskat. Přikryla mu dlaní ruku a tím gestem jako by se mu bezpodmínečně vydávala, druhou ruku mu položila na zátylek a přitáhla ho k sobě. Její vzdechy ho vedly, říkaly mu, co se jí líbí. Poznal, co jí nejvíc vyhovuje, když se nadzvedla v bocích a vydechla jeho jméno.

Poséval jí tělo drobnými polibky až k trojúhelníku mezi stehny, zajel jí rukama pod hýždě, nadzvedl si ji a vtiskl tvář do měkkého ochlupení.

Nakonec se na ni natáhl, políbil ji na ústa a hluboko do ní pronikl. Myslel si, že si to pamatuje, ale nebylo tomu tak. Bylo to lepší než vzpomínka. Zcela ho obemykala. Pevně a horce. Žena. Elise.

Když se v ní začal pohybovat, zvedl jí nohu k hrudi, aby zvýšil tření a její rozkoš. Špičkami prstů ho laskala v kříži a na hýždích a přiváděla ho k šílenství.

Pohyboval se v ní rychleji, pronikal hlouběji. Chtěl se držet zpátky, prodloužit tu slast Ale vyvrcholení se k němu blížilo jako vlna. Zajel rukou mezi jejich těla a krouživými pohyby špičky prstu ji laskal.

Prohnula se v zádech. Vykřikla jeho jméno a pevně ho k sobě přitiskla.

Vyvrcholil a přitom mu blesklo hlavou: Jak by něco tak příjemného, tak dokonalého mohlo být špatnost?

Leželi tvářemi k sobě, s hlavami na jednom polštáři. Penis mu ochable ležel v její dlani, ale kdykoliv mu přejela palcem přes špičku, celým tělem mu projelo vzrušení.

„Už jsem to nedokázal přemáhat“ řekl.

Zvedla k němu posmutnělé oči. „Stanu se něčím, čeho budeš litovat?“

Objal ji pevněji a zašeptal jí do vlasů: „Ne, ne, bez ohledu na to, co se stane, tohohle nikdy litovat nebudu.“

Políbili se. Když se od sebe odtrhli, řekl sarkasticky: „Měl jsem tu drzost za tebou přijít po tom, co jsem ti včera večer řekl. Proč jsi mi neřekla, ať jdu do horoucích pekel a nechám tě na pokoji?“

„Protože bys to mohl udělat.“

„Nechtěla jsi, abych šel do horoucích pekel a nechal tě na pokoji?“

„Nestydatě se přiznávám, že ne.“

Láskyplně se na sebe usmáli. Ruku měl vsunutou mezi jejími stehny. Jemně ji stiskl. „Není to jenom o tomhle, Elise.“

„Ne?“

Zavrtěl hlavou. „Když jsem tě uviděl poprvé, tak možná jo. Ale i pak, když jsem zjistil, kdo jsi, a pomyslel si, že tě po té slavnostní večeři už neuvidím, musel jsem na tebe myslet Neodbytně. V tu noc, kdy zemřel Trotter, jsem si uvědomil proč, a bylo to víc než patrné. Vypadala jsi… osamoceně. Opuštěně. Smutně.“

Dotkla se jeho tváře.

„Byla jsi bohatá, zhýčkaná dáma s pohledným, vlivným manželem, který zbožňoval zem, po které jsi chodila. Nešlo mi do hlavy, proč bys měla vypadat tak nešťastně… No jasně, právě mě napadlo to správné slovo, bázlivě. Připadalas mi vyděšená. Sice jsem tě vyšetřoval kvůli možnému zločinu, ale instinktivně jsem ti chtěl pomoct.“

„To rozhodně nevypadalo, že bys mi chtěl pomáhat, když jsem za tebou přišla domů.“

„Měl jsem nahnáno.“

„Ze mě?“

„Nahnáno až běda. Protože přese všechno, jak jsem se tvářil počestně, jsem tě chtěl mít nahou. Jako teď. Nesměj se. Pro policajta je to problém, vnitřní konflikt.“

„Usmívám se jenom proto, že jsem ráda, že jsme tady takhle spolu. Vůbec ten problém nezlehčuju. Vypovídá o tobě jako o člověku. Kdybys kvůli mně neměl vnitřní konflikt tak bych se do tebe nezamilovala.“

Zvedl hlavu a pohlédl na ni s nevyřčenou otázkou. Přikývla. „Přece jsem to říkala v tom starém domě. Neposlouchal jsi?“

„Poslouchal, ale myslel jsem, že mluvíš všeobecně.“

„Ne,“ řekla. „Byl jsi pro mě stejné překvapení jako já pro tebe. Myslela jsem, že léta s Catonem tohle ve mně zničila. Myslela jsem, že už mě nikdy nebude žádný muž přitahovat. Potom jsi na mě na té slavnostní večeři promluvil, a mně to vzalo dech.“

„Takhle jsem na tebe zapůsobil? Vážně?“

„Hmm. A od té doby pokaždé, když jsme se potkali. Zoufale jsem potřebovala, abys mi pomohl. Ale také jsem strašně moc chtěla být s tebou.“ Naklonila se a začala ho jemně líbat na hrudi a polaskala mu bradavku.

Ve stisku její dlaně se vzrušil, ale odtáhl se od ní. „Nemůžeme,“ řekl přerývaně. „Už nemám nic, co bych použil.“

Třpyt v očích jí zastřel smutek, jako když mrak zakryje slunce. „Je to jedno.“ Odmlčela se a pak řekla: „Cato dal jasně najevo, že si nepřeje dítě. Trval na tom, abych si nechala podvázat vaječníky, než jsme se vzali.“

Ležel nehybně a vstřebával, co mu právě řekla.

„Souhlasila jsem, protože jsem s ním rozhodně dítě mít nechtěla. Měla jsem v hlavě jenom pomstu za Cheta. Připadalo mi, že zůstat bezdětná je malá cena za to, když se mi podaří se pomstít“ Z koutku oka jí vyklouzla slza a sjela jí po tváři. Dotkla se jeho rtů. „Asi jsem se zmýlila.“

Pevně ji k sobě přivinul, přitiskl si její obličej ke krku a pomyslel si, že by Catona Lairda dokázal docela dobře zabít.

Elise poznala ten složitý klasický kousek, který hrál, a začala se usmívat, ještě než otevřela oči. Nehrál „občas“, jak ji řekl. Pokud hrál Mozarta takhle zručně, musel hrát často. Co ještě o Duncanovi Hatcherovi neví?

Věděla, že je skvělý milenec. Celé tělo ji bolelo, ale tak příjemně. Milovali se dlouhé hodiny, jen s krátkými přestávkami, když si potřebovali zajít do koupelny nebo se napít ledové vody.

Také si dlouze povídali, chvílemi to bylo jen bezstarostné milenecké žertování. Poznávali se, tak jak to dělají čerství milenci, uchvácení sebou navzájem.

Ale hovořili i vážně. Těžce nesla, když přišla řeč na Catona, ale vycítila, že Duncan chce udeřit brzy a tvrdě. Dělal plány. Poslouchala, ale v duchu s nimi nesouhlasila. Nahlas vyslovila přání, aby prostě spolu odešli a zanechali Catona a Saviche ďáblu.

Nemohl ale odejít od svých povinností.

A ona nemohla porušit svůj slib, že pomstí Cheta.

Tohle věděli oba. Rovněž věděli, že by nemuseli nevyhnutelný střet přežít. Ten nevyslovený strach je neopouštěl a byl stejně skutečný jako jejich touha. Nejistota jejich budoucnosti jen ještě zvyšovala vroucnost jejich milování. Milovali se hladově a jejich vášeň podbarvovalo zoufalství.

A bylo tady ještě něco. Strach, že ho ztratí, na ni doléhal stejně jako obavy, že stále pochybuje o jejím charakteru. Jednou, když se odtáhla, zamrkal a zadýchaně se zeptal: „Proč jsi přestala? Tedy, jestli chceš přestat, tak je to v pořádku. Ale proč jsi začínala, jestli nechceš –“

„Chci.“

„Okay.“ Ale chtěl slyšet na svoji otázku odpověď. Nepodívala se mu do očí, dokud jí nepoložil ruku na tvář a nepřinutil ji na něho pohlédnout

„To kvůli tomu, cos říkal včera večer, Duncane. Nechci, aby sis myslel, že s ním to bylo takové. Nebylo.“

„Elise,“ zasténal tiše. „Jsi tady. Se mnou. Teď. To je pro mě důležité.“

Dal jí volnost aby ho milovala, jak si přála. Nyní ji při vzpomínce, jak smyslně prodlužovala jeho rozkoš, jak sténal její jméno a držel její hlavu v rukou, jak byl vzrušený, než ho jazykem přivedla k vyvrcholení, polilo horko.

Pak ji přivinul zády k sobě a políbil ji na zátylek. „Odpočívej,“ řekl ospale. Natáhl přes ni paži a položil jí ruku na prso. Chvíli leželi nehybně, pak jí špičkami prstů lenivé pohladil bradavku.

„Jak mám odpočívat, když tohle děláš?“

„Promiň.“ Ale sjel jí rukou přes bok, po stehnech a mezi ně.

Když do ní vsunul prsty, vydechla jeho jméno.

„Psst,“ řekl. „Usneš, když to zkusíš.“

Zkusila to. Asi minutu se snažila. Pak zamumlala. „Nehýbej palcem.“

„Okay.“

Samozřejmě to nevydržel a brzy se rozechvěla snovým, ale pohlcujícím orgasmem. Když extáze opadla, malátně se k němu přitiskla a zašeptala: „Podvodníku.“

Jeho smích bylo poslední, na co se pamatovala, když se probudila.

Teď jí leželo v hlavě, jak dlouho asi spala. Pohlédla k oknu a podle polohy slunce usoudila, že bude pozdní odpoledne. Když vylezla z postele, právě dohrál Mozartovu sonátu a začal další klasický kousek.

Po prvních tónech poznala, co hraje, a srdce se jí sevřelo. Hodila na sebe pyžamo a šla ke dveřím. Tam se zastavila a pozorovala ho. Ruce mu plynule přebíhaly po klávesách, nevynechal ani tón a hrál se stejnou intenzitou, s jakou se miloval.

Přistoupila k němu a prohrábla mu vlasy. Zvrátil hlavu a usmál se na ni, ale hrát nepřestal.

„Für Elise,“ řekla.

„Ano, Pro Elišku,“ zopakoval. Blížil se k závěru, paže a ramena zapojená do hry stejně jako ruce, pomalu zvolňoval tempo i hlasitost k posledním dojímavým tónům. Spustil ruce z klávesnice a sundal nohu z pedálu. Když dozněly poslední tóny, přehodil pravou nohu přes podlouhlou stoličku, aby na ní seděl rozkročmo, položil jí ruce na boky a přitáhl ji k sobě.

„To je krása, Duncane.“

„Ne.“ Zabořil obličej mezi její prsy. „Ty jsi krásná.“

„Ty prolhaný prevíte!“

Ten nečekaný hlas je polekal.

V otevřených hlavních dveřích stála DeeDee Bowenová a mračila se na ně. Naštvaně dveře nohou hlučně přirazila. „Přece jenom hraješ na piano.“

KAPITOLA DVACÁTÁ SEDMÁ

„Tvůj talent zřejmě zahrnuje i oživování mrtvých.“

Pro zvuk klavíru nezaslechli blížící se vůz ani DeeDee, když dusala do schodů. Ne že by na tom záleželo. Byla by to v každém případě ošklivá scéna, ale aspoň by byl Duncan na její příchod upozorněn a měl by pár vteřin, aby se obrnil proti nevyhnutelnému výstupu. Měl by čas natáhnout si kalhoty. Takhle ho přistihla ve spodkách, ale i to bylo velké štěstí.

Elise vklouzla do ložnice a zavřela dveře. DeeDee za ní upřeně hleděla, potom stočila sveřepý pohled na Duncana. „Jak dlouho víš, že je naživu? Od té noci, co zmizela?“

„Od předvčerejší noci.“ Snažil se zmírnit její zlost, a tak jí klidně vylíčil, jak našel Elise ve svém pokoji, potom co ho DeeDee odvezla od Smittyho. „Mířil jsem na ni pistolí, DeeDee. Myslel jsem si všechno to, co si teď myslíš ty. Načež zavolal Gerard a řekl mi, že soudce Laird pozitivně identifikoval její tělo v márnici.“

Elise se vrátila, oblečená. Podala mu jeho džíny. Poděkoval jí a natáhl si je. „Když tohle udělal, bylo jasné, že hraje nečistou hru.“

„Byl přetažený, vyčerpaný,“ namítla DeeDee. „Pod tlakem se zmýlil.“

„Nezmýlil se.“

„Záznamy od zubaře –“

„Odpovídaly zubům mrtvoly. Na rentgenových snímcích bylo možná Elisino jméno, ale nebyly to její snímky.“

DeeDee si to nechávala projít hlavou a měřila si přitom Elise od hlavy k patě. „Na někoho, kdo má být mrtvý, máte tvářičky jako růžičky.“

„Určitě byste chtěla, abych byla mrtvá.“

DeeDee zrudla. „Jenom nemám ráda, když mě někdo vodí za nos. A než Duncanovi kvůli vám změkl mozek a ztvrdlo něco jiného, taky neměl rád, když ho někdo tahal za fusekli.“

„To stačí, DeeDee!“ okřikl ji.

„To ani zdaleka,“ odsekla. „Chci vědět, co se ksakru děje, nebo volám Gerardovi a o tom tvém podvodu mu řeknu.“

„Všechno ti vysvětlím, jestli se uklidníš, posadíš a budeš poslouchat.“

Zatvářila se vzdorovitě, oddusala k pohovce a žuchla na ni. Přisunul si křeslo k ní. Elise se posadila na stoličku ke klavíru.

Duncan začal tím, že se DeeDee zeptal, jak je našla. „Když jsi nás našla ty, mohli by i jiní.“

„Zavolala jsem tvojí matce.“

„Matce?“

„Řekla jsem jí, že sis po tom neúspěšném případu, o kterém četla, vzal pár dní volna. Ne že by ona nebo někdo jiný věděl všechno,“ řekla a mrskla po Elise nevlídným pohledem. „Vysvětlila jsem jí, že se objevilo něco důležitého, že s tebou potřebuju mluvit, nebereš mobil a jestli nemá tušení, kam jsi mohl odjet.

Dala mi telefonní číslo sem, ale nemohla jsem se dovolat. Zavolala jsem jí znovu – teď už má o tebe strach. Řekla mi, jak se sem dostanu, a nabídla se, že sem zajede a podívá se, jestli jsi v pořádku.“

„Mohlas mi volat na mobil.“

„Nebral jsi to.“

„Zavolal bych ti.“

Vrhla pohled k ložnici a pak po něm kysele koukla. „Až by ses k tomu dostal.“

Toho si nevšímal. „Opravdu se něco důležitého objevilo?“

Vylovila ze své obrovské kabely složku a podala mu ji. „Tvoje včerejší tušení byla správná.“

Elise překvapeně zareagovala. „Včerejší? Jaká tušení?“

„Duncan mě požádal, abych prověřila nějaké věci.“

Elise na něho pohlédla. „Opravdu? Ty jsi s ní mluvil? Říkals mi, žes jí zanechal vzkaz v hlasové schránce.“

„Byla to dobře míněná lež,“ připustil rozpačitě. „Co Napoliho sekretářka?“

„Padalo to z ní jak z automatu. Přesně se pamatovala, že Savichovi posílala nějakou obálku na doručenku. Dokonce mi tu doručenku, podepsanou Savichovým sekretářem, dala. Tím chlápkem s dokonalým účesem a umělými řasami. Napoli dal sekretářce obálku už zapečetěnou a připravenou k odeslání. Je přesvědčená, že v ní byly fotografie.“

„Nech mě hádat,“ otočil se k Elise. „Fotografie tebe se Savichem. Stejné, jako poslal Catonovi. Jako obvykle to hrál na obě strany. Až na to, že Saviche tak namíchnul, že ho zabil.“

DeeDee nadskočila, jako by dostala elektrický šok. „Cože?“

Otočil se k Elise. „Pověz jí to.“

Elise podrobně, ale zevrubně vypověděla, co se odehrálo na Talmadgeově mostě, včetně toho, že viděla Saviche, jak Napoliho zastřelil. Když domluvila, zahleděla se DeeDee na Duncana. „Ty tomu věříš?“

„Teď ano, když vím, že byl Napoli tak hloupý, že se pokusil Saviche vydírat.“

Elise se zatvářila uraženě i zmateně. „Ty jsi tomu doteď nevěřil? Moje slovo ti nestačilo?“

Neměl možnost na to zareagovat, protože DeeDee pokračovala. „Je toho víc. Navrhl jsi, abych se podívala na minulost lidí, o nichž víme, že je Savich odpravil. Byla to zbytečná práce, která mě měla jenom zaměstnat, tím jsem si jistá. Ale ukázalo se, že to nebyla ztráta času.“ Zatvářila se lišácky. „Hádej, kdo je příbuzný Cheta Rollinse.“

„Elise je jeho nevlastní sestra.“

To jí vzalo trochu vítr z plachet, ale také to prohloubilo nepřátelství, s nímž si Elise měřila. „Slyšela jste ho, jak mě žádá, abych se podívala na Rollinsovu minulost, tak jste si kryla záda tím, že jste mu to řekla dřív.“

„Elise neslyšela, jak tě o to žádám.“

„Proč jsi po ní chtěl, aby to udělala?“ dožadovala se odpovědi Elise. „Proč; Duncane?“ zvýšila hlas. Její údiv se změnil ve zlost „Chtěl ses přesvědčit, jestli ti říkám pravdu. Je to tak, viď? Po tom všem mi pořád nedůvěřuješ.“

„No jestli,“ zamumlala DeeDee ironicky.

„Představ si, že bys byla na mém místě, Elise. Musel jsem mít jistotu.“

Dlouze se na sebe zadívali, odvrátil pohled jako první. Znovu se otočil k DeeDee. „Co jsi ještě zjistila?“

Trhla bradou směrem k Elise. „Se Savichem se znají dlouho. Byli důvěrní přátelé dávno předtím, než si vzala soudce.“

„Nebyli jsme důvěrní přátelé.“

„Viděla jsem fotky,“ rozpálila se DeeDee. „Ty, kvůli kterým jste zabila Napoliho.“

„Napoliho zabil Savich.“

„To se náramně hodí, svést to na známého zločince.“ DeeDee vyskočila. „Nevěřím vaší historce o tom, co se stalo na mostě, stejně jako nevěřím, že jste Trottera zastřelila v sebeobraně.“

„Je to pravda, DeeDee.“

Prudce se k němu otočila. „Jak můžeš –“

„Posaď se.“

„Ona…“

„Sedni si!“ Počkal, dokud se znovu neposadila. Zmlkla, ale soptila dál. „Trotter tam v tu noc nebyl, aby se vloupal k nim do domu. Přišel tam zabít Elise. Najali ho na to. Její manžel ho najal.“

Se zjevným úlekem pohlédla DeeDee z Duncana na Elise a zase zpátky.

Využil toho, že na chvíli ztratila řeč. „Pamatuješ se, jak jsem ti ten večer U Smittyho řekl, že za mnou zkraje našeho vyšetřování přišla Elise s tvrzením, kterému jsem neuvěřil?“

„Tak tohle?“ DeeDee se pobaveně a nevěřícně zasmála. „Soudce najal Trottera, aby jeho milovanou, krásnou manželku zabil? Kolikrát ti to udělala, než jsi tomuhle začal věřit?“

Uslyšel, jak Elise uraženě zalapala po dechu, ale nespouštěl pohled z DeeDee. S větším sebeovládáním, než u sebe vůbec předpokládal a než si jeho kolegyně zasloužila, řekl: „Chceš to slyšet, nebo ne. Pokud ano, omluv se Elise. Jestli ne, tak tamhle jsou dveře a já si najdu jiného parťáka.“

„Parťáka? Jestli ses spřáhnul s ní, tak budeš mít štěstí, jestli tě nevyrazej.“

Zvedl se. „Tamhle nechal tesař díru.“

„No dobře, dobře,“ řekla DeeDee. „Chci to slyšet.“ Zabodl do ní pohled, čímž jí připomněl podmínku, pod kterou jí to řekne. Povzdechla si, koukla po Elise a zabručela omluvu.

Vrátil se do křesla a spustil. Zabralo jim to s Elise půlhodinu, než všechno vypověděli. DeeDee jim kladla spoustu otázek, které Duncan očekával, protože si je kladl sám.

„Kdo byla ta mrtvá v márnici?“

„Odhadoval bych, že Lucille Jonesová. Měla podobnou výšku a váhu. Na papíře by se dal její a Elisin popis zaměnit Savich se jí potřeboval zbavit. Laird potřeboval tělo, abychom mohli případ uzavřít. Savich řekl Lairdovi o mateřském znamínku a tomu pak stačilo, aby předstíral, že je poznává, a nikdo by to nemohl zpochybnit.“

Až na tebe, koukalo DeeDee z očí, ale nahlas nic neřekla.

„Když pár dní po Elisině zmizení její tělo nevyplavalo, museli soudce Laird a Savich znervóznět. Savich si myslí, to je ale štěstí. Mám ženskou, které když se zbavím, zabiju dvě mouchy jednou ranou. Tak utopil Lucille Jonesovou v řece, pravděpodobně se zátěží, aby ji několik dní nenašli, a až ji najdou, bude v takovém stavu, že ji půjde identifikovat jenom podle mateřského znamínka a zubních záznamů.“

„Co DNA?“

„Mohl si ponechat prameny vlasů, které by Laird poskytl Dothanovi, jako že jsou z Elisina hřebene. Elise odešla v tu noc z domu bez šperků, takže v tom měli štěstí. O to méně starostí si museli dělat s detaily.“

„A co její oblečení?“

„Elise měla na sobě tričko s volnými zády a sukni, kterou jí soudce v ten večer přinesl jako dárek. Obstarali stejný komplet Možná dokonce Lucille Jonesovou přiměli, aby si jej koupila sama.“

„Co kdyby Napoli srazil paní Lairdovou do řeky nebo co kdyby tam skočila sama? Neměli strach, že by se objevila dvě těla?“

„Které by se objevilo první, to by Laird prohlásil za Elise, abychom mohli případ uzavřít Kdyby se objevilo druhé tělo, tak by to byla prostitutka a narkomanka Lucille Jonesová. Nebo by byla Elise neznámá oběť. Tak nebo tak, soudcovu ženu Elise Lairdovou by nikdo nehledal. Byla by mrtvá, nezvratně identifikovaná manželem a podle zubních záznamů, a pravděpodobně zpopelněná.“

DeeDee si zevnitř skousla tvář, klouzala pohledem z jednoho na druhého a snažila se zpracovat fakta stejně jako hypotézy. Oslovila Elise: „Vzala jste si ho v naději, že se vám podaří shromáždit důkazy, které byste mohla předložit státnímu zástupci a prásknout jeho a Saviche. Je to v kostce takhle?“

„Ano.“

„Tak kde jsou ty důkazy?“

„Kdybych nějaké měla, byl by Cato už ve vězení. Nic z tohohle by se nestalo.“

DeeDee na ni nevěřícně pohlédla. „Říkáte, že jste po téměř třech letech soužití s tím člověkem nezískala jediný doklad, nezaznamenala jediný rozhovor, nic?“

„Kdybych něco měla, nezůstala bych s ním.“

„No jo, posadil vás do takové barabizny na spadnutí. Je mi jasný, proč jste to tam nenáviděla.“

Elise se zvedla ze stoličky u piana a obořila se na ni. „Catona Lairda nenávidím. Dal mého bratra zabít, jako by rozplácl mouchu. A já s ním musela spát. Předstírat, že se s ním miluju. Léta,“ hlas ji přestával poslouchat. „Ale byla jsem ochotná to udělat, pokud Cato nakonec za všechno zaplatí.“

„Dobře, dobře, je mi to jasný, ale mám ještě jednu otázku. Proč se váš manžel otravoval s Napolim? Jestli byl moc cimprlich, aby vás zabil sám, proč prostě nepožádal svého kámoše Saviche, aby to udělal on?“

„O tom jsem taky přemýšlel,“ řekl Duncan. „Savich by to odvedl důkladně. Ovšem Elisino tělo by ani nevychladlo, a už by vylezl Napoli a mával těmi fotografiemi na každého reportéra na východním pobřeží.

Vykecal by všechno o jejím vztahu s Colemanem Greerem, o tom, jak si ho Cato najal, aby ji sledoval. Catona by si pořádně proklepli a musel by se ze všeho zodpovídat. A stejně tak Savich. Když ale Cato použil Napoliho, vyšel z toho jako ten, kterému se ublížilo. Zbavil se naráz Elise i vyděrače.“

DeeDee se zvedla a promasírovala si čelo. „No dobře, začíná mi to být zhruba jasné, ale kam se tím dostáváme?“

Pokývl na Elise. „Máme očitého svědka Napoliho vraždy.“

„Měj rozum, Duncane. Jejímu svědectví nikdo neuvěří.“

„Máme doručenku od zásilky, kterou Napoli poslal Savichovi. To už je přímé spojení.“

„Tím pořád nemáme Saviche v tu noc na mostě. A ještě míň toho máme na soudce Lairda. Ve skutečnosti nejsou důkazy, že se dopustil něčeho špatného, kromě toho, že mylně identifikoval tělo. Což se dá připsat popletenosti ze zármutku a nepořádku v zubařské ordinaci.“ Otočila se k Elise. „Jak dlouho jste chtěla zůstat mrtvá?“

„Dokud by nebylo výhodné se znovu objevit.“

„Mezitím zůstaneš tady a budeš si s ní hrát na domácnost?“ zaryla si do Duncana.

Tón jejího hlasu ho vytočil, ale nechal to být, nechtěl plýtvat časem ani energií. „S Elise jsme vymysleli tucet plánů a všechny jsme zavrhli.“

„Ty jsi s ní probíral policejní postupy?“

Tu jedovatost Elise ignorovala a řekla: „Napadlo mě, že možná žádné důkazy proti Catonovi nenajdu, protože žádné nejsou.“

„Myslíš, že účetní knihy vede Savich?“ zeptal se Duncan. Pokrčila rameny. Pocítil známé pálení v břiše, které signalizovalo, že je možná něčemu na stopě. Začal přecházet sem a tam a popotahoval se přitom za ret „Kdybychom dostali Saviche, Laird by samozřejmě padl s ním.“

„Jak jsi na to přišel?“ zeptala se DeeDee.

„Ano, Duncane, jak jsi na to přišel?“ chtěla vědět Elise. „Catona nebude snadné zničit. Nešlápne vedle a neudělá chybu. Neudělal ji za celou dobu, co jsem za něho byla vdaná, a neudělá ji ani teď.“

„Nějak ho dostaneme.“

„Nějak, ale jak? Nedostals ho za to, že dal zabít Cheta. A prošlo mu to. A kdybych zemřela, ať už doma v pracovně nebo na tom mostě, prošlo by mu i to, že mě zabil.“ Neklidně pohlédla z jednoho na druhého. „Viďte, že je to tak?“

Ani jeden nepopřeli, že má víceméně pravdu. „Projde mu to,“ zopakovala neústupně. „Oba to víme.“

„Něco vymyslím,“ řekl.

„Ale co?“

„To ještě nevím.“

„Mezitím mám zůstat mrtvá?“

„Nevím, Elise. Pracuju na tom.“

„Musí za to pykat Duncane.“

„Souhlasím.“ Rozčísl rukou vzduch, jako by chtěl utnout její další dohadování. Už tišeji dodal: „Z těch dvou ryb je Savich ta větší. Kdybychom mohli přimět soudce, aby nám pomohl dostat Saviche…“

„Jak to uděláš?“ Najednou se výraz v jejím obličeji úplně změnil. Ucouvla před ním a řekla: „Neříkej mi, prosím tě, že chceš Catonovi nabídnout shovívavost výměnou za to, že ti vydá Saviche.“

Odvrátil pohled. „Myslím, že tak daleko nebudu muset zajít“

„Nikdy se nepřizná.“

„Přinutím ho.“ Mdle se usmál, ale Elise jeho veselí nesdílela. „Podívej,“ řekl už trochu netrpělivě. „Rád bych z toho pacholka přiznání vymlátil. Mám spoustu důvodů, abych si ho podal, ale…“

„Doufám, že to nemyslíš doslova,“ ozvala se DeeDee.

Prudce se k ní otočil a vyštěkl. „Nemělas sem jezdit“

„Cože? Najednou je to osobní? Už nejde o uplatňování zákonů, ale o ni?“

Už podruhé se zmínila, že z toho dělá čistě kvůli Elise osobní věc.

„Jsem policista,“ řekl pevně. „Cato Laird se spolčil se zločinci a nechal člověka udusit kostkou mýdla. Jestli půjde sedět, odvedl jsem svoji práci a můžu klidně spát.“

„V její posteli.“

Ticho, které zavládlo, bylo nabité hněvem. Nikdo dlouhou chvíli nepromluvil, pak se ozvala Elise. „Myslím, že nebudeš muset na Catona použít násilí. Jakmile mě uvidí živou, tak…“

„Ty zůstaneš tady!“

„To teda ne!“

„Ty zůstaneš tady, Elise. Schovaná, v bezpečí, dokud nebudou Cato Laird a Savich za mřížemi.“

„Ale –“

„Žádné ale,“ řekl umíněně. „Nemůžu vyřizovat tohle a zároveň chránit tebe.“

„Musím být u toho, až si Cato uvědomí, že má dohráno,“ zvolala. „Chci vidět, jak se bude tvářit. Roky jsem čekala, abych pomstila bratrovu vraždu. To si nedám upřít.“

Tvrdohlavě odmítl. „Budeš mít svůj den u soudu. To ti slibuju. Prozatím ovšem musíš zůstat v ústraní a nechat to na nás.“ Chtěla se s ním znovu začít přít, ale nepustil ji ke slovu. „Kdyby se ti něco stalo, tak se můžem jít klouzat a ty pacholky nikdy nedostaneme. Jsi pro nás klíčový člověk, abychom mohli proti Savichovi s něčím vyrukovat A stejně důležitá jsi pro to, abychom dostali Lairda za Chetovu vraždu a další věci. Zůstaneš schovaná, dokud nepřijde ta pravá chvíle, abychom sklapli past. Lituju, Elise, ale takhle to bude.“

DeeDee jejich dohadování dosud poslouchala mlčky a s očividnou spokojeností. Nakonec poznamenala: „Nerada ti to připomínám, ale zatím žádnou past připravenou nemáš.“

Nastínil DeeDee svůj plán. Zareagovala s naprostým nedostatkem nadšení. „Nevím, Duncane. Mně se to nezdá.“

„Už žádný ohleduplný přístup, DeeDee. Včera jsem si řekl, že ty chlapy nikdy nedostaneme, když budeme postupovat čistě podle práva. Nemůžeme se řídit předpisy a doufat, že je usvědčíme. Znají všechny kličky právního systému. Vědí, jak se v něm pohybovat Dostaneme je jenom tak, že několik zákonů porušíme.“

„Kterých zákonů?“ zeptala se s obavami.

„Jenom říkám…“ Nechal tu větu vyznít doztracena a podrobněji to nerozvedl. „Budeš mi muset dát volnou ruku. Jdeš do toho, nebo ne?“

„Jdu,“ řekla, ale zaznělo to nejistě. „Ovšemže do toho s tebou jdu.“

Pohlédl na Elise a něžně se na ni usmál. „Musíš uznat, že takhle to bude nejlepší.“

Neřekl to jako otázku, aby neměla na vybranou a musela souhlasit. Po dlouhém váhání přikývla.

Rozhodl se, že svůj vůz přenechá Elise. „Použij ho, jenom když budeš muset,“ nařídil jí a podal jí klíčky. „Pokud možno se drž v domě. Až budeš muset ven, neupozorňuj na sebe. Neměl by tě nikdo vidět, dokud tohle neskončí.“ Láskyplně jí přejel rukou po vlasech. „Nedostanu hlášení, že viděli Elise Lairdovou, jasné?“

„Jasné.“

Znovu zapnul pevnou linku a řekl jí, že pokud bude volat, nechá telefon zazvonit dvakrát, zavěsí a hned zavolá znovu. „Sama ho neber. Volej pouze v naléhavém případě. To ti kladu na srdce.“ Dal jí také rezervní pistoli, kterou ukrýval na skříni.

„Snadno se s ní zachází.“ Ukázal jí to a přidal rezervní náboje, aby je měla v dosahu.

Když přišel čas, aby s DeeDee odjeli, byly na Elise znát obavy. „Mám strach.“

„Budeš v pořádku.“

„Nemám strach o sebe, ale o tebe.“

„Budu opatrný.“ Konejšivě ji pohladil po pažích. „DeeDee mi bude krýt záda.“

„Prosím tě, buď,“ zašeptala a neměla daleko k slzám.

„Slibuju, že budu. A ty taky. Nijak neriskuj. Je to jasné, Elise?“

„Ano.“

Objali se a dlouze se na rozloučenou políbili. Když se od sebe konečně odtrhli, mnohoznačně na ni pohlédl. „Měj na paměti všechno, o čem jsme ráno mluvili.“

„Každé slovo.“

Dotkl se jejího spodního rtu. „Uvidíme se brzy.“ Pak se otočil a rychle vystrkal DeeDee ze dveří.

Cestou do Savannah probírali plán. Jen co přejeli přes Talmadgeův most a zamířili do centra, pokusila se ho DeeDee ještě jednou přesvědčit, aby svůj plán odložil, dokud si o něm nepromluví s kapitánem Gerardem. „Je to nebezpečné a šílené, abys do toho šel sám, Duncane.“

„Nejsem sám, mám tebe.“

„Mohli bychom zavolat Worleyho a pár dalších –“

„Ne. Musím to být já, ode mě Laird očekává jen to nejhorší. Bude nejlepší, když to bude vypadat, že už mi ruply nervy, že se ze mě stala neřízená střela.“

Přejeli několik městských bloků, než se zeptala: „Máš naprostou, stoprocentní jistotu, že si tu složitou historku Elise Lairdová nevymyslela a tak dlouho s tebou nebyla v posteli, dokud jsi tomu neuvěřil?“

Mrskl po ní tvrdým pohledem. „A to jako proč? Sama jsi říkala, jaké měla měkké hnízdečko. Proč by si je měla ničit, pokud to, co říká, není pravda?“

„Jenom tvrdím, že je podivné, že za celou dobu, co byla s Lairdem, nezískala jediný důkaz o tom, že je Laird něco jiného než oddaný manžel, příkladný občan a čestný soudce.“

„Důkazy získáme. Nakonec.“

„Když říkáš…“

„Jen co dostaneme Saviche, bude to jednoduché.“

„Paní Lairdová –“

„Neříkej jí tak.“

„S tebou nesouhlasila.“

„Nakonec ano. Zastav se u mě doma.“

„Proč jako?“

„Potřebuju se převléknout Nechci se setkat se soudcem v džínách a tričku.“

„Nebude to žádná ‚schůzka‘, Duncane, chceme ho unést“

KAPITOLA DVACÁTÁ OSMÁ

Cato Laird se cítil tak znamenitě, že se jen s přemáháním dokázal hrbit a tvářit sklíčeně.

„Práce je moje droga,“ říkal těm, kteří se podivili, že se vrátil do kanceláře tak brzy po tom, co ho potkala taková tragédie.

Vyjádřil se, že kromě toho, že mu práce pomáhá se vzpamatovat, má také povinnosti ke společnosti. Trestní soud je už takhle dost zahlcený a on rozhodně nepřipustí, aby jeho osobní trápení znamenalo pro jeho kolegy další pracovní zátěž.

A tak dál a pořád dokola. Lidi na to skočili.

Když vycházel ze soudní budovy okresu Chatham, zamával na rozloučenou strážným, a aby nepřišli zkrátka, otevíral těžké skleněné dveře tak, jako by měl na to sotva dost sil.

Ale přes parkoviště kráčel krokem lehkým. Slunce stálo nízko. Všiml si, jak dlouhý, úhledný a působivý stín hází na chodník. Vtom se k němu připojil jiný stín, stejně dlouhý, úhledný a působivý.

Zároveň se za jeho zády znenadání ozval přátelský hlas: „Zdravím, pane soudce.“

Otočil se právě ve chvíli, kdy ho Duncan Hatcher silnou rukou uchopil za paži. Detektiv se usmíval, ale byl to falešný úsměv a z takového nekouká nic dobrého. „Jak se daří, Vaše Ctihodnosti?“

„Jak se dá očekávat, děkuji.“

„Kdy bude pohřeb?“

„Za daných okolností jsem se nerozhodl pro obvyklý obřad. Pohřeb proběhne pouze v nejužším rodinném kruhu.“

„Necháváte tělo zpopelnit?“

„Vaše starostlivost je dojemná, detektive, ale jak jsem říkal, bude to soukromá záležitost.“

Hatcherovi sklouzl vlčí úsměv z tváře. „Ihned nastupte do vozu.“

Při hovoru ho Hatcher prakticky táhl k jeho vozu značky Lexus, kde stála detektiv Bowenová u otevřených dveří. Motor vozu běžel.

„Dobrý večer, pane soudce.“

„Vy jste se vloupali do mého vozu?“

„To patří k rozšířeným službám, které teď policie poskytuje,“ řekla. „Odvážíme domů vysoce postavené osobnosti, které mají za sebou těžký den v kanceláři.“

„Soudce, který je tvrdý na policajty a měkký na zločince, si zaslouží zvláštní přístup,“ řekl Hatcher.

Cato se pokusil vykroutit si paži z detektivova sevření, ale předem věděl, že to bude marné. Rozhlédl se, jestli by mu někdo nepomohl, ale parkoviště bylo opuštěné. „Pusťte mě.“

„Jen co nastoupíte do vozu.“

„Tohle vás bude stát místo, Hatchere.“

„Možná. Pravděpodobně ano, ale ne dřív, než zazpívám, aby to všichni jasně slyšeli, smutnou baladu o spojenectví zesnulé paní Lairdové s profesionálním zločincem Robertem Savichem.“

Na očích bylo Hatcherovi znát, že to myslí vážně. DeeDee Bowenová si zřejmě myslela totéž. Dívala se na svého kolegu konsternované a možná i trochu ustrašeně.

„Za to půjdete do vězení.“ Přes tu výhrůžku nastoupil Cato na zadní sedadlo. Hatcher nasedl vedle něho. Detektiv Bowenová usedla za volant, svědomitě si zapnula pás a vyjela z parkoviště.

Cato nevěděl, jestli má pociťovat úlevu, nebo starosti, jakým směrem se pustila. Čekal by, že pojedou buď k němu domů, nebo na policejní stanici. Místo toho zamířili k řece.

Jen pár bloků od soudní budovy vystřídaly módní jídelny a obchody na Market Square zchátralé činžáky, skladiště, zkrachovalé provozovny a obchody, z nichž byla většina opuštěná a sešlá. Bulváry se zúžily do rozježděných ulic, lemovaných z obou stran drátěnými ploty zakončenými ostnatým drátem. Vůz se přehoupl přes železniční trať.

Nalevo se klenul majestátní Talmadgeův most Za ním se rozkládal komplex budov Georgijské správy přístavu. Cato věděl, že v bráně tam budou ozbrojené stráže, ale na tu vzdálenost mu nebyly k ničemu.

Nikdo nepromluvil, dokud Hatcher neřekl: „Tady.“

Detektiv Bowenová zastavila při kraji silnice, ale motor nechala běžet.

Soudce se rozhlédl a pak se otočil k Hatcherovi. „Velice působivé.“

„Myslíte?“

„Opuštěné místo, nabité neurčitou hrozbou a naznačenou výhrůžkou.“

Neměl ani tak obavy, spíš byl naštvaný. Přes veškeré tyranizování mu Hatcher neublíží. Ale co si to dovoluje, myslet si, že mu projde šikanování soudce Lairda? Ten detektiv není jenom drzý, je úplný pitomec.

V každém případě bylo načase vyložit karty. Znalecky se na Hatchera usmál. „Řekněte mi jedno, utište moji zvědavost, vyspal jste se s mojí ženou? Nebo jste jenom chtěl?“

Jak zábavné pozorovat když detektivovi tuhnou rysy. Cato se zasmál. „Příliš si to nevyčítejte, detektive Hatchere. Elise takhle působila na většinu mužů. Ani vyznamenaný představitel zákona jako vy nebyl proti jejím půvabům imunní. Nejste výjimka. A nejste ani zdaleka tak tvrdý, jak se tváříte.“

Nepostřehl, že to přichází. Hatcher se pohnul tak rychle, že si Laird neuvědomil, co se stalo, dokud mu ze slabin nevystřelila oslepující bolest a neslyšel se vykřiknout.

„Je tohle pro vás dost tvrdé?“ zeptal se Hatcher a krutě zkroutil pěst, v níž pevně svíral soudcova varlata.

Bolestí mu vhrkly slzy do očí, i když se přemáhal, a skutečně zakňučel.

„Řeknu vám, co ze mě udělá opravdu tvrdého chlapa a přímo výjimku, pane soudce,“ zašeptal Hatcher a naklonil se k němu tak blízko, až ucítil na tváři jeho horký, hněvivý dech. „Já jsem ten chlápek, co vám hned teď utrhne koule, jestli s námi nebudete spolupracovat.“

Zdálky, červenou mlhou bolesti, k němu dolehl hlas detektiva Bowenové. „Duncane, ne –“

„Zmlkni, DeeDee!“ vyštěkl. „Říkal jsem ti, že to udělám po svém!“

„Ale nemůžeš…“

„Můžu, a taky to udělám.“ Jeho stisk zesílil, znovu zakroutil pěstí.

„Co chcete?“ Cato nepoznával tenký hlásek, kterým promluvil.

Hatcher stisk postupně povoloval a pak ho pustil. „Když jsem si teď získal vaši ničím nerušenou pozornost, uděláte dobře, když budete poslouchat.“

Cato se snažil popadnout dech a zvládnout bolest Pohlédl na přední sedadlo. Detektiv Bowenová je sledovala s patrným rozčilením. S taktikou svého parťáka nesouhlasila, ale nenaštve si ho, aby se do toho míchala.

„Myslíme si, že jste lump, pane soudce.“

„Cože?“ Pohlédl na Hatchera – ale asi moc rychle, soudě podle úsměvu, který se detektivovi rozlil po tváři.

„Víme, že jste darebák, jenom ještě neznáme rozsah vaši kriminální činnosti. A víte co? Je mi to jedno.“

Cato dýchal už téměř normálně, ale i tak si pomyslel, že udělá nejlíp, když bude zticha.

„Nic na vás nemám,“ řekl Hatcher, „ale konečné mám něco na Saviche, a právě jeho chci skutečně dostat.“

Soudce pohlédl na DeeDee a zase zpátky na Hatchera. „Všichni chceme dostat Saviche.“

„To od vás moc rád slyším. Zítra totiž bude pohnán před soud za to, že oddělal Napoliho.“

„Meyera Napoliho?“ I když si to soudce říkal pro sebe, jeho překvapené zvolání vyznělo upřímně.

„Jo, ještě něco. Zapomněl jsem se o tom zmínit,“ pokračoval Hatcher. „Přihlásil se nám očitý svědek, který viděl, jak Savich Napoliho na Talmadgeově mostě oddělal.“

„To myslíte vážně?“ Tu otázku položil Hatcherovi, ale na jeho kolegyni se podíval, aby mu to potvrdila.

„Naprosto vážně, pane soudce,“ potvrdila. „Svědek rovněž viděl, jak Napoli srazil paní Lairdovou přes zábradlí do řeky.“

„Takže Elise… neskočila? Neskoncovala s vlastním životem?“

„Zřejmě ne,“ odpověděla DeeDee.

Sklopil hlavu a ztišil hlas do emocemi nabité zastřenosti, která přitom vyznívala věrohodně. „To je dobře… Jsem rád, že to vím.“

„Savich se objevil těsně potom, co za něho Napoli odvedl špinavou práci,“ pokračovala DeeDee. „Napoli ho zřejmě vydíral těmi fotografiemi, na kterých byl s vaší paní. Stejně jako vydíral ji a měl v plánu vydírat i vás. Savich ho zabil.“

„Až zítra toho pacholka přivedou do vaší soudní síně na předběžné slyšení, dejte si záležet, ať máte tu správnou náladu. Z toho slyšení by mělo jednoznačně vyplynout, že bude souzen za vraždu. Jinak začneme hledat důvod, proč ne.“

„Nechápu, proč jste považoval za nutné tohle všechno nastrojit…“ Ukázal okénkem na skličující okolí. „Ať už tím sledujete cokoliv.“

„Chci vám tím dát jasně najevo, že už mě unavuje, aby mě právní systém vodil za nos – přesněji řečeno vy. Posledně jste nechal Saviche běžet.“

„Byl jsem nucen…“

„Toho nás ušetřte, Vaše Ctihodnosti. Ale nezapomeňte, jak přesvědčivě jste to právě vyslovil. To je dobré. Zní to velice… soudcovsky. Zítra nepovolíte žádnou kauci. Savich půjde do vězení a zůstane tam až do soudu. Zařídíte si, abyste jeho přelíčení předsedal vy, a nedáte ani jemu, ani jeho obhájci možnost, aby se z toho nějak vykroutil. Ani při výběru poroty, ani při různých fíglech, které budou zkoušet, ani když bude chtít na záchod. V ničem nebude po jeho. Rozumíme si?“

„Nebudete mít žádný problém,“ odtušil Cato nenucené.

„Vlastně máme problém,“ řekla DeeDee a vrhla znepokojený pohled na Hatchera. „Náš očitý svědek není zvlášť důvěryhodný…“

„Je dost důvěryhodný.“ Hatcherova příkrost ji umlčela. „Máme očitého svědka. Můžeme Saviche dostat, když projednou budete nakloněný nám, a ne tomu vražednému všivákovi. Nepřeju si žádný zmatečný proces, ani kdyby si porotci četli noviny a sledovali průběh procesu na mobilu, až budou sedět na místě pro porotu.

Nespokojím se s ničím menším než s rozsudkem, který ho vyřadí po zbytek života z oběhu. Jestli dostane trest smrti, nebo ne, to už nechám na porotcích.“

Soudce pohlédl z jednoho na druhého a skončil na Hatcherovi. Přestože ho nemohl vystát, měl pocit, že by mu snad chtěl dát pusu. Ten chvástavý idiot si neuvědomil, že vyřešil Catonův problém: jak skončit partnerství se Savichem, aniž se musí bát odplaty.

Nedávno dospěl k rozhodnutí, že jejich dohoda se už vyčerpala. Vydělal na ní hotový majlant, mnohem víc peněz, než kdy dokáže utratit, ačkoli se o to bude na odpočinku pilně snažit.

Ne že by důvodem, proč na tu dohodu přistoupil, byly peníze. Původní kouzlo tkvělo ve vzrušení z tajemství, z nebezpečí, že ho přistihnou. Miloval hru s ohněm.

Ale šlo to až příliš snadno. Vzrušení vyprchalo. Jejich spojenectví začínalo být nebezpečné a nestálo už za ta rizika. Kdyby je však ukončil, ohrozil by tím vlastní život. Partnerství končil Savich, ne jeho společníci.

Savich půjde do vězení na doživotí, pokud ho nepopraví. Pokud by začal vykládat o zkorumpovaných soudcích, kdo ho bude poslouchat? Všichni, co čekají na smrt, reptají a stěžují si a nikdo si jich nevšímá, zvláště když si stěžují na soudce, kteří je odsoudili.

Stačilo, aby se tvářil patřičně vážně, když sliboval. „Savich dostane, co si zaslouží. Na to dohlédnu.“

Hatcher se mu podíval zpříma do očí, jako by si ověřoval jeho důvěryhodnost Nakonec, zřejmě spokojený, pohlédl na detektiva Bowenovou a přikývl. Beze slova otočila vůz a odjela zpátky k soudní budově.

I když ho bolela varlata, Cato měl co dělat, aby si nepobrukoval.

Přední kancelář byla prázdná, po Kennym ani památky.

Dveře do Savichovy soukromé kanceláře byly dokořán. V místnosti byla tma, svítila jen malá lampa, která házela kotouč světla na jeho stůl. Ulízanou hlavu skláněl nad papíry. Pěšinku ve vlasech měl tak dokonalou, jako by ji vyřízl skalpel.

Vycítil, že už není sám, sáhl pod stůl, kde měl schovanou pistoli, pak zvedl hlavu a podíval se na svého nečekaného návštěvníka. Zářivé oči se mu maličko rozšířily, ale překvapení zmizelo za neproniknutelným modrým pohledem, který byl to poslední, co mnozí lidé na tomto světě viděli.

„Slyšel jsem výtah a myslel jsem, že je to Kenny,“ řekl.

„Nevypadám ani trochu jako Kenny.“

Usmál se, v snědé tváři mu zasvítily zuby. „Smysl pro humor ti zůstal. Což je dost dobré doporučení pro posmrtný život“

Vešla do jeho kanceláře. „Jsem naživu.“

„To vidím. A vypadáš celkem dobře. I když nemůžu říct, že schvaluju ten nový účes. A oblečení má taky daleko k dokonalosti.“

„Ani tě zřejmě nešokuje, že mě vidíš,“ podotkla.

„Spoléhám jenom na to, co je stoprocentně nepochybné. Vylíčení tvojí smrti bylo nepřesné, spekulativní a nedotažené. Strčil tě Napoli z mostu? Skočila jsi, poté cos ho zabila? Všechno velice nejasné.“ Zvedl ruce. „Jak má člověk vědět, čemu věřit?“

Chvíli na sebe hleděli. Nakonec prohodila: „Nevybídl jsi mě, abych si sedla.“

„Promiň.“ Ukázal na židli na druhé straně svého stolu. „Asi jsem přece jenom trochu v šoku. Nedala by sis něco k pití?“

„Ne, díky.“

Oba byli obezřelí, zvědaví a v přítomnosti toho druhého nastražení, protože ani jeden nedokázal předvídat, jak tohle setkání skončí. Jenom ona věděla, jaký má účel.

„Tvůj manžel ještě nic neví?“ zeptal se.

„Ptáš se, jestli Cato ví, že žiju? Neví.“

„Je mi to jasné.“

„Vůbec ti to není jasné.“

Oblažil ji úsměvem. „Velká pravda. Předpokládám, že máš dobrý důvod, abys zůstala mrtvá. Můžu přímo prasknout zvědavostí, abych se ten důvod dozvěděl. Kde jsi byla?“

„Poslední tři dny s Duncanem Hatcherem.“

To ho zaskočilo, pak se rozchechtal. „Rozkošné. Vyloženě rozkošné. Když jsem ho viděl posledně, byl přímo bez sebe. Dělal jsem si z něho srandu, že má pro tebe slabost. Myslel jsem, že ji neopětuješ.“ Výmluvně nadzvedl obočí. „Spletl jsem se.“

Znovu se zasmál „Chápu, proč se ti chce dostat pod sukně, ale kdybys mě zabila, nedovedu si představit, co na něm vidíš ty. Jistě, má v sobě jistý živočišný magnetismus. Ta ramena. Ta hranatá brada. Ale je tak únavně slušný, Elise,“ dodal s náznakem lítosti.

Najednou se zatvářil jako bazilišek. „Nebo spíš byl, dokud nepotkal tebe. Není divu, že se začal chovat nesmyslně. Sváděl boj s chtíčem a chtíč zřejmě vyhrál nad povinností.“ Olízl si rty, jako by si vychutnával Duncanův pád. „Jaké to je, Elise, když se chlap pro tebe vzdá svojí duše?“

„Duncan se pro mě ničeho nevzdal.“

„Něčeho ze své upjatosti určitě.“

„Dočasně možná.“ Sklopila pohled na své ruce, které držela sepjaté v klíně. „Tebe chce víc než mě.“

Savich se předklonil a opřel se předloktími o okraj stolu. „Nechápu.“

Zvedla hlavu a pohlédla na něho. „Po tobě prahne, Savichi. Nikdo nemá v jeho srdci takové místo jako ty. Nemá v něm místo pro nic a nikoho jiného. Zasvětil svůj život tomu, že tě zničí… tak nebo tak.“

Chvíli si ji měřil, pak se zvedl a obešel stůl. „Ano. Tak, nebo tak. Vstaň, Elise.“

Poslechla bez zaváhání, a protože se domyslela, jaký má k té žádosti důvod, rozpažila. „Myslíš, že mě poslal Duncan? Zabil by mě, kdyby věděl, že jsem tady.“

„Promiň mi moji podezíravou povahu.“ Popleskal ji po celém těle a pak jí vyhrnul tričko, aby se podíval, jestli nemá v podprsence mikrofony.

Studeně ho sjela pohledem, když jí přitiskl ruce na tělo.

Usmál se, stáhl jí tričko a znovu se vrátil na židli za stolem. „To pro mě není žádná novinka, že má Duncan Hatcher slastné sny o tom, jak mě dostat.“

„Ale teď našel způsob, jak to uskutečnit.“

„Tak?“

„Přežila jsem Napoliho a dostala jsem se tu noc z mostu…“

Protože to bylo víc než jasné, čekal, co mu řekne dál.

„Ale předtím jsem tě viděla, jak jsi ho rovnou odprásknul.“

„Aha.“ Opřel se na židli. Zřejmě ho to ani trochu nevyvedlo z míry.

„Na základě mého očitého svědectví je Duncan na cestě sem, aby tě zatknul.“

„Vážně?“

„Má právě schůzku s Catonem a vyhrožuje mu represemi, jestli tě Cato nechá svobodně odejít ze soudní síně. Potom si přijde pro tebe.“

Nespouštěl z ní pohled a přemýšlel o tom, co mu řekla. „Tím, že mě varuješ, zrazuješ Duncana Hatchera.“

„Ano.“

„Milenecká hádka?“

„S Duncanem chceme každý něco jiného. On chce tebe.“

„A co chceš ty, sladká Elise?“

„Přišla jsem ti nabídnout dohodu.“

„Tenhle rozhovor je čím dál absurdnější. To mě zajímá. Jakou dohodu?“

„Jestli dosvědčím, co jsem viděla, odsoudí tě za vraždu.“

„Nebo?“

„Nebo vezmu zpátky to, co jsem řekla Duncanovi. Budu tvrdit, že jsem Meyera Napoliho zastřelila v sebeobraně jako Trottera.“

„Hatcher tvrzení o sebeobraně neuvěřil tehdy a neuvěří mu ani teď.“

„Řeknu, že jsem si to o tobě vymyslela, protože jsem věděla, že mi neuvěří. V každém případě na tebe bez mého očitého svědectví nic nemá. Nemá žádné důkazy, aby tě mohl obvinit. Beze mě tě nedostane.“

Seděl naprosto nehybně a nemrkajícíma očima na ni hleděl. Utekla dlouhá chvíle. Nakonec řekl: „To je neobyčejné velkorysá nabídka, Elise. Tím, že budeš tvrdit něco jiného, tak si nejenom znepřátelíš svého nového milence, ale budeš riskovat, že tě obviní.“

„Když přijmeš moji nabídku, tak to riziko podstoupím.“

Prohnaně si ji měřil, protože věděl, že taková nabídka nebude jen tak, ani že ho to nevyjde lacino. „Co chceš na oplátku? Musí to být něco pro tebe velice důležitého. Něco, co moc chceš.“

„Ano. A ty mi to můžeš dát“

„Co chceš?“

Zadívala se na něho. „Catona.“

DeeDee předala klíč od vozu soudci a vyhýbala se jeho pohledu, jako by se nějak distancovala od toho, co se odehrálo. V zásadě s Duncanem souhlasila, ale jeho surové nakládání se soudcem bylo nepřijatelné.

Tady překročil meze. A důvodem byla Elise Lairdová.

Sledovali, jak soudce odjíždí, pak se vrátili k jejímu vozu. „Šlo to přesně podle plánu,“ poznamenal Duncan vesele, když nasedal na místo pro spolujezdce.

„Ztratil jsi smysl pro to, o co nám jde, Duncane?“

„Jde nám o to, dostat Saviche a potom toho blba soudce.“

„Chceš je dostat jakýmkoliv způsobem, čestně nebo nečestně?“

„Čestně jsem to zkoušel. Nikam jsem se nedostal.“

„Mohl by tě nechat zatknout za napadení.“

„Mohl by, ale neudělá to. Bude si chránit kůži a svoji pověst.“ Pohlédl na hodinky. „Dokonce máme nějaký čas k dobru. Snadno to stihneme do jeho kanceláře, než odejde. Jeďme.“

„Teď?“

„Jistě, teď. Kdy jsi myslela?“

„Myslela jsem, že budeš postupovat podle předpisů,“ zvolala. „Obstarej si příkaz k zatčení. Poraď se se svým nadřízeným. Zapomněl jsi na kapitána Gerarda? Worleyho? Jsme policisté. Potřebujeme posilu.“

„Ne!“ přetrhl jí řeč.

Mračili se na sebe přes vnitřek vozu. Vzdala to jako první a zkusila jinou taktiku. „Ztrácíš soudnost. Prosím tě, zastav se a přemýšlej o tom, co děláš.“

„Přemýšlel jsem o tom. Přemýšlel jsem o tom tolik, že je mi ze samého přemýšlení zle. Je čas jednat.“

„Souhlasím, ale musíme postupovat odpovědně a podle zákona.“

„Fajn,“ řekl úsečně. „Jestli jsi moc úzkostlivá, jdu do toho sám. Jestli se to podělá…“

„Ne jestli, ale až se to podělá!“

„Až se to podělá, nechceš v tom lítat Koleduju si o to. Ty ne. U toho tvoje loajalita končí. Oficiálně tě zbavuji všech povinností, které ke mně máš. Můžeš s klidným svědomím odejít Já ale to jdu udělat a udělám to po svém.“

Otočil se a sáhl po klice. Popadla ho za rukáv. „Hrom do tebe, Duncane! Dobře víš, že tě nemůžu nechat, aby ses na Saviche vrhnul sám.“

Usmál se na ni. „No tak dobře. Jedem.“

Cestou nemluvili. Až blok od Savichovy dílny rozepnul Duncan vak, který měl u nohou, vytáhl revolver a zasunul si jej za opasek.

Překvapeně na něho pohlédla. „Kdes to sebral?“

„Doma, když jsem se byl převléknout“

„Kde máš svoji devítku?“

„Tohle vyhovuje mým záměrům líp.“

„Jak to?“

Neodpověděl. Místo toho nevěřícně, přiškrceně vydechl. Sledovala jeho pohled.

Před Savichovou dílnou parkoval jeho vůz, který nechal Elise Lairdové na Lady’s Island.

KAPITOLA DVACÁTÁ DEVÁTÁ

„Elise?“ řekl krákoravě.

Otočil se k DeeDee, jako by u ní hledal vysvětlení. Věděla, že jí musí na obličeji vidět Já ti to říkala, ale nechala si to pro sebe.

V budově byla tma. Na parkovišti nestály žádné vozy zaměstnanců. Ale v okně Savichovy kanceláře v prvním patře se svítilo. Duncan na ně pohlédl a zavrčel: „Parchant!“ Otevřel dveře a vyskočil dřív, než DeeDee úplně zastavila.

Vylezla z vozu a hnala se za ním. „Počkej, Duncane!“

Ani nezpomalil. „Tím se nic nemění.“

„Tím se mění všechno.“ Vrhla se po něm, ale setřásl její ruku. „Prosím tě, promluvme si o tom ještě.“

„S mluvením jsem skoncoval.“

Zaslechli, jak na parkoviště zajíždí jiný vůz, zastavili se, ohlédli a za volantem poznali Savichova sekretáře.

Duncan se rozběhl ke vchodu do budovy a přes rameno zavolal na DeeDee. „Zadrž ho, než stačí Saviche upozornit“

„Duncane!“

Nezpomalil.

„Kruci!“ DeeDee váhala jen pár vteřin, pak se rozběhla k vozu, v němž Kenny nervózně vytahoval mobil.

„Catona?“ zopakoval Savich.

Elise přikývla.

V očích mu pobaveně zajiskřilo. „Chceš odstranit manžela, abys mohla žít šťastně až do smrtí se svým udělaným detektivem?“

„Nestarej se, jaký k tomu mám důvod. Cato ti u soudu nepomůže jako posledně. Předhodí jim tě, jen aby si chránil krk. Na to Duncan dohlédne. Zítra tě obviní z Napoliho vraždy. Po této formalitě nastoupíš hned před vrchní soud. Žádost o kauci Cato odmítne. Půjdeš ihned do vězení a nezažiješ jediný den svobody. Do konce života už nikdy.“

„Pokud svoje očité svědectví neodvoláš.“

„Správně. Dohlédneš na Catonovo zničení a na oplátku jsem neviděla, jak jsi zabil Napoliho.“

„Co si představuješ pod pojmem ‚zničení‘?“

„Chci, aby ztratil úřad. Chci, aby život, který zná a těší se z něho, skončil. Je mi jedno, jak to zařídíš,“ dodala studeně. „Takže dohodnuto?“

Savichův úsměv nezakolísal, ani když zvedl pistoli, kterou držel v klíně, a přes stůl na ni zamířil.

Srdce jí skočilo až do krku. „Co to děláš?“

„Procvičuju si další možnost, Elise. Proč bych měl přistupovat na tvůj návrh, když tě můžu jednoduše zabít tady a teď a skoncovat s tím? Mnohem víc se vyplatí očitého svědka zlikvidovat, než s ním uzavírat dohodu.“ Posměšně dodal: „Škoda, že sis to důkladněji nepromýšlela. Mělas vzít v úvahu i tuhle možnost, než jsi sem přišla.“

„Považovala jsem tě za svého přítele.“

„Tvoje chyba. Připočti ji ke svým mnoha dalším. Tvoje první a základní chyba je ta, že jsi nás podcenila.“

„Nás?“

Zamračil se. „Vážně, Elise, tohle předstírání začalo být únavné. Cato a já víme, že víš o naší pracovní dohodě.“ Předklonil se a zeptal se. „Je ti známo, proč to tak dlouho a dobře fungovalo? Protože žádný z nás není hlupák a jsme jeden jako druhý stejně opatrní. My na rozdíl od tebe chyby neděláme.“

„Cato jednu udělal,“ řekla pohotově. „Ukázalo se, že Napoli je nespolehlivý vrah.“

„To je pravda. Kdybych o tom rozhodoval já, bylo by to mnohem rychlejší a spolehlivější.“

„Aby ses mě zbavil.“

„Začínala jsi být moc všetečná, moc zvědavá. Byli jsme z tebe velice nervózní.“

„Jak… jak dlouho jste to věděli?“

Zachechtal se. „Od samého začátku. Myslela sis, jak jsi chytrá, když ses nám vlichotila. Hrála sis přede mnou na poctivou a důvěryhodnou zaměstnankyni. Pro Catona jsi byla dokonalou sexuální hračkou. Zlatíčko,“ ztišil hlas do soucitného šepotu, „téměř od samého začátku jsme věděli, že jste s Chetem Rollinsem příbuzní.“

„Nikdy jste nenaznačili –“

„Ne, ale to by nás přece ani nenapadlo. Víš, Elise, pečlivě si prověřujeme lidi, kteří se k nám dostanou blízko. Jsme vysoce paranoidní, ale ukázalo se to jako zdravá politika.“

„Čím jsem se prozradila?“

„Neodpovídala jsi typu. Tolik jsi stála o práci U Bílé vázanky, a přitom jsi neodpovídala tomu typu holek. Nejsi od přírody coura a bylo to znát. V byznysu, kde výdělky holek závisí na tom, jak se umí přišmajchlovat k zákazníkům, jsi zůstávala odměřená a rezervovaná. Přirozeně to vzbudilo moji zvědavost a potom moje podezření. Nemusel jsem zalovit moc hluboko, abych zjistil tvoje spojení s Chetem Rollinsem.“

V kabelce na klíně cítila váhu Duncanovy pistole a říkala si, jestli se k ní dostane dřív, než ji Savich zastřelí. Nepochybovala, že to nakonec udělá. Momentálně se příliš bavil.

„Když jsem řekl Catonovi o tvém příbuzenství s Rollinsem, zpanikařil. Myslel si, že máš proti němu nezvratné důkazy ohledně smrti svého nevlastního bratra. Chtěl, abych se tě zbavil hned, aby tě potkala smrtelná nehoda na dálnici, až jednou v noci půjdeš z klubu. Ale já ho přemluvil, aby počkal. Zaujala jsi mě. Chtěl jsem sledovat, co uděláš dál.

Brzy se ukázalo, že na nás nemáš nic, kromě podezření. Že hledáš informace, důkazy.“ Poslední slovo zašeptal, jako by to bylo jejich tajemství. „Když jsi to nezískala u mě U Bílé vázanky, přesunula ses do country klubu. S jasným záměrem seznámit se s Catonem. Mám zatím pravdu?“

Neodpověděla, ale to ani nemusela.

„A tady to celé vzalo zajímavý obrat Prozatím jsi byla pro Catona jenom jméno. Hrozba. Chtěl, abys byla mrtvá. Ale po tom, co tě poznal, se rozhodl, že tě chce mít radši živou. Myslel si, že nejlepší způsob, jak tě udržet, bude, když se s tebou ožení, budete spolu pod jednou střechou, kde tě bude moct sledovat ve dne v noci, kde mu budeš podléhat. A samozřejmě měl k dispozici tvoje rozkošné tělo. Mohl tě šoustat, co srdce ráčilo.“

Trhla sebou, že se až musel usmát

„Chudinko Elise. Všechny ty noci strávené s Catonem nebyly k ničemu. Nikdy jsi u něho neměla nic najít, co by nás dva spolu spojovalo, protože po celé naše partnerství vedu účetní knihy já.“

Pohlédla na počítač na stolku za psacím stolem.

Zachechtal se. „Nikdy by ses do něj nedostala, i kdybychom ti dovolili, abys to zkusila. Je krutou ironií, že pokud ti šlo o důkazy, vzala sis z nás dvou toho nesprávného. A teď jsi udělala další nešťastnou chybu.“ Lítostivě sešpulil ústa. „Je to opravdu škoda, že tě musím zabít. Tolik zmarněné krásy…“

Ruka, která na ni mířila, se roztrhla v tříšti krve.

Savich zařval bolestí a jeho pistole padla na podlahu. Duncan, který se objevil za ní, přeskočil stůl, popadl Saviche za ohon, zkroutil mu hlavu ke straně a přirazil mu ji na stůl. Lícní kost mu tím nárazem praskla, takže zařval vztekem a bolestí. Duncan mu zaryl hlaveň pistole do spánku tak, že se mu vtiskla do kůže.

Nespustil oči ze Saviche a zařval: „DeeDee!“

„Už jdu!“

Hlas se ozval z druhého konce budovy a Elise uslyšela, jak někdo přibíhá. Vyskočila ze židle, ale srazila se se ženou, která vtrhla dveřmi.

„Drž ji na mušce,“ nařídil Duncan.

DeeDee Bowenová namířila Elise na hruď a přinutila ji ustoupit až ke zdi. „Kde jsi proboha byla?“ vyštěkl Duncan.

„Vylezla jsem po požárním schodišti a oknem,“ řekla zadýchaně. „Jak ses sem dostal ty?“

„Po schodech.“ Odtrhl pohled na Saviche a zavadil očima o Elise. „Pravděpodobně si vzala moji pistoli.“

Elise upustila kabelku na podlahu. „Je tam.“

„Odkopni ji.“

Elise udělala, jak jí DeeDee nařídila. Policistka si klekla a ohmatala kabelku, až pistoli našla. „Dobrý,“ řekla Duncanovi a narovnala se.

„Co sekretář?“ zeptal se.

„Připoutaný ke dveřím vozu. Nikam nezmizí. Zavolala jsem pro posily.“

„Pro posily? Jak je to dlouho?“

„Cože?“

„Kdy jsi volala pro posily?“

„Těsně předtím, než jsem sem běžela. Proč?“

„Sakra!“ zasyčel.

Elise udělala krok. „Duncane, já –“

„Ticho! Nemáte mi co říct, co bych chtěl slyšet, paní Lairdová. To nejlepší, co jste kdy pro mě udělala, to jediné, je, že jste obstarala dost rozptýlení, abych se dostal k tomuhle sráči.“ Zaryl hlaveň Savichovi do spánku ještě víc. „Tak co ruka, Savichi?“

Musel trpět velkou bolestí, a přesto byl jeho hlas pozoruhodně klidný. „Jde o Meyera Napoliho? Jestli jo, tak máte problém. Elise totiž nikdo neuvěří. Bude nedůvěryhodný svědek.“

„Jo, o tom jsem se sám poučil,“ řekl Duncan a vrhl na ni nenávistný pohled.

„Takže ztrácíte čas.“

„To těžko.“

„No tak jo,“ rezignovaně si povzdechl. „Zatkněte mě. Strávím noc v nemocničním pohodlí.“

„Nepřišel jsem tě zatknout,“ řekl Duncan. „Přišel jsem si pro přiznání a neodejdu, dokud ho neuslyším.“ Natáhl kohoutek.

Savich se zasmál. „Už se celej klepu.“

„Přiznání, nebo mozek, Savichi. Máš na vybranou. Třetí možnost není.“

„Duncane,“ ozvala se DeeDee nejistě, „co to děláš?“

„Že bych koktal? Dostanu z něho přiznání. Buď to, nebo tady kolem bude svinčík.“

„Ty tu spoušť nezmáčkneš, Hatchere,“ řekl Savich s nesnesitelným pohrdáním. „Oba to víme.“

Duncan střelil do karafy na kraji stolu a roztříštil křišťál na tisíc kousků. Voda se rozlila po stole a na podlahu. Kapičky dopadly na Savichův obličej. V malé místnosti se rána z revolveru rozlehla jak výstřel z děla a všechno se zatřáslo.

DeeDee sebou trhla, ale dál mířila na Elise. „Co děláš?“ zařvala. „Počkej na posily. Budou tady hned. Odvezeme ho potom…“

„Jestli na to nemáš žaludek, DeeDee, můžeš odejít a vzít s sebou paní Lairdovou.“ Měl Saviche stále na mušce a nespouštěl ho z očí. „Tohle je jenom mezi ním a mnou. Nikdo ze mě nebude dělat idiota. Ani ona, ani její manžel, a určité ne tenhleten.“ Zaryl revolver Savichovi do lebky, až narazil na kost „Vzdej to, Savichi. Freddy Morris. André Bonnet. Chet Rollins. Gordon Ballew. Říká ti to něco?“

„Jdi do prdele.“

Duncan znovu vystřelil, tentokrát na skříňku na druhé straně místnosti, až se vysypalo sklo z dvířek Potom odstřelil kouli nástěnného svícnu. Kancelář naplnil štiplavý pach korditu. Hluk byl nesnesitelný, ale DeeDee ho překřikla: „Duncane, dost. Takhle ne! Ztratil jsi hlavu kvůli ní! Jde o ni! Máš vztek kvůli ní!“

Nevšímal si jí. Sklonil se až k Savichovu uchu. „Řekni mi, co chci slyšet, jinak chcípneš.“

„Nikdy bys to neudělal.“

Všichni slyšeli kvílení blížících se sirén, ale Duncana to neodradilo.

„Jsi si tím jist, Savichi? Chceš na to vsadit život? Protože přesně to děláš. Mám ještě dvě kulky. Počítej je. Dvě.“

„Duncane, proboha, nedělej to,“ žadonila DeeDee. „Zničíš si kariéru. Všechno. Svůj život…“

„Život už jsem zahodil.“ Vrhl zahořklý pohled na Elise. „Nemám co ztratit Už ne.“ Znovu zaryl Savichovi pistoli do spánku. „Takhle jsi zabil Morrise? Smrděl strachem, tak jako teď ty?“

„Já ne –“

Než to stačil popřít vystřelil Duncan do stolu. Dřevo se roztříštilo a zanechalo zubatou díru pár centimetrů od Savichova nosu. „Zbývá jedna.“

„Nudíš mě, Hatchere,“ řekl Savich posměšně.

„Řekni mi, žes to udělal, jinak máš mozek na mraky!“ zařičel Duncan.

„Duncane, ne!“

„DeeDee, řekl jsem ti…“

„To nemůžeš!“

„Ale jo, můžu. Můžu ho zabít Snadno.“

„Ne!“ Hlas se jí zlomil zoufalstvím, přestala mířit na Elise a zamířila na Duncana. „To nedovolím.“

„Co to –“

„Odhoď zbraň, Duncane!“

„To bys neudělala!“

„Ale jo, udělala!“

Ohromeně na ni zůstal koukat. „Ty bys mě zastřelila?“

„Přísahám, že to udělám.“

Sirény se ozvaly hlasitěji. Zaskřípěly pneumatiky. Práskly dveře. Přesto v kanceláři jako by se čas zastavil.

„Nemůžu ho nechat běžet“ řekl Duncan.

„Naposledy říkám, odhoď zbraň.“

„To mě budeš muset dřív zastřelit“

„Nenuť mě k tomu,“ rozkřikla se DeeDee plačtivě.

„Já toho syčáka odprásknu!“

„Odhoď zbraň, Duncane!“

„Ani náhodou!“

„Duncane, ne!“ zařvala DeeDee.

„Na shledanou v pekle, Savichi!“

„Dobře, dobře,“ zaječel Savich. „Já… ano, zabil jsem Morrise.“

Jen co z něho přiznání vyletělo, vtrhlo do místnosti několik uniformovaných policistů, které vedl detektiv Worley. „Smůla, Savichi. Nečeká tě myslím nic dobrýho.“

Uniformovaní policisté obstoupili stůl. Duncan si zastrčil pistoli za opasek a řekl: „Potřebuje sanitku.“ Pak spěchal k Elise a sevřel ji v náručí. „Jsi v pořádku?“

Opřela se o něho a roztřeseně přikývla. „Nečekala jsem, že na mě vytáhne pistoli.“

„Kristepane, neměl jsem dovolit, abys do toho šla. Kdybych se o pár vteřin zpozdil…“

Položila mu prsty na rty, aby ho umlčela. „Ale nezpozdil ses. Věděla jsem, že tady budeš.“

Objal ji pevněji, pak ji pustil a vyjel na Worleye: „Trvalo ti to pěkně dlouho! DeeDee se chystala, že mě zastřelí, a já se bál, že to udělá, zatímco jsem hrál o čas a docházely mi kulky.“

„Hele, byla zácpa,“ bránil se Worley. „Byl jsem připravený a čekal jsem, až zavolá, přesně, jak jsi mi nařídil.“

DeeDee na všechny užasle hleděla. Zvláště pak na Duncana. „Přesně, jak jsi mu nařídil? Kdy? O čem to sakra mele? Co to znamená?“

Worley si posunul párátko. „Je nakrknutá, to teda je. Vysvětli jí to, Dunku. Přeju pěknou zábavu. Já jdu pro ten příkaz k domovní prohlídce, cos chtěl. Měl by být co nevidět.“ Vyšel z kanceláře, aby si zavolal.

DeeDee nespouštěla pohled z Duncana. „Kdy jsi mu volal?“

„Od sebe, když jsem si šel pro revolver.“

„Vůbec jsi neměl v plánu, abychom tohle sfoukli jenom dva?“

Zavrtěl hlavou. „Ne, ale chtěl jsem, aby sis to myslela.“

„Proč?“

„Aby Savich uvěřil, že jsem se přestal ovládat Ty jsi o tom přesvědčená byla.“

„Takže jsi mě využil.“

„Spoléhal jsem na tvoji profesionální integritu a lpění na předpisech.“

„To mi připadá jako pěkná blbost.“

„Je to blbost Využil jsem tě.“

„Jak to, žes mi nedůvěřoval?“

„Ale důvěřoval, DeeDee. Věřil jsem, že uděláš správnou věc, a také jsi ji udělala. Věděl jsem, že zavoláš pro posily. Worleyho jsem měl připraveného, jen vyrazit.“

Pokývla na Elise. „A co ona?“

Duncan se shýbl a sebral Elisinu kabelku. „Prohledal mě, ale naštěstí nezkontroloval moji kabelku,“ řekla, když vyndal malý magnetofon a podal ho DeeDee, která na něj udiveně hleděla.

„Po babičce. Ale zkontrolovali jsme ho a funguje.“ Otočil se k Elise. „Dorazil jsem, právě když mluvil o spolupráci s Lairdem. Co Napoli?“

„Proto mě chtěl zabít Řekl, že je mnohem výhodnější očitého svědka zabít než s ním uzavírat dohodu. Potřeboval se mnou skoncovat stejně jako s Napolim. Všechno je to na pásce.“

„Počkat!“ řekla DeeDee a zvedla ruku. Zírala na Elise s respektem. „Vy jste sem přišla a řekla Savichovi, že jste byla svědkem Napoliho vraždy?“

„Takový byl plán. Duncan byl proti.“

„To je ještě mírně řečeno.“

Něžně se na něho usmála a odpověděla DeeDee. „Byl to jediný způsob. Od začátku jste mi nedůvěřovala. Než abych se snažila vás přesvědčit o opaku, přemluvila jsem Duncana, abychom sehráli to, co bude vypadat jako podraz. Spoléhali jsme na to, že budete přesvědčená, že jsem ho zradila Savichovi.“

DeeDee to všechno vstřebávala. „Hádka mezi vámi dvěma, kdože je větší ryba, jestli Laird nebo Savich, byla taky komedie pro moje blaho?“

„Stejně jako můj střet s Lairdem,“ řekl Duncan. „Ne že by se mi nelíbilo zmáčknout mu koule.“

„Jak jsi věděl, že se dneska objevím v tom tvém domě po babičce?“

„Máma mi nechala zprávu na mobilu. Nějak se jí nezdálo, že ti řekla, kde jsem.“

„Věděl jsem, že se ukážeš. S Elise jsme se domluvili, jak to sehrajeme, až se objevíš.“

DeeDee se pořád ještě tvářila naježeně, že se jí nic neřeklo, ale zároveň si Elise měřila s neochotným uznáním. „Tím, že jste šla za Savichem sama, jste riskovala život.“

„A to jsem byla ochotná udělat Měla jsem s ním také nevyřízené účty, jak víte. Můj bratr.“

„Jo, ale to chce odvahu. A já si otevřeně řečeno myslela… že…“

„Vím, co jste si myslela, a chápu to.“

„I tak vám dlužím omluvu.“

„Vůbec ne. Neposkytla jsem vám žádný důvod, abyste mi důvěřovala.“

DeeDee to vzala na vědomí strohým pokývnutím a otočila se k Duncanovi. „Pokud jde o tebe, parťáku, tak jseš pěknej pitomec.“

Chtěl k tomu něco říct, ale vtom si všiml, že jiný policista se chystá poučit Saviche o jeho právech. „Počkej. Tu čest si nemůžu nechat ujít.“

Savich seděl na židli od psacího stolu. Měl pouta a krvácející ruku mu někdo ovázal kapesníkem. Bylo patrné, že má bolesti, ale Duncan pomyslel na oběti, které terorizoval nebo zavraždil, a necítil k němu soucit. Pociťoval jenom vrcholné uspokojení, když mu předčítal jeho práva.

Savich se zašklebil. „Stejně bys tu šestou kulku nevystřelil.“

„Ale jdi, Bobby.“ Duncan záměrně použil zdrobnělinu jeho jména, protože věděl, že ji Savich nenávidí. „Před pár minutama sis tou šestou kulkou tak jistý nebyl, když jsi kvičel jako holka.“

„To přiznání je bezcenné. Bylo pod nátlakem. Ten kovbojský výstup nebyl k ničemu.“

„Omyl. Ale v každém případě bych to udělal jen tak ze srandy.“

„Chtěl jsi udělat dojem na novou přítelkyni.“ Sjel pohledem na Elise a chlípně se na Duncana zašklíbil. „Dovolila ti, aby ses jí udělal v puse?“

Duncan nebezpečně přivřel oči. „Víš ty co, Savichi? Pořád mě sereš. A možná máš pravdu. To přiznání třeba u soudu neobstojí. Kromě toho se mi to jeví, že se snažíš pláchnout“

Vytrhl pistoli z opasku, namířil na kořen Savichova nosu a stiskl spoušť.

KAPITOLA TŘICÁTÁ

Příštího dne odpoledne vypadal Robert Savich pořád ještě otřesený tak, jak byl, když ho předchozího večera vyvlekli z jeho kanceláře v poutech. Po krátké návštěvě na pohotovosti strávil noc ve vazební věznici a nepochybně se na lůžku třásl, když znovu prožíval ten okamžik hrůzy, který tolikrát způsobil jiným.

„Oranžová mu nesluší,“ poznamenala DeeDee.

S Duncanem seděli na galerii v soudní síni vrchního soudu a se zájmem sledovali, jak Saviche přivádějí na jeho místo u stolu obhájců na předběžné projednávání. Dříve toho dne před jiným soudem byl obžalován z vraždy Meyera Napoliho. Stan Adams nikoli překvapivě prohlásil, že se jeho mandant cítí nevinen.

Během předchozího procesu, který se odehrával ve stejné soudní síni před několika málo týdny, byl Savich každý den dokonale oblečený. Dnes vypadal jako někdo úplně jiný, v oranžové vězeňské teplákové soupravě a v teniskách bez tkaniček. Byl spoutaný, přestože mél na pravé ruce silný obvaz. Pouta na nohou měl řetězem spojená s pouty na rukou. Vlasy mu volně visely. Diamant z jeho ušního lalůčku zmizel.

„Jo, ale pěkný pohled to je.“

Duncan upíral pohled na jeho profil a přál si, aby se po něm Savich ohlédl, i když věděl, že to neudělá. Duncan vyhrál. Jeho vítězství nedokázal Savich skousnout.

„Přestaň se vrtět.“ DeeDee mu položila ruku na koleno, aby ho uklidnila. „Jsi nervózní?“

„Nejsem nervózní. Spíš rozčilený.“ Cítil váhu jejího pohledu a otočil se k ní. „Copak?“

„Není to jen tak, viď? To mezi tebou a ní. Je to jako… je to něco, co se počítá.“

„Pro mě rozhodně ano. Doufám, že pro ni taky.“ Pohlédl k soudcovské lavici, nyní prázdné, kam za chvíli usedne Cato Laird a s obvyklou arogancí a sebejistotou začne předsedat soudu. „Musí se přes to dostat. Začít žít jako svobodný člověk, ne jako jeho žena. Bude to změna. Dlouho žila ve střehu a ve strachu. Může to chvíli trvat, než se z toho všeho vzpamatuje.“

„No, jenom jsem ti chtěla říct – no, ne že bys potřeboval moje svolení – ale mně to připadá bezvadný. Vy dva spolu, chci říct.“

Usmál se na ni. „Děkuju.“

„To jenom pro případ, že bys to chtěl vědět.“

„Děkuju,“ zopakoval. Pohlédl na hodinky. „Mají nějak zpoždění.“

Pokývla směrem k Savichovi, který se od té doby, co se posadil, nehnul. „Snaží se předstírat, že tady není.“

„Ale je tady. Tohle je jeho poslední den svobody a on to ví.“

„Vsaď se, že mu dost vadí, že se s ním nakládá jako s obyčejným kriminálníkem.“

„Je jako každý druhý,“ řekl Duncan. „Když jsem stiskl kohoutek, podělal se do kalhot.“

„Nemůžu říct, že mu to mám za zlý. Já k tomu neměla daleko. Měl štěstí, žes nechal poslední komoru prázdnou. Proč jsi to udělal? Počítal jsi s tím, že by se to takhle mohlo zběhnout?“

„Správně. A kdyby tam ta kulka byla, byl bych toho prevíta zabil.“

„Všichni povstaňte,“ vyzval je zpěvavě soudní sluha.

DeeDee, pořád ještě zaskočená posledními Duncanovými slovy, se zvedla pomaleji než ostatní, když soudce Cato Laird vešel a zaujal své místo.

Přehlédl shromážděné, krátce utkvěl pohledem na DeeDee a potom na Duncanovi. Několik významných vteřin si hleděli do očí, pak soudce zahájil jednání.

„Pane Adamsi, zastupujete pana Saviche?“

„Ano, Vaše Ctihodnosti.“ Stan Adams vstal.

„Byl obviněn z vraždy Meyera Napoliho.“

„K čemuž prohlašuje, že je nevinen. Než budeme pokračovat, Vaše Ctihodnosti, dovoluji si poukázat na to, že pouta jsou u mého klienta zbytečná, a předkládám žádost, aby mu byla během řízení sundána.“

„Řízení nepotrvá tak dlouho, pane Adamsi. Žádost se zamítá.“ Pro efekt udeřil kladívkem.

Duncanovi neuniklo, že Laird se přímému pohledu na Saviche vyhnul.

„Pane Nelsone,“ pokračoval soudce, „zastupujete kancelář státního zástupce?“

„Ano, Vaše Ctihodnosti.“ Mike Nelson se za stolem žalobců zvedl, ale předtím ještě významně pohlédl na Duncana, kterému se rozbušilo srdce.

„Vaše Ctihodnosti,“ řekl žalobce, „Robert Savich byl rovněž obviněn ze spiknutí za účelem vraždy Chestera Joela Rollinse.“

Obhájce Stan Adams otočil hlavu tak rychle, až mu slyšitelně luplo za krkem, ale Duncan upíral pohled na hezký obličej Catona Lairda. Soudce se mírně usmíval, připravený se rozhovořit, a jeho mozek zpracovával, co právě uslyšel.

Úsměv mu zakolísal. Několikrát zamrkal. Pohlédl na Duncana, z jehož upřených očí čišelo veškeré nepřátelství, které k tomuto muži pociťoval.

Viděl, jak soudce polkl. „Ehm, pane Nelsone, toto je předběžné slyšení. To není…“ Zakoktal se a spustil znovu. „Zde se neprojednává případ…“

Stan Adams vyskočil „Vaše Ctihodnosti, co se to tady děje?“

„To se snažím sám zjistit, pane Adamsi. Pane Nelsone, případ… ech…“ Zajíkl se a jeho pozornost upoutal vchod do soudní síně. Duncan pozoroval, jak jeho rysy úžasem ochabují a pak se rozpouštějí, jako by byly z vosku. Celý obličej se mu rozklížil.

Nejistě povstal a opřel se o soudcovskou lavici, když Elise vstoupila. Z jedné strany ji doprovázel Bill Gerard, z druhé Worley. Gerardův obvykle vlídný obličej byl jako z kamene. Worleymu trčelo párátko z úst ve zvláště rozverném úhlu, jako by právě vyprávěl lechtivý vtip.

Elise vyhlížela sebejistě a klidně. „Ahoj, Catone.“

„Elise!“ zvolal. „Jak… to je… Bože!“

„Přestaň hrát komedii, Catone. Nemáš ani trochu radost“

Když Stan Adams uviděl údajně mrtvou Elise, připravil ho úžas o řeč.

Duncan sešel do uličky těsně před Elise a její doprovod. Pevným krokem došel k soudcovské lavici a vešel za ni. Uchopil soudce za paži, zvedl ho z jeho místa a vytáhl ho z lavice.

„Catone Lairde, jste zatčen za vraždu Cheta Rollinse. Máte právo nevypovídat“

„Elise, co to… co to je?“ Zamával pažemi, jak se snažil setřást Duncana. Široké rukávy taláru zamávaly jako vraní křídla. Duncan záměrně pečlivě vyslovil každé slovo, když mu předčítal jeho práva.

Soudcův údiv se změnil ve vztek. „Co se děje, Gerarde?“

„Jak řekl detektiv seržant Hatcher. Jste zatčen za spiknutí za účelem vraždy.“

„To je absurdní!“

Elise k němu přistoupila. „Nechal jsi mého nevlastního bratra zabít Catone. Chtěl tebe a Saviche odhalit, tak jsi ho umlčel.“

Pohlédl mimo ni na Gerarda. „Má bludné představy.“

Gerard ale neřekl nic a Elise pokračovala: „Svého času byl Chet jediným člověkem v mém životě, který mě měl rád. A jediným člověkem, kterého jsem měla ráda já. Zemřel nahý, ve strachu, na studené podlaze ve sprše se pomalu udusil kostkou mýdla.“

Cato se horečně rozhlédl, jestli nenajde spojence. Všichni v soudní síni sledovali drama, které se před nimi odvíjelo. Někteří si soudce přemýšlivě prohlíželi. Jiní už se rozhodli, že jsou Elisina obvinění pravdivá, a pohlíželi na něho s pohrdáním.

Zařval: „Tahle žena je nevyrovnaná! Je to lhářka. V našem domě zabila člověka a já jsem ji jako hlupák chránil před obviněním. Předstírala, že je mrtvá, proboha!“

Ukázal prstem na Duncana. „Včera… mě unesl a napadl. Ona vám to může potvrdit,“ ukázal divoce na DeeDee. „Všichni se obrátili proti mně. Nenávidí mě. Nemůžete věřit ničemu, co říkají!“

Elise pokračovala klidným, jasným hlasem. „Léta jsi bral od Saviche peníze za mírné rozsudky. Někdy jsi zastavil řízení a prohlásil proces za zmatečný.“

Ukázala USB, univerzální sériovou sběrnici, kterou vzali při domovní prohlídce, jež následovala po Savichové zatčení, z jeho počítače. „Přes tvrzení, že se mu nelze do záznamů dostat, včera v noci se to počítačovým odborníkům podařilo.

Jsou tady zaznamenány všechny tvé transakce. Savich dostával faktury z tvé dopravní společnosti, která mu poskytovala dopravní služby. Ale platil lichvářské peníze, někdy dvakrát tolik než ostatní zákazníci za stejné služby. To, co platil navíc, šlo na tvůj soukromý účet na Kajmanských ostrovech.“

Soudce zrudl zlostí. Vyjel na Gerarda. „Takhle se mnou nemůžeš jednat.“

„Ale jo, můžu.“

„Chci svého právníka.“

„Budete mít možnost si zavolat, pane soudce.“

Laird vyhledal pohledem Saviche a zavrčel na něho. „Tys mě očernil?“

Savich zařval: „A ty ses mě chystal předhodit těmhle psům.“

Stan Adams mu doporučil, aby mlčel.

Savich radu svého právníka ignoroval a řekl: „Za tohle můžeš poděkovat jí,“ pokývl na Elise. „Jí a jejímu příteli Hatcherovi!“

„Mlčte!“ Adams popadl Saviche za paži a snažil se ho stáhnout na židli. Vzápětí však Savich zakopl o pouta a spadl na podlahu.

Duncan šťouchl do Catona Lairda. „Rozlučte se se soudcovskou lavicí. Právě jste vynesl poslední rozsudek.“

„Ty parchante…“ Soudci lítaly od úst sliny. „Lhal jsi mi… ty…“ Rozlícené pohlédl na něho a na Elise. „Chrápeš s ní, co? No tak si ji nech. Zasloužíš si tu mrchu. Zasloužíte si jeden druhého.“

Duncan zabořil pohled do soudcových očí a sevřel mu paži železným stiskem. Výhrůžné ztišil hlas a řekl: „Doporučuju, abyste teď opustil soudní síň, abyste neřekl něco, kvůli čemu bych byl nucen vámi opovrhovat.“

Cato rozpoznal slova, která Duncanovi sám řekl, a vrhl se na něho a Elise. Dva uniformovaní strážníci spěchali Duncanovi na pomoc a chtělo to všechny tři, aby Lairda zvládli. Výhrůžně vrčel a na čele mu vystoupily žíly, které hrozily prasknutím.

Elise se nezalekla. Naopak k němu přistoupila blíž. Soudce přestal zápasit, úplně se uklidnil a bylo slyšet jenom jeho chrčivé oddechování.

„Savich říká pravdu, Catone. To já jsem tě odhalila. Ale můžeš si za to sám. Ode dne, kdy ses narodil, jsi měl snad všechny výhody, které může člověk do života dostat, a tys je všechny zneužil. Jsi zkažený, sobecký člověk, a k tomu ještě zločinec.

Určitě dobře víš, jak budeš mezi vězni neoblíbený. Už tam máš nepřátele, kteří očekávají tvůj příchod. To znamená, že se každý den po zbytek života budeš ohlížet přes rameno a žít ve strachu, tak jako žil Chet.

Strach bude tvým stálým společníkem, Catone. Každou minutu každého dne budeš muset být ve střehu před útokem, znásilněním, mučením. Popravou.“ Zhluboka se nadechla a dodala: „Kéž se nad tebou Bůh smiluje. Já to nedokážu.“

Duncan musel obdivovat, jak se drží. V její situaci by nebyl tak výmluvný. Ale na tento den čekala dlouho. Možná věděla přesně, co mu řekne, jestli k tomu někdy dostane příležitost.

Otočila se ke Catonu Lairdovi zády. Duncan předal soudce policistům, srovnal s ní krok a uchopil ji za loket. Včera v noci, během dlouhého a podrobného líčení všeho, co se zběhlo, si získala Gerardův a Worleyův respekt šli před ní a Duncanem uličkou jako její osobní stráž.

Už byli na půl cesty k východu, když se ozval výstřel. Duncan se instinktivně vrhl doprava, srazil Elise na zem a kryl ji vlastním tělem.

Soudní síní se rozlehly výkřiky.

„Zůstaň ležet!“ zaječel na ni. Pak se jediným plynulým pohybem překulil na záda a do dřepu, přitom tasil zbraň a zamířil.

Ale hrozba pominula. Byla zde pouze jediná oběť.

EPILOG

Listopadový den byl slunečný, ale chladný. Vánek zčeřil hladinu průlivu mezi Beaufortem a Lady’s Island. Byl to příjemný den na pobyt venku, ale Duncan a Elise si čerstvého vzduchu raději užívali v posteli, kam k nim proudil otevřeným oknem.

Přijeli předchozího dne pozdě večer. Byli v tomhle domě poprvé od chvíle, kdy jej opouštěli každý zvlášť, on s DeeDee a ona sama v jeho voze, když se vydala za Savichem.

Mezitím uplynuly čtyři bouřlivé měsíce. Nemluvili o tom, kdy by se mohli vrátit na Lady’s Island, ale jako by se beze slov dohodli, že se sem nevrátí, dokud nebude čas oslavit konec trýznivého období, dokud jejich návrat nebude mezníkem nového začátku.

Včera odpoledne ve 4.38 – Duncan sledoval hodinky, když padl rozsudek – byl Robert Savich uznán vinným z vraždy Meyera Napoliho.

Adams se dohadoval tři dny, aby Elise nebylo dovoleno svědčit.

Další čtyři dny se snažil její svědectví zpochybnit.

Avšak porotci se nedali jeho manévrováním zviklat. Když se odebrali k poradě, ani jeden se nevyslovil pro to, aby byl Savich zproštěn obvinění.

Duncan pomáhal kanceláři státního zástupce připravit obžalobu, ale tak trochu bokem. Oficiálně byl až do konce tohoto měsíce suspendován. Jelikož byla Elise pro případ nepostradatelná, vídali se pravidelně, ale ne tak často, jak by Duncan rád.

Pevně odmítala přestěhovat se do jeho domu ve městě. „I takhle máš v práci dost potíží,“ řekla.

„Už jsem se přiznal, že jsem s tebou během vyšetřování případu spal. Přijal jsem trest jako muž. Tak jaký je v tom rozdíl, jestli teď budeš bydlet se mnou?“

„Já jsem důvodem, proč tě suspendovali. Jak by to vypadalo, kdybych s tebou v té době bydlela?“

„Mně je to jedno.“

„Ale mně ne,“ řekla tiše.

Tím dohadování skončilo, protože si uvědomil, že nebere v úvahu jenom jeho disciplinární postih, ale i své nedávné vdovství.

Ve dnech, které následovaly po výstupu v soudní síni, který zakončila Lairdova ošklivá sebevražda, se na tom média popásala. Člověk nemohl pustit televizi, otevřít noviny, aby na něho nevyskočila další zpráva o ohromujících událostech, které se tehdy odpoledne u vrchního soudu odehrály.

Několik svědků vidělo, jak Cato jednomu policistovi, kteří ho doprovázeli ze soudní síně, vytrhl pistoli z pouzdra. Každý vyprávěl svoji verzi toho, jak si soudce vstrčil hlaveň do úst a stiskl spoušť dřív, než se některý překvapený policista nebo přihlížející vzpamatoval.

Týdny se to přetřásalo z různých hledisek, ale nikdy nechybělo shrnutí téhož hrozného konce.

Jak vycházely najevo podrobnosti Lairdovy kriminální činnosti, měly noviny zase o čem psát Média živila nenasytný apetit těch, kteří se toho nemohli nabažit.

Veřejné mínění soudce odsoudilo za jeho licoměrnost a zneužití moci a postavení. Na vdovu, která ho odhalila, pohlíželi lidé se sympatiemi a obdivem.

Elise však o publicitu nestála. Nechtěla být středem zájmu. Její vítězství bylo malé a prosté, ale pro ni mělo význam – mohla exhumovat bratrovu rakev a dopřát mu náležitý pohřeb na slušném hřbitově. Chet Rollins nebyl žádný světec, ale tak hroznou smrt si nezasloužil. Možná našel klid. Elise ano.

Nyní leželi s Duncanem v malátném objetí, údy propletené po noci a ránu milování. Otřel se jí tváří o břicho.

„Potřebuješ oholit“ řekla ospale.

„Později. Momentálně se nemůžu ani hnout“

Nicméně ji něžně líbal po těle, až se dostal k jejím ústům. Dlouhý polibek, který následoval, jim jitřil smysly. Když se od sebe odtrhli, nechala oči zavřené. Zamumlala: „Myslela jsem, že se nemůžeš hnout“

„Líbí se ti to, když nejsem oholený?“

„To zvlášť se mi líbí.“

„Pak by sis mě měla vzít“

Otevřela oči. „Nemůžu.“

„Nemusíš mi odpovědět hned,“ řekl suše. „Nech si to projít hlavou.“

„Nemůžu si tě vzít Duncane.“

Natáhl se vedle ní a podepřel si tvář pěstí. „Proč ne?“

„Protože tě miluju.“

„Hmm. No, tak jo. Obvykle to ale funguje naopak. Když někoho miluješ, chceš si ho vzít“

„Já tě opravdu miluju,“ řekla vážně.

Se stejnou vážností řekl: „Potom nechápu, v čem má být problém.“

„Zaprvé nemůžu mít děti.“

Přejel jí palcem přes jemnou lícní kost. „Podvázání vaječníků se dá zlikvidovat“

„Ne vždycky je to úspěšné.“

„Pokud se to nepovede, tak děti adoptujeme. Nebo zůstaneme bezdětní.“

„Ale to bys nechtěl.“

„Nechtěl bych jedno, a to být bez tebe.“ Položil jí ruku na tvář. „Ty jsi to jediné, co v životě mít musím.“

„Nemám čím přispět k něčemu tak důležitému, jako je manželství.“

Z domu Catona Lairda si nic nevzala, ani své osobní věci ne, a skutečně se rozzlobila, když jí jeho právník volal, že má pro ni špatnou zprávu: V Catonově závěti o ní není zmínky.

„Jako kdybych se chtěla dotknout něčeho, co mu patřilo,“ řekla, když právníkovi zavěsila.

Duncan by ji nikdy při jejím rozhodování neovlivňoval, ale byl rád. Nechtěl by, aby si ponechala cokoliv, co pocházelo od Catona Lairda.

„Žiju z toho mála, co jsem si ušetřila před manželstvím s Catonem,“ řekla teď, „ale peníze mi brzy dojdou a budu si muset najít nějakou práci.“

„Kdyby ses zítra probudila a mohla dělat to, co sis vždycky přála, co by to bylo?“

„Vzpomínáš, jak jsem ti vyprávěla, že než jsem se přestěhovala do Savannah, chodila jsem na přednášky o filmu?“

„Filmy jsou tvoje vášeň. Dovedeš vyprávět zápletky všech těch dojáků.“

Zamračila se nad tím, jak to formuloval, ale dál rozvíjela svoji myšlenku. „Nedaleko tvého domu je staré kino.“

„Naproti Forsyth Parku? To je tam od třicátých let Už léta je zavřené.“

„Přemýšlela jsem, že by se dalo zrenovovat“ řekla váhavě. „Moc hezky. Udělat z toho kino, kde by se promítaly staré filmy. Velikán, Lauirence z Arábie, Doktor Živago. Takovéhle velkofilmy. Nebo detektivky. Tracy a Hepburnová. Existuje spousta filmových festivalů. Mohly by se tam konat premiéry. Ve vestibulu by mohla být vinárna. Také by se to tam dalo pronajímat pro zvláštní příležitosti, charitativní pořady, firemní večírky, shromáždění. Představ si, co všechno by se dalo dělat. Vzpomínáš, když jsme byli v Beaufortu, jak jsme mluvili o všech těch filmech, co se tady kolem točí? Možná kdyby filmaři pracovali nedaleko, tak by režisér a pár herců mohli přijít a pohovořit o své práci, zvláště kdyby to bylo na charitativní účely. Dovedeš si představit, kdyby třeba Lasse Hälstrom…“ Všimla si, že se usmívá. „Copak?“

„Máš pravdu. Nemáš vůbec nic, čím bys přispěla.“

Poznala, že si dělá legraci. „Myslíš si, že je to dobrý nápad?“

„Jenom jedno mi leží v hlavě, musel bych na všechny tyhle ‚události‘ nosit smoking?“

Tiše se zasmála, ale úsměv jí znejistěl. „Je to jen takový nápad. Chtělo by to spoustu peněz, aby to bylo takové, jak si představuji.“

„Nejsem tak docela bez konexí a zdrojů. Najdeme investory, seženeme peníze.“ Zatahal ji za pramen vlasů, které měly zase svoji původní barvu a dorostly jí k bradě. „Ještě nějaké námitky proti mé nabídce k sňatku?“

„Tví přátelé a rodina.“

„Nelíbí se ti?“

„Duncane, mluv vážně.“

„Tak dobře. Promiň. Co je s mými přáteli a rodinou?“

„Jak by se jim zamlouvalo, kdybys byl se mnou nastálo?“

„Inu, přiměla jsi DeeDee, aby přestala chodit na trvalou a vytrhávala si obočí. A to je velké doporučení. Mí mužští kolegové za mými zády reptají, jaké nezasloužené štěstí mě potkalo.“

„Být s číšnicí, která obsluhovala nahoře bez.“

„Být se ženou, která mě miluje a měla dost odvahy, aby se sama postavila Savichovi. Věř mi, nikdo z mého okolí proti tobě nic nemá. A rozhodně by si nikdo netroufl proti tobě něco říct v DeeDeeině přítomnosti. A kdokoliv by něco řekl, není můj přítel a na jeho názoru mi nezáleží.“

„Ale na názoru tvých rodičů ti záleží. Máš je rád. Oni mají rádi tebe.“ Odvrátila hlavu. „Pro ně by to asi bylo jako zlý sen.“

„Máš pravdu.“ Povzdechl si. „Máti má nervy nadranc. Nepamatuju se, že by někdy byla kvůli mně tak rozčilená.“ Vzal ji prstem za bradu a otočil k sobě. „Dneska jsem jim volal, že zítra přijdeme na oběd. Máti se rozlítila, že jsem jí to neřekl dost dopředu. Chtěla vymalovat jídelnu, než si tě poprvé přivedu domů.“

„Domů?“ V jejích očích četl takovou naději, že ho to chytlo u srdce. Po celý život bral jako samozřejmost, že ho lidé, kterým na něm záleží, bezvýhradně milují. Takovou jistotu ona nikdy nezažila. Bude ji milovat tak, aby jí to vynahradil.

„Neodsuzují mě za to, co jsem dělala?“

„Odpouštění je jejich práce,“ řekl s úsměvem. Potom zvážněl a pohladil ji po tváři. „Ale co by se mělo odpouštět, Elise? Co je tvůj velký hřích? Savich je zloduch. Cato Laird byl zloduch. Ne ty.“

Když domluvil, v očích se jí leskly slzy. Přitáhla ho k sobě, přejela mu rty přes ústa a zašeptala. „Miluju tě, Duncane. Miluju tě z celého srdce. Miluju tě. Miluju.“

Objal ji a s ústy na jejích ústech s úsměvem řekl: „Budu to brát jako souhlas.“