Sandra Brown

Ostrý střih

Prolog

Jemné cinknutí oznámilo příjezd výtahu. Dvoukřídlové dveře se rozjely. Uvnitř byli tři lidé: dvě ženy středního věku, které si povídaly jako dlouholeté přítelkyně, a asi třicetiletý muž s vy stresovaným vzhledem mladšího řídícího pracovníka. Posunul se dozadu, aby udělal místo muži a ženě, kteří čekali, až budou moct nastoupit. Vstoupili, přátelsky se usmáli a otočili se tváří ke dveřím.

Výtah začal sjíždět do hotelové haly a v mosazných dveřích se odráželo těch pět pasažérů. Pár stál kamarádsky vedle sebe. Jedna žena za jejich zády nepřestávala mluvit, ale ze zdvořilosti hovořila tiše. Její přítelkyně si přitiskla ruku na ústa, aby potlačila smích, a nechala se slyšet: „No tedy. A to byla na tu zpropadenou věc tak pyšná.”

Když výtah zpomalil a cinknutí ohlásilo zastávku v osmém po schodí, mladý byznysmen pohlédl na náramkové hodinky a trhl sebou, jako by se smiřoval s tím, že jde pozdě.

Dveře výtahu se otevřely.

Stál tam člověk v tmavomodré teplákové soupravě, v neprů hledných brýlích proti slunci a lyžařské masce. Kolem otvoru na ústa měla vzorek v podobě rozevřeného žraločího chřtánu s rozeklanými, špičatými zuby.

Cestujícím ve výtahu to ještě ani pořádně nedošlo, když pěstí v rukavici bouchl do knoflíku, který zajišťoval, že se dveře výtahu nezavřou. Zamával pistolí, kterou držel v druhé ruce.

„Na kolena. Hned! Pohyb!”

Hlas měl vysoký a monotónní, a že vycházel z otevřených žra locích čelistí, naháněl o to větší hrůzu. Ty dvě přítelkyně okamžitě padly na podlahu. Jedna naříkavě zaprosila: „Nezabíjejte nás.”

„Drž zobák! Ty.” Ukázal pistolí na byznysmena. „Kleknout!”

Mladík zvedl ruce a klesl na kolena, takže zůstala stát už jenom ta dvojice. Jste hluchý, nebo co? Na kolena!”

„Má artritidu,” řekla žena.

„Je mi to fuk, i kdyby měl obrnu. Tak bude to? Kleknout!”

Jedna z žen vzadu zakvílela. „Udělejte, co chce, prosím vás!”

Šedovlasý muž se pevně chytil ženy za ruku, když si s patrnou námahou klekal. Žena s nechutí poklekla také.

„Hodinky a prsteny. Dejte je sem.” Útočník přistrčil černý sa metový vak k byznysmenovi a ten do něj vhodil hodinky, které mu ještě před chvílí působily takovou úzkost.

Pak vzaly vak ty dvě ženy a rychle do něho daly své šperky.

„Ještě náušnice,” řekl zloděj jedné. Okamžitě poslechla.

Jako poslední dostal vak džentlmen s artritickými koleny. Podržel jej otevřený ženě, která byla s ním. Přidala tam své šperky.

„Pospěšte si!” nařídil jim zloděj tím odpudivě dívčím hlasem.

Džentlmen vložil do vaku své luxusní švýcarské hodinky Patek Philippe a pak jej podal útočníkovi. Ten mu ho vytrhl z ruky a nacpal si ho do kapsy mikiny s kapuci.

„No dobře.” Hlas staršího džentlmena nezapřel autoritu. „Dostal jste, co jste chtěl. Nechte nás na pokoji.”

Výstřel byl ohlušující.

Ty dvě postarší ženy v hrůze zaječely.

Mladý byznysmen šokovaným, drsným hlasem vykřikl nadávku.

Žena, jež patřila ke staršímu muži, zděšeně a bez hlesu zírala na krev, která se za jeho hroutícím se tělem rozstříkla na stěnu výtahu.

KAPITOLA 1

Creighton Wheeler vztekle přešel přes terasu dlážděnou modro šedým kamenem, rozmáchle si sundal štítek proti slunci, setřel si pot, který mu stékal po obličeji, a zlostně odhodil vlhký ručník a štítek na lehátko. „Ať je to fakt důležité. Chystal jsem se zlomit jeho podání.”

Na hospodyni, která ho přivolala z tenisového kurtu, jeho vy vádění nijak neúčinkovalo. „Takový tón na mě nezkoušejte. Chce s vámi mluvit váš otec.”

Jmenovala se Ruby. Její příjmení Creighton neznal a nikdy se nenamáhal se zeptat, přestože byla v jejich rodině zaměstnaná od doby, kdy se narodil. Kdykoliv si na ni začal vyskakovat, připomněla mu, že mu utírala zadek a nos, obojí že bylo nechutné a vůbec ji to nenadchlo. Užíral se při pomyšlení, že ho tak důvěrně zná, i když z doby, kdy byl batole.

Protáhl se kolem jejího mohutného těla, přešel rozlehlou kuchyní k jedné z několika lednic a prudce otevřel dvířka.

„Ihned, říkal.”

Creighton ji ignoroval, vytáhl si z chladicího boxu plechovku koly, odtrhl uzávěr a zhluboka se napil. Přejel si chladnou ple chovkou přes čelo. „Odneste jednu ven Scottovi.”

„Váš trenér nemá zlomené nohy.” Otočila se zpátky ke kuchyňské lince a pleskla širokou dlaní do kusu hovězího, které připravovala na pečení.

S tím jejím drzým odmlouváním by se mělo něco udělat, pomyslel si Creighton, strčil do lítaček a vydal se do přední části domu, kde měl jeho otec pracovnu. Dveře byly pootevřené. Zastavil se před nimi, potom klepl plechovkou koly do futra dveří, strčil do nich, volným krokem vešel do místnosti a přitom točil tenisovou raketou, kterou měl položenou na rameni. Vypadal ve všech ohledech jako aristokrat, jehož odvolali ze zdravého sportování. Pro tuto roli byl dokonale stvořený.

Doug Wheeler seděl za psacím stolem, jenž měl rozměry stolu prezidentského, byl ale mnohem pompéznější než cokoliv v Oválné pracovně. Po obou stranách stolu byly mahagonové žerdě, jedna pro vlajku státu Georgia, druhá pro vlajku Spojených států. Ze stěn obložených mořeným cypřišem, které měly vydržet až do příchodu Mesiáše, se z olejových portrétů mračili předkové.

„Scott je drahý a čas běží,” poznamenal Creighton.

„Tohle bohužel nemůže počkat. Posad se.”

Creighton se posadil do jednoho z křesel potažených jemnou barvenou kůží naproti otcovu psacímu stolu a opřel si o něj raketu.

„Nevěděl jsem, že jsi tady. Neměl sis jít odpoledne zahrát golf?”

Předklonil se a postavil plechovku s kolou na leštěnou desku stolu.

Doug se zakabonil a vsunul pod plechovku podložku, aby na stole nezůstalo vlhké kolečko. „Zaskočil jsem domů převléknout se, než půjdu do klubu,” řekl. „Ale něco naléhavého “

„Nic mi neříkej,” skočil mu do řeči Creighton. „Audit kance lářských sponek odhalil zpronevěru. Hrom do těch potměšilých sekretářek.”

„Paul je mrtvý.”

Creightonovi se rozbušilo srdce. Přestal se usmívat. „Cože?”

Doug si odkašlal. „Tvého strýce asi tak před hodinou zastřelili v hotelu Moultrie.”

Creighton na něho jenom zíral, až konečně vydechl. „No, řečeno nesmrtelnými slovy Forresta Gumpa. Vlastně jeho matky. ,Život je jako bonboniéra. Nikdy nevíš, co ochutnáš.’”

Otec se vrávoravě zvedl ze židle. „Víc k tomu neumíš říct?”

„Myslím, že je to docela výstižné.”

Creighton nikdy neviděl otce plakat. Ani teď neplakal, ale oči měl podezřele vlhké a nápadně často a příliš ztěžka polykal. Pokusil se skrýt cit, který hrozil, že ho přemůže, tím, že vyšel zpoza stolu a přistoupil k širokému oknu. Zahleděl se na pozemky obklopující sídlo, mexičtí dělníci tam ručně pleli pestrobarevné záhony balzamín a užovníků.

Creighton se tiše zeptal: „Slyšel jsem tě dobře, otče? Strýce Paula zastřelili?”

„Byl střelen do čela. Z téměř bezprostřední blízkosti. Při ozbro jené loupeži.”

„Ozbrojené loupeži? V hotelu Moultrie?”

„Zdá se to neuvěřitelné.”

Doug si prohrábl vlasy, husté a šedivé, jako měl jeho bratr nyní zesnulý bratr , který byl jenom o jedenáct měsíců starší. S Paulem chodili ke stejnému kadeřníkovi a stejnému krejčímu. Vážili skoro stejně a byli téměř stejně vysocí, takže si je lidé často pletli. Byli si téměř tak blízcí jako dvojčata.

„Podrobnosti neznám,” pokračoval Doug. ,Julie byla tak rozrušená, že skoro nemohla mluvit.”

„Ji uvědomili jako první?”

„Byla totiž s ním, když k tomu došlo.”

„V hotelu Moultrie. Ve všední den.”

Doug se otočil a tvrdě se na syna zadíval. „Byla na pokraji hys terie. Podle toho, co říkal ten policista. Vlastně detektiv. Vzal si od ní telefon, když už nebyla schopná mluvit. Trvala na tom, že mi zavolá a sama mi to sdělí, ale dokázala ze sebe vypravit jenom pár nesouvislých slov, pak se rozplakala tak, že už jsem jí nerozuměl.”

Odmlčel se a odkašlal si.

„Ten detektiv, myslím, že říkal, že se jmenuje Sanford, byl celkem slušný. Vyjádřil mi soustrast a říkal, že bych mohl zajít do márnice, jestli… jestli chci vidět Paulovo tělo. Provedou samozřejmě pitvu.”

Creighton odvrátil pohled. „Proboha.”

„Ano,” řekl Doug s těžkým povzdechem. „Také se s tím nedo kážu vyrovnat.”

„Chytli toho chlapa?”

„Ještě ne.”

„Kde v hotelu se to stalo?”

„To ten detektiv neříkal.”

„V některém obchodě?”

„Nevím.”

„Kdo by loupil “

„Nevím,” vybuchl Doug.

Rozhostilo se napjaté ticho. Na ramenou Dougovy vysoké pos tavy bylo znát, jak tíživě to na něho dolehlo. „Promiň, Creightone.

Není… není mi dobře.”

„To je pochopitelné. Je to překvapení.”

Doug si promasíroval čelo. „Ten detektiv říkal, že mi všechno podrobně vypoví, až se tam dostavím.” Letmo pohlédl na otevřené dveře, ale nevykročil k nim, nechtělo se mu tam jít, to bylo patrné.

„Co matka? Už to ví?”

„Byla u toho, když Julie volala. Přirozeně je rozčilená, musí se ale zařídit spousta věcí. Je nahoře a už začala obvolávat, co je zapotřebí.” Přistoupil k baru a nalil si panáka bourbonu. „Chceš taky?”

„Ne, díky.”

Doug do sebe hodil pití a znovu uchopil karafu. Jakkoliv je těžké se s touhle tragédií vyrovnat, vyvstaly praktické záležitosti, s nimiž je třeba se vypořádat.”

Creighton se obrnil. Opovrhoval vším, co se označovalo za praktické.

„Chci, abys zítra ráno zašel do naší kanceláře a učinil osobní prohlášení k našim zaměstnancům.”

Creighton v duchu zaúpěl. Nechtěl mít nic společného s jejich zaměstnanci. Znamenalo to několik set lidí, z nichž každý si strýce Paula velice vážil, ale vůči němu většina dávala najevo jenom pohrdání, kdykoliv poctil kanceláře vedení firmy svojí přítomností, což bylo jen málokdy.

Wheelerovy závody vyráběly a prodávaly nějaký stavební ma teriál. Hurá! Náramně vzrušující.

Otec se po něm ohlédl přes rameno. Zřejmě od něho očekával odpověď.

„Samozřejmě. Co bych jim měl říct?”

„Večer něco sepíšu. Na desátou nechám všechny svolat do sálu v druhém patře. Učiň prohlášení a potom by se měla držet minuta ticha.”

Creighton vážně přikývl. „To bude nanejvýš vhodné.”

Doug vypil druhou sklenku, pak ji prázdnou rázně postavil na barový pult. „Nejspíš bude zapotřebí, abys převzal část úkolů, zatímco budeme všechno vyřizovat.”

„Co všechno?”

„Pohřeb, pro začátek.”

„No ovšem. To bude událost.”

„To nepochybně,” přitakal Doug s povzdechem. „Vynasnažíme se, aby byl co nejdůstojnější, však tvůj strýc “

„Měl prsty ve všem. Byl to nekorunovaný král Atlanty.”

Doug pokračoval. „Ano, a nyní je král mrtev. A aby to nebylo tak jednoduché, zemřel násilnou smrtí.” Při pomyšlení na brutalitu bratrova zabití sebou trhl a přejel si rukou přes obličej. „Kristepane.”

Vrhl pohled k baru, jako by uvažoval o tom, že si nalije ještě panáka whisky, ale neudělal to. „Policie bude potřebovat naši plnou spolupráci.”

„Co my můžeme dělat? Nebyli jsme u toho.”

„Ale Paulova vraha je třeba dopadnout. Budeš spolupracovat, a to ochotně. Dohodnuto?”

„Samozřejmě, otče.” Creighton zaváhal, potom dodal: „I když doufám, že budeš vystupovat jako oficiální mluvčí rodiny. Média se na nás vrhnou jako supi na mršinu.”

Doug příkře přikývl. „Dohlédnu na to, abyste s matkou byli chránění. I když jsem nucen uspořádat pohřeb jako podívanou pro veřejnost, budu trvat na tom, aby všechno proběhlo co možná nejklidněji.

Musíme jít příkladem našim zaměstnancům a udržet firmu v chodu bez nějakých výkyvů, což by po nás Paul chtěl. Přeju si, aby ses na to připravil. Nechal jsem ti ve tvém pokoji nějaké materiály.

Měl by sis je dnes večer projít, seznámit se s novými výrobky, s tím, jaké místo zaujímáme na trhu, s tím, co plánujeme na příští rok.”

„Tak dobře.” Už se vidím.

Otec jako by mu četl myšlenky. Tvrdě si ho podal a nijak ho nešetřil. „To je to nejmenší, co můžeš udělat, Creightone. Je ti skoro třicet. Byl jsem laxní a nesu částečně vinu na tom, že se o firmu nezajímáš. Měl jsem ti dát větší zodpovědnost, víc tě zapojit do rozšiřování obchodních zájmů. Paul…” O to jméno klopýtl. „Paul mě měl k tomu, abych to udělal. Místo toho jsem tě rozmazlil. Tak s tím je konec. Je načase, abys začal něco dělat. Když Paul nežije, převezmeš řízení, až půjdu do důchodu.”

Komu chtěl co namluvit? Možná sobě, ale rozhodně ne Creightonovi. Otec to nemá v hlavě v pořádku, jestli si myslí, že má Creighton v úmyslu skočit do firemního kotle. O chodu firmy nebo jejím řízení nevěděl nic a nechtěl to vědět. Zajímalo ho jenom, co rodinná firma vynáší. Miloval přesně takový život, jakým žil, a neměl v úmyslu cokoliv na něm měnit tím, že by vzal na sebe povinnosti, které může plnit kdejaký poskok.

Teď ale nebyla ta pravá chvíle, aby si s otcem zopakovali scénu, která se mezi nimi odehrála už mnohokrát, kdy přišly na přetřes jeho nedostatky a vše, čemu nevhodně dává přednost, kdy mu bylo připomínáno, jaké má povinnosti a co to znamená být dospělý, být muž, být Wheeler. A podobné kecy.

Začal o něčem jiném. „Už to bylo ve zprávách?” zeptal se.

„Pokud ještě ne, tak brzy bude.” Doug přistoupil k psacímu stolu, sebral list papíru a podal jej Creightonovi. „Mohl bys prosím zavolat těmhle lidem a oznámit jim to? Zaslouží si, aby se to dozvěděli od někoho z rodiny, a ne ze zpráv.”

Creighton rychle pročetl seznam napsaný na stroji, většinu jmen rozpoznával

jako

osobní

přátele

strýce

Paula,

akcionáře

Wheelerových závodů, městské a státní úředníky a další význačné podnikatele.

„A sdělil bys tu novinu také Ruby?” zeptal se Doug. „Ví, že se něco děje, ale neměl jsem to srdce jí to říct, zvlášť když uvážím, za jak hrozných okolností k tomu došlo. Víš, jak měla Paula ráda a jak ho obdivovala.”

„Ano, to udělám.” A vychutnám si to, pomyslel si Creighton. To bude mít za to, že mu tak drze odmlouvá. „Chtěl bys, abych s tebou jel do márnice?”

„Děkuju, ale ne,” řekl Doug. „To bych po tobě nemohl žádat.”

„Dobře. Nenapadá mě nic horšího.” Creighton předstíral, že se na chvíli ponořil do myšlenek, pak se otřásl. „Snad jenom výletní plavba.”

KAPITOLA 2

„Julie?”

Nepřítomně hleděla před sebe, nevnímala vyzvánějící telefony, pracovní ruch, procházející lidi, zvědavé pohledy. Při zvuku svého jména se otočila, pak se zvedla, aby uvítala muže, který k ní kráčel.

„Dougu.”

Když Paulův bratr uviděl krvavé skvrny na jejím oblečení, zůstal stát jako přibitý a obličej se mu zrůznil zármutkem. Na dámských toaletách na policejní stanici si umyla obličej a krk, paže a ruce páchnoucím dezinfekčním mýdlem, ale neměla ještě možnost zajít se domů převléknout.

Kvůli Paulovi se k sobě s Dougem chovali přátelsky, ale nikdy se spolu necítili tak docela ve své kůži. I tak jí nad ním srdce usedalo.

Musí to být pro něho hrozné, vidět ji potřísněnou krví svého bratra, vidět nesmazatelný důkaz násilného činu, který jej připravil o život.

Došla k němu, ale byl to on, kdo napřáhl paže a objal ji. Nemo torně. Tak, aby mezi nimi zůstalo dost místa. Tak, jako by muž objímal přítelkyni svého bratra.

,Je mi to tolik líto, Dougu,” zašeptala. „Měl jsi ho tak rád. A on měl rád tebe. Musí to pro tebe být strašné.”

Pustil ji. V očích se mu leskly slzy, ale držel se obdivuhodně, ani by od něho nic jiného neočekávala. ,Jak ti je?” zeptal se. ,Jsi zraněná?”

Zavrtěla hlavou.

Prohlédl si ji od hlavy k patě, potom si přejel rukama přes obličej, jako by chtěl vymazat pohled na krvavé skvrny na jejím oblečení.

V uctivé vzdálenosti od nich postávali dva detektivové, aby jim dopřáli chvilku soukromí. Julii se představili, když dorazili do hotelu prozkoumat místo činu.

Detektiv Homer Sanford byl vysoký černoch se širokými rameny a jenom náznak počínajícího břicha prozrazoval jeho věk, který Julie odhadovala něco málo po čtyřicítce. Vypadal jako někdejší hráč amerického fotbalu.

Fyzicky byl jeho parťák jeho naprostým opakem. Detektiv Roberta Kimballová měla sotva sto šedesát centimetrů a marně se snažila zamaskovat deset kilo nadváhy kolem pasu černým blejzrem, který měla přes šedé kalhoty, jež se jí napínaly přes stehna.

Jako první se do hotelu Moultrie dostavili uniformovaní policisté z místní služebny z okrsku Buckhead. Okamžitě si ovšem vyžádali výjezdovou skupinu. Poslali ji z policejního ústředí spolu se dvěma vyšetřovateli z oddělení vražd.

Sanford a Kimballová zapůsobili na Julii dojmem, že jsou sku teční profesionálové, a přitom jim nechybí lidský přístup. Na místě činu s ní jednali v rukavičkách, mnohokrát se omluvili, že musejí začít s vyšetřováním okamžitě tím, že se jí budou vyptávat, když je ještě v šoku ze zločinu, při němž Paul zemřel.

Nyní Kimballová ohleduplně oslovila Douga. „Potřebujete ještě pár minut, než začneme, pane Wheelere?”

„Ne, jsem v pořádku,” prohlásil rázně, jako by se snažil pře svědčit o tom sám sebe.

Detektivové ho sem doprovodili rovnou z márnice. Na všech třech ulpěl charakteristický pach. Sama byla ještě zdecimovaná na těle i duši po návštěvě v tom depresivním prostředí.

„Doufám, že vám nebude vadit, když bude pan Wheeler u toho, až budeme procházet vaši výpověď,” obrátil se na ni Sanford.

„Vůbec ne.” Doug si někdy určitě bude chtít od ní vyslechnout, jak to všechno bylo. Může to být tedy docela dobře teď.

Vešli do oddělení násilných trestných činů a Sanford je zavedl do nějaké kanceláře. Julie usoudila, že zřejmě své, a nemýlila se. Měl tam fotografii, na níž byl v dresu Buldoků a poškrábané helmě, jak se řítí přes brankovou čáru s fotbalovým míčem pod paží. Na dalších fotografiích byla hezká žena a tři děti. Měl snubní prsten. Roberta Kimballová nikoli.

Sanford přidržel Julii židli. „Paní Rutledgeová.” Posadila se. Pro Douga přinesl další židli. Kimballová řekla, že raději postojí. Sanford se posadil za psací stůl a přitáhl si kroužkový pořadač označený datem, Paulovým jménem a číslem případu. Zemřel ani ne před pěti hodinami, ale už byl součástí statistiky.

Sanford se otočil k Julii. „Ostatní svědkové učinili výpověď. To, co jste nám předtím pověděla do záznamu, je přepsané. Než přepis své výpovědi podepíšete, chtěl bych, abychom jej prošli, jestli si ještě na něco nevzpomenete, nebo nebudete chtít něco dodat či změnit.”

Julie přikývla. Překřížila paže a uchopila se za lokty.

Kimballová si toho gesta všimla a poznamenala: „Chápeme, jak to pro vás musí být těžké.”

„Ano, to je. Ale chci pomoct. Chci, abyste toho, co to udělal, chytili.”

„To my také.” Sanford uchopil propisovačku a několikrát jí cvakl, když rychle pročítal jednu přepsanou stránku ve složce.

„Před tím incidentem jste s panem Wheelerem pobývali v pokoji číslo 901? Je to rohové apartmá, souhlasí to?”

„Ano, souhlasí.”

Detektivové se na ni mlčky tázavě zadívali. Doug upíral pohled na svoje boty.

„S Paulem jsme se tam sešli kolem půl druhé,” řekla Julie.

„Šli jste rovnou do toho apartmá. Nezapisovali jste se.”

„Paul už nás zapsal. O pár minut jsem se opozdila. Byl už v apartmá, když jsem dorazila.”

Detektivové se dorozuměli rychlým pohledem, pak se Sanford znovu zahleděl do složky. Julie si nemyslela, že čte z přepsané stránky. Usoudila, že to nepotřebuje. Teď už bude vědět, že s Paulem měli potvrzenou rezervaci na to apartmá vždy na úterý, a to za všech okolností, dvaapadesát týdnů v roce. Nehodlala se k tomu uspořádání blíž vyjadřovat. Nebylo to podstatné.

„U pokojové služby jste si objednali oběd,” řekl Sanford.

„To jsme se dozvěděli od zaměstnanců,” doplnila Kimballová.

Nepochybně rovněž věděli, co s Paulem jedli. Budou vědět, že Paul dnes objednal šampaňské. Co si z toho vyvodí, pokud vůbec něco? Jelikož se o tom nezmínili, ani ona na to nezavede řeč.

„Kromě pokojového číšníka vás nikdo jiný v apartmá neviděl?”

zeptal se Sanford.

„Ne.”

„Byli jste po celou dobu sami?”

„Ano.”

Po významné a trapné odmlce Sanford navázal: „Předtím jste nám říkala, že jste odcházeli z apartmá přibližně ve tři.” „Měla jsem sjednanou schůzku.” „Ve své galerii?” „Ano.”

„Hovor na tísňovou linku přišel ve tři hodiny šestnáct minut,”

pokračoval Sanford.

„Takže k loupeži muselo dojít pár minut předtím,” řekla Kimballová, jako by za něho dokončovala větu.

„Potom se domnívám, že jsme z apartmá odešli pár minut po třetí,” řekla Julie. „Protože jsme odtamtud šli rovnou k výtahu a nemuseli jsme na něj dlouho čekat.”

Doug zřejmě neměl trpělivost poslouchat časové údaje a poprvé se vložil do hovoru. „Vrah unikl?”

„To se právě snažíme zjistit, pane Wheelere,” řekl Sanford.

„Vyslýcháme všechny hotelové hosty. A každého zaměstnance.”

„Nemohl se procházet po hotelu v té příšerné masce,” podotkla Julie.

„Máme za to, že se jí ihned zbavil,” řekla Kimballová, „ale při prohlídce hotelu se nic nenašlo. Ani tepláková souprava, ani maska “

„Vůbec nic,” dopověděl Sanford.

„V hotelu jako je Moultrie je spousta skrýší,” poznamenal Doug.

„Pátrání pokračuje,” řekl Sanford. „Prohledáváme rovněž nádoby na odpadky, kanály, otvory a výklenky v okolí, kde by se to dalo schovat, kdyby to s sebou odnesl ven.”

„Klidně vyšel ven?” zeptal se Doug nevěřícně.

Kimballové se zřejmě nechtělo něco takového připustit, ale pak řekla: „S takovou možností počítáme.”

Doug v duchu zaklel.

Sanford ještě párkrát cvakl propisovačkou a přitom pročítal materiály. „Vraťme se o chvilku nazpátek.” Pohlédl na Julii. „Když jste vyšli z apartmá, na chodbě nikdo jiný nebyl?”

„Ne.”

„Pokojská, pokojová služba “

„Nikdo.” Vybavila si, jak kráčeli k výtahu. Paul ji vzal kolem ramen. Svojí přítomností jí dodával pocit jistoty. Byl silný, laska vý, plný života. Tolik se lišil od těla pod plachtou v márnici. Zeptal se jí, jestli je šťastná, a ona odpověděla, že je.

„Mluvila jste s ostatními lidmi ve výtahu, když jste nastoupili?”

zeptala se Kimballová.

„Ne.”

„A pan Wheeler?” „Ne.”

„Připadalo vám, že vás nebo jeho někdo z přítomných poznal?”

„Ne.”

„Nikdo na vás nepromluvil? Nevšímal si vás?”

„Vlastně ne. Ty dvě ženy si povídaly a nevěnovaly nám pozor nost. Ten mladý muž neřekl nic, i když zdvořile ustoupil, abychom mohli nastoupit. Zřejmě si přemýšlel o svých záležitostech.”

„Přijel z Kalifornie na pracovní pohovor v půl čtvrté. Měl obavy, že to nestihne,” objasnila Kimballová. „To jsme si prověřili.”

„Ty dvě ženy jsou z Nashvillu,” řekl Sanford. „Přijely na svatbu neteře, která se koná tenhle víkend.”

„To je pro ně strašné,” zamumlala Julie.

Pro všechny ve výtahu to bylo rozhodně trauma. Ale ti tři nikoho neztratili jako ona. Kromě té krátké jízdy výtahem neměli s Paulem Wheelerem žádnou spojitost. Neznamenal pro ně nic než jméno, byl nešťastnou obětí. Nepochybně na nich ta událost zanechá stopy a vzpomenou si na ni vždy, když nastoupí do výtahu, ale nezůstane po ní v jejich životech prázdno. Pro ně dva jsou důsledky nenapravitelné.

Sanford upustil propisovačku na stůl. „Co kdybyste začala z to hohle konce a znovu nám to pověděla? Jak kvůli tady panu Wheelerovi, tak kvůli nám.” Propletl dlouhé prsty a položil si je na přezku opasku, čímž zaujal postoj člověka, který se chystá na slouchat.

Vylíčila krátkou jízdu do osmého patra, kde výtah zastavil, jak se dveře otevřely a lupič natáhl ruku do výtahu a stiskl knoflík, aby se dveře nezavřely.

„Co na vás zapůsobilo jako první?” chtěla vědět Kimballová.

„Ta maska. Žraloci tlama.”

„Jeho rysy jste nerozpoznala?”

Zavrtěla hlavou. „Nebylo mu vidět vlasy ani kůži. Rukávy tep lákové bundy měl přetažené před rukavice. Maska sahala až do výstřihu teplákové bundy, kterou měl zapnutou až k bradě.” „Kolik asi měřil, kolik vážil?”

„Byl vyšší než já, ale ne o moc. Průměrná váha.” Detektivové přikývli, jako by ho takhle popsali i ostatní svědkové.

„Tak za den dva bychom rádi, abyste si poslechla nějaké na hrávky,” řekl Sanford, „jestli nedokážete určit hlas, zaznamenaný v souvislosti s jinými zločiny.”

Zmínka o tom přízračném hlasu způsobila, že Julii na pažích naskočila husí kůže. „Byl příšerný.”

„Jedna z žen říkala, že to bylo, jako když se přejede nehty po školní tabuli.”

„Bylo to horší. Mnohem děsivější.”

Znepokojivě si připomněla ty brýle proti slunci. „Brýle byly velice tmavé, takže měl oči černé a neproniknutelné jako žralok.

Avšak cítila jsem na sobě jeho pohled.”

Sanford si trochu poposedl., Jak víte, že se na vás díval, když jste mu neviděla do očí?”

„Prostě to vím.”

Na chvíli všichni umlkli, potom ji Kimballová pobídla. „Řekl, že si máte všichni kleknout.”

Pokračovala bez přerušení až k okamžiku, kdy Paul lupiče oslovil. „Řekl: ,No dobře. Dostal jste, co jste chtěl. Nechte nás na pokoji.’ Podle tónu jeho hlasu jsem poznala, že má spíš zlost než strach.”

„Tomu rád věřím,” poznamenal Doug.

„Otočila jsem hlavu a chtěla ho přemlouvat, aby toho lupiče neprovokoval. Právě v tu chvíli “

Z hrdla se jí bezděčně vydral nečekaný vzlyk a zabránil jí v ho voru. Sklonila hlavu a přitiskla si ruce na oči, jako by se snažila vymazat vzpomínku na to, co kulka způsobila.

Nikdo nepromluvil a do ticha zazníval pouze tikot něčích ho dinek. Posloužilo to jako připomínka. Spustila ruce z obličeje. „Proč nás oloupil pouze o šperky a hodinky? Proč nevzal peněženky?

Nebylo by to praktičtější? Šperky se musejí prodat jako kradené zboží anebo dát do zastavárny, ale v peněženkách jsou hotové peníze, kreditní karty.”

„Domníváme se, že se chtěl pohybovat nalehko,” řekla Kim ballová. Nechtěl se zatěžovat náprsními taškami nebo kabelkami, které by musel prohrabat a zbavit se jich, než by z hotelu odešel.”

„Co dělal, když Paula zastřelil? Kam šel?” chtěl vědět Doug.

„To ti nemůžu říct,” odpověděla Julie. „Byla jsem… Pamatuju si jenom ten výstřel a pak už nic.”

„Ti další tři ve výtahu byli také tak vyděšení, že si nevšimli, kam odešel, pane Wheelere,” řekl Sanford. „Ten mladý muž říká, že když mu to začalo trochu myslet, byl už ten lupič pryč. Stiskl knoflíky, aby výtah pokračoval v jízdě dolů. Nevěděl, co by měl jiného udělat.”

„Mohl zkusit toho muže pronásledovat.”

„Neměj mu to za zlé, Dougu,” řekla Julie tiše. „Určitě měl strach.

Právě byl u toho, jak Paula střelili do hlavy.”

Znovu se na chvíli všichni odmlčeli. Sanford cvakl propisovač kou. „Takže pokud si nevzpomínáte “

Já ano,” řekla najednou Julie. „Neměl boty. Všiml si toho ještě někdo?”

Jedna z žen z Nashvillu,” řekl Sanford. „Uvedla, že byl v po nožkách.”

„Opět je to jenom domněnka,” přidala se Kimballová, „ale pravděpodobně věděl, že boty, zvláště sportovní, zanechávají stopy, které se dají sejmout.”

„Zanechal nějaké otisky nohou?” zeptala se Julie.

„Naši technici to tam prohlédli. Nezanechal.”

Doug si povzdechl. „Vypadá to, že myslel na všechno.”

„Na všechno ne, pane Wheelere,” řekl Sanford. „Dokonalý zločin neexistuje. Jsem přesvědčený, že ho chytneme.”

„Na to se můžete spolehnout,” přidala se Kimballová, aby zdůraznila optimismus svého parťáka.

Sanford počkal, jestli ještě někdo něco dodá, a pak řekl: „To by bylo prozatím všechno, paní Rutledgeová. Jste připravená svoji výpověď podepsat?”

Rychle ji podepsala a oba detektivové ji s Dougem odvedli z místnosti. Cestou po chodbě k výtahu se Kimballová dotkla její paže.

„Nechtěla byste raději jít po schodech, paní Rutledgeová?”

Julie ocenila, že je tak citlivá. „Děkuji, že se ptáte, ale ne. Jsem v pořádku.”

Sanford právě říkal Dougovi, že ho uvědomí, až soudní lékař skončí práci a tělo bude možné vydat rodině, aby je pohřbila.

„Byl bych vám vděčný, kdybyste mi co možná nejdřív dali vědět, kdy by to tak mohlo být,” řekl Doug. „Budeme muset zařídit spoustu věcí.”

„Samozřejmě. Rovněž bychom si chtěli promluvit s ostatními členy vaší rodiny. S vaší manželkou. Synem. Pokud možno zítra.”

Doug se zastavil a otočil se k němu. „Kvůli čemu?”

Je to běžný postup. Pokud měl váš bratr nějaké nepřátele “

„Neměl. Paula měli všichni rádi.”

„O tom nepochybuji, ale třeba někdo z jeho blízkých ví něco, o čem ani netuší, že to ví.”

Jak by mohli něco vědět? Byla to náhodná loupež.”

Sanford vrhl pohled na Kimballovou, pak se znovu zadíval na Douga. „V této chvíli jsme o tom přesvědčeni. Nicméně musíme prověřit všechny eventuality.”

Na Dougovi bylo znát, že k tomu chce něco podotknout, ale rozmyslel si to. „Ujišťuji vás, že Julie a já, moje rodina, uděláme vše, co bude v našich silách, abychom vašemu vyšetřování napomohli.”

„Potkala vás tragická událost a truchlíte, pane Wheelere. My vás ve vašem zármutku rušíme, to je mi jasné a omlouvám se za to.” Přes tuto omluvu Sanford Dougovi sdělil, že mu ráno zavolá, aby se domluvili, kdy se setkají. Otočil se k Julii. „Možná i vás znovu zavoláme, paní Rutledgeová,” řekl.

„Dám paní Kimballové na sebe spojení. Jsem vám kdykoliv k dispozici.”

Pokud přežiju noc, pomyslela si. Byla tak vyčerpaná, že se do kázala sotva pohnout, přestojí nijak nelákala vyhlídka na to, že půjde sama domů, ulehne a zhasne. Jak dokáže ještě někdy usnout se vzpomínkou na Paulovu strašlivou smrt, vrytou do paměti?

Kimballová jako by jí četla myšlenky. Zeptala se, jestli má někoho, kdo by jí dělal společnost. Julie zavrtěla hlavou. „Mohli bychom uvolnit policistku “

„Ne, děkuji,” skočila jí do řeči Julie. „Popravdě řečeno budu raději sama.”

Policistka chápavě přikývla.

Přijel výtah. Julii se sevřelo srdce, ale nastoupila do kabiny a otočila se ke dveřím. Doug se k ní připojil. Sanford pohlédl z jednoho na druhého. „Přijměte prosím moji nejhlubší soustrast.”

„Moji také,” řekla Kimballová.

Pak se dveře zavřely a Julie s Dougem osaměli. „Aby se tvoje rodina necítila trapně, budu se držet stranou,” řekla. Doufala, že snad něco proti jejímu rozhodnutí namítne. Neudělal to. „Mám jenom jednu prosbu, Dougu. Dovolil bys mi, abych vybrala kytici na jeho rakev?” Hrdlo se jí sevřelo, ale odmítala se před ním rozplakat. Dál upírala pohled na místo, kde se dveře výtahu stýkaly, držela se rovně a hlavu nesla zpříma. „Prosím.”

„Samozřejmě, Julie.”

„Děkuji.”

Přidušeně vzdychl a koutkem oka postřehla, že tiše pláče. Ra mena se mu chvěla, jak se snažil ovládnout. Instinktivně k němu chtěla natáhnout ruku, utěšit ho, vyjádřit, jak s ním cítí. Nebyla si ale jistá, jak by to přijal, a tak to neudělala.

„Pořád tomu nemůžu uvěřit,” řekl zastřeně.

„Ani já ne.”

Je opravdu pryč.”

„Ano.”

„Panebože.” Ztěžka si povzdechl a pěstmi si promnul oči. „Ta kový hrozný čin. A ta drzost. Toho by se odvážil jenom člověk, který nemá co ztratit.”

„Nebo někdo, kdo si je jist, že mu to projde.”

Otočila se a pohlédla mu zpříma do očí. Pak se dveře výtahu otevřely a ona jimi prošla a už se neohlédla.

KAPITOLA 3

Bylo to rozhodnuto, když pili druhý koktejl Bloody Mary. Ales poň on se tak rozhodl a soudě podle signálů, jež k němu vysílala, ona také. Podmínky nebyly ideální. Bude to chtít složité manévrování, avšak shodou okolností byl ve složitém manévrování nesmírně obratný, a když se chce…

Momentálně jeho chtění způsobovalo, že se mu nepříjemně napínal bezpečnostní pás.

Naštěstí letěl první třídou, a ne turistickou. Za letenku na transatlantický let si aerolinie počítaly malé jmění, ale skoro se to vyplatilo. Kožená sedadla byla pohodlná a prostorná. Stisknutím knoflíku si mohl cestující sedadlo upravit téměř libovolně, dokonce je sklopit jako lůžko. Člověk se sice nevyspal jako v posteli, ale se sedadly v turistické třídě se to nedalo srovnávat.

Každý cestující měl vlastní video, i když on to své ještě nepoužil.

Na leteckou stravu bylo jídlo víc než ucházející. Podle fyzio logického rytmu jeho těla byl čas na snídani, ale naservírovali mu oběd. Během četných chodů si četl evropské vydání The New York Times, které popadl u novinového stánku, když pádil přes halu letiště Charlese de Gaula.

Nikdy nedorazil na letiště včas. Místo toho měl ve zvyku přihnat se tam jen taktak, aby stačil podat zavazadla, pokud to bylo zapotřebí, projít bezpečnostní zónou a dorazit k bráně, právě když ohlásili nástup do letadla. Riziko, že zmešká let, dodávalo jinak nudnému cestování na zábavnosti a činilo létání snesitelným.

Letuška ho přemluvila, aby si dal zmrzlinový pohár, který mu připraví podle toho, co si vybere. Blahopřál si, že se udržel a dal si zmrzlinu přelitou horkou čokoládou s oříšky bez šlehačky.

Jídlo až po ten sytý dezert zabralo dvě hodiny letu. Zbývalo ještě osm, takže zatáhl roletu na okénku, jak byl požádán, aby se v letadle udělalo přítmí a cestující mohli spát. Rozsvítil si světýlko, udělal si pohodlí a začetl se do nového thrilleru, který byl na seznamu bestsellerů na prvním místě. Měl přečteno pět kapitol, když žena z 5C cestou na záchod přešla kolem jeho řady. Nevšiml si jí poprvé.

Když se oba sunuli v tvořící se frontě, poté co byli cestující první třídy vyzváni k nástupu do letadla, náhodně o sebe zavadili pohledem. Odvrátili pohled, jako to dělají lidé, kteří se neznají, ale potom se na sebe podívali znovu. Jakmile nastoupili na palubu a ukládali si věci do schránek nad hlavou, přistihl ji, jak se dívá směrem k němu.

Uvědomoval si ji, když šla na záchod, a neuniklo mu, když z něho vyšla. Pozoroval ji, jak se vrací ke svému sedadlu, a potěšilo ho, když se zastavila u jeho řady, naklonila se přes prázdné sedadlo do uličky vedle něho a ukázala na knihu. „Předtím jsem si všimla, co čtete. Je to dobré.”

„Začátek tomu napovídá.”

„Postupně je to čím dál lepší.” Znovu se usmála a chystala se pokračovat v cestě, když si poposedl a zadržel ji otázkou. „Četla jste od tohohle autora další knihy?”

Jsem jeho obdivovatelka.”

„Hmm. To je zajímavé.”

„Proč?”

„Klidně řekněte, že straním mužům, ale nepíše pro mužské čtenáře? Je to drsné a realistické.” „Straníte mužům.”

Zazubil se, líbilo se mu, že je tak pohotová.

„Některým ženám drsné a realistické vyhovuje,” dodala.

„A vám?”

„Přiznávám, že ano.”

Ukázal na prázdné sedadlo vedle sebe. „Mohu vás pozvat na skleničku?”

„Právě jsem obědvala.”

„Mohu vás pozvat na skleničku po obědě?”

Pohlédla ke svému sedadlu o dvě řady dál a přes uličku, pak stočila pohled zpátky k němu. „Bloody Mary?”

„Přesně to bych vybral.”

Posadila se, natočila se k němu a přehodila si nohu přes nohu.

Pěkné nohy. Vysoké podpatky. Žádné punčochy a ani nebyly po třeba. Přistihla ho, jak se dívá na lem její sukně, která jí končila nad kolenem, ale zřejmě ji to neuvedlo do rozpaků. Když zvedl pohled a zadíval se jí do očí, upřeně mu jej oplácela. Moc hezké oči, zaregistroval. Šedé. Jako bouřkové mraky nad oceánem.

Natáhl ruku a stiskl knoflík, kterým přivolal letušku. Jsem Derek Mitchell.”

Já vím.”

Zalilo ho teplo radostí, byl přesvědčený, že ho poznala, dokud nenatáhla ruku přes opěrku sedadla mezi nimi a nedotkla se palubního lístku, který mu vykukoval z kapsičky košile. Jeho jméno bylo jasně čitelné.

Tiše se zasmála jeho rozmrzelosti a zeptala se. „Letíte do At lanty?”

„Ano. A vy?”

„Také. Co jste dělal v Paříži? Byl jste tam služebně, za zábavou nebo jste tam jenom přestupoval cestou odněkud?”

„Za zábavou. Do jisté míry. Máti měla pětašedesátiny. Předtím v Paříži nikdy nebyla, takže otce přiměla, aby se oslava uspořádala tam, a celý klan Mitchellů se nahrnul do Paříže.”

„Máte velkou rodinu?”

„Dost velkou. Alespoň jsme v Pařížanech zanechali ten dojem.”

Znovu uslyšel její tichý smích, který se podobal předení. Leželo mu v hlavě, jestli si uvědomuje, jak sexy její smích zní, a usoudil, že uvědomuje. Ovšemže ano.

„Bavila se vaše matka?”

„Užila si to.” Letmo pohlédl dopředu. Letuška si dávala na čas.

Jeho společnice se zvedla, jako by mu četla myšlenky, a vešla do uličky. Bál se, že odchází, ale jenom zašeptala: „S kapkou tabaska?”

Jasně.”

Vydala se uličkou, a tak si ji mohl výborně zezadu prohlédnout.

Nebyla jenom pěkná, vypadala ohromně. Černý, na míru šitý troj dílný kostým působil žensky. Zdůrazňoval křivky jejího těla a svěd čil o tom, že jde o model. Tmavé vlasy měla stažené do ohonu, což by ho běžně nezaujalo, ale u ní nějak ten klasický vzhled působil dobře. Měla vkus a úroveň, pronikavou inteligenci a sexappeal. A neměla snubní prsten.

Vrátila se a vzápětí přišla letuška s malým podnosem. Naklonila se přes ni, aby mu naservírovala sklenici s ledem a koktejlem a lahvičku vodky Ketel One. Ona měla už pití namíchané.

„Zastavte se za chvilku,” řekl letušce.

„Zastavím.”

Nalil si vodku do sklenice, rychle koktejl zamíchal, pak ho pozvedl. Udělala totéž. Přiťukli si a chvilku podrželi sklenice tak, že se dotýkaly, a přitom na sebe zblízka hleděli. Pak letmo pohlédla na světýlko.

Instinktivně, aniž se jí zeptal, stiskl knoflík na své područce, kterým se zhasínalo. Je to takhle lepší?”

„Ano. Ten jas…” To už mluvila mnohem tišeji, jako by zhasnutí svádělo k šeptání, ale to, co se chystala říct, už nedopověděla. Místo toho si usrkla ze svého koktejlu, ale připadalo mu, že trochu nervózně. Držela hlavu skloněnou, upírala pohled do sklenice a postrkovala dřívkem plátek citronu. „Co děláte?”

„S čím?”

Zvedla hlavu a výmluvně na něho pohlédla.

Usmál se. Jsem právník.”

„Firemní?”

„Specializuju se na trestní právo.”

To ji zjevně zaujalo. Víc se k němu natočila a špičkou boty se mu otřela o nohavici. Najednou se jeho lýtko stalo erotogenním místem.

„Za kterou stranu?” zeptala se.

Jsem obhájce.”

„To jsem se měla domyslet.”

„Vážně?”

„Ehmhm,” zamumlala a znovu se trochu napila. „Příliš dobře se oblékáte na člověka, který žije z platu ve státní službě.”

„Děkuju.” A protože s jeho hodnocením ještě neskončila, pobídl ji. „A?”

„A vypadáte…” Přemýšlivě naklonila hlavu. „Dostatečně po čestně, abyste byl žalobce.”

Zasmál se tak hlasitě, že muž naproti přes uličku na ně pohlédl a upravil si hlasitost sluchátek, která měl na uších. Derek pochopil, naklonil se k ní blíž, až měl obličej jen pár centimetrů od jejího.

Neodtáhla se. „Podle mě by nikdo, kdo by mě popisoval, výraz počestný nepoužil.”

„Takže vás hanlivé vtipy na právníky neurážejí?”

„To vůbec ne. Popravdě řečeno na mě většina z nich sedí.”

Měla na paměti cestujícího přes uličku, a tak si skousla spodní ret, aby se nerozesmála. Rovné zuby. Plný spodní ret s trochou lesku.

Celkově sexy ústa.

„Proč trestní právo?” Pohrávala si s horním knoflíčkem halenky a na chvilku pohyb jejích prstů odvedl jeho pozornost jinam.

„Trestní právo? Tam jsou darebáci.”

„A vy obhajujete darebáky.”

Znovu se zazubil. „Velmi výnosně.”

Při první skleničce jen tak nezávazně klábosili. O oblíbených restauracích v Atlante, o vážném dopravním problému, o tom a o onom, o ničem osobním nebo důležitém.

Potom zničehonic řekla: „Mám za to, že nejste ženatý.”

„Ne, nejsem. Jak jste na to přišla?”

„Deduktivní úvahou. Kdybyste byl ženatý, i třeba nešťastně, byla by vaše manželka s vámi. Žádná žena by si nenechala ujít výlet do Paříže, i kdyby to znamenalo protrpět oslavu tchyniných narozenin.”

„Moje manželka mohla jet se mnou, ale zůstat ještě v Paříži, aby si víc prohlédla město.”

Chvilku to nechala být, pak sklopila pohled do své sklenice a zamíchala ledové kostky špičkou dřívka. „Pochybuji, že by manželka dopustila, abyste cestoval sám.”

„Vypadám nespolehlivě?”

„Manželka by nedůvěřovala jiným ženám.”

Udělalo mu to náramně dobře. O dva tři centimetry se k ní naklonil. „Vy také cestujete sama.”

„To je pravda.”

„Pracovně, nebo za zábavou?”

Vypila, co jí zbývalo ve sklenici, pohlédla na svoji levou ruku, na níž neměla snubní prsten. „Táhla jsem se celou tu dálku do Paříže, jen abych nachytala manžela v posteli s přítelkyní.”

To je ono, pomyslel si Derek. Právě vyhrál v loterii. Její pýcha utrpěla. Ji, s šedýma očima, ústy stvořenými k líbání, nádhernýma nohama a pěkným zadkem, pustil manžel k vodě kvůli jiné ženě. Je bezbranná, hledá, kdo by ji ocenil, zoufale potřebuje ujištění, že je stále žádoucí, svůdná žena.

Pokývl na její prázdnou sklenici. Ještě jednu?”

Hleděla mu do očí a poznal, že nastal klíčový okamžik. Zdvořile mu poděkuje, ale odmítne a vrátí se na své sedadlo? Nebo zůstane, aby viděla, kam tohle povede? Znovu si skousla ten rozkošný spodní ret a potom řekla: Jistě. Proč ne?”

Tentokrát se letuška na zazvonění dostavila mnohem rychleji a objednali si další rundu. Zatímco čekali, všiml si, že ostatní cestující buď už spí, nebo zaujatě sledují filmy na svých obrazovkách. Světla byla zhasnuta, až na ta, která označovala únikové cesty a záchody.

Na druhém konci si nějaká starší žena četla při světýlku, které bylo pouhým světelným bodem.

Dostavila se letuška a naservírovala jim pití stejně jako předtím.

Jak to, že vám už to nalila?”

Ostýchavě sklopila hlavu a znovu si začala pohrávat s knoflíkem na halence. „Požádala jsem ji o to. Když jsem tam předtím šla, požádala jsem ji, aby mi nalila dvojitou dávku.”

„Faul!” zvolal hlasitým šepotem.

„Nechtěla jsem, abyste si myslel, že piju.” Načež si stáhla elastickou pásku z ohonu a zatřásla hlavou. Tmavé vlasy se jí rozprostřely po ramenou jako hladká pláštěnka. S povzdechem si opřela hlavu o opěrku a zavřela oči. „Potřebovala jsem se uvolnit, trochu odvázat… přestat… přestat myslet na.

„Ošklivý výstup v Paříži?”

Pracně polkla a mezi stisknutými víčky jí vyklouzla slza a stekla jí po tváři. „Na stupnici od jedné do deseti?” „Deset?” „Dvanáct.”

„To mě mrzí.” „Děkuju.” Je to hlupák.”

Ještě jednou děkuju.” Stále si opírala hlavu o opěrku, ale natočila obličej k němu. „Nechci o něm mluvit.”

„Ani já ne.” Odmlčel se a napočítal do deseti, pak natáhl ruku a špičkou ukazováčku jí setřel slzu z tváře. „O čem bychom měli mluvit?”

Nepřestávala mu hledět do očí, napočítala nejméně do dvaceti a pak se zastřeným hlasem zeptala: „Musíme mluvit?” Sklouzla pohledem na jeho ústa a po pár vteřinách mu znovu pohlédla do očí. A v tu chvíli mu to bylo jasné. Vyspí se spolu. A ne až doletí do Atlanty. Hned tady. Hned teď.

Měl známé, kteří se vytahovali, že to dělali v letadle. Slyšel vyprávět o dvojicích, které nachytali při letu in flagranti, ale ne považoval tyhle historky za zvlášť věrohodné.

Z praktického hlediska to bylo riskantní. Předně existovala velká pravděpodobnost, že člověka přistihnou, což záviselo na velikosti letadla a počtu cestujících na palubě. Další okolnost představovalo místo, prostor byl omezený, bez ohledu na to, kde by se ten skutek uskutečnil.

Ale při pomyšlení na tu možnost mu celé tělo zaplavil testosteron.

Zvláště proto, že jeho případná partnerka na něho hleděla s tak nepokrytou touhou a její oči naznačovaly, že pod nápadně ele gantním zevnějškem doutná vášnivá, smyslná povaha. Možná si myslela, že ji manžel podvedl, protože byla v jejich manželské posteli příliš rezervovaná, a že si měla vlasy rozpustit dřív. Jednala z náhlého popudu, řekla si, že zábrany můžou jít k čertu.

Cokoliv.

Rozhlédl se. Ta čtenářka zhasla světýlko. Muž přes uličku při filmu podřimoval. Když na ni znovu pohlédl, sdělovaly jí jeho oči, že je svolný, se stejnou intenzitou, s jakou měl ve zvyku sdělovat pohledem pochybovačné porotě své přesvědčení o nevině klienta.

Odložila skleničku na opěrku, pak se studenými konečky prstů dotkla jeho ruky. Pouze zlehka mu přejela přes klouby, ale bylo to jasné pozvání. Vmžiku se zvedla a neslyšně kráčela temnou uličkou k záchodům v přední části letadla.

Na druhém konci byla kuchyňka zatažená závěsem. Nikdo, ani cestující, ani personál, se nedíval. I tak mu divoce bušilo srdce.

Nemá všech pět pohromadě? Úplně se zbláznil? Opravdu se to chystá udělat?

Klidně se vsaďte, že ano.

Protože ve vypjatých situacích byl jako ryba ve vodě. Protože byl vzrušený jako snad ještě nikdy. Protože jestli nějaká žena potřebovala, aby se s ní někdo pomiloval, tak to byla tahle. A kromě toho z mnohem podstatnějšího důvodu: Chtěl ji.

Rozepnul si bezpečnostní pás, s obtížemi se zvedl a vmáčkl se do uličky, přitom se snažil nevzbudit pozornost ani nevyrušit podřimující cestující.

Nechala dveře záchodu nepatrně pootevřené. Vklouzl do ne možně malého prostoru, sáhl za sebe a dveře zavřel. Ubezpečil se, že jsou bezpečně zamčené.

Málem seděla v umyvadle. Sundala si kabátek kostýmu. První tři knoflíky halenky měla rozepnuté, čímž mu umožnila, aby zahlédl prohlubeninu mezi jejími prsy nad krajkovými košíčky podprsenky.

Hleděli na sebe možná deset vteřin, pak se k sobě přitiskli jako činely. Jejich ústa se prolnula v polibku tak smyslném, že si na podobný nevzpomínal. Vtáhla mu jazyk do úst tak eroticky, že zasténal v návalu chtíče, který nezažil od dob dospívání.

Zvedl ruce ke čtvrtému perleťovému knoflíčku její halenky, rozepnul ho a ještě další pod ním. Zajel jí rukama pod halenku a položil jí je na prsy, jemně je stiskl, pohladil jí napjaté bradavky.

Vzdechla do jeho úst.

Neodtrhla se od jeho úst a přitom neobratně zápasila s jeho páskem a poklopcem, zatímco on jí sjel rukama po stehnech a začal jí vyhrnovat sukni, až se dostal ke kalhotkám. Stáhl jí je přes kolena, přes vysoké podpatky.

Vmáčkl se mezi její nohy, uchopil ji za boky a jediným mocným pohybem do ní vnikl.

Když bylo po všem, roztřeseně a rozpačitě se zasmáli.

Konečně zvedla hlavu z jeho ramene. Nemotorně se od sebe odpoutali. Všiml si, jak má zardělý obličej a hruď, když se neobratně pokoušela prostrčit knoflíčky do dírek.

Zasunul si košili do kalhot, zatáhl zip a zapnul si pásek, zatímco si oblékala kabátek. Sáhla po kalhotkách, které ve spěchu odhodil, ale neoblékla si je. Pomohl jí se postavit, pak jí přihladil sukni. Bylo tam sotva dost místa, aby mohli stát tváří v tvář.

Pohladil ji po tváři. Měla ji rozpálenou. Rty měla naběhlé.

Přemýšlel, že ji znovu políbí. Chtěl.

Než se ale k tomu dostal, řekla: „Běž první. Potřebuju… se upravit.”

„Tak dobře.”

„Sluší se, abych se vrátila na svoje místo.”

To ho zklamalo. Doufal, že zbytek letu stráví společně, budou se držet za ruce, nezávazně si povídat, vychutnávat to nádherné zahanbující tajemství, dívat se na sebe, vrtět hlavou a smát se absurdnosti toho všeho.

Podmanivě se na ni usmál. „Můžu nějak tvoje rozhodnutí změ nit?”

„Ne. Bude to tak nejlepší.” ,Jsi v pořádku?”

„Ano.” Řekla to až příliš rychle a musela si to uvědomit, protože přikývla a zopakovala: „Ano.” „Lituješ toho?”

Poprvé od chvíle, kdy se od sebe odpoutali, mu pohlédla přímo do tváře. „Ani trochu.”

„Dobře,” zašeptal s úsměvem. „Uvidíme se po přistání.”

„Uvidíme se po přistání.”

Pootevřel dveře na škvíru, a když viděl, že vzduch je čistý, vyklouzl ven. Slyšel, jak za ním zamkla. Žádný ze spolucestujících se ani nepohnul. Kuchyňka byla stále ještě zatažená. Jejich sklenice dosud stály na podničkách. Sesul se na svoje sedadlo, ukojený a zklidněný.

Popravdě řečeno se cítil báječně.

Trvalo několik minut, než kolem něho prošla na svoje místo.

Když ho míjela, významně na něho pohlédla, ale neřekla nic.

Sledoval ji, jak si sedá, potom uchopil knihu, rozsvítil světýlko a zkoušel číst, ale nevnímal, co čte. Měl příjemně v hlavě a chtělo se mu spát. A proč by si něco nalhával chtěl si v duchu znovu prožít těch pár minut na záchodě.

Taková ztřeštěnost.

Tak fantasticky si zasouložil.

Taková neuvěřitelná žena.

Když pomalu usínal, uvědomoval si, že se hloupě usmívá.

Vzbudilo ho chřestění servírovacího vozíku, jejž strkala uličkou letuška, která vypadala stejně svěží, jako když nastupovali na palubu.

Vrtalo mu hlavou, jak to dělají. On měl šaty pomačkané a oči se mu lepily. Hlavu měl otupělou po vodce a nutně si potřeboval vyčistit zuby.

Zažíval, protáhl se, natáhl krk a pohlédl za sebe. Sedadlo 5C bylo prázdné. Vrhl pohled směrem k záchodům a uviděl, že oba jsou obsazené.

„Kávu, pane Mitchelli?”

„To bych vám byl vděčný.”

Letuška se usmála, natáhla se přes něho a vysunula roletu.

Pohlédl ven a uviděl dole pevninu. Vždycky se mu sentimentálně sevřelo hrdlo, když při návratu ze zámoří poprvé uviděl Spojené státy.

Měl hlad jako vlk a zhltl šunku se sýrovým croissantem. Vypil šálek kávy. „Asi za pětačtyřicet minut přistáváme,” sdělila mu letuška a dolila mu šálek. „Nezapomeňte vyplnit celní prohlášení.”

„Samozřejmě.”

Když se jeden záchod uvolnil, zvedl se a vzal si s sebou toaletní potřeby, které společnost poskytovala. Použil záchod, umyl si obličej a ruce, vyčistil si zuby a vypláchl si ústa ústní vodou. Než odešel, přejel místnůstku pohledem, potřásl hlavou a zdušené se zasmál.

Pořád nemohl uvěřit tomu, že zažil tak neuvěřitelný sex na tak neestetickém místě.

Vrátil se na své místo a všiml si, že sedadlo 5C je stále prázdné.

Představoval si

Proboha! Jak se jmenovala?

Rychle se v mysli vrátil nazpátek a přehrál si všechno, co říkali.

Ne, byl si jist, že mu neřekla, jak se jmenuje. Žádný div, že se jí nechtělo po zbytek letu sedět vedle něho. Předvedl se jako kolosální hlupák.

Několik minut civěl z okna a nadával si, že se, pokud jde o jmé no, zachoval jako hulvát. Když znovu pohlédl kupředu, všiml si, že jsou oba záchody volné. Rychle se ohlédl. Byla na svém místě.

Propásl ji, když ho míjela! Jak mohl! Měl hlavu odvrácenou.

Zadoufal, že si nemyslí, že to udělal úmyslně a snažil se jí vyhnout.

Pokusil se upoutat její pozornost, ale opírala si hlavu o opěrku a oči měla zavřené.

Uvažoval o tom, že se zvedne a půjde si s ní promluvit, ale právě se ozvalo hlášení, že budou přistávat v Atlante a cestující mají po zbytek letu zůstat na svých místech a zapnout si bezpečnostní pás.

Ohlédl se po ní a lidí na sedadlech za sebou, kterým muselo ležet v hlavě, na co se to pořád kouká, si nevšímal. Moc si přál, aby otevřela oči, ale neudělala to.

Piloti předvedli přímo ukázkové přistání. Netrpělivě přetrpěl dlouhé rolování k terminálu. Jen co měli dovoleno se zvednout, vystřelil ze sedadla a vešel do uličky. Ale cestující mezi ním a sedadlem 5C se rovněž nahrnuli do uličky. Vytahovali své věci ze schránek nad hlavou a sunuli se k východu. V té tlačenici ji ztratil z očí.

Když se proud cestujících vyhrnul ze spojovacího tunelu, začal pádit k bránám. Nikde před sebou ji neviděl a domyslel se, že se musela přizpůsobit nebo se nechat ušlapat.

Vládní úředník, který nestrpěl žádné dohady, ho nasměroval do fronty k pasové kontrole. Nepřestával pátrat pohledem v davu cestujících ze svého letu, i mezi těmi, kteří prakticky ve stejnou dobu přiletěli jinými zámořskými spoji.

Nakonec ji zahlédl daleko před sebou o tři fronty dál. Zamával, ale neviděla ho. Usoudil, že bude mnohem příhodnější setkat se s ní u výdeje zavazadel než se pokoušet prodrat se k ní teď.

Připadalo mu, že to nebere konce, že to trvá věčnost, ale konečně měl pasovou kontrolu za sebou. U výdeje zavazadel spěchal k ur čenému pásu a uviděl ji na druhé straně, jak tahá z pásu kufr.

Proplétal se mezi cestujícími, popuzenými z únavy, a razil si cestu k ní. Zastavila se, když postřehla, že se k ní prodírá mezi lidmi.

Zastavil se až těsně před ní. Usmál se na ni. Jsem hlupák, prvotřídní hulvát. Ani nevím, jak tě pozdravit, protože jsem se nezeptal, jak se jmenuješ.”

Já ale vaše jméno znám.”

Zaskočilo ho ani tak to, co řekla, ale jak to řekla. Snažil se nějak pochopit chladný tón jejího hlasu, když si uvědomil, že se změnilo celé její chování. Už mu nepřipadala tak bezbranná, tak podmanivá, a rozhodně ne tak přístupná. Všechny knoflíčky měla zapnuté. Na to ani nepomýšlej, to bylo to, co mu ve skutečnosti dávala najevo.

Hlas měla studený, oči, včera tak unylé a svůdné jako jezírka, hleděly neosobně a nepřátelsky. Když se usmála, učinila tak s uspokojením falešného hráče, který vytáhl eso.

„Dostala jsem vás, pane Mitchelli.”

KAPITOLA 4

„Vypadáš pekelně.”

Derek odložil zavazadlo do kouta přijímací kanceláře své práv nické firmy, pak se otočil a zamračil se na svoji asistentku. Po dvanáctidenní nepřítomnosti by ocenil poněkud vřelejší a méně upřímné přivítání.

„Takže neskonalé díky, Marlene, jsem rád, že jsem zpátky. Cesta byla báječná, díky za zeptání. Počasí nemohlo být lepší. Lety neměly zpoždění. Mamince se dárek líbil. Táta byl “

„No dobře, dobře. Snad jsem toho tolik neřekla.”

„Byl jsem deset hodin v letadle,” zabručel. „Co jsi čekala?”

„Čekala jsem, že se osprchuješ a oholíš, než přijdeš do kance láře.”

„Kdybych se šel domů dát do pořádku, tak bych tam už nejspíš zůstal. Pokušení zalézt do postele by bylo moc velké. Věděl jsem, že je mě tady zapotřebí, tak jsem tady, neoholený, neumytý a nešťastný z toho všeho.”

Ještě jsi neviděl Maggii?”

„Byl jsem pryč tak dlouho, že na pár hodinách navíc nesejde.”

Marlene na něho vrhla pohled, který říkal ,Dobře víš, že jsem tě varovala’, a zeptala se: „Kafe?”

„To je první milá věc, kterou od tebe slyším.”

Podřízení na něho volali na pozdrav, když míjel otevřené dveře jejich kanceláří, ale jenom jim zamával a pokračoval v chůzi, ne zastavil se, aby s nimi prohodil pár slov. Došel do své kanceláře, aniž si na něho někdo počíhal, a zavřel dveře, aby odradil každého, kdo by si to chtěl u něho vylepšit tím, že by ho přišel přivítat.

Prostorná rohová kancelář byla ve dvacátém poschodí jednoho z moderních skleněných atlantských mrakodrapů, takže měl ničím nerušený výhled stěnami. Dnes slunce svítilo trochu moc zářivě a vesele, aby to vyhovovalo jeho náladě, a proto ovladačem částečně sklopil žaluzie mezi dvěma skleněnými tabulemi.

Bytový architekt, kterého najal, aby to tam zařídil, mu předložil nápady, ale konečná rozhodnutí činil Derek sám ručně tkaný turecký koberec, odstín, v jakém bude namořené dřevo knihoven, látky na čalouněný nábytek, kůže na jeho křeslo k psacímu stolu.

Rovněž trval na tom, že se sem zakomponují jeho osobní věci, které pro něho mají zvláštní význam, i kdyby se sem tak docela nehodily. S právnickými svazky sdílely police na knihy model dvojplošníku, který vyrobili s otcem v to léto, kdy mu šlo na devátý rok, baseballová rukavice, s níž pomohl svému středoškolskému týmu vyhrát státní šampionát, a činěný džbán na pivo s vyrytým nápisem jeho univerzitní studentské organizace.

Setřásl ze sebe pomačkané sako a pověsil je do vestavěné skříně.

Posadil se za psací stůl, vtiskl si špičky prstů do pálících očí a tlumeně řekl: „Dostala jsem vás, pane Mitchelli.”

Co to znamenalo?

Ať se propadne, jestli ví! Ať se propadne, jestli se to vůbec někdy dozví, protože jakmile to vyslovila, otočila se, zmizela na dámských toaletách a táhla za sebou zavazadlo na kolečkách. Vypadal by jako uchyl, kdyby postával před dámskými toaletami, dokud by se neobjevila. Kromě toho dáma ať už se jmenuje jakkoliv dala naprosto jasně najevo, že od něho nechtěla víc než pár koktejlů a vášnivou, nemravnou rychlovku na záchodě v letadle.

Takže šel svou cestou a pomyslel si přitom K čertu s tebou, ale přál si, aby to nezapomenutelné intermezzo skončilo přátelštěji.

Rovněž se nemohl zbavit nepříjemného pocitu z jejích slov na rozloučenou.

Ať jí šlo o cokoliv, naletěl jí na to. Ty vábivé oči. Ta komedie s horním knoflíčkem její halenky. Její nohy. Jo, jo, nohy. Pěstěná pleť, hebká zvláště na stehnech. Všechno to ostýchavé kousání do rtu. Jak si rozpustila vlasy, proboha. Znala všechny triky, jako každá druhá ženská na téhle zemi.

Ale dovedla je k dokonalosti.

Vylákala ho na záchod, jako by ho tam odvedla za penis, v letadle plném lidí, kde je mohli přistihnout, odhalit, vysmát se jim. Nevěděl, jestli jsou sexuální hrátky v letadle nezákonné nechá to zjistit některým ze svých zaměstnanců ale rozhodně to není vkusné.

Co kdyby je nachytala nějaká stará dáma? Nebo dítě? To by byl poprask, kdyby na ně natrefila nějaká malá Suzie. Po zbytek letu by nikdo nezamhouřil oka. Kdekdo z těch přibližně dvou stovek cestujících by se chtěl pokochat pohledem na dvojici, která nedo kázala ovládnout libido, alespoň letmo zahlédnout ty smilníky.

Představoval si svoji fotku na první straně Journalu, jak ho vyvádí z letadla letištní policie a nesouhlasně, dokonce znechuceně se přitom mračí. Kancelář státního žalobce by z toho nechala udělat plakát a jeho kopie by poslala do advokátní komory. To by nikdy nevydýchal.

Nerad prohrával a udělal by cokoliv, jen aby vyhrál. Ale dokázal by prohrát důstojně, kdyby věděl, že udělal vše, co bylo v jeho si lách. Kdyby od začátku nebyla na vítězství šance, ale vydal by ze sebe všechno při pokusu nepříznivé okolnosti zvrátit. Takhle by prohrát dokázal. Vadilo by mu to, ale snesl by to.

Ale aby ho zesměšnili, doběhli, udělali z něho monumentálního pitomce, jako se to podařilo téhle holčině, to bylo neobhajitelné.

Ale proč? Kromě toho, že jí to udělal, že zůstala skoro bez sebe, co jí kdy provedl?

Jo, jo. Zůstane to malou životní záhadou.

Sjel rukama na strniště na tvářích, napjal si pokožku a pak nechal dlaně sklouznout na hromadu pošty, vzkazů a dokumentů, které se tam za jeho dvanáctidenní nepřítomnosti nahromadily.

Dostavila se Marlene s notesem a kouřícím šálkem kávy.

„Děkuju.” Při prvním doušku si spálil jazyk, ale byla to jeho oblíbená značka a chutnala dobře.

Zaujala své obvyklé místo na židli na druhé straně psacího stolu.

„Tak jaká byla Paříž?”

„Francouzská.”

„Tak špatná?”

Usmál se., Je to krásné město. Všechno tam kvete. Jídlo bylo vynikající. Víno dobré.” „Nemáš rád víno.”

„Pár sklenic se mi podařilo vyzunknout, jen abych neurazil.” „Co Seina?”

„Měli jsme máminu oslavu na výletní lodi.”

„NotreDame?”

„Pořád tam stojí, ale hrbatého zvoníka jsem neviděl.”

„Hezké ženy?”

„Všude, kam se podíváš.”

Opovržlivě zafuněla. „Všechny kouřej. To proto jsou hubené.”

Významně na ni pohlédl, ale změřila si ho přivřenýma očima.

„Neodvažuj se to říct. Je to jediná dieta, kterou jsem nevyzkoušela.”

Zasmál se. Pracovali spolu už tak dlouho, že se do sebe mohli bez urážky navážet. Marlene Sullivanová ho následovala, když se neohroženě vyřítil ze dveří velké a uznávané právnické kanceláře, poté co se do krve pohádal se starším společníkem.

Pomohla mu založit si vlastní firmu a od té doby byla jeho pravou rukou, strážným u brány, firemní sekretářkou, pochůzkářkou a vrbou.

Měla pronikavou právnickou mysl a častokrát připadla na způsob, jak se na případ podívat z jiného úhlu, když se s ním nedalo pohnout a on jej uchopil tak, že to vedlo jedině k odsouzení. Bez ní by byl jak ve své praxi, tak v životě ztracený, což mu častokrát připomínala.

Bezvýhradně jí důvěřoval. Všechno, s čím se jí důvěrně svěřil, si s sebou vezme do hrobu. Když teď hleděl na její přívětivý matronovitý obličej, uvažoval o tom, že jí řekne, co zažil v letadle.

Seber síly, Marlene. Tomu neuvěříš, co tvůj šéf provedl při letu přes Atlantik.

Ale ne. S tím se nemohl svěřit ani své věrné asistentce, která ho viděla v nejlepší formě, ale také, když byl na dně. Sexuální eskapáda z minulé noci zůstane jeho tajemstvím.

Alespoň upřímně doufal.

„Něco nového z kanceláře okresního žalobce ohledně Jasona Connora?” zeptal se. Ten šestnáctiletý provinilec čelil obžalobě z chladnokrevného zabití své matky a otčíma. Vzhledem k brutalitě činu ho soudili jako dospělého.

„Volala jsem tam a znovu žádala o spis. Vyslechla jsem si ob vyklé výmluvy.”

„Dělají obstrukce. Zavolej jim, že jsem se vrátil a tu zatracenou složku chci.” Soudní proces se rychle blížil a jeho mladému klientovi hrozila poprava, pokud bude shledán vinným. „Mluvil někdo nedávno sjasonem?”

„Včera.” Sdělila mu, že jeden z jeho asistentů, kteří na případu pracují, zašel do vězení. Jenom ho viděl. Nemluvili spolu. Chlapec zůstal jako němý.”

„Řekli mu, že mu nemůžu pomoct, pokud si nepomůže sám?”

„Řekli.”

Derek si uložil do paměti, aby za chlapcem zašel, jakmile mu to jeho program dovolí, a dal mu jasně najevo, že lítá ve velkém maléru.

Sebral hromádku růžových lístků, které představovaly telefony, jež bude muset vyřídit. Na první Marlene napsala červenými tiskacími písmeny Zeptej se mě.

Sebral lístek a zamával jím na ni. „Ptám se.”

„Zatímco jsi byl pryč, propásl jsi pěkný rozruch. Paul Wheeler”

„Kdo je to?”

„Wheelerovy závody.”

Nadzvedl obočí. „Tenhle Wheeler?”

„Přesně ten. Peněz jako slupek. Zastřelili ho v hotelu Moultrie.

Média měla žně. Velký pohřeb. Neidentifikovaný zločinec je stále na svobodě.”

Hvízdl a ukázal na lístek s poznámkou. Kdo je tedy Doug?”

„Bratr a obchodní společník zesnulého.”

„To začíná být zajímavé.”

„V minulých dvou dnech volal třikrát. Tvrdí, že se s tebou chce sejít, hned jak se vrátíš, a že je to naléhavé.” „Pročpak to?”

„Neříkal.”

Byl k smrti utahaný, připadalo mu, že zrovna nevoní, a měl mizernou náladu, ale tahle novina se mu líbila. Už začínal větřit.

„Mohl by přijít do hodiny?”

Doug Wheeler vypadal přesně na to, čím byl. Jako úspěšný podnikatel. Bylo mu kolem padesátky a byl dobře udržovaný. Když však vešel do Derekovy kanceláře, bylo na něm patrné, že toho má hodně na srdci. Nicméně mu podal suchou ruku a stisk měl pevný.

„Vyrozuměl jsem, že jste se právě vrátil z ciziny.” „Z Paříže.

Přijel jsem sem rovnou z letiště. Což vysvětluje, proč vypadám tak neupraveně. Omlouvám se.” Zvláště ve srovnání s Wheelerem, který byl bezvadně oblečený a upravený, si připadal uvaleně.

„Nemusíte se omlouvat, pane Mitchelli. Jsem velice rád, že jste se uvolil přijmout mě dnes.”

Derek mu pokynul do křesla. Uprostřed rozestavených křesel stál nízký stolek, na nějž Marlene postavila podnos s ledem, dvěma sklenicemi a lahvemi vody. Raději s klienty hovořil, když se společně usadili do křesel, než zpoza svého psacího stolu.

„Poslužte si, pane Wheelere.”

Wheeler zavrtěl hlavou.

„Moje asistentka, paní Sullivanová, mi řekla o vašem bratrovi,”

řekl Derek a přitom si nalil Perrier. „Moc mě to mrzí.” „Děkuji. Bylo to příšerné.”

„To ano. Zhruba mi pověděla, co se stalo, ale zatím jsem neměl čas přečíst si, co o tom psali v novinách. Cítíte se na to, abyste o tom mohl mluvit?”

Příštích pět minut naslouchal Dougu Wheelerovi, který mu vypověděl vše, co o tom smrtelném střílení věděl. Derekovi ne uniklo, že k němu došlo v den, kdy odcestoval do Francie.

Wheeler zakončil slovy: „Tohle o tom vím a zakládá se to na tom, co Julie a ostatní, kteří byli ve výtahu, řekli policii.”

Julie je žena, která byla s vaším bratrem, když k tomu došlo?”

„Ano.” Wheeler sáhl po láhvi s vodou, otevřel ji a napil se.

Marlene mluvila o Julii Rutledgeové jako o Wheelerově milence.

Derek uvažoval, jestli její vztah s Paulem Wheelerem působil rodině nějaké trapné rozpaky. Na Dougu Wheelerovi byla patrná neochota se k tomu nějak blíž vyjádřit a z toho usoudil, že ano.

„Paní Sullivanová mi říkala, že zřejmě nemají čeho se chytit.”

„Až do dnešního dopoledne ne.”

„Kdo vede vyšetřování?”

„Detektiv jménem Homer Sanford.”

„Toho znám. Je to dobrý vyšetřovatel.”

„Dost možná,” řekl Wheeler a pokrčil rameny. „Doposud s pří padem nepohnul. Dnes pro mě neměl nic nového.”

Derek o té bývalé fotbalové hvězdě věděl, že je to metodický a tvrdošíjný detektiv. Jeho spolupracovníci o něm měli dobré mínění.

Na zločince byl tvrdý. Pokud se mu nepodařilo nic vypátrat, nebylo to proto, že by se nesnažil.

Jak já to vidím,” řekl Wheelerovi, „Sanford se neměl čeho chytit, jenom té kulky, a balistický test k ničemu nevedl.”

„To souhlasí. Podle všech databází nebyla ta zbraň použita při žádném předchozím zločinu.”

Derek záměrně nepřerušil ticho, které se rozhostilo. Čekal, co ještě od Wheelera uslyší. Doposud nevěděl, proč se s ním ten člověk chtěl tak naléhavě setkat. Nakonec nahlas vyslovil to, co mu leželo v hlavě od chvíle, kdy se o tom střílení dozvěděl. „Na přepadení je to dost podivné místo, viďte? Osmé patro v hotelu.”

Wheeler se mu upřeně zadíval do očí. „Ano.” Pak zatékal očima stranou. „To je.” „Zmínil se detektiv Sanford, že je to divné?” „Přede mnou ne.” „Hmm.”

Na Dereka začínala padat únava z časového posunu. Na hodinky se nepodíval, ale podle polohy slunce poznal, že se blíží konec pracovní doby, a tělo měl rozbolavělé únavou. Bylo načase jít k věci.

„Proč jste požádal o toto setkání, pane Wheelere?”

„Protože znám vaši pověst jakožto obhájce. Prý jste skvělý.”

„Děkuji.”

„Chci, abyste během toho všeho zastupoval moji rodinu.” „,To všechno’ znamená ” „Policejní výslechy.”

„Vyslýchali vás ve spojitosti se zabitím vašeho bratra?”

Přikývl. „Což je běžná praxe. Formalita, říkali.”

Nesmysl. Derek nevěřil, že něco z toho, co policie dělá, je pouhá formalita, a zřejmě si to nemyslel ani Wheeler.

„Měli jste u těch výslechů s sebou právníka?”

„Ano.” Wheeler mávl přezíravě rukou. Je to schopný člověk, když přijde na menší soudní řízení a pokuty za dopravní přestupky.

Ale nabyli jsme dojmu, že potřebujeme někoho odvážnějšího. Chlapa od rány, jak se říká, jestli mi prominete ten výraz.”

„Prominu, zvláště když je řeč o mně.” Zazubili se na sebe. „Kdo je to ,my’?”

Tahle otázka Wheelera zaskočila. „Promiňte?”

„Neustále říkáte ,my’. Vy a kdo další?”

„Moje rodina. Manželka a syn.”

„Aha.” Derek čekal, že to Wheeler rozvede. Udělal to, až když se znovu napil vody z láhve.

„Podezření automaticky padá na toho, kdo bude mít z Paulovy smrti prospěch,” řekl.

„Což jste vy?”

„Ne tak docela. Nedědím po Paulovi. I když se stanu hlavou firmy, žádný finanční zisk z toho mít nebudu.” „Vaše manželka?”

„Sharon. Oženil jsem se dobře, jak se říká. Sharonin dědeček koupil desetitisíce akcií CocaColy, když byla ta společnost v za čátcích.”

„Blahopřeju.”

Wheeler se mdle usmál. „Nejde jí o Paulovy peníze. Kromě toho byla doma, když ho zabili.” „Tím zbývá váš syn.”

„Creighton.” Odmlčel se a pak dodal: „To on po Paulovi dědí.”

Derek se opřel v křesle, na chvíli se na muže naproti sobě zadíval a pak řekl: „Kdybych byl policajt, tak by byl první na řadě, na koho bych se podíval, pane Wheelere. Bez urážky. Jsem k vám surově upřímný. Policie má vždycky podezření, když jsou ve hře peníze.”

„To chápu. Mají na to právo.”

„Kolik je Creightonovi?”

„Osmadvacet.”

Derek doufal, že půjde o někoho mladšího, nedospělého, někoho méně nezávislého, na něhož se víc dohlíží. „Policie ho nevzala do vazby, že ne?”

„Ne, nic takového. Výslechy byly velmi zdvořilé a odehrávaly se u nás doma, ne na policejní stanici.”

„To je dobře. Byl vždy přítomen právník?”

„O tom jsem se ujistil. A naštěstí má Creighton nenapadnutelné alibi. V té době, kdy došlo k loupeži a střelbě, byl doma a se svým soukromým trenérem měl zrovna trénink. Přišel jsem se domů převléknout na golf a viděl jsem je na tenisovém kurtu, což bylo jen pár minut předtím, než zavolala Julie s tím, že Paul je mrtvý. Naše hospodyně, která by nelhala, kdyby si měla život spasit, říkala, že se z kurtu nehnuli nejméně hodinu.”

„V čem je tedy problém?”

„Vlastně v ničem. To, že si vás zajistím, je preventivní opatření.

Nepřeji si, aby detektivové mého syna zastrašovali jenom proto, že se nemají čeho chytit.”

„Proč by to dělali?”

Wheeler zaváhal a potom řekl: „Paul a Creighton se neshodovali v názorech.” „V názorech na co?”

„Prakticky na všechno.” Wheeler potlačil smích. „Stručně řečeno se Creighton nevěnuje firmě tak, jak si Paul myslel, že by měl. Paul byl workoholik. Ostatně to jsem já taky, ale ne takový, jako byl bratr.

Nechápal lidi, kteří nestojí o práci. Creighton měl jiné zájmy.”

Derek tázavě nadzvedl obočí. „Tenis?”

„Hraje ho téměř denně. Má rád auta. Oblečení. Jeho skutečnou vášní je ale film.”

„Chcete říct sledování filmů?”

„Myslím, že viděl každý film, který byl kdy natočený. Pro něho to není jenom zábava. Je to jeho koníček a zabírá mu mnohem víc času než Wheelerovy závody. Uvažuje… umělecky.” Wheeler si povzdechl. „Paul to nedokázal pochopit ani se smířit s tím, že se Creighton o obchodování nezajímá, a tlačil na něho kvůli tomu.

Mnohem víc, než jsem to dělal já. Než to dělám. Bylo to mezi nimi skutečným jablkem sváru.”

„O tom nepřátelství mezi nimi se obecně ví?”

„Ti, kdo naši rodinu dobře znají, to vědí.” Zamračil se. Julie se o tom zmínila detektivům.”

„Hm. O rodinných neshodách řekla policii žena, která byla s vaším bratrem, když zemřel. V hotelu. Za dne.”

Doug pochopil narážku a řekl: „Můj bratr a Julie… Paul o ní nikdy nemluvil přímo jako o svojí přítelkyni. Ovšem každý, kdo ho znal, o jejich vztahu věděl, i když jej nijak nezveřejňovali.”

„A to proč?”

„Předpokládám, že z úcty k Mary, Paulově zemřelé manželce, kterou hluboce miloval. Ve společnosti bývali významný pár. Byli nerozluční. Oddaní jeden druhému.”

„Měli děti?”

„Ne. Mary zřejmě nemohla otěhotnět, ale s Paulem si to vy nahrazovali dobročinností. Když zemřela, úplně ho to zlomilo.

Myslel jsem, že už se v životě na jinou ženu nepodívá. Ale pak se objevila Julie a on se zamiloval.”

Jak je to dlouho?”

„Už to bude dva roky. Tak nějak.”

„Bydleli spolu?”

Zavrtěl hlavou. „Nicméně pořád se scházeli. Nejméně několikrát týdně byli spolu a každé úterý odpoledne se scházeli v tom hotelu.

Jednou mi řekl, že je to jejich vyhrazený čas a ten že si nenechá vzít, pokud to půjde. Upravoval si podle toho program.”

„Hoteloví zaměstnanci mohou tu stálou rezervaci potvrdit?”

„Už to udělali. Poskytli záznamy policii.” Postavil prázdnou láhev od vody na stolek mezi nimi. „Mohu počítat s vaší právnickou radou, pane Mitchelli? Stanete se naším oficiálním mluvčím, pokud jde o média? Doufám, že vaše služby nebudeme vůbec potřebovat.

Pokud však ano, měl bych lepší pocit, kdybych věděl, že jste v pohotovosti.”

„Budu se na to muset připravit. Seznámit se s případem a pro bíhajícím vyšetřováním. Rovněž bych se rád setkal s vaší rodinou, zvláště s Creightonem.”

„Samozřejmě. Vítá nápad, že bychom vás měli na své straně, kdyby to bylo zapotřebí. Samozřejmě vám dáme slušnou zálohu.”

Derek se s úsměvem zvedl a napřáhl ruku. „To určitě ano.”

Wheeler se zasmál. „Zítra vám kurýr doručí šek.”

„Podrobnosti vám sdělí paní Sullivanová, až budete odcházet,”

řekl Derek. Pak se zatvářil přiměřeně vážně. „Moc mě mrzí, že se setkáváme z tohoto důvodu. Dovolte, abych vyjádřil vám a celé vaší rodině nejhlubší soustrast.”

„Děkuji.”

Wheeler se otočil k odchodu a už byl skoro u dveří, když Derek nadhodil. „Vyšetřuje policie i ji? Tu přítelkyni?”

Ta otázka Wheelera očividně zmátla. Jestli do toho není za pletená, myslíte? Jako spolupachatelka?” zeptal se.

Derek pokrčil rameny.

Wheeler zavrtěl hlavou. „Pokud ano, tak jsou na omylu. Paul ji zbožňoval a ona jeho také.”

Derek si nechal svůj názor na obapolné zbožňování pro sebe.

Když je ve hře takový majetek, jako mají Wheelerovi, zbožňování často sedává na zadním sedadle.

KAPITOLA 5

Sharon Wheelerová psala adresy na několik posledních tuctů děkovných dopisů za poslané květiny a další laskavosti, které lidé rodině projevili po smrti jejího švagra. Tenhle úkol jí zabíral hodně času. Vyřizovala korespondenci několik dní a byla ráda, že už se to chýlí ke konci.

Když Creighton vtrhl do jejích pokojů a ani nezaklepal, ve skutečnosti uvítala, že ji vyrušil. Dokud nepoznala, že má špatnou náladu.

,Matko!”

„Tady, drahoušku.”

Když ji uviděl za psacím stolem, zamračil se. Držel něco v ruce a při chůzi tím mával. „Co je to, miláčku? DVD?”

„Ano, matko,” zopakoval, a na každém slově si dal záležet.

„DVD. A patří mně!”

„Nechal jsi je tady. Včera večer jsem si ho pustila. Nemyslela jsem “

„Ne, nemyslela. Prostě jsi ho použila, aniž ses mě předtím zeptala.”

„Proboha, Creightone, uklidni se. Vždyť jsem ho přece nepo škodila.”

„Nedala jsi ho do obalu. Bylo v kuchyni, leželo jen tak na lince.

Náhodou jsem ho tam zahlédl.” „Ruby pravděpodobně “

„Jestli se budeš chovat nepořádně, pak si to dělej s vlastními DVD, nebo se koukej na televizi, pak nebudeš na nic sahat.”

Pokud nechtěl, aby mu někdo na jeho DVD sahal, potom je neměl nechat nikde povalovat. Ale nepoukázala na to. Proč ho ještě víc rozčílit? Když měl tuhle náladu, bylo lepší, aby to ze sebe dostal.

„Měla jsem ti zavolat a zeptat se tě, než jsem si ho pustila,” řekla.

„Omlouvám se.”

Mrskl DVD na psací stůl. „Teď je zničené a já na tvoje omluvy fakt kašlu.”

„Takhle s matkou nemluv!”

Otočili se a uviděli Douga stát v otevřených dveřích. Vešel do místnosti a odhodil sako od obleku na postel. „Omluv se jí.” „Ani náhodou. Neměla mi brát ” „Tak dost!” zahřměl Doug.

Creighton upadl do trucovitého mlčení. Na Dougovi bylo znát, že moc nechybí a jednu mu vrazí. Sharon byla nešťastná, že vyvolala hádku, protože Creighton měl důvod se rozčilovat. Považoval za neodpustitelné, když se zacházelo neopatrně s některou z jeho milovaných nahrávek.

„Koupím ti místo tohohle jiné DVD,” nabídla mu tiše. Potom se zlehka zasmála. „Takový povyk a ten film není ani moc dobrý.”

„O to nejde, matko.” Creighton si povzdechl, nejspíš proto, jak je hloupá, že nechápe, co jí vlastně říká. „Tak já padám. ,Hasta la vista, bejby.’ Arnold Schwarzenegger. Terminátor 2: Den zúčtování.”

Otočil se k odchodu.

„Tady zůstaneš,” zarazil ho Doug. „Musím s tebou mluvit.”

„O čem?”

„Nejdřív se omluv matce.” „Proboha, kolik mi je? Osm?”

Sharon nenáviděla konflikty, protože vyrostla v neustálých hád kách. Manželství jejích rodičů bylo bouřlivé a bez lásky, dům, v němž žili, válečnou zónou. Ve hře bylo příliš mnoho peněz, než aby byl schůdným řešením rozvod, takže se věnovali tomu, že si vzájemně dělali ze života peklo, a Sharon mezi nimi dělala ne šťastného prostředníka.

V důsledku toho se všemožně vyhýbala sporům a role pro středníka pro ni byla přirozená. „To je v pořádku, Dougu. Nic tím nemyslel, viď, že ne, miláčku? On “

„Neomlouvej ho, Sharon. Slyšel jsem ho až zdola. Musí se ti omluvit. Trvám na tom.” Pozorovala ty dva muže ve svém životě, jak se snaží jeden druhého porazit upřeným pohledem, a projednou to byl Creighton, kdo se vzdal. Otočil se k ní, uklonil se, uchopil ji za ruku a vtiskl na ni polibek. „Promiň mi prosím, matko. Omlouvám se, že jsem řekl, že na tvoje omluvy kašlu.”

Narovnal se a oslovil Douga. „Což mimochodem v tom filmu zazní sedmašedesátkrát. Trvá devadesát čtyři minuty. Takže když se na něj včera večer dívala, slyšela kašlu nebo mnohem horší výrazy, každou půldruhou minutu, plus minus pár vteřin. Ale jestli ji urazilo, když jsem kašlu řekl já, pak se fakt omlouvám.”

Sharon nedokázala potlačit smích, ale Douga to nepobavilo.

Pokusila se zmírnit napětí a řekla: „Podívej, právě jsem dopsala děkovné dopisy. Zítra se můžou odeslat. Všichni byli tak milí, ale ta muka, napsat všechna ta poděkování.”

Jsem ti vděčný, že ses toho ujala,” řekl Doug, pak se obrátil ke Creightonovi. „Právě jdu ze schůzky s Derekem Mitchellem.”

Creighton pokrčil rameny, hodil sebou do křesla a opřel si hlavu.

Dával najevo nezájem.

„Osvěž mi paměť, Dougu,” řekla Sharon.

Je to obhájce. Vzpomeň si, mluvili jsme o tom, že ho najmeme.”

„Á, pravda.” Mluvili o tom u večeře před několik dny, ale ne soustředila se na to.

„Chce se s tebou setkat,” řekl Doug Creightonovi.

„Už toho začínám mít plné zuby. Fakt že jo. Nejdřív ti detekti vové a ten tvůj nanicovatej právník, kterej hlídal každý moje slovo a dělal si poznámky.” Napodobil horečnaté psaní. „A teďka tenhleten.

Mimochodem, co je na něm tak zvláštního? A proč ho potřebuju?”

Na to mu Doug neodpověděl. Jeho asistentka pro tebe sjednala schůzku na zítřek.”

„Zítra nemůžu. Přinutils mě, abych vzal na oběd ty lidi, ty cihly a kámen, vzpomínáš si?”

„Na třetí.”

„Ve tři mám být s autem v servisu a já se od něho nehnu. Tomu kreténovi mechanikovi nedůvěřuju.” „Tady máš adresu.”

Doug mu podal Mitchellovu vizitku. Creighton na ni a pak na otce nenávistně pohlédl, popadl vizitku, zvedl se z křesla, vypo chodoval z pokoje a práskl za sebou dveřmi.

Několik vteřin se on ani Sharon nepohnuli a neřekli jediné slovo, pak přistoupil k posteli a sebral odložené sako. Následovala ho do šatny, kterou sdíleli a kde se také převlékali. Strhl si vázanku a začal si rozepínat košili.

„Byla to moje chyba,” řekla. „Neměla jsem se dívat na jeho DVD, když jsem se ho předem nezeptala.”

„Tohle nedělej, Sharon. Není to tvoje chyba. Zase ho omlouváš.

Nikdy nedospěje a nezačne se chovat zodpovědně, když při mně nebudeš stát pokaždé, když se pokouším mu vštípit “

„Mluvíš jako Paul.”

Zalitovala svých slov, jen co je vypustila z úst. Bolestně ho zasáhla, to poznala. Sundal si košili a odhodil ji spolu se sakem do koše na prádlo. Zezadu k němu přistoupila, objala ho kolem pasu a položila si mu tvář na rameno. „Promiň.”

Tiše se zasmál. „Opravdu to bylo, jako by promluvil Paul.” Otočil se k ní a rychle ji políbil na rty. „Ale měl pravdu, Sharon. Creighton je rozmazlený a můžeme za to sami.”

„Hlavně já.”

„Ne.”

„Ale ano.”

„Nechtěla jsi, aby si připadal osamělý a nemilovaný, jako to udělali tobě tví rodiče.”

Naklonila hlavu a pohlédla na něho. „Najednou jsi psycholog?”

„To člověk nemusí být, aby si to dal dohromady. Ale můžeme za to oba, že je Creighton rozmazlený. Já jsem k němu byl také shovívavý, protože to bylo jednodušší.”

Tiše se zasmála. „Nepamatuju si, že by to s ním někdy bylo snadné.”

„Vlastně ani já ne.” Smutně se usmál.

„Prostě jsem ho příliš milovala, Dougu. Chtěla jsem, aby to věděl. Nechtěla jsem, aby se na mě někdy zlobil.” Zaváhala a pak dodala: „Možná kdybychom měli více dětí…”

Po Creightonovi dvakrát potratila a lékař jí doporučil odstranění dělohy. Doug jí nikdy nevyčetl, že mu nedala více dětí, ale Mary jednou smutně zažertovala, že pokud jde o potomstvo, nepřálo chlapcům Wheelerovým štěstí. Nevzali si plodné ženy.

Doug jí přejel po pažích nahoru a dolů. „Nic takového.” Políbil ji na čelo a pustil ji. Jenom až prásknu bičem, tak mě od nynějška podporuj.”

Přikývla, ale neslíbila nic, co by třeba nedokázala dodržet.

Posadil se na čalouněnou lavici a zul se. „Doufám, že mu tenhle právník nažene strach.” „Jaký je?”

„Zamlouvá se mi. Střílí od boku. V soudní síni je prý jako utrže ný ze řetězu. Žalobci se děsí, už jak ho vidí přicházet. Nerad prohrává a vzdává se, jenom když není vyhnutí.”

„Creighton se ptal, proč ho potřebujeme. Taky mi to leží v hlavě.”

Vytáhla zásuvku ve šperkovnici pod záminkou, že něco hledá, ale ve skutečnosti ji hovor o právnících znervózňoval, a tak se něčím zaměstnávala, aby skryla úzkost.

„Před chvílí jsme viděli, jak umí být Creighton vzdorovitý. Mám obavy, že se při výslechu neovládne a řekne těm detektivům něco, čím je urazí.”

„Bude to jejich chyba, jestli na ně vyjede,” prohlásila Sharon.

„Začíná ztrácet trpělivost s jejich vyptáváním a upřímně řečeno mu to nemám za zlé. Nemohl být do té loupeže a střílení zapletený. Byl tady. Proč nezačnou hledat skutečného viníka a nenechají Creightona na pokoji?”

„Doufejme, že ano. Ale kdyby ne, budeme mít alespoň Dereka Mitchella, který bude s policií hovořit místo nás a udrží Creightona na uzdě.”

Strčila do zásuvky a ta se s klapnutím zavřela. „Tím se pořád nevysvětluje, proč jsou zaměření na Creightona, když má tak spolehlivé alibi.”

Doug se postavil, sundal si pásek a pečlivě jej zavěsil na věšák.

„Jsem si jist, že tohle od nich bude chtít Derek Mitchell vědět jako první.”

„Myslíš, že je za tím Julie?”

„Že se detektivové zajímají o Creightona?”

Pokrčila rameny.

„Ne,” odpověděl Doug a rozhodně zavrtěl hlavou. Svlékl si kalhoty.

„Ale možné by to bylo, ne?”

„Proč by ukazovala prstem na Creightona?”

„Protože Paul ji mohl proti němu poštvat.”

„To by neudělal. S Julií by o nikom z rodiny špatně nemluvil.”

Opovržlivě popotáhla. „Sdíleli postel. Paul Creightona nenáviděl.

On “

„To není tak, že by ho nenáviděl,” řekl Doug ostře. „Měli mezi sebou spory a Paul ne vždy schvaloval, jak se Creighton chová. Ale nedá se říct, že by ho nenáviděl. Tohle už nikdy neříkej, když bude někdo v doslechu, Sharon. Prosím tě. Mohli by si udělat nesprávnou představu.” Zamířil do koupelny. Jdu se osprchovat.”

Na zadních dveřích našel Derek nalepovací lístek.

Pozor! Trucuje. Hodně štěstí, kamaráde.

Podepsal se soused odvedle, který mu dohlížel na dům, když byl pryč. Kromě toho, že vybíral poštu, sbíral noviny a zaléval kytky, se musel ještě vypořádat s Maggií a jejími náladami. Po dvanácti dnech toho všeho bude Derek rád, jestli s ním soused ještě někdy ztratí slovo.

Odemkl si a vešel. „Mags?”

Žádná odezva. Odvlekl dovnitř kufřík a pojízdné zavazadlo a za vřel dveře tak hlasitě, aby to bylo slyšet po celém domě, dokonce i v patře. „Maggie?” Nechal zavazadla tak, jak byla, že je vybalí později, prošel kuchyní a kolem jídelny, zkontroloval obývací pokoj a svoji pracovnu, obě místnosti byly prázdné, pustil se po schodech a cestou se začal svlékat. Byl na nohou skoro třicet hodin a jenom si krátce zdříml v letadle. Doufal, že se Maggie smiluje a nebude po něm vyžadovat víc, než na co měl energii.

Když vyšel z letiště, měl v plánu zastavit se v kanceláři, jen aby si zkontroloval poštu a vyřídil to nejnutnější. Se schůzkou s Dougem Wheelerem nepočítal, ale nelitoval, že se s ním tak narychlo setkal.

Až teď.

Vlekl se do patra a bylo mu, jako by ho sešvihali řetězem.

Nemohl se dočkat, až si o zabití Paula Wheelera zjistí víc. Dokonce si přinesl domů hromádku novin, které mu obstarala Marlene.

Myslel, že se na ně aspoň letmo podívá. Avšak podrobnosti toho loupežného přepadení, z něhož se vyklubala vražda, budou muset počkat, až se vyspí. Mozek měl téměř stejně unavený jako tělo.

Otevřel dveře ložnice. Než odjel do Paříže, spustil žaluzie a byly stále ještě zatažené. V místnosti bylo šero, svítila jenom stojací lampa u koženého křesla, kde sedával, když si četl. Lampa byla ztlumená tak, že pouze spoře osvětlovala tuto část místnosti.

Hospodyně, jež docházela i během jeho nepřítomnosti, zanechala vše v bezvadném pořádku, připravené na jeho návrat. Maggie byla natažená na posteli.

Ani nezvedla hlavu z polštáře, když se objevil, ale oči jí přetékaly výčitkami. Ještě než překročil práh, řekl: „Hele, zaprvé vím, že jsi pořád ještě naštvaná, protože jsem tě nevzal s sebou. Ty a máti jste spolu ale nikdy nevycházely, a tahle cesta byla kvůli ní.”

Odvážně vešel do místnosti, odložil sako na židli, rozepnul si zbylé knoflíky na košili a vyzul se z bot. „Vím, že jsi čekala, že přijdu domů, hned jak přiletím, ale vyskytly se naléhavé záležitosti, které si žádaly moji okamžitou pozornost.”

Přistoupil k posteli a sedl si na kraj. Maggie se překulila na záda.

Povzdechl si, odvrátil se a na chvíli se zadíval do neurčitá. Nikdy se klientů neptal, jestli se dopustili skutků, z nichž byli obviněni.

Nepotřeboval to vědět, protože vynést rozsudek nebyla jeho práce.

Jeho úkolem bylo, aby se obviněnému dostalo té nejlepší možné obhajoby.

Zkušenost ho však naučila, že většina lidí, kteří se provinili nějakým trestným činem, je celá nedočkavá, aby s tím vyšla na světlo. Tak jako teď on sám. „Mags, při zpáteční cestě se stalo něco, co bys měla vědět. Někoho jsem potkal. Jednu ženu.” Pohlédl na ni.

„Nekoukej na mě takhle. Nemám ve zvyku balit ženy na palubě letadel. Byl to ten nejkratší poměr, co jsem kdy měl. Kromě toho mě odkopla. Skončilo to dřív, než to začalo.” Otočil se k ní a podrbal ji na břiše. „Takže jsem pořád celý tvůj.”

Čokoládově hnědá labradorka zakňučela, pak se posadila a nad šeně mu olízla tvář.

„Díky za pochopení.”

Drbal ji za ušima a fenka mu přitom tiskla čumák na krk. „Tak pojď,” řekl, popleskal ji po zadku a přitom se zvedl. „Dělej mi společnost, zatímco se budu sprchovat.” Všiml si, že si dala na čas, než seskočila z postele. „Ozývá se tvoje artritida? Zítra zavolám panu doktorovi. A mimochodem, nemáš se mi válet na posteli.”

Zatímco Maggie podřimovala na předložce v koupelně, dal si dlouhou, horkou sprchu. Nechal si vodu bušit do ramenou tak dlouho, až ho začala pálit pokožka. Vylezl ze sprchy, utřel se, minutu si vysoušel vlasy, pak si omotal ručník kolem pasu, vrátil se do ložnice a nařídil budík na nočním stolku. „Potřebuješ ven?”

Místo aby Maggie zamířila ke dveřím, několikrát se zatočila na koberečku v nohách jeho postele, lehla si a položila si hlavu na přední packy. „No dobře, ale do rána je daleko. Nezapomeň, že jsem se ptal.”

Sundal si ručník a odhrnul přikrývky na posteli. Vděčně si povzdechl, vklouzl pod chladnou přikrývku a sáhl po dálkovém ovladači. Na videu označil místní večerní zprávy. Digitální video rekordér byl nastavený tak, aby nahrával každý den, protože se Derek často nedostal domů včas, aby viděl zprávy naživo. Dnes to pravděpodobně vydrží jenom k prvním reklamám.

Ale nahrnul si polštář pod hlavu a zapnul plochou obrazovku, připevněnou na zdi naproti posteli. Hlavní zprávou byla velká havárie školního autobusu. Krvácející děti, strachy šílení rodiče, dva malé žluté vaky na zemi.

Rychle posunul záznam k následující reportáži o špatném za cházení s pacienty v sanatoriu pro staré lidi. Zastavil přetáčení, když na obrazovku vyskočil obličej podobný Dougu Wheelerovi. Dole stálo Paul Wheeler. Hlasatelku zachytil uprostřed věty, kterou právě zločin rekapitulovala.

Následovalo krátké prohlášení Homera Sanforda, který bědoval, že není pořádně čeho se chytit, ale zdůraznil, že jsou odhodlaní viníka dostat. „Vrah pana Wheelera bude postaven před soud,”

prohlásil detektiv a jeho spolupracovnice, Roberta Kimballová, stála vedle něho. Vršek hlavy jí nedosahoval ani k Sanfordovu rameni, ale tvářila se stejně rezolutně.

Ti dva spolu vypadali komicky, ale tvořili nebezpečnou dvojici.

Derekovi blesklo vyčerpanou myslí, že kdyby byl zločincem na útěku, nechtěl by mít tyhle dva v patách.

Znovu přišla ke slovu hlasatelka. Julie Rutledgeová, blízká přítelkyně pana Wheelera, která byla v jeho společnosti, když byl zastřelen, se dnes odpoledne znovu setkala s vyšetřovateli.”

Následoval střih na policejní stanici, z níž vyšla nějaká žena.

Ihned ji obklopili reportéři, přistrkovali jí mikrofony a chrlili na ni otázky, zatímco kamera najela na detail.

Derek vyletěl z postele tak náhle, že Maggie vyskočila a dvakrát ostře štěkla.

Zastavil obraz a upustil ovladač. Tvrdě a bolestivě mu dopadl na palec. Nahý, s rukama v bok, zíral na zastavený záběr na obrazovce.

Pak si prohrábl vlasy, třikrát dokola obešel střed ložnice a zabořil si pěst do dlaně druhé ruky.

„No to mě podrž!”

KAPITOLA 6

Julie zavřela kohoutky a vymačkala si vodu z vlasů, vyšla ze spr chy a sáhla po ručníku. Zrcadlo nad umyvadlem bylo zamžené, ale i tak viděla svůj nejasný odraz. Oči ale jako by neztratily nic na ostrosti a byly plné výčitek.

Aby unikla sebeobviňování, zabořila obličej do ručníku, avšak pokus skrýt svoji hanbu, byť jen sama před sebou, nevyšel. Dokáže se na sebe ještě někdy podívat do zrcadla?

Ale ano, dokáže. Musí. Je pozdě na tom něco změnit.

Rychle se utřela a oblékla si pyžamo. V kuchyni si nalila sklenici pomerančového džusu a odnesla si ji do ložnice. Usadila se na postel, vzala telefon a zavolala do galerie.

„Galerie Chez Jean. Co si přejete?”

„Snažíš se na mě udělat dojem tím, že pracuješ tak dlouho?”

„Ahoj, vrátila ses! Jaké to bylo? Byla Paříž nádherná?”

Pro jejich zákazníky to byla Katherine Fieldsová, pro Julii jenom Kate. Když vzala v galerii telefon, volající by přísahal, že je Francouzka. Název galerie pozůstatek po předchozím majiteli, od něhož ji Julie koupila vyslovovala dokonale. Když si ale povídala s Julií, upadla Kate do rodného georgijského přízvuku. Překypovala vitalitou, jež z ní tryskala jako pěna z láhve šampaňského.

V pětadvaceti, byla skoro o deset let mladší než Julie, se mohla pochlubit dvěma tituly, z francouzštiny a dějin umění. Zákazníci ji zbožňovali a to nejen pro její půvab a přirozený šarm, ale také proto, že byla na svůj věk nebývale erudovaná. Důvěřovali jejímu názoru, což bylo namístě.

„Ano, jsem doma,” řekla Julie. „Proč máš otevřeno tak dlouho?”

„Nemám. Dveře jsou zamčené. Uklízela jsem v zadní místnosti a právě jsem byla na odchodu. Ale povídej o cestě. Jaká byla Paříž?”

„Báječná, jako vždycky, i když jsem z ní moc neviděla.” „Říkala jsem ti, že tam jedeš moc nakrátko.” „Splnila jsem to, proč jsem tam jela.” „Koupila jsi ten obraz?”

Byla to záminka její náhlé cesty. „Koupila. A dva další od stej ného umělce. Budeme první galerie ve Státech, která jeho dílo představí. A přišel mi osobně poděkovat do hotelu. Pokryl mi ruce polibky. Bylo to velice vášnivé. Velmi francouzské.”

„Roztomilé?”

„Takovým tím dekadentním mužským evropským způsobem.”

„Hmm. Na tyhle typy si nepotrpím,” řekla Kate.

„Obrazy jsou na cestě. Měly bychom je dostat příští týden.”

„Sednu si zítra k telefonu a pustím to do oběhu.”

„To je dobrý nápad. Zítra přijdu.”

„Vyspi se,” řekla Kate. „Po tak rychlém přesunu tam a zpátky musíš být hrozně unavená. Spala jsi vůbec při zpáteční cestě?”

Julii zahořely tváře při vzpomínce, co dělala při zpáteční cestě.

„Ne moc dlouho ani dobře. Ale teď si jdu lehnout, takže zítra budu jako rybička.”

Po krátkém zaváhání se Kate zeptala: ,Jak to zvládáš?”

„Dobře.”

„Mám na mysli Paula.”

,Já vím, cos myslela.” Julie se zhluboka nadechla a pozvolna vydechla. „Potýkám se s tím. Co jiného můžu dělat?” „Měla bys zajít za psychologem.” „Budu o tom přemýšlet.”

Jako kdyby ztráta Paula nestačila, tak ten chlap, co to provedl, je stále na svobodě.”

„Odpoledne, než jsem přišla domů, jsem se setkala s těmi de tektivy. Nijak nepokročili, zatímco jsem byla v Paříži.”

„V televizi není nikdy těžké rozlousknout nějakou záhadu.”

Julie se musela usmát, i když mluvili o tak smutné věci. „Uvi díme se zítra.”

„Pořádně si odpočiň.”

Julie odložila mobil na noční stolek a uchopila dálkový ovladač.

Právě včas se uviděla ve zprávách, obklopená reportéry, když odcházela z neplodného setkání s detektivy Sanfordem a Kimballovou, kteří jí připadali mnohem rozčilenější kvůli jejímu ná hlému odjezdu ze země než kvůli tomu, že nedokážou dopadnout Paulova vraha.

„Takhle už znovu neodjíždějte,” pravil jí Sanford přísně. „Ne věděli jsme, že jste pryč, dokud nebylo pozdě.” „Pozdě na co?”

„Pozdě na to, zabránit vám v odjezdu.” „Měla jsem požádat o povolení?”

„Musíte uznat, že to nevypadalo dobře,” dodala Kimballová.

„Komu se to nezdálo?”

Na to detektivové neodpověděli. Místo toho se Sanford zeptal: „Co bylo v Paříži tak důležité, že to nemohlo počkat?”

Řekla jim o umělci, který je pravě velice v módě. Kterého teď musí vidět prostě každý. „Připouštím, že načasování nebylo vhodné.

Za normálních okolností bych neodjela během tohoto smutečního období, ale naskytla se mi vzácná možnost a já potřebovala předběhnout konkurenci, což je každá druhá galerie v zemi.”

Ohledně té náhlé cesty to byla postačující výmluva a oni se s ní bez dalšího spokojili. Ani je nenapadlo, že skutečným důvodem byl ten úlet při zpátečním letu. Měla k nim spousty otázek, ale všechny se zhustily do jedné: Došlo k nějakému průlomu? A všechny jejich vyhýbavé odpovědi vyústily ve strohé oznámení: „Naši odborníci,”

řekla Kimballová, „prohlížejí videa z bezpečnostních kamer v hotelové hale. Kamery se spouštějí vždy po čtyřech vteřinách.”

Jako v bance.”

Ano, odpověděli.

„Ale k čemu to bude dobré? Nevíme, jak vypadá.” „Ne, to nevíme,” řekl Sanford. „Takže je to dlouhý, únavný vylučovací proces.”

„Bohužel pořád nechápu.”

Sanford se pustil do vysvětlování. „Ohledně hotelových hostů a zaměstnanců jsme vyšli naprázdno. Výslechy stále ještě pokračují, ale doposud se nic neobjevilo. Máme téměř jistotu, že ten, kterého hledáme, vešel do hotelu, uskutečnil přepadení a pak odešel.”

Julie se podívala z jednoho na druhého. „V tuto chvíli jde o pouhou spekulaci, ale vycházíme z toho,” dodala Kimballová.

Sanford navázal. „Počítáme, že když pana Wheelera zastřelil, běžel na schodiště, kde si předtím nechal boty a nějaké zavazadlo.

Kufr, vak, cokoli, co by v hotelu nevzbudilo pozornost.

Stáhl si masku, brýle a teplákovou soupravu. Pod ní byl oblečený, takže stačilo, aby se jenom obul. Nacpal převlek do kufru, nebo co měl, po schodech seběhl do haly a vyšel z hotelu, dřív než si někdo uvědomil, co se stalo, a bezpečnostní služba přestala pouštět lidi ven.”

Julie se nepamatovala na jízdu výtahem do přízemí, ale pama tovala si těch několik minut naprostého zmatku, když se dveře otevřely a lidé čekající na zdviž uviděli tu hrůzu uvnitř. Pamatovala se, jak se skláněla nad Paulem, jak jeho krev vytvářela na mramorové podlaze kalužinu, a na zděšení ostatních tří přítomných. Ta příšerná scéna rozpoutala vřavu. Člověk, který to měl na svědomí, mohl snadno bez povšimnutí odejít.

Tehdy bez povšimnutí, ale bezpečnostní kamery ho zachytily.

„Především prohlížíme záznamy z doby těsně předtím, než váš výtah dojel do haly, a také hned poté, když se strhlo peklo. Chceme zjistit, jestli kamery zachytily někoho, kdo odcházel z hotelu, ale není možné ho identifikovat jako zaměstnance, hosta, přítele některého hosta, člověka, který tam byl na nějakém jednání nebo konferenci. Někoho, kdo si od služby nepřevzal vůz ani nežádal taxi.”

„To budou stovky lidí,” řekla. Jak dlouho to potrvá?” Oba detektivové připustili, že je to pracovně náročný úkol. „Nic dalšího nemáte?”

Dozvěděla se od nich, že se maska, brýle ani tepláková souprava nenašly. Ponožky pachatele zanechaly vlákna na koberci na chodbě, ale patří k oblíbené značce, která se prodává téměř ve všech obchodech, které vedou pánské ponožky. Holou rukou se ničeho nedotkl, nenašel se po něm ani vlas, a i kdyby jeho DNA vyšťárali, pořád by museli nejdřív určit jeho totožnost, než by se mohli pokusit nějak ho dostat na místo činu.

„Co vozy v parkovací garáži?”

„Všechny je prověřujeme,” řekl jí Sanford. „U výjezdu je bez pečnostní kamera. Do deseti minut po střelbě nikdo neodjel a potom už to bylo zakázáno. Proto si myslíme, že odešel po svých.

Pravděpodobně zaparkoval několik bloků od hotelu.”

Únava z časového posunu znásobila její pesimismus a malomy slnost. Na místě se rozhodla, že opatrnost hodí za hlavu. „Máte video z haly z toho dne?”

„Už jsme si ho několikrát prohlédli,” odpověděl Sanford.

„Objevil se na něm Creighton Wheeler?”

„Ne.”

Kimballová odpověděla tak rychle, že Julie s jistotou poznala, že speciálně hledali jeho.

Takže jim poděkovala za jejich vytrvalost a odešla. Nečekala, že se na ni před budovou vrhnou reportéři. „Nemám, co bych vám řekla,” prohlásila a pokusila se prodrat mezi nimi.

„Mají nějaká vodítka, paní Rutledgeová?”

„Musíte se zeptat jich.”

„Přiblížili se nějak k zjištění, kdo pana Wheelera zastřelil?”

„Pokud vím, tak ne.”

„Domníváte se, že lupič jednal sám?”

Ta otázka ji zarazila, protože to bylo poprvé, kdy se jí někdo na něco takového zeptal. Když teď sledovala záznam té chvíle na televizní obrazovce, vyčetla z vlastního obličeje nevyvratitelnou jistotu, s níž se naklonila k mikrofonu a prohlásila: „Ne, a rovněž si nemyslím, že to bylo loupežné přepadení.”

Tady video končilo a znovu se objevila hlasatelka. „Přestože náš reportér Chris de la Cruz paní Rutledgeovou požádal, aby se vyjádřila přesněji, odmítla.”

Vypnula televizi a rozsvítila lampu.

Nejspíš to od detektivů za tohle prohlášení schytá, ale bylo jí to jedno. Od zločinu uběhlo skoro čtrnáct dní. Kromě Paulovy vraždy nyní vyšetřují spoustu jiných zločinů. Pokaždé, když jim zavolala nebo se s nimi setkala, zopakovali svoje odhodlání případ vyřešit a pachatele postavit před soud, ale nebyla naivní. Nároky, které na ně jejich práce klade, brzy zatlačí Paulův případ do pozadí a jeho místo zaujme případ nový. Možná její prohlášení reportérům aspoň na den dva věci rozvíří. Všechno je možné. Za den dva se může stát spousta věcí.

Za den dva člověk může ve výšce deseti kilometrů provést něco, co by do sebe nikdy neřekl.

*

Creighton se dotkl ikony na displeji ovladače a zesílil zvuk na obrovské televizi svého domácího kina.

Žena zvedla hlavu z jeho klína a lehce uraženě se zeptala: „Nu dím tě?”

„Kdyby jo, tak bys to poznala.”

Položil jí ruku vzadu na hlavu a stlačil ji dolů. Vrátila se k tomu, co dělala. Ve skutečnosti v tom byla moc dobrá. Jelikož byl její pravidelný zákazník, agentura věděla, co má rád, a posílala mu pouze nejlepší děvčata. Jakmile dorazila, řekl: „U domácího kina.” A když se usadil do křesla, dala se do práce. Světlé vlasy měla rovné a jemné. Lenivě si je nechal protékat mezi prsty a sledoval přitom začátek zpráv.

Propracovaný promítací systém umožňoval, že i všední program vypadal dobře. Creighton se nikdy nedíval na televizi jinde. Pokud šlo o filmy, raději je sledoval na svém soukromém domácím kinu než v nějakém veřejném kině, z nichž většina se nacházela v nevkusných nákupních centrech, kde do sebe debilové házeli popcorn, šeptali, kopali mu zezadu do sedadla, a dokonce kam se to svět řítí? posílali si a přijímali esemesky.

Se svojí sbírkou DVD zacházel, jako by to byl státní poklad.

Teplota a vlhkost se pečlivě monitorovaly a udržovaly beze změny, aby se zachovaly staré filmy a videopásky v plechových krabicích.

Každý z jeho filmů, videí a DVD byl zanesen do katalogu a ve složce v počítači se k nim našly odkazy, jež aktualizoval téměř denně. S

veškerou elektronikou zacházel velmi opatrně. Prach byl úhlavní nepřítel, ale jeho služebná měla zakázáno do této místnosti byť jen vstoupit. Uklízel si tam sám.

Rozlišení na obrazovce bylo tak vysoké, že viděl póry na nose hlasatelky, když přišla se skličující zprávou o uslintaných, podě laných starých lidech v pečovatelském domě. Proboha, proč je jejich stěžující si příbuzní prostě nenechají umřít?

Neztrácel by čas sledováním zpráv, kdyby ho nezajímalo, jestli nebudou něco hlásit ohledně zabití strýce Paula. Už to byl týden, co se detektivové znovu zastavili. Tentokrát se ho vyptávali, jestli si pamatuje na svoji nedávnou hádku se strýcem, která se odehrála v Paulově kanceláři.

Spočítal si, že ho prásknul někdo z Wheelerových závodů, co do všeho strká nos, nejspíš strýcova sekretářka s obličejem jak sušená švestka. Věděl, že udělá líp, když přizná barvu, než aby ho nachytali při lži. Jasně že se pamatuju. Pěkně mě seřval.” Zatvářil se pobaveně.

„Kvůli čemu?”

„Kvůli tomu, že jsem bezcenný člověk.” Zazubil se nejdřív na černošského policistu, potom na ženu s mohutným zadkem, která neměla, pokud šlo o oblékání, špetku vkusu. „Což není vůbec přesné.

Připomněl jsem strýci Paulovi, že zdaleka nejsem bezcenný, neboť můj svěřenecký fond po dědovi a babičce z matčiny strany přesahuje sedmdesát milionů dolarů, což je pěkná sumička, jak si každý umí spočítat. Připadalo mi to jako vtipná odpověď, ale strýc Paul na tom nic zábavného neviděl.”

Těm dvěma detektivům zřejmě spadl hřebínek, že se k té hádce přiznal. Doufali, že na něho něco najdou? Jestli ano, tak zůstali s prázdnýma rukama. Jeho táta najal exkluzivního obhájce, aby byl odteď jeho mluvčím, ale to nebude zapotřebí. Případ pomalu vychládá. Za chvíli bude studený. Stejně jako chudák strýc Paul.

Dívka se jazykem dotkla citlivého místa a jeho penis zareagoval.

Už se to blížilo. V očekávání zaklonil hlavu a zavřel oči. Téměř okamžitě je ovšem zase otevřel, když k němu z reproduktorů, jež ho obklopovaly, dolehl známý hlas. „Nemám vám co říct.”

Obrazovku zaplňovala Julie Rutledgeová. S potěšením zazna menal, že vypadá unaveně, neupraveně a tak trochu podrážděně, když se jí zeptali, jestli policie nějak postoupila v pátrání po Paulově vrahovi. „Pokud vím, tak ne,” odpověděla.

To je přece bezvadný, nechat si to báječně dělat a přitom se koukat v televizi na strýcovu milenku. Přál si, aby to věděla. Možná jí později brnkne a řekne: „Viděl jsem tě ve zprávách, Julie. Koukal jsem se přímo na tebe a přitom jsem se udělal.”

Příjemné myšlenky mu přetrhla zase ta děvka. Zvedla hlavu.

„Hele, taháš mě za vlasy.”

Povolil sevření, ale dál se samolibě usmíval. Julie ho bezpochyby nemá ráda, určitě kvůli těm všem nesmyslům, co o něm vykládal Paul. Ať jí o něm nakecal cokoliv, chovala se právě proto k němu chladně a odměřeně. Creighton se jejími evidentními rozpaky bavil a využíval jich.

Přímo do kamery řekla: „A rovněž si nemyslím, že to bylo loupežné přepadení.”

Creighton vyvrcholil.

Prostitutka k němu zvedla pohled a podrážděně se zeptala: „Co na tom bylo tak zábavného?”

Očividně nebyla zvyklá na chlapy, kteří se chechtají, když vy vrcholí. „Nic.” Zatáhl si zip, popadl ji za paži a vytáhl na nohy. Je načase, abys šla.”

„Co ten spěch?” Přejela mu rukou vepředu přes košili a zavrkala: „Mohla bych chvilku zůstat.”

Odstrčil ji. „Vypadni.”

Vycítila, že to myslí vážně, popadla kabelku a odloudala se z místnosti. Následoval ji, aby měl jistotu, že si při odchodu něčím v bytě neposloužila. Otevřela hlavní dveře a vrhla na něho přes rameno vzteklý pohled. „Holky měly pravdu. Jsi sprosťák.”

„Úplně mi puká srdce.”

„A taky si myslím, že jsi pěkně pošahanej.”

Dokázal by vymyslet spoustu přiléhavých odpovědí, ale zbytečně by na ni plýtval dobrým dialogem. Beze slova ji vystrčil ze dveří a hlučně je přibouchl.

Vracel se stejnou cestou do promítací místnosti a cestou se zastavil, aby se z oken obývacího pokoje svého střešního bytu pokochal pohledem na zářící panorama města. Přejel rukou po opěrce hedvábně hebké kožené pohovky, když kolem ní kráčel, a obdivoval dvoukřídlové dveře ve stylu art deco, které zachránil z likvidovaného kina, aby mu sloužily ve vchodu do jeho vlastní promítací říše.

Jen co se vrátil do pohodlného křesla, které si nechal pro domácí kino vyrobit na zakázku podle vlastního návrhu, znovu si přehrál ze zpráv tu část s Julií. Nicméně napodruhé už ho to tolik nepobavilo, spíš otrávilo. Právě když detektivové začínali ztrácet páru a pravděpodobně se chystali strýcovu vraždu odložit, Julie přišla s novým úhlem pohledu. Teď budou mít Sanford s Kimballovou za povinnost prozkoumat možnost, že za tím incidentem bylo víc než pouhá loupež.

Od vraždy svého strýce zůstával Creighton ve stínu svého otce, nechával ho mluvit za rodinu a sám se zájmu médií vyhýbal.

Podívanou zbožňoval jenom ve filmu. Ve skutečnosti přitahovala pozornost veřejnosti krása a síla, snad, a o sobě měl v tomhle ohledu vysoké mínění. Ovšem vyhřívat se na výsluní znamená obětovat soukromí. Anonymita měla určité výhody. Držet se v pozadí člověku poskytovalo větší pohyblivost, a tím i moc.

Když si ale teď Julie pustila hubu na špacír, mohli by se o něho detektivové znovu začít zajímat a on bude toho vynikajícího právníka Dereka Mitchella nakonec potřebovat.

Všecko to je pěkná otrava.

KAPITOLA 7

Vzhled svojí galerie Julie milovala. Měla diskrétní a elegantně uměřený půvab, který se hodil do této části Peachtree Street, kde všechny butiky, obchody se starožitnostmi, obchody s pánskou konfekcí a restaurace byly vybrané stejně jako jejich klientela.

Po obou stranách lesklých černých dveří stály pomerančovníky v nádobách a nad chodníkem byla plátěná stříška s třásněmi, což činilo pro začínající příznivce umění, jež by mohla jednoduchost zastrašit, galerii přitažlivou, a přitom si zachovala důstojnou atmosféru, kterou nároční zákazníci očekávali.

Julie zabočila do uličky, obešla budovu zezadu, kde parkovala, a vešla zadním vchodem. Odložila kabelku a náruč katalogů, které si přivezla z Francie, na psací stůl. Ať se snažila sebevíc, stále se jí na něm vršila spousta písemností. Po několikadenní nepřítomnosti se jí na něm nahromadily účty a další pošta. Kate umístila několik telefonických vzkazů tam, kde je Julie nemohla přehlédnout.

Probrala je, ale žádný nebyl naléhavý.

Výstavní síň vepředu oddělovala od kanceláře a skladu v zadní části budovy široká, deset metrů dlouhá chodba. Tady vystavovala méně kvalitní a lacinější díla. Když teď procházela chodbou, v duchu si zapsala do paměti, že musí některá přemístit nebo vyměnit.

Zastávala názor, že se díla mají neustále přemisťovat. Obraz nebo umělecký předmět, který zůstal bez povšimnutí, mohl na jiném místě návštěvníka najednou zaujmout.

Její kroky tlumil hustý koberec a Beethovenova hudba, která se linula ze skrytých reproduktorů, takže Kate nevěděla, že přišla, dokud Julie nevešla do výstavní síně. „Á, tady ji máme,” zašvitořila zvesela její asistentka.

Muž, s nímž se Kate bavila, se otočil. Julie se prudce zastavila a na chvíli se jí nedostávalo dechu.

Derek Mitchell se spokojeně usmíval, že ji takhle doběhl. „Dobrý den,” řekl mile.

Natolik se vzpamatovala, že mu dokázala pozdrav oplatit.

„Pan Mitchell už tady byl, když jsem přijela, že otevřu,” řekla Kate. „Říkala jsem mu, že pravděpodobně nepřijdeš dřív než v půl jedenácté nebo tak, ale rád na tebe počkal. Dali jsme si espreso.”

Za jeho zády se Kate zubila a zvedala obočí. Julie ji přímo sly šela, jak říká: To je alepěknej chlap!

Měl na sobě lehký letní oblek s vestou, jednobarevnou košili a vázanku a nenápadné manžetové knoflíčky. Elegantnější než jeho cestovní oblečení. Prvotřídní kvalita a střih. Vyzařovala z něho sebejistota a drsná mužnost, jež tak docela neodpovídaly šviháckému oblečení bonvivána, jež jako by bylo pečlivě vybráno, aby budilo mylný dojem.

Julie od něho odtrhla oči a pohlédla na psa, který mu ležel u nohou.

„To je Maggie,” řekl.

,Já vím, že obvykle psy do galerie nepouštíme,” přispěchala Kate s vysvětlením, „ale pan Mitchell mě ujistil, že je dobře vychovaná a ve skutečnosti víc člověk než pes. Že je krásná?”

Jako by si fenka uvědomovala, že je o ní řeč, zvedla hlavu, po hlédla na Julii, mocně zívla a znovu si hlavu položila vedle italských bot svého pána.

Julie pozorovala, jak k ní ty boty kráčejí. Když k ní došly, zvedla hlavu a pohlédla Derekovi Mitchellovi do obličeje. „Paní Rutledgeová.” Napřáhl k ní pravou ruku. Věděla, že v té komedii musí pokračovat kvůli Kate, a tak si s ním stiskla ruku. „Vítejte do galerie Chez Jean, pane Mitchelli. Jak jste se o nás dozvěděl?”

„Vyhledal jsem si vás.” Podržel její ruku o vteřinku déle, než bylo zapotřebí.

„Má zájem o koupi něčeho speciálního,” dodala Kate.

„Čeho přesněji?” S tou otázkou se Julie obrátila na něho.

„To ještě nevím.”

„Domů, nebo do kanceláře?”

„Do své ložnice,” řekla Kate. Znovu nadzvedla obočí, ale Julie se tvářila, že si toho nevšimla.

„Podle toho, co o vás už vím,” řekl, „máte pověst, že zákazníkovi vyhovíte k jeho plné spokojenosti.”

Tváře jí hořely. Kvůli Kate řekla: „Snažím se.”

„Jsem si jist, že se nejen snažíte. Přímo se překonáváte.” Na chvilku se odmlčel a pak pokračoval. „Mnohokrát jsem kolem téhle galerie projížděl a obdivoval díla vystavená ve výkladních skříních, ale neměl jsem důvod se zastavit.”

„A teď jste ho měl?”

„Teď ano.”

Napřímila se. „Potom nepochybuji, že vám Katherine vyhledá přesně to, co vám bude vyhovovat. Je velice erudovaná.” „Přišel za tebou.”

„To je pravda, paní Rutledgeová. Slečna Fieldsová je velmi okouzlující a nepochybuji, že i erudovaná.” Přes rameno vrhl na Kate úsměv, který mu stačila oplatit, než se otočil opět k Julii. „Ale svěřuji se vašim velice schopným rukám.”

Pro ni byl ten dvojsmysl asi tak delikátní jako nákladní vlak.

Myslí jí proběhl kaleidoskop pocitů, které nezapomněla. Hrdlo se jí stáhlo rozpaky a musela sebrat všechny síly, aby to na sobě nedala znát. Aby to bylo ještě horší, přesně věděl, co jí blesklo myslí.

Počíhal si na ni, jen co je pravda. Úsměv, pes, odzbrojující chování Kate úplně oblbnul. Jak by to svojí asistentce přijatelně vysvětlila, kdyby ho i s jeho dobře vychovaným labradorem vystrčila ze dveří a zamkla za nimi?

V ústech jí tak vyschlo, že se sotva zmohla na otázku.

„Máte na mysli něco konkrétního, pane Mitchelli?”

Jsem otevřený čemukoliv.”

No dobře, tak s těmi sexuálními narážkami skoncujeme. Stroze pravila: „Potřebuji se nějak zorientovat. Jinak vás budu připravovat o čas.” A sebe také, zaznělo skrytě.

„Nevím, co chci, dokud to neuvidím, ovšem když to uvidím, jednám rychle.” Na vteřinku se odmlčel a pak dodal: „Možná byste mi mohla něco ukázat.”

Kate se snažila být nápomocná, a tak řekla. „V salonku jsou nějaké kousky. Já se tady o to postarám. I o Maggii.” Klekla si a začala hladit Maggii po zádech. „Bude nám spolu dobře, viď, Maggie?”

Derek Mitchell se usmál. „Neslyším, že by si stěžovala. Veďte mě, paní Rutledgeová.”

Rozhodli to místo ní, a tak se otočila a vedla ho po chodbě do malé místnosti nalevo, jíž říkala salonek. Byla to místnost, kde si mohli nároční sběratelé prohlížet sochy nebo obrazy v tom nejlepším světle. Měli tak dostatek času prohlédnout si umělecké dílo ze všech úhlů, v pohodlí, klidu a naprostém soukromí. Právě tam Julie zpravidla obchod uzavřela, takže místnost byla záměrně intimní.

Jen co prošla dveřmi, dotkla se panelu a rozsvítilo se jemné světlo. Derek Mitchell ji následoval. Zavřela dveře a prudce se k němu otočila.

„Co tady děláš?”

„Proč jsi to udělala?”

Stáli v úzkém prostoru proti sobě, promluvili naráz a mračili se na sebe.

Zaujal bojovný postoj s rukama v bok, sako od obleku rozevřené.

Tento postoj možná zaujímal, když podroboval svědka křížovému výslechu, a Julii to bylo okamžitě protivné.

„Co si to dovoluješ sem chodit?”

„Co si to dovoluju? Já? Co já si dovoluju? To teda od takové prvotřídní svůdkyně a intrikánky zaznělo.”

Otočila se k němu zády. „Nebudu se o tom bavit.”

„To bych se na to podíval, že nebudeš.” Obešel ji, takže znovu stáli proti sobě. „Existuje převaha důkazů, že naše setkání nebylo náhodné.”

„Ovšemže nebylo. Myslíš si, že bych nalákala naprosto cizího muže na veřejný záchod, kdybych k tomu neměla závažný důvod?”

„Mnohem závažnější než si chtít zašukat?”

Nejdřív ji to tak šokovalo, že ze sebe nedokázala vypravit slovo.

Když se vzpamatovala, třásl se jí hlas rozhořčením. „Chci, abys odešel.”

„Ještě ne.” Pokusila se ho obejít, ale zablokoval jí cestu. „Roz hodně jsi nebyla zkrušená žalem kvůli svému mrtvému milenci, když ses mi hnala po zipu.”

„To nebudu poslouchat.” Udělala krok stranou, ale postavil se jí do cesty.

„Pokud nemáš ve zvyku balit chlapy v letadlech ” „To tedy nemám.”

„Tak se vracím ke své původní otázce. Proč? Doběhla jsi mě.

Chci vědět proč. Už je mi jasné, že to má co dělat s Paulem Wheelerem. Ale proč? Když jsem nastoupil v Paříži do letadla, nic jsem o něm nevěděl. Proč jsi mě chtěla ,dostať ještě předtím, než o něm vůbec uslyším?”

Jste chytrý, pane Mitchelli. Však vy na to přijdete.”

„Ušetři mi tu námahu. Řekni mi to.”

Zavrtěla hlavou a znovu se pokusila kolem něho projít. Tentokrát ji popadl za paži. „Byla bys radši, abych se zeptal Douga Wheelera, proč mě milenka jeho zesnulého bratra svedla v letadle?”

Vytrhla se mu a řekla: Je mi to fuk, jestli se ho zeptáš.” Vrhl na ni dravci úsměv. „To se jen tak děláš. Není ti to fuk.” Spalovala ho pohledem.

„Ušetři nám oběma trapné rozpaky. Proč jsi mě zkompromito vala?”

I on blufoval. Nepověděl by Dougovi, co se stalo v letadle, protože by nechtěl, aby někdo věděl, že z něho udělala blbce. On ale byl na blufování zvyklý a podle toho, co si o něm přečetla, to obvykle zabíralo dokonce i na nejtvrdší žalobce. Ostatně dosáhla toho, k čemu se rozhodla. Nemůže tedy snad škodit, když se on dozví důvod.

„Udělala jsem to proto, abys nemohl zastupovat Creightona.”

„Synovce. Co ten s tím má společného?”

„Všechno.”

„Se smrtí svého strýce?”

Přikývla.

„Má alibi.”

„Nicméně vím, že za tím vězí, pane Mitchelli. Dříve či později na to policie přijde. Obviní ho a budou soudit. Ty ale u toho nebudeš.

Nemůžeš ho obhajovat. Ne po tom… po tom “

„Aha. Můžeš to dělat, ale nedokážeš vyslovit to slovo.”

Dlouze, nepřátelsky se na sebe zadívali. Uhnul pohledem jako první, a když se od ní odvracel, zachytila šeptem pronesené sprosté slovo. Přešel na druhou stranu malé místnosti a dlouhou, tíživou chvíli zíral na obraz na zdi. Byl nasvícený tak, aby byl vidět každý tah štětcem.

Tiše řekla: „Když už to teď víš, můžeš odejít.”

To přešel bez povšimnutí a zeptal se. ,Jak ses dozvěděla, že mě Doug najme?”

„Na smuteční hostině po Paulově pohřbu jsem ho zaslechla, jak si nějakým známým stěžuje, že ho policie stále vyslýchá, celou rodinu, i když mají spolehlivá alibi. Někdo prohodil, že je to směšné, že to zavání policejním obtěžováním a že je možná načase, aby si Doug přivedl pitbula to cituju aby to zarazil.

Doug řekl, že už o tom uvažoval. Zmínil se o tobě. Trochu jsem zapátrala. Přečetla jsem si o tvých úspěších v nějakých slavných procesech. Neprohráváš často. Bála jsem se, že kdybys Creightona obhajoval ty, tak by mu zabití Paula prošlo.”

Rozhostilo se dlouhé ticho, kdy k ní stál otočený zády a nepřes tával si zkoumavě prohlížet obraz. Nakonec prohodil: „Zaplatí někdo, kdo má všech pět pohromadě, za tohle slušné peníze?”

Musela se usmát. „Byl bys překvapený.”

„Co to stojí?”

„Patnáct tisíc.”

„To má být vtip?”

„Ne.”

„Patnáct tisíc dolarů za obraz nahatého tlusťocha?” Vtom se otočil. Jak jsi věděla, že budu v tom letadle?”

„Cože?” Náhlá změna tématu ji zmátla. Což také byl záměr, pomyslela si.

„Věděla to jenom moje asistentka a ta by to nikomu bez mého souhlasu nesdělila.”

„To Sharon, Dougova žena. Minulý týden jsem jí zavolala, abych věděla, jak se jim vede.”

„Máte blízké vztahy?”

„Přátelské. Naším přirozeným poutem je Paul.” „Doug mi říkal, že tě měl Paul moc rád. A ty jeho taky.” „To je pravda.”

„Hmm.” Pomalu, skepticky si ji prohlédl od hlavy k patě a vrátil se k předchozímu. „Sharon Wheelerová by neměla číslo mého letu.”

„Setkal ses s ní?”

Ještě ne.”

„Ona… Nemyslím to tak, jak to vyzní. Ona není moc chytrá a dá se jí snadno manipulovat. Zavedla jsem řeč tak, jako by mi Doug řekl, že tě má v úmyslu najmout, a zeptala jsem se jí, jak to dopadlo. Řekla, že jsi v Paříži a měl by ses vrátit až osmnáctého, a Doug doufá, že se s tebou hned setká.”

„Rozhodla ses, že si na mě v Paříži prostě počíháš?”

„Připadalo mi to jako dobrá strategie.”

Potlačil smích. „Ve srovnání s čím? S přímým útokem?”

„Byl to drastický krok, to ano. Ale musela jsem tě polapit dřív, než se setkáš s Dougem. Sharon říkala, že je to výlet za rodinou, což mi připadalo jako výhoda. Budeš uvolněný. Nebudeš tak ve střehu.

Nebudeš čekat “

„Že mě někdo ošoustá. A to doslova.”

Dělala, jako že nic neřekl. „Delta létá z letiště Charlese de Gaulla do Atlanty čtyřikrát denně. Pokud se chtěl Doug s tebou setkat odpoledne v den, kdy se vrátíš, dalo se rozumně předpokládat, že poletíš prvním spojem.”

„Co kdyby ne?”

„Pak bych vyhodila náklady za letenku do první třídy.” „A propásla svoji příležitost.” „Kdyby to nevyšlo, našla bych si jiné místo a čas.” „Na sex?”

Uhnula před jeho pohledem. „Ne nutně. Pravda je, že jsem nevěděla, co udělám. Možná bych zkusila prosit. Přesvědčovat tě.

Apelovat na tvoji vrozenou slušnost nebo smysl pro spravedlnost.

Ale…” Pokrčila rameny.

„Myslíš si, že vrozenou slušnost a smysl pro spravedlnost nemám?”

Připustila to. „Na základě toho, co jsem o tobě četla, jsem se obávala, že by tahle taktika nezabrala.” Chvíli na něho zkoumavě hleděla, potom se čistě ze zvědavosti zeptala: „Zapochyboval jsi někdy, když jsi dosáhl osvobozujícího rozsudku pro někoho, o němž jsi věděl, že se dopustil ohavného zločinu?”

„Věříš na práva zaručená ústavou?”

„Samozřejmě.”

„Tak tady máš odpověď. Ale zavedla jsi řeč jinam. Proč ses rozhodla, že mě svedeš?”

„Připadalo mi to jako nejlepší a nejúčinnější prostředek, jak tě kompromitovat.”

Jak každá ženská od Eviných časů dobře ví.”

„V letadle má člověk pocit, že se odtrhl ode všeho na zemi. Tam jako by pravidla neplatila.”

„Co se stane ve vzduchu, zůstane tam?” „Tak nějak.”

„Takže jsi mě opila vodkou, zatímco sama jsi pila koktejly bez alkoholu. Jo, to jsem si domyslel. Požádala jsi letušku, aby ti nalévala jenom koktejl a k tomu žádný alkohol, zatímco já jsem se pěkně sťal.”

„Nelila jsem ti pití do krku.”

„Ne, ale postarala ses, abych si užil, viď? Úzká sukně. Vysoké podpatky. A abych tě litoval. Ukřivděná žena s pošramoceným sebevědomím. Ta povídačka o podvádějícím manželovi byla sku tečnost, nebo výmysl?”

„Skutečnost. Jenom se to nestalo při této cestě.”

„Hm. To proto ses s ním rozvedla?” Udiveně na něho pohlédla.

„Sám jsem trochu zapátral,” vysvětlil.

Nic dalšího k svému ztroskotanému manželství nepodotkla.

Chvíli jí hleděl do očí, potom začal pomalu procházet po místnosti a prohlížel si vystavené obrazy. Před jedním se zastavil, znovu si dal ruce v bok a tak dlouho na obraz hleděl, až Julii připadalo, že jeho soustředění snad vypálí do plátna díru. „Kdy jsi to zjistil?”

„Kdo jsi? Včera večer. Stihl jsem zprávy. Představ si to pře kvapení. Tam jsi byla, moje záhadná žena, v dokonalém rozlišení.

Měla jsi jméno a já byl rád. Julie Rutledgeová. Ale počkat, paní Rutledgeová vězí až po krk v závažném případu, který přitahuje velkou pozornost příliš mnoho náhod, než aby to byla náhoda a který mi právě spadl do klína.

Její nevysvětlitelná slova na rozloučenou ,Dostala jsem vás’

najednou dávala smysl. Totiž do jisté míry.”

Otočil se k ní, očividně očekával, že k tomu něco řekne. Ne udělala to, a tak se zeptal: „Co jsi myslela tím svým posledním prohlášením reportérovi?”

„Přesně to, co jsem řekla. Nebyla to loupež.”

„Maskovaný muž míří na skupinu lidí pistolí, požaduje jejich cennosti, a není to loupež?”

„Byla to vražda. Nic jiného. Paul měl zemřít. Loupežné přepadení mělo jenom zastřít, že to bylo předem promyšlené a naplánované.”

„Naplánované Creightonem Wheelerem, domnívám se.” „To není domněnka.”

„Mluvíš, jako bys měla jistotu, že za tím vězí on.” Jsem si tím jistá.”

„No, policie zřejmě tvoje přesvědčení nesdílí, jinak by ho už obvinili.” „Nemají žádné důkazy.” „Ty ano?”

Neodpověděla. I kdyby měla kouřící pistoli, která by Creightona s vraždou spojovala, Derek Mitchell by byl tou poslední osobou na světě, které by o tom řekla. To ovšem bylo čistě teoretické, neboť neměla žádné důkazy. „Detektivové stále ještě Creightona vyslýchají,” řekla, „i když poskytl alibi. Nepřipadá ti to divné?”

„Ani ne. Policajti dělají divné věci neustále.”

„Se Sanfordem a Kimballovou jsem se několikrát sešla. Oba mi připadají velice schopní.”

Zatvářil se rozladěně, což ji přivedlo k přesvědčení, že s ní souhlasí, ale je příliš paličatý, než aby to připustil. „S Robertou Kimballovou jsem se nikdy nesetkal,” řekl.

„A se Sanfordem?”

„Znám ho zběžně a podle toho, co se o něm říká.” „Zahrnuje to, co se o něm říká, i sklony k provádění podivností?”

„Vyjádři se jasně,” řekl podrážděně.

„Proč by se měli Sanford a Kimballová neustále vracet ke Creightonovi, pokud ho nepodezírají, že je do toho přinejmenším do jisté míry zapletený? Já vím, že je. A Doug má z té možnosti strach.

Kdyby ne, nenajímal by tě ještě dřív, než bude bojovného právníka vůbec potřebovat. Tím, že tě najímá, se jistí.”

„Stejně jako ty, abych tak řekl.”

Byla to záměrná hra se slovy a znovu jí zahořely tváře, ale před jeho pohledem neuhnula. „To je pravda. Učinila jsem preventivní krok.”

„Existuje tady spousta výtečných právníků, kteří se věnují trestním procesům, paní Rutledgeová. A Wheelerovi si mohou dovolit ty nejlepší. Hodláte se vyspat se všemi?”

Rázně přistoupila ke dveřím a s trhnutím je otevřela. On ovšem stejně rozhodným pohybem natáhl ruku přes její rameno, dlaní dveře přibouchl a nechal ruku na nich. V tom stísněném prostoru, který jí ponechal, se otočila.

„Zašla jsi hodně daleko, abys mě znemožnila.”

„Nemáš ponětí, jak daleko.”

„Asi bych měl být polichocen, že jsi ze mě měla tak nahnáno.”

„Ví se o tobě, že jsi bezohledný. S Creightonem byste vytvořili dobrý tým.”

„Co má tohle znamenat?” „Myslím, že je ti jasné, o co mi jde.”

„Popravdě řečeno není, protože Creightona Wheelera neznám.

Kromě toho jsem před tím letem z Paříže neznal ani tebe. To, co se stalo v letadle, se odehrálo předtím, než jsem se s Dougem Wheelerem setkal a než jsem se vůbec dozvěděl, že jeho bratra zastřelili. Prakticky vzato jsem bezúhonný. Nic mi nebrání ten případ převzít, jestli se mi zachce.”

„Ani ty by ses přes všechnu svoji aroganci neodvážil zastupovat u soudu Creightona s vědomím, že já budu svědkem obžaloby. A dokonce i kdyby sis chtěl zahrávat s tím, že by tě vyškrtli ze seznamu advokátů , postarala bych se, abys tu možnost vůbec nedostal.”

„To bys nemohla, pokud bys nepřiznala svůj podíl na té věci.”

„Což bych udělala. O tom ani na okamžik nepochybuj.” „Veřejně bys přiznala, co jsme prováděli na záchodě.” „To mi můžeš věřit.”

„Tělo tvého milence sotva vystydlo. Přes veškerou moderní uvolněnost jsme tady pořád ještě na Jihu. Stará garda, tedy přátelé a známí Paula Wheelera, by se zhrozili.” Rychle přejel pohledem po místnosti. „Tvoje nóbl klientela by sem už nevkročila. Ze svých starých dobrých peněz by u tebe už neutratili ani cent. Možná by ti odpustili to, co jsi dělala v tom letadle, ale nikdy, že ses tím pochlubila a zatáhla jméno Paula Wheelera, a zároveň i jeho manželky Mary, hotové světice, do bahna. Pošpiníš svoji pověst a pošpiníš i jeho.”

„Udělala jsem to kvůli němu,” řekla prudce a odstrčila ho, aby už nebyla vmáčknutá mezi ním a dveřmi. „Paulův synovec ho nechal zabít. Paul by chtěl, abych Creightonův zločin odhalila. Očekával by, že zajdu do krajnosti, jak jsi to řekl, aby byl Creighton potrestán.”

Oči měl oříškově hnědé s čokoládovými skvrnkami. Upíral jí je do očí až nepříjemně dlouhou dobu. „Udělala jsi to kvůli Paulu Wheelerovi?”

Napřímila se a přikývla.

Jenom z toho důvodu?”

„Ano.”

„Kvůli němu?” ,4«o.”

Klouzal po ní pohledem a zastavoval se u míst, která znal po hmatu. Usmál se tak, jako se usmíval, když poznal, že rozcupoval výpověď očitého svědka. „Sobě namlouvej, co chceš, Julie. Klidně.

Mě ale neoblafneš.”

KAPITOLA 8

Kate vstrčila hlavu do dveří kanceláře a s očekáváním se na Julii zadívala. „Tak jak?”

Julie se tvářila, že posuzuje účet za meziměstské telefonické hovory. Nevyprovodila Dereka Mitchella. Oblažil ji tím svým arogantním úsměvem, sáhl za sebe, otočil koulí na dveřích a byl pryč. Po jeho odchodu čekala celou minutu, než odešla ze salonku.

Vklouzla do maličké koupelny, vyhrazené jenom jí a Kate, a spolkla dva aspiriny, aby zarazila počínající bolest hlavy. Umyla si ruce a přála si, aby se přestala třást. Opřela se rukama o malé umyvadlo a několikrát se zhluboka nadechla. Vzpamatuj se, Julie.

Zalezla si do kanceláře a vrhla se na hromadu pošty. To ale měla vědět, že Kate její zvědavost a smysl pro dramatické situace nedá a bude se dožadovat podrobností.

Nezvedla oči od účtu za telefon. „Copak je?”

„Co si o něm myslíš?”

„O panu Mitchellovi?” Předstírala lhostejnost. „Vkusně se ob léká. Jestli bude mít dobrý vkus i na umělecká díla, to se ještě uvidí.

Dostala jsem z něho, co by si asi tak představoval, což mi pomůže při výběru.”

„Ale co si myslíš o něm? Připadá mi přímo úžasný.”

Julie se zamračila. „Není pro tebe trochu starý?”

Je mezi námi přibližně stejný věkový rozdíl jako mezi tebou a Paulem.”

„To bylo něco jiného.”

Jak to?”

„Byla jsem starší, když jsem poznala Paula, takže se ten rozdíl nezdál tak velký. Pořád ještě ti chybí dost let do třicítky.”

Kate byla nezkrotná. „Zatímco jste byli v salonku, vyhledala jsem si ho na Googlu. Je prvotřídní advokát. Obhájce. Vede si moc dobře, a co je nejlepší, je svobodný.”

Julie odložila účet na hromádku dalších a promnula si čelo v místě, kde bolest vzdorovala aspirinu. „Kate, mám tady spoustu práce, kterou musím udělat.”

Konečně Kateino nadšení trochu opadlo. „Tak dobře. Ale při padal mi báječný. S tím psem a tak.”

Zazvonil telefon a Kate se natáhla přes Julii a vzala ho. „Galerie Chez Jean. Co si přejete, prosím?” Poslouchala a pak volajícího po žádala, aby chvilku počkal. Podala telefon Julii. „Detektiv Sanford.”

„Děkuji, že jste přišla tak rychle, paní Rutledgeová.” Sanford jí pokynul na židli ve své kanceláři, kde už to bohužel dobře znala.

„Říkal jste, že je to důležité.”

„Doufáme, že je.” Roberta Kimballová čekala spolu s ním, když Julie přijela. „Na bezpečnostním videu z haly jsme vyčlenili jednoho chlapíka.”

Sanford se posadil na židli za psacím stolem a přešel rovnou k věci. „V době loupežného přepadení byl rozhodně v hotelu, ale neobjevuje se na bezpečnostních videích z garáže a nepoužil ani garážovou službu.”

„Odhadujeme, že nechtěl, aby se dal jeho vůz vystopovat,” řekla Kimballová. „Máme ho na záznamu, jak ve dvanáct čtyřicet dva vchází a jinak oblečený odchází ve čtvrt na čtyři, což je přibližně doba, kdy výtah dojel do haly a nastal zmatek.”

„Mezi osmým patrem a halou výtah nezastavil. Odpovídá to časově?” zeptala se Julie.

Kimballová přikývla. „Spoléhal na to, že budou všichni v šoku.

Zatímco se mladý muž z Kalifornie vzpamatovával, než stiskl tlačítko pro jízdu dolů, pachatel měl dost času zmizet na schodiště, sundat si tepláky, vklouznout do bot a seběhnout osm pater. Musel sebou hodit, ale pár policistů, včetně tady Sanforda, těch osm pater zvládlo. Dalo se to stihnout.”

„Není to zaměstnanec,” navázal Sanford. „Vedení hotelu nevěří, že by to byl host. Nikdo ze zaměstnanců v recepci se nepamatuje, že by ho zapisoval, a ti jsou vycvičení, aby si jména a tváře pamatovali.

Hotel Moultrie je proslulý i tím, že tam hosty při příchodu oslovují jménem. Vrátný si je jist, že ho viděl, ale nepamatuje se, že by mu zařizoval odnos zavazadel nebo ho předal pikolíkovi nebo personálu v recepci.”

„Nikdo se nepamatuje, že by někoho slyšel mluvit hlasem, který jste vy a ostatní lidé z výtahu popsali,” řekla Kimballová.

Před cestou do Francie strávila Julie několik hodin posloucháním nejrůznějších hlasů, ale byla to ztráta času. „Ostatní?” zeptala se teď.

„Když si ty záznamy vyposlechli “

„Řekli totéž, co vy. Žádný hlas tomu jeho neodpovídal, takže jsme skončili ve slepé uličce.”

Po odmlce Sanford pokračoval. „Dotazujeme se skupin, které v ten den měly v hotelu konferenci. Pořád čekáme, jestli se k němu někdo přihlásí. Jedna pokojská si myslí, že ho v ten den zahlédla na některém poschodí, kde jsou ubytovaní hosté, ale není si tím jistá.”

„Ta si není jistá, že je obloha modrá,” podotkla Kimballová ironicky. „Není si jistá, ve kterém poschodí ho viděla, ani jestli je to právě tenhle chlápek. Z toho, co tvrdí, si člověk nic nevybere.

Nespoléháme na ni. Osobně si myslím, že ho identifikovala, aby na sebe upozornila.”

Jeho fotografii necháváme kolovat mezi hotelovými hosty,” vzal si slovo Sanford. „Ale je to děsná práce. Uteklo už skoro čtrnáct dní.

Lidé se rozjeli všude možně. Někteří jsou v zámoří. Takže to zabírá spoustu času a nakonec by ho někdo mohl identifikovat jako neškodného návštěvníka, který se za ním zastavil při jeho pobytu. V

takovém případě budeme tam, kde jsme byli.

Policisté na obchůzce ukazují jeho fotografii placeným infor mátorům. Zatím nic. Což neznamená, že ho nepoznávají. Jenom to potvrzuje, že nemají chuť ho identifikovat. Totéž v zastavárnách.

Jestli dal to, co ukradl, do frcu, tak o tom všichni mlčí.

Rovněž jsme přiměli policisty, aby prohlédli snímky zločinců, ale i kdyby ho měli v záznamech za ozbrojenou loupež nebo nějaký jiný zločin, vzhled člověka se mění a tahle fotka není nejlepší kvality, protože jsme ji pořídili z videozáznamu.”

„Záznam je trhaný,” dodala Kimballová. „Světlo špatné, úhel rovněž. Je to jen o málo víc než skvrna, ale je to začátek.”

„Usoudili jsme, že byste se na to měla podívat,” uzavřel Sanford.

Vytáhl z obálky z manilového papíru fotografii dvacet na pěta dvacet centimetrů. Julii se rozbušilo srdce, když po ní natáhla ruku.

Pohlédla na ni, pak zvedla oči k detektivům a věděla, že na ní její pocity musejí být znát. Děláte si srandu? „To je ono?”

„Varoval jsem vás, že je to mizerná fotka. Vlastně v důsledku toho v hotelu vyměnili bezpečnostní kamery za novější typy a zmodernizovali celý systém.”

Julie si fotografii pozorně prohlédla, ale pak zdrceně zavrtěla hlavou. „Tohle může být kdokoliv.”

„Nepoznáváte ho?” naléhala Kimballová.

„Ani mlhavě.”

„Fotografie byla zvětšena, takže je ještě zrnitější než video.

Podívejte se ještě jednou. Zkuste jednotlivé body poskládat.”

Udělala, o co ji požádal, ale bylo to beznadějné. Obličej byl pouhou šmouhou světla a stínu, zřejmě patřil muži, ale nedal se rozpoznat. Vrátila snímek Sanfordovi. „Moc ráda bych vám sdělila jméno, to mi věřte.”

„No, za pokus to stálo.” Sanford zasunul fotografii zpátky do obálky.

„Ukazovali jste ji ještě někomu? Ostatním obětem přepadení?”

„Odfaxovali jsme ji a zároveň poslali mailem,” řekla Kimballová.

„Ty ženy z Nashvillu se nám okamžitě ozvaly, že nikoho ne poznávají. Čekáme, až se nám ohlásí ten Kaliforňan. Je tam ještě moc brzo.”

„A co Doug? A Creighton?”

Sanford přikývl. „Napadlo nás, že by ten střelec mohl být bývalý zaměstnanec Wheelerových závodů, který měl na šéfa pifku.

Požádali jsme Douga Wheelera, aby se na fotografii přišel podívat.

Odkázal nás na svého právníka. Odvčerejška má nového.”

Kimballová s patrnou nechutí popotáhla. „Dereka Mitchella. To je pohroma.”

Julie se snažila nedat na sobě nic znát. „Proč?”

„Vyhrává.”

„Ne, ptala jsem se, proč si vzali jiného právníka?”

Žádný z detektivů si netroufl vyslovit nějaký názor, ale Julii neuniklo, že její zdánlivě nevinná otázka padla na úrodnou půdu.

„Vypadá to, jako by znervózněli, viďte?”

Kimballová se Sanfordem si vyměnili pohled. Sanford se zvedl, jako by uslyšel narážku, a omluvil se, že si musí zavolat. „Dámy, můžete v mé kanceláři zůstat, jak dlouho budete potřebovat. Omluvte mě.”

Jen co byl z doslechu, Julie se na Robertu Kimballovou usmála.

„Vy dva spolu komunikujete beze slov. Už víckrát jsem si toho všimla.”

„Pracujeme spolu dva roky, ale zdá se to déle. Když nás spolu dali dohromady, hned jsme si sedli. Naše vyšetřovací metody se doplňují a podobně se k sobě hodíme povahou.”

„A přesto jste tak odlišní.”

„V tom se s vámi nebudu přít,” řekla vlídně. „Černý, bílá. Muž, žena. Ženatý, svobodná. Vysoký a hubený. Malá a tlustá. Možná kvůli těm rozdílům to mezi námi klape.”

Julie policistku chvilku odhadovala a potom se zeptala. „Takže vy jste jaká?”

„Malá a tlustá.”

Julie se usmála. Jste ten hodný policista, nebo ten zlý?”

Kimballovou to v nejmenším neuvedlo do rozpaků. Také se usmála.

„Kde nakupujete?” „Co prosím?”

„Kde nakupujete oblečení? Vypadáte vždycky tak… dobře.”

„Děkuji.”

„Samozřejmě kdybych se já pokusila vzít si na sebe takové černé šaty, bylo by to módní fiasko.” Kimballová se usmívala dobrosrdečně a jako by si sama ze sebe utahovala. Sebrala bronzové těžítko ve tvaru buldoka, který byl maskotem Georgijské univerzity, roztržitě si s ním pohrávala a po celou dobu nespustila z Julie pohled. Nakonec řekla: „Oba jsme hodní policisté.”

Julie se zhluboka nadechla a vydechla. „Asi záleží, jak se kdo na to dívá.”

„Ano, to asi záleží.”

„Co se dál bude dělat s tím videem z bezpečnostní kamery a s tou fotografií?”

„Stále ještě ji necháváme kolovat, doufáme, že toho člověka někdo identifikuje a buď ho očistí, nebo zkompromituje. Mezitím prohlížíme záznamy pořízené tři dny před tím střílením. Hotel je uchovává pouze čtyři dny a potom pásky znovu používá, takže dál nemůžeme jít.

Naši technici je prohlížejí záběr po záběru, jestli toho člověka znovu nezahlédnou. A pokud ano, dostane se na první místo seznamu možných pachatelů. Aby tohle mohl provést, musel vědět, kam půjde, jak dlouho mu to potrvá na schodišti a jak rychle musí zmizet, než budou východy uzavřeny.” „Vytipoval si to tam.”

Kimballová se zasmála, že Julie použila tenhle obrat, takže Julii trochu zaskočilo, když se policistka nečekaně zeptala: „Co si myslíte o Creightonu Wheelerovi?”

„Tuším, že jsem dala dostatečně najevo, jak nízké mínění o něm mám.”

„Naznačovala jste, že vězí za tím loupežným přepadením a stří lením.” Na to Julie nic neřekla.

„Ve skutečnosti byly vaše narážky víc než jednoznačné. Se Sanfordem bychom museli být pěkně hloupí, abychom je nepo střehli.”

„Nedomnívám se, že jste hloupí.”

Policistka vrátila těžítko na psací stůl, založila si ruce a bystře si Julii měřila. „Znáte Creightona dobře?”

„Svůj názor opírám hlavně o to, co mi o něm pověděl Paul.

Ovšem moje osobní setkání s ním potvrdila vše, co Paul říkal.”

Jaká osobní setkání?”

„Co nejméně častá, to vás mohu ujistit. Paul byl ale velice družný. Setkání s jeho rodinou byla nevyhnutelná. Dovolené, narozeninové oslavy a tak.”

„Myslíte si, že Creighton je schopen spáchat vraždu?”

Julie měla pocit, že ano, ale nemohla to tvrdit s jistotou, protože svůj názor neměla čím podepřít, jenom značnou nedůvěrou a odporem, který k němu pociťovala. Paul dělal narážky na temné stránky povahy svého synovce, jež maskoval výjimečně pohledný zevnějšek. Jeho pravý charakter intuitivně vycítila, ale zároveň to bylo subjektivní, a tudíž nespolehlivé. Vyhnula se odpovědi tím, že se otázala. „Co si myslíte vy, paní Kimballová?”

„Upřímně? Myslím si, že každý je schopen vraždy. Ovšem co se týká Creightona Wheelera, myslím si o něm, že je to mazaný vykuk, nabubřelý, bohatý snob, který potřebuje dostat pořádně za vyučenou.” Kimballová svraštila čelo. „Ale připadá mi, že se až příliš nabízí, že svého strýce nechal odkrouhnout, jelikož má po smrti řečeného strýce zdědit pořádný balík peněz.”

„To byste musela Creightona znát. Potrpí si na soukromé žer tíky.”

„Soukromé žertíky?”

„To se mu líbí, když může někoho převézt.” „Například?”

„Hm. Počkat. Už vím, na tomhle to dokonale uvidíte. Před pár měsíci jsem pořádala soukromou vernisáž pro dosud neznámého umělce. Šampaňské a kaviár. Vybraný seznam pozvaných. Však to znáte.”

„Lidé v hedvábných rolácích, všichni v černém.”

Julie se musela usmát, jak přesně to policistka vystihla. „Při vernisáži jsem si všimla, že se Creighton s několika přítomnými shromáždili u jednoho obrazu. Šla jsem se podívat, co je přitáhlo.”

V Julii stále ještě vřela krev, když si na ten incident a Creightonovu aroganci vzpomněla. „Propašoval dovnitř jedno plátno a pověsil je na zeď. Bylo to příšerné zátiší, které splašil na bleším trhu. Padělal na něm podpis toho malíře. Zesměšňoval jak toho umělce, tak moji pověst a mé zákazníky, dělal z nich naivní důvěřivce, kteří nerozumějí umění.”

„Co jste udělala?”

„Lidi, co tam postávali, jsem od Creightona odvedla. Sundala jsem ten obraz. Žádná skutečná škoda nevznikla. Ten malíř se to vůbec nedozvěděl. Ale takové kruté věci Creighton rád provádí. Líbí se mu dělat si z lidí blázny a každý je pro něho snadná kořist.”

„Popichuje lidi. To je protivný povahový rys, ale zločin sotva.”

Julie nechtěla, aby policistka její teorii tak lehkovážně smetla ze stolu, a tak řekla: „Dobře ví, že vám bude připadat nápadně podezřelý, a přesto ve skutečnosti nebude hlavním podezřelým.

Vidíte? To je jeho soukromý žert a můžete mi věřit, že se směje do hrsti.”

Kimballová upírala na Julii zamyšlený pohled, potom sebrala tlustou obálku s fotografií neidentifikovaného muže a poklepala si jí o dlaň. „Myslím, že prozatím to bude všechno. Děkujeme, že jste přišla.”

Dodge Hanley sebou hodil do jednoho z křesel naproti Derekovu psacímu stolu a přisunul mu složku.

Derek ji otevřel a zběžně pročetl několik vytištěných stran. „To je stručné shrnutí?”

Z Dodge táhl zvětralý cigaretový dým. Prese všechna upozornění, jaké život ohrožující důsledky kouření má, se ani nepokusil s ním přestat a choval odpor s nádechem pohrdání ke všem kuřákům, kteří tak učinili. Pro něj to byli zbabělci. Zabubnoval prsty od nikotinu do opěrek křesla a zavrtěl se, aby se mu sedělo pohodlněji, což vyšlo naprázdno, protože se nikdy necítil pohodlně, dokud nedržel v prstech cigaretu.

„Stručně řečeno je čistá. Žádná zatčení, dokonce ani žádný přečin.”

„Co dětství?”

„Vyrostla v Aikenu. Máma s tátou pracovali ve státním školství.

On byl učitel, ona pracovala v administrativě. Slušní občané, kteří chodili pravidelně do kostela a platili daně. Žádní bratři ani sestry.

Rodiče už nežijí.”

Sípavě se nadechl a pak pokračoval. „Tohle tvoje děvče je chytré.

Získala plné vysokoškolské stipendium na Vanderbiltově univerzitě v Nashvillu a o čtyři roky později stipendium, aby mohla prohloubit studia umění ve Francii. Seznámila se s nějakým francouzským malířem a vzala si ho. Jméno si nemůžu zapamatovat, ale je to tam.”

Derek Dodgeovi neřekl, že o jejím manželství a rozvodu už ví.

„Co je s ním?”

„Nic s ním není. Není slavný, žádné jmění, očividně nemá talent.

Po třech letech se rozvedli, ale to už do jejího života vstoupil Paul Wheeler. To měla štěstí.”

Derek zvedl hlavu a zadíval se přes psací stůl na Dodge, jehož výraz v obličeji, vrásčitém a zažloutlém po létech kouření, zůstal po jeho poslední poznámce neproniknutelný. Dodge byl cynický kliďas a dohromady nic ho nedokázalo rozházet, protože po více než čtyřiceti letech stopování zločinců viděl, jak říkal, všechno. Většina lidí u něho stála níž než zvířata. Byl právě detektivem v šerifově kanceláři, když stanul proti Derekovi v soudní síni. Dodge byl svědkem obžaloby, ale jeho dokonalá paměť a pozornost, kterou věnoval podrobnostem, udělaly během křížového výslechu na Dereka dojem. Po procesu, jejž Derek vyhrál, vyhledal mrzoutského Dodge a zeptal se ho, jestli by neměl zájem pracovat na plný úvazek pro jeho firmu.

Dodge posměšně pravil. „Přejít na druhou stranu? Děkuju pěkně, advokáte.”

„Zdvojnásobím vám plat.”

„Kdy mám začít?”

Ve skutečnosti byl Dodge rád, že může z šerifovy kanceláře, kde se vyžadovala striktní pravidla vyšetřování a výslechu, odejít. Když s Derekem pečetili svoji dohodu u piva, zeptal se Dodge: Jste choulostivý ohledně toho, jak získám informace?”

„Ne, ale jestli vás přistihnou při něčem neetickém nebo nezá konném, bude to na vaše triko.”

„V pořádku.” Dodge vysrkl svoje pivo. „Nepřistihnou mě.”

Což Dereka tak úplně nepřesvědčilo, že Dodgeovy metody jsou poctivé, ale nikdy se neptal, jak Dodge informace obstaral. Připadalo mu lepší to nevědět.

Ve veřejných budovách panoval zákaz kouření a Marlene jen těžko skrývala nechuť k tomu, že smrděl jako popelník, a tak Dodge pracoval z domova. Derek ovšem neměl potuchy, kde to je. Dodge mu dal číslo svého mobilu i poštovní schránky, a tam mu Derek posílal šeky s výplatou. Jinak Dodge nemluvil o tom, kde bydlí, ani co mezi jednotlivými úkoly dělá. Kdykoliv ho ovšem Derek o něco požádal, zareagoval rychle.

Poté co včera večer uviděl Derek Julii Rutledgeovou ve zprávách, rychle si prošel složky, které mu Marlene dala s sebou, když odcházel domů, především hledal odkazy o „společnici” Paula Wheelera. Zmínky o ní nacházel často, ale nestálo tam o ní nic zvlášť osobního a počítač mu poskytl jen málo informací navíc, jež se nevztahovaly ke galerii. Zavolal Dodgeovi a požádal ho, aby mu o ní zjistil, co se dá.

„Kdy to potřebuješ?”

„Včera.”

„Máš to mít.”

Dodge jako obvykle dostál slovu. Když Derek po výbušném setkání v galerii Chez Jean dorazil do kanceláře, Dodge už na něho čekal. Teď se ho zeptal: Jak to přišlo, že se na Julii Rutledgeovou usmálo štěstí? Jak se dali s Wheelerem dohromady?”

Dodge si popleskal kapsičku košile, jako by hledal zapomenu I ou cigaretu. „Tohle přesně nevím. Byl to bohatý Američan s dobrými styky v Paříži. Ona pracovala v jedné snobské galerii a živila sebe a svého ubožáckého manžela, takže odhaduju, že “

„Počkej. Ubožáckého manžela?”

„Žádný doložený příjem. Dvakrát ho zašili pro opilství a výtrž nictví. Nebo co za to Francouzi považujou.” „Okay.”

„Kde jsem skončil?” „Že odhaduješ.”

„Odhaduju, že se s ní Wheeler poznal přes společné známé z uměleckého světa. Ale ber to jenom jako čistou spekulaci.” Derek přikývl.

„Ať už k tomu došlo tak nebo tak, brzy se zbavila toho flákače, kterého měla za manžela, a s Wheelerem se dali dohromady. Přivezl ji zpátky do Států a pomohl jí zařídit si byznys tady v Atlante.”

„Páni. Jakpak mu asi tu laskavost oplatila?” Dodgeův smích zazněl jako chřestění kamínků v plecháčku. „Myslíš, že to byl její medonosnej dědula?” „Ty ne?”

„No, ze začátku možná. Julie je ale chytré děvče. Wheeler jí peníze na koupi galerie nedal, půjčil jí je. Vlastně jí je půjčila banka.

Wheeler se jenom zaručil za půjčku. První rok galerie žádný zisk nevynesla, ale byla v plusu a od té doby vydělává. Půjčka byla splacena. Sama si koupila dům v Garden Hillu, sama si platí účty a dluhy z kreditní karty. Je na Wheelerovi finančně nezávislá. Takhle to aspoň vypadá na papíře.”

Derek se na židli na kolečkách odsunul od stolu a zvedl se.

Překročil Maggii, která se rozvalovala na podlaze a pochrupovala, a přistoupil k prosklené stěně. Nevidomě zíral ven a přemýšlel o tom, co ví o Julii Rutledgeové, o minulosti i přítomnosti. Minuty ubíhaly.

Zatraceně!

Zároveň ale znamenalo Dodgeovo hlášení zklamání. Nedozvěděl se o ní takové ohavnosti, jaké očekával. Dodge neodhalil nic odpudivého jako třeba dlouhý seznam „donátorů” díky němuž by ji mohl Derek odsoudit. Na druhou stranu byl rád, že na ni Dodge nevyšťoural nic nezákonného ani ostudného. Byla přesně taková, jak se od pohledu jevila inteligentní, kultivovaná, vzdělaná žena, úspěšná ve svém oboru, jíž přálo štěstí, že se zamilovala do velice bohatého muže a její láska byla opětována.

Klečela vedle své životní lásky, když mu ustřelili temeno hlavy.

Chce, aby byl jeho vrah chycen a potrestán v plném rozsahu právních norem. Aby toho dosáhla, opila a zkompromitovala muže, o němž si myslí, že by tomu mohl zabránit. Sáhla k nejstaršímu triku v historii, který je rovněž nejrychlejší a nejúčinnější, jak zdůraznila.

Možná to je takhle prosté a on se jenom snaží to zkomplikovat.

Zabral se do myšlenek a skoro zapomněl, že tam není sám, dokud Dodge neprohodil: „Nechceš mi povědět, jak to, že se o ni tolik zajímáš?”

„Rodina mě najala, abych je zastupoval během vyšetřování Wheelerovy vraždy.”

„To je náááramný,” protáhl Dodge. „To se nám penízky jenom pohrnou. Ona ale není Wheelerová. Taky tě najímá?”

„Ne, ale je byla v posledních dvou letech důležitou součástí Wheelerová života. Chtěl jsem se o ní něco dozvědět.”

„Setkal ses s ní?”

„Viděl jsem ji v televizi.” Nebyla to celá pravda, ale rozhodně to nebyla lež.

„Myslíš, že je do toho zapletená?”

„Nevím, co si mám myslet,” zabručel Derek a myslel to vážně.

Otočil se. Dodge už stál, připravený k odchodu. Bez další dávky nikotinu dokázal vydržet jenom takhle dlouho. „Cos vydoloval na Creightona Wheelera?”

„Utrácí spousty peněz, hraje hodně tenis, řídí fajnová auta. Dostal spousty pokut za překročení rychlosti, soudce je všechny nechal plavat. Nenašel jsem nic, co se vztahuje k jeho zesnulému strýci.”

„Mohl to udělat?”

„Má alibi.”

„Mohl to udělat?” zopakoval Derek tišeji. Dodge dlouze vydechl, táhl z něho tabákový dým. „Všechno je možné.”

„Co říká tvůj instinkt?”

„Nechtěl bych, aby moje dcera s tímhle chlápkem chodila.”

„Nemáš dceru.” „Kdybych ji měl.” „Proč ne?”

„Potrpí si na děvky. Dvě až tři týdně. Ne na rajdy z ulice. Na holky, co mu posílá agentura. Ne že by na tom bylo něco špatnýho, ale…”

„Ale nechtěl bys, aby tvoje dcera s ním měla něco do činění.”

„Ani ty bys to nechtěl.” Dodge si přejel rukou přes ústa a popotáhl se za spodní ret. „Ale zabíjet pro miliony, když už miliony má? K čemu by to bylo dobrý? Proč prostě nepočkat, až strejček natáhne bačkory, nechat ho umřít z přirozených příčin a pak vy inkasovat prachy?”

„Kloním se ke stejnému názoru,” řekl Derek. „Kromě toho ho dva dobří detektivové důkladně vyslýchají od chvíle, kdy k tomu došlo, a nic na něho nemají. Ve skutečnosti zůstali s prázdnýma rukama, pokud věříš jejich prohlášením pro tisk. Tečka.”

„Teď už něco mají.” Dodge ukázal na složky, jež přinesl. „Máš to tam, až na konci.”

„Naznač mi něco.”

„To tak, a zkazit překvapení? Stačí, když řeknu, že je to nejnovější, ještě horké zboží z posvátných policejních kuloárů.”

Derek užasle zavrtěl hlavou. „Slib mi, že mi někdy, než umřu, nebo než umřeš ty, řekneš, kdo jsou tví informátoři.”

„Budu tancovat na tvým pohřbu a svoje tajemství si vezmu do hrobu.” Dodge se zazubil a zamířil ke dveřím. Jen tak na okraj, ještě si musíš vytrénovat pokerový obličej, advokáte.”

„Co tím chceš říct.”

Dodge se otočil a poťouchle řekl: Já ji taky viděl v televizi.”

KAPITOLA 9

„Pan Wheeler přišel, pane Mitchelli.”

Marlene ustoupila stranou a Creighton Wheeler volným krokem vešel do kanceláře. Derek se zvedl a vyšel mu v ústrety. „Derek Mitchell.”

„Creighton Wheeler.”

Derek napřáhl ruku, ale Creighton se kochal pohledem pro sklenou stěnou a nepostřehl to. Marlene řekla, aby zazvonili, jestli budou něco potřebovat, a vytratila se. Derek Creightonovi pokynul ke stejným křeslům, kde předchozího dne rozmlouval s jeho otcem.

„Udělejte si pohodlí.”

„To dělám vždycky,” odvětil Creighton a spustil se do křesla.

Maggie zakňučela a přiloudala se, aby si ho mohla očichat. „To je Maggie,” řekl Derek.

Většina lidí natáhla ruku a pohladila ji po hlavě. Ženy nad ní kvokaly a vrkaly. Muži se ptali, jestli je to cvičený lovecký pes.

Ovšem Creighton Wheeler vykázal očividný nedostatek zájmu. Řekl jenom: „Těšíme, že tě poznávám, Maggie.”

Kancelář ho zajímala mnohem víc. Dál se beze spěchu rozhlížel, ale Derek netušil, jestli se mu zamlouvá nebo ne. Creighton se tvářil mírně zvědavě, ale jinak nedal ničím najevo, co si myslí.

Derek se posadil naproti němu. „Poslužte si.” Na nízký stolek mezi nimi postavila Marlene kbelíček s ledem, sklenice a balenou vodu.

„Ne, děkuji.”

Byl mnohem pohlednější než většina filmových hvězd jeho věku… Jakéhokoliv věku. Dereka napadlo, že má blond vlasy možná uměle zesvětlené, ale pokud ano, bylo to uděláno odborně. Jeho jasně modré oči hleděly tak nezáludně, že ho Derek okamžitě začal podezírat z podlosti. Vyzařovala z něho znuděnost, povznesenost a niterná pobavenost.

Okamžitě usoudil, že se mu Creighton nezamlouvá. „Opozdil jste se o půlhodinu.”

Modré oči přestaly jezdit po místnosti a upřely se na Dereka.

„Vážně? Omlouvám se. Hlídal jsem své porsche. Můžete mi na účtovat minuty, o které jsem se opozdil.”

„To udělám.” Derekův úsměv nebyl o nic věrohodnější než Creightonova omluva. „Upřímnou soustrast k úmrtí vašeho strýce.”

„Díky, ale není to tak, že bych byl z té ztráty celý zničený.”

Dereka jeho upřímnost nepřekvapila. Člověk tak arogantní jako on obvykle neváží slova. „Váš otec se zmínil, že jste vy dva spolu měli neshody.”

„,My tady máme… nedostatky v komunikaci.’”

Derek svraštil čelo. „Co prosím?”

,Frajer Luke. Strother Martin jako vězeňský dozorce. Velký charakterní herec. Hrál taky vButch Cassidy a Sundance Kid.” „Další film s Paulem Newmanem.”

Creighton se na Dereka poprvé upřímně usmál. „Udělal jste na mě dojem. Přece jenom z historie filmu něco znáte. Pamatujete se na film, kde hrál Newman toho vyhořelého právníka?”

Derek si uvědomil, že si z něho Creighton utahuje, ale dál se tvářil přívětivě a přistoupil na tu hru. „Připomeňte mi to.”

,ftozsudek. Newman zpěvavě skanduje: ,To je ten případ, to je ten případ, to je ten případ.’ Velmi přesvědčivě. Za tenhle film měl dostat Oscara místo zzBarvupeněz. Když umřel, ztratili jsme jednoho z největších herců.”

„Váš otec mi říkal, že jste vášnivý filmový nadšenec.”

Proti tomu označení se Creighton ohradil. „Víc než to. Studoval jsem film na Kalifornské univerzitě v Los Angeles.”

„Chtěl jste se stát filmařem?”

Trhl sebou. „Proboha, to ne. Chce to hodně tvrdé práce. Od nevidím do nevidím. Muset vyhovět pitomcům a snášet záchvaty vzteku zkouřených primadon a různých zkrachovalých existencí? To není nic pro mě, pane Mitchelli. Raději se dívám na filmy, které vyrábějí jiní.”

Jako kritik?”

„Ne, jenom pro zábavu. Nemám ctižádost se v tomhle průmyslu osobně uplatnit. Nebo v jakémkoliv jiném oboru, když na to přijde.

Což byla jedna z věcí, na nichž jsme se s mým drahým zesnulým strýcem neshodli. Myslel si, že jsem měl studovat ekonomii, jít na Harvard, udělat si MBA, být u vytržení nad Má dáti Dal a kalkulačními tabulkami. Mám na to jiný názor,” pravil výsměšně.

„Ale vždyť pracujete v rodinném podniku.”

„Mám kancelář na ředitelství firmy. Nepracuji.”

Vrhl na Dereka dokonalý úsměv a Derek měl sto chutí mu ho pěstí pošramotit. Ovládl se, položil ruku Maggii na hlavu a drbal ji tak, jak to měla ráda. „Váš otec si myslí, že potřebujete právníka specializovaného na trestní právo.”

,Je moc úzkostlivý.”

Bedlivě ho pozoroval, aby mu neunikla případná reakce, a zeptal se: „Má důvod k obavám?”

„Jestli tím myslíte kvůli těm detektivům, co mě nenechají na pokoji, tak ano. Jestli myslíte, že kvůli tomu, že jsem se něčím provinil, tak ne. Když strýce zabili, hrál jsem tenis.”

„Tak jsem to slyšel.”

„Kromě toho, kdybych strýce Paula zabil, nebylo by to při nějaké zpackané loupeži.”

Derek si nalil sklenici vody a napil se. „Opravdu si trochu ne dáte?”

„Děkuju, ne.”

„Včera ve večerních zprávách řekla společnice vašeho strýce novinářům, že si myslí, že to loupežné přepadení nebylo.”

„Společnice?” zopakoval Creighton jízlivě. „To se rovná děvka.”

„To je vás názor na Julii Rutledgeovou?”

„Včera večer jsem měl u sebe doma prostitutku,” řekl a nedbale mávl rukou. „Nejsem žádný moralista. Je mi fuk, jestli se starej Paul dokázal ještě pořád rozparádit. Hlavně když si užil. Jenom to nazývejte pravým jménem. Dělal z Julie něco zvláštního, a přitom by si to klidně rozdala se psem, kdyby z toho měla prospěch.”

Derek postavil sklenici s vodou zpátky na stolek, otřel si vlhkost z rukou, a když mu ani to nepomohlo zarazit nával odporu a hněvu, zvedl se a přešel k psacímu stolu.

„Proč si myslíte, že se k vám vyšetřovatelé stále vracejí?”

„Co já vím,” prohodil Creighton bezstarostně. „Asi aby měli co na práci. Musejí vypadat zaměstnaně před svými nadřízenými.

Musejí si zasloužit výplatní šeky. Juliiny záludné poznámky dělají samozřejmě taky svoje.” „Záludné poznámky?”

„Využívá každé příležitosti, aby je proti mně popíchla.”

„Proč by to dělala?”

„Protože se nemáme rádi.”

,Jak to? Co se stalo?”

Uchechtl se. „Nic. V tom je ten problém.”

Derek se vrátil k svému křeslu a znovu se posadil. „Připadá mi, že za tím něco vězí.”

Creighton se usmál, jako by zvažoval, jestli má o tom mluvit, a pak spustil. „Strýc ji zčistajasna přivezl s sebou z Paříže a nijak se netajil tím, že je do ní úplně zblázněný. Všechny to překvapilo, protože si o tetě Mary myslel, že nad ni není. Ale otec prohlásil, že strýc Paul je osamělý a jak je to ohromné, že potkal ženu, o kterou se může starat. Řekl, že bychom k ní měli být milí, aby se cítila vítaná, kdyby pro nic jiného, tak kvůli strýci Paulovi. Tak jsme byli milí,”

dodal a lhostejně pokrčil rameny.

,Jednou v neděli večer je máti pozvala na grilování. Všichni jsme posedávali na terase. Zašel jsem si do domku u bazénu pro kolu do lednice. Julie přišla za mnou a v několika vteřinách jsem ji měl na sobě. Mluvím o Kathleen Turnérové v Žáru těla. Takže jsem si pomyslel, že o nic nejde, a minutku dvě jsem hrál Williama Hurta.

Rodiče se s Paulem bavili pět šest metrů od nás a strýcova přítelkyně má v ústech můj penis. Myslím, že ji rozparádilo nebezpečí, že nás přistihnou.”

Creighton se při té vzpomínce smál. „Bylo to šílený a ujetý, a s každou jinou by to byla zábava. Ale rozdat si to s Julií nestálo za ten povyk, co by se strhnul, kdyby nás strejda nachytal, a tak jsem ji odstrčil a řekl jí, že nestojím o nějaké zbytky po strýcovi. Nechal jsem ji v tom domku a připojil se k ostatním.

Když za pár minut po mně přišla, byla tak naštvaná, že se na mě ani nepodívala. Řekla Paulovi, že ji začala bolet hlava, a chtěla domů. Jako poslušné štěně tím nechci urazit tady vašeho psa s ní odešel. Od té doby mě nemůže vystát.”

Derek cítil, jak se mu pění krev. Tělo měl jako v horečce. Musel si odkašlat, než mohl promluvit. „Myslíte, že vás do toho zaplétá ze zášti?”

Creighton se zašklebil. „Kdo může vědět, proč ženská něco dělá?”

Jasně, šlehlo Derekovi hlavou. „Pokud proti vám policie nenajde důkazy, tak je jedno, jak usilovně se snaží nasměrovat vyšetřování k vám.”

„Žádné důkazy neexistují. Nic nemají.”

„To bylo včera. Dnes mají.”

Creightonův obličej zůstal naprosto klidný. Derek ho bedlivě pozoroval a chování mladého muže se ani trochu nezměnilo. Oči mu nezneklidněly. Ústa se nenapjala. Netrhl sebou. Nic.

„Mají video z bezpečnostní kamery v hale,” řekl Derek.

„To by člověk čekal.”

„Policie vytipovala člověka, který z hotelu odešel několik minut po loupeži.”

Jeho a kolik dalších?”

„Správně. Ale k těm ostatním mohou přiřadit jména. Ne však k tomuhle. Alespoň zatím. Nebyl tam jako host. Neparkoval v garáži, nebyl se najíst v restauraci ani napít v baru.”

„To mě podržte! K nevíře! Jestli tohle není zločinné chování, tak už nevím.”

Derek se na něho ostře podíval, vytáhl ze složky, již si přinesl z psacího stolu, fotografii a položil ji na stolek. Creighton se před klonil, podíval se na ni a zasmál se.

„Tohle má být ten velký průlom ve vyšetřování zločinu? Panejo.

Naše dolary v akci. Patrné je jedno,” podotkl a nepřestával se přitom pochechtávat. „Ani zanic bych se nenechal načapat v téhle košili.”

„Nepoznáváte ho?”

Znovu se na fotografii podíval. „Víte, když jste se tak o tom zmínil, vypadá tak trochu jako Sloní muž. Což je jeden z důvodů, proč se nenechávám fotografovat. Nesnesu pomyšlení, že bych byl vydán na milost fotoaparátu a fotografovi.”

Derek vložil fotografii zpátky do složky, dal si záležet, aby okraje listin pečlivě zarovnal, zvedl se a odnesl ji zpátky na psací stůl.

Otočil se ke Creightonovi a oznámil mu to, pro co se rozhodl v tu chvíli, kdy toho mladého muže spatřil. „Nehodlám se vám jako svému klientovi věnovat, pane Wheelere.”

To už reakci vyvolalo. Jakže?”

„Nehodlám “

Já vás slyšel,” skočil mu Creighton do řeči podrážděně. „Proč ne?”

Protože jsi odporný práskaný hnusák.

To byl hlavní a zásadní důvod. Během posledních několika minut Derek usoudil, že by nikdy nedokázal poskytnout Creightonu Wheelerovi nestrannou obhajobu, jelikož toho nadutého prevíta nemohl vystát. Zastupoval už řádku pěkně slizkých ničemů a nikdy nepřipustil, aby nepříjemná povaha byla rozhodující okolnost, pokud odmítl. Avšak Derekův odpor k tomuto člověku byl tak silný, že by v žádném ohledu nebyl schopen pro něho pracovat.

Důvody, proč Creightona Wheelera odmítl zastupovat, neměly opravdu nic společného s Julií Rutledgeovou. Rozhodl by se stejně, i kdyby se s ní neznal.

Uvědomil si, že nemůže být k mladému milionáři tak otevřený, vrátil se ke svému křeslu, posadil se a usmál se na něho. „Odmítám vás zejména proto, že mě nepotřebujete. Nevezmu si vaše peníze nebo peníze vašeho otce, za nic. Ti, co prohráli, mi naštvaně vyčítali bezohlednost. Přiznám se, že jsem se v soudní síni párkrát uchýlil k důmyslným kouskům, ale nikdy jsem klienta neoškubal.

Máte dva pádné důvody, aby Paul Wheeler nežil. Nesnášeli jste se a dědíte po něm. Policii by stačil kterýkoliv z těchto důvodů. Oba dohromady představují závažný motiv.

Ale nemohou opomenout skutečnost, že jste k tomu neměl příležitost. Máte alibi, které potvrzuje několik lidí. V době střílení jste v tom hotelu nemohl být. Mohl jste si samozřejmě někoho najmout, aby ho zabil “

„Tohohle chlápka nikdy,” prohlásil Creighton posměšně. „Ta kového imbecila.”

„Přesně tak,” přitakal Derek. „Mohl byste si dovolit nejlepšího zabijáka, co je k máni. Někoho, kdo by na to šel mnohem důmy slněji.” Na okamžik se odmlčel. „Paul Wheeler,” pokračoval, „představoval spousty peněz. Bylo mu teprve dvaapadesát a těšil se dobrému zdraví, takže mohl žít ještě třicet čtyřicet let. Cistě teoreticky řekněme, že jste se nemohl dočkat, až jeho miliony zdědíte. Skutečně byste dal v sázku naději na dědictví a tučný svěřenecký fond, jímž disponujete nyní, tím, že byste spáchal vraždu a přišel o všechno?”

„To by bylo naprosto iracionální.”

„To ano, to by bylo.”

Creighton si popotáhl puk na lněných kalhotách. „Podle mě jsou ti detektivové dost chytří, aby to viděli. Ale co to Juliino pomlouvání?”

„Nepřikládali tomu žádnou váhu. Domnívám se, že Sanford a Kimballová považují narážky na vás za to, co jsou. Kyselé hrozny.

Odvetu. Žárlivost. Cokoliv. Nezabývali se jimi, takže můžeme podle mě s jistotou předpokládat, že je nevzali v úvahu.”

Creighton se zářivě usmál. „Zamlouvá se mi, jak uvažujete, pane Mitchelli. Chci vás za svého právníka.”

Derek zavrtěl hlavou. „Lituji.”

„Otec už vám zaplatil zálohu.”

„Tu dostane zpátky. Naúčtuji mu včerejší schůzku a za dnešek, ale šek se zálohou bude vrácen.” „Chcete zvýšit honorář?” „To není otázka peněz.” „Všechno je otázka peněz.” „Toto ne.”

„Odkdy si můžete dovolit ukázat klientovi dveře?” „Odteď.”

Creighton mu chvíli hleděl do očí a pak ho znovu oblažil tím drzým úsměvem, který Dereka tak štval. „Co za tím skutečně vězí?”

Derek se zvedl, čímž naznačil, že schůzka skončila. „Problém je, že váš otec chtěl, abych vám byl kdykoliv k dispozici. Takhle já nepracuji. Prošel jsem si rozpracované případy a rozvrh soudních přelíčení a poradil jsem se se svým svědomím.”

„Advokát, co má svědomí?”

Derek se pousmál. „Moje svědomí, duše, jakkoliv to chcete nazvat, mi nedovoluje, abych přijal dalšího klienta na úkor těch, které už mám. Mám plno práce s přípravou na proces s Jasonem Connorem.”

„S tím klukem, co zavraždil rodiče?”

K tomu se Derek nevyjádřil. ,Je mu teprve šestnáct a je v sázce jeho život. Abych vám vyhověl, musel bych částečně využít čas, který jsem si vyhradil pro jeho případ. Byl bych v časové tísni ,i to by nebylo fér k nikomu. To neudělám.”

„Otci se to nebude líbit. Ani mně se to nelíbí.”

Derek přistoupil ke dveřím a otevřel je. „Mohu vás doporučit k někomu stejně dobrému.”

„Nikdo stejně dobrý neexistuje. Proč si myslíte, že jsme přišli za vámi?”

„Důvěra, kterou ve mne kladete, mi lichotí. Lituji, že vám nemohu pomoct.”

Creighton se na něho dlouze zadíval, pak prošel dveřmi s veš kerou nadutostí kluka, který se urazil, že se nestal kapitánem, ;i jde z hřiště domů.

Kolem Marlenina stolu přešel, aniž pokývl na pozdrav, a po kračoval halou k recepci, kde prosklená stěna s dveřmi oddělovala advokátní kancelář od chodby. Došel ke dveřím, otočil se k nim zády, přes celou halu se zadíval Derekeovi do očí, otevřel dveře, pozpátku z nich vyšel a namířil si to k výtahu.

Marlene si odkašlala., Je na něho pěkný pohled, ale potřeboval by trochu vychovat. Neměl ani tolik slušnosti, aby řekl na shledanou.”

Je to rozmazlený fracek.” Derek pozoroval Creightona, jak si povytáhl manžety, když čekal na výtah. „Už jsi uložila šek od Douga Wheelera?”

Ještě ne.”

„To je dobře. Vracíme mu ho.”

Překvapeně na něho pohlédla. „Vážně? Proč? Protože jeho kluk je spratek?”

Derek si zastrčil ruce do kapes kalhot a zamyšleně pozoroval Creightona, jak nastupuje do výtahu. „Protože… ,My tady máme…

nedostatky v komunikaci.’”

Kapitola 10

Creighton byl na Dereka Mitchella pořádně dožraný, a to byl další důvod, aby si nenechal od toho advokáta, který si o sobě myslí, že je snad druhý F. Lee Bailey, zkazit plány na dnešní den. Když potom večer vstupoval do jednoho módního klubu, už se dostal do veselé nálady. Klub Christy’s bylo hlučné, vyhledávané místo, kam se nahrnul dav, který to ještě zdaleka nehodlal zabalit na noc.

Pití bylo nestydatě předražené a většinou se mohlo pochlubit pastelovými barvami. Klub nepřitahoval pijáky, kteří si rádi dají pivo z láhve a neředěný tvrdý alkohol. Místo toho přitahoval hosty, kteří chtěli dělat dojem a setkávat se s lidmi stejného ražení.

Muži byli slibní a měli vyhlídky na úspěch, ženy dost hezké, aby nikdy nemusely platit za skleničku. Byla to dobře oblečená, zazobaná společnost, jež se usilovně hnala za bohatstvím, mocí a dokonalým opálením. Creighton vešel s vědomím, že všechno to, oč usilují, už sám vrchovatě má.

Když se proplétal k baru, zaregistrovalo ho několik žen, které vyslaly signál, že by nebyly proti. Každou si prohlédl a zhodnotil, jaké nabízí možnosti, ale přešel kolem nich. Dnes večer hledal určitou osobu. Pozná ji, až ji uvidí.

Postavil se k barovému pultu a objednal si sodovku s citronem.

Hudba duněla. Sum hovoru často prořízl výkřik nebo salva smíchu.

Každý jiný večer by ho karnevalové ovzduší otravovalo, ale dnes večer ho snést dokázal, možná se mu dokonce zamlouvalo. Bez ohledu na Dereka Mitchella.

Co si to o sobě ten uhlazeně mluvící pitomec myslí, že ho jako klienta odmítá? Že má moc jiných klientů? Že je příliš zaměstnaný?

Ale jděte! Je to jenom námezdný advokát na vymáhání bolestného, co si udělal jméno.

Z advokátní kanceláře odešel Creighton do country klubu, tam sehrál tvrdý tenisový zápas se svým trenérem, pak odešel domů ;i poručil si k večeři thajské jídlo. Snědl je z podnosu a sledoval přitom DVD, kterým matka nahradila to první zničené. Její názor na film seděl byl otřesný. Stal se stupidním prostředkem, jak zviditelnit podobně stupidní hvězdičku s motýlem vytetovaným na zadku. Z

nich dvou měl talent ten motýl.

Dodíval se do poloviny a film vyměnil za starý thriller Briana de Palmy Dvojník, v kterém je ohrožená dívka provrtaná. Doslova.

Elektrickou vrtačkou. Velice krvavé a trochu těžkopádné jako symbolika deflorace, ale ta scéna zaúčinkovala jaksepatří a stal se 7.

toho po celém světě kultovní film. Byl bezkonkurenčně hrůzný.

Pak se Creighton osprchoval a oblékl, že půjde ven. Takže byl tady, v novém obleku od Brioniho, vypadal dobře a s nacvičenou nonšalancí čekal, až se ukáže jeho dáma večera.

Dlouho to netrvalo. Vypil sodovku teprve do poloviny, když si jí všiml na druhém konci barového pultu, kde se snažila upoutat pozornost některého z uhoněných barmanů.

Byla drobná a měla rovné světlé vlasy, dost podobné jako pros titutka, která mu včera večer přišla vyhovět. V tlumeném světle se jí zaleskly, když podrážděně pohodila hlavou, že si jí barman znovu nevšiml a převzal objednávku někoho jiného.

Creighton si přál, aby se podívala směrem k němu. Líbila se mu představa, že si ho všimne, dřív než s ní naváže kontakt. Bloudila pohledem, jako by zareagovala na jeho pokyn, až si Creightona všimla, jak se ležérně a elegantně opírá o barový pult a zírá na ni, jako by spatřil úchvatnou vidinu.

Neměla ponětí, že je to jinak.

Pozvedl sklenici a tázavě na ni pohlédl. Zaváhala a pak přikývla.

Záměrně pomalu k ní vykročil a neustále jí přitom hleděl do očí.

Když k ní došel, nejdříve nic neřekl a nechal místo sebe mluvit oči.

Hleděl jí do obličeje, jako by ji očima hltal. Tohle ženy milovaly.

Pak se k ní naklonil a tak, aby ho slyšela, řekl: „,Ze všech barů ve městě musí přijít zrovna do toho mého.’” Zamrkala a zatvářila se úzkostně a zmateně. Není to žádná Bogartova fanynka. Smůla. „Co si dáte?” „Apple martini?”

Vyslovila to tázavě, jako by se obávala, že by si třeba přál, aby si objednala něco jiného. Podle toho dospěl okamžitě k dvěma závěrům. Zaprvé hraje nad své možnosti, zadruhé to dobře ví.

Výborně.

Když se barman hnal kolem, Creighton hlasitě luskl prsty. „Apple martini pro dámu.” ,Jasně,” křikl barman přes rameno a odspěchal.

Načež Creighton znovu věnoval plnou pozornost jí. „Tak takhle se to dělá.” Luskla prsty. „To je jedna z možností.”

„U mě by to nezabralo. Nemám takovou autoritu, jaká vyzařuje z vás.”

Prohlédl si ji od hlavy k patě a pak s přiměřenou dávkou drzosti lenivě řekl: „Vy to nepotřebujete.”

Půvabně a nesměle se začervenala. Měla na sobě úzkou černou sukni, základní kus šatníku, která patří ke kostýmu do práce, z obchodu s rozumnými cenami, kde nakupují mladé pracující ženy s omezenými finančními prostředky. Kabátek od kostýmu si pravděpodobně svlékla, když přišla z práce. Červená saténová halenka bez rukávů působila v kanceláři střízlivě, ale teď vypadala sexy, když ji měla na sobě bez kabátku a podprsenky, kterou si nepochybně svlékla na dámských toaletách a nacpala do laciné kabelky.

Ve dne úřednice, která večer vyráží na lov a hledá svého prince z pohádky. Pravděpodobně škudlí na obědech, jen aby měla na návnadu, již nastraží do pasti na barvu na vlasy, makeup, jehlové podpatky, bižuterii. Podle Creightona si nacvičovala přijatelnou formu prostituce. Ale naštěstí pro něho se tvářila, jako by muže svých snů právě chytila do léčky. Pod tou křiklavou halenkou měla malé bradavky vzrušením napjaté.

,Jak se jmenujete?” zeptal se.

„Ariel.”

„Ariel. To je krása.” Naklonil se blíž a zašeptal. „To jméno také.”

Zčervenala. Jak se jmenujete vy?”

Pověděl jito. Zasmála se. „Takové jméno jsem ještě neslyšela.” Je to rodinné jméno. Můžete je zkrátit a říkat mi Tony.” „Ahoj, Tony,”

řekla troufale.

Přinesli jí pití. Přisunul jí je a ona se napila. Je to v pořádku?”

zeptal se.

Je to lahoda, děkuju.”

„Rádo se stalo.”

„Vy si nic neobjednáte?”

Pozvedl sklenici, kterou si přinesl s sebou.

„To je vodka s tonikem?”

„Sodovka.”

„Vy nepijete?”

„Ne.”

„Nikdy?”

Zavrtěl hlavou.

„Z náboženských důvodů?”

Zeširoka se usmál. „To sotva.”

„Tak jak to?”

„Nemám rád tlumicí prostředky.”

Podívala se na něho přes řasy a zeptala se: „A co stimulující?”

„Ty nepotřebuju.”

Slovní předehra byla nějak moc snadná. Zeptal se, kde pracuje.

Aspoň něco, než ho úplně udolá nuda.

Klábosila o tom pět minut a pořád přesně nevěděl, co vlastně dělá ve firmě, která se mu jevila jako naprosto deprimující. Přestal ji poslouchat a soustředil se na podrobnosti jejího zjevu. Při bližším pohledu si všiml, že má trochu předkus, ale to bylo svým způsobem okouzlující. Na nose a lícních kostech měla pihy, které se snažila zakrýt pudrem. Její oči měly hezkou hnědou barvu. Jako sherry.

Dopila a dala znamení barmanovi, že si dá ještě. „A co vy, Tony?” zeptala se. „Kde pracujete?”

Tiše se zasmál, naklonil se k ní a záměrně se jí otřel stehnem o stehno. „Nikde.”

„Ne, vážně.”

„Nikde nepracuju.”

Významně pohlédla na jeho oblečení a hodinky. „Zřejmě se vám vede dobře.”

„Popravdě řečeno jsem nechutně bohatý. Spolu s nekřesťanským rodinným jménem jde ruku v ruce nekřesťanský balík rodinných peněz. Považuju to za férovou kompenzaci.”

Zahihňala se, ale když se k ní nepřidal, uvědomila si, že kon statuje skutečnost. Čelist jí poklesla. „Vážně?”

Opět to její „vážně”. Okay, není moc chytrá. To je ještě lepší.

Přinesli druhé martini. Usrkávala z něho a přes okraj sklenice ho odhadovala. Usmál se. „Líbím se vám víc, když teď víte, že jsem bohatý?”

„Líbil jste se mi už předtím.”

Přímo na ní viděl, jak si rozmýšlí, jak na něho půjde. Její zvě davost byla nezkrotná, ale nehodlala jí podlehnout, a tak nasměrovala rozhovor od jeho finanční situace, jako by nebyla vůbec důležitá.

.Jestliže nepracujete, co děláte?”

„Hodně hraju tenis, ale mojí vášní jsou filmy. Filmy, režiséři, scenáristi, herci.” „Páni! Já to taky miluju!” „Fakt?”

„Podle mě píšou nejlíp o hercích a tak v Us Weekly. Ale taky se mi líbí People, zvlášť když píšou, kdo měl na Oscarech nejlepší a nejhorší šaty. Který je váš oblíbený film? Já mám ráda Sex ve městě nebo Válka nevěst.”

Kristepane. „Opravdu?”

Čtvrthodinu jí trvalo, než dopila druhé martini, a během té doby ho vtahovala do rozhovoru o ničem, přičemž se fyzicky chovala čím dál důvěrněji. Používala vyzkoušený, leč předvídatelný postup.

Pokaždé, když něco zdůraznila, dotkla se jeho ruky. Mluvila tak tiše, že byl nucen se přisunout blíž, aby ji slyšel, až byli tak blízko, že se mu její bradavka pravidelně otírala o biceps.

Bylo načase věci posunout dál.

Ještě jedno?”

Odhodila si vlasy a odhalila tak krk a hruď. „Raději ne. Zítra je pracovní den.” Rozpustile ho šťouchla kolenem do nohy. „Pro většinu z nás.”

„To je smůla. Právě jsem se chtěl zeptat, jestli byste nechtěla jít někam jinam. Někam, kde bychom na sebe nemuseli křičet, abychom se slyšeli.”

Nejistě zamrkala. „Hm, já…”

„Ne?”

„Tedy…”

„Nemusíte mi nic vysvětlovat.” S pochopením se dotkl její paže.

„Neznáte mě.”

Zatékala pohledem stranou a zase zpátky. „Kde? Chci říct, kam byste chtěl jít?”

„Řekněte sama. Mně je to jedno. Já chci jenom prodloužit večer.”

Sevřel její ruku. „Podívejte, můžeme jet každý svým vozem. Já pojedu svým porsche a vy “

„Vy máte porsche?”

„Slibuju, že vás v něm někdy brzy svezu. Jenom ne dnes večer.”

Pohlédl jí pevně do očí a řekl: „Nechci, abyste měla strach, i když plně chápu, proč byste měla. Ve zprávách člověk slyší ledacos.”

„To ani tak není. To jenom… jsem trochu nervózní kvůli jednomu chlápkovi, co hodně volá ke mně domů. Jde z něho strach.”

„Říká nějaké obscenity?”

„Ne. Jenom drží sluchátko, než zavěsím.”

„Policie může ty hovory vysledovat. Zjistit, kdo to je.”

„Ale já vím, kdo to je,” vyhrkla. Je to jeden chlápek, bývalý známý. Dělal trochu potíže.” Mávla rukou, jako by se snažila zá važnost té věci bagatelizovat. „To už je minulost.”

Naklonil se k ní a pevněji jí stiskl ruku. „Mám ho kvůli vám spráskat?” zavrčel.

Zasmála se. „Ne. Nestojí za tu námahu, to mi věřte.”

„Ale děláte dobře, že jste opatrná.” Pustil její ruku. „Netrapte se tím. Necháme to na jindy. Jestli sem chodíte často, určitě na sebe znovu narazíme.” Otočil se, že přivolá číšníka s účtem.

Spolkla návnadu, což věděl, že se stane. Rychle mu položila ruku na paži, jako by se bála, že jí zmizí a příležitost bude navždy zmarněná. „Nedaleko, co bydlím, je bistro. Není to nic moc, ale mají dlouho otevřeno. Mohli bychom se tam sejít na šálek kávy.”

Oblažil ji výběrovým úsměvem. „To nezní špatně.”

„Nejdřív si potřebuju odskočit.”

„Najdete mě tady.”

Když už se rozhodla, nemohla se dočkat, aby mu vyhověla. 1

‘roplétala se davem k toaletám. Než zmizela na chodbu, kde byly, otočila se a maličko mu zamávala.

Oplatil jí pozdrav tím, že pozvedl bradu, a potlačil uchechtnutí.

Neodkázala uvěřit svému štěstí. Pravděpodobně se štípala a na pomínala se, ať to nezvorá, kriticky se prohlížela v zrcadle a upra vovala se, použila ústní vodu.

Uplynulo pět minut a ještě se nevrátila.

Aby zabil čas, otočil se k barovému pultu a prohlížel si svůj odraz v tónovaném zrcadle za ním. Oblek měl senzační. Čas strávený odpoledne na tenisovém kurtu mu rozzářil pokožku a zvýraznil světlé prameny vlasů. Není divu, že jí bradavky tak rychle zareagovaly.

Samolibě se na sebe usmál.

Ve chvíli, kdy zahlédl Julii Rutledgeovou, mu úsměv sklouzl z tváře.

Dělilo je několik metrů barového pultu a řada lidí, ale v zrcadle mu hleděla přímo do očí. Přistihla ho, jak se zálibně prohlíží, po směšně se ušklíbla a odvrátila se. Zamířila k východu.

„Doprdele!” Otočil se od barového pultu, hrubě odstrčil nějakého mladíka, vychrtlou dívku a dvojici, která se tak objímala, že málem souložila. Ničeho si nevšímal, jenom Julie, která si razila cestu mezi lidmi mnohem hbitěji než on.

Podávala právě obsluze na parkovišti lístek, když ji Creighton dostihl. „Promiňte,” řekl obsluze, popadl Julii za paži, odtáhl ji stranou a přitiskl ji zády na břečťanem porostlou zeď budovy.

Jeho neurvalé chování ji rozzuřilo k nepříčetnosti. „Pusť mě.”

Pustil ji, ale ovládl hlas a řekl: „Tak do toho, Julie, udělej scénu.

Začni ječet, proč ne? Až se dostaví policie, klidně jim řeknu, že mě pronásleduješ.”

„Přestaň mě zastrašovat, Creightone. Nechceš, abych policii o tobě pověděla to, co jim musím říct.”

„A to je co?”

„Jak velice jsi Paula nenáviděl.”

„Lituju, že tě musím zklamat, ale to už vědí. Řekl jsem jim to sám.”

„Vím, že máš v jeho vraždě prsty.”

Zasmál se. „Ty máš fakt fantazii. Uvažovalas někdy o tom, že bys psala scénáře? To jsi mého drahého strýce tak zotročila svojí bujnou fantazií? Nebo jsi mu to uměla pěkně udělat jazykem?”

Soptila, ale hleděla mu do očí a pomalu od něho odstupovala.

„Paul se nedal obalamutit.”

„Obalamutit?”

„Věděl, co jsi zač.”

„Že by?”

„A já to vím taky.”

„Nerad ti oponuju, Julie, když projevuješ tak obdivuhodnou i »dvahu, ale řečeno slovy Jeremyho Ironse jako Clause von Búlow ve Zvratu štěstěny: ,Nemáš ani ponětí.’”

Maggie se zvedla a zavrčela. Několik vteřin nato zazvonil zvonek u Derekových dveří. Pohlédl na hodiny na psacím stole: „Kdo to kruci může být?”

Hotovou večeři si s sebou přinesl domů. Snědl ji u televize a sledoval přitom několik směn při baseballovém zápasu, pak odešel do své pracovny a strávil zbytek večera nad prací. Zabere mu několik dní, než dožene všechno, co se za jeho nepřítomnosti nahromadilo.

Udělal toho víc doma po pracovní době než v kanceláři, kde po něm neustále někdo něco požadoval.

Bosý, oblečený jenom do gymnastických šortek a trička se pusI il domem a cestou rozsvěcel. Nikoho nečekal, a rozhodně nečekal člověka, kterého uviděl kukátkem ve dveřích.

Odemkl a otevřel. „Co tady proboha děláte?”

Creighton Wheeler se protáhl kolem něho a vešel. „Chci, abyste mě jí zbavil. Je mi jedno, kolik to bude stát nebo za jaké nitky bude potřeba zatáhnout, případně které obruče budete muset proskočit.

Udělejte, co bude nutné, jenom ji přinuťte, ať mě krucinál nechá na pokoji.”

„Pojďte dál,” řekl Derek kousavě a přibouchl hlavní dveře.

„Už jí nestačí jenom na mě ukazovat a nadávat mi.”

„Tak především, kdo je ta ,ona’? Roberta Kimballová?”

Julie Rutledgeová,” prohlásil Creighton důrazně. „Zpočátku sem tam utrousila urážlivou poznámku. To už jí nestačí ” Odmlčel se a obezřele si měřil Maggii, která nepřestávala vrčet. „Nekouše, že ne?”

Derek psovi nařídil, aby si sedl. Maggie zareagovala na hněv v jeho hlasu, ale nebyl naštvaný na ni, nepředstavitelně ho rozlítil jeho nečekaný návštěvník. „Co vás to popadlo, přijít do mého domu takhle pozdě v noci, vtrhnout sem? Vy máte ale drzost!”

„A spoustu peněz.”

Derek k němu rázně přistoupil a namířil mu prst do obličeje. „To vás k ničemu neopravňuje. Rozhodně ne k tomu, abyste vtrhl ke mně domů. Nebudu vás zastupovat. Nevím, jak bych vám to řekl jasněji.”

Creighton zaujal svůj typický arogantní postoj, který způsobil, že ho Derek nemohl od první chvíle vystát. Derek si nedal nahnat strach a nakonec něco z jeho rozhněvaného chování zapůsobilo. Creighton postupně o několik kroků ustoupil. Rozpřáhl ruce. „Dobrá, dobrá.

Omlouvám se, že jsem předem nezavolal. To bylo nezdvořilé, ale nutně jsem s vámi potřeboval mluvit.”

„Tak jste měl zavolat do mé kanceláře a sjednat si schůzku během úředních hodin.”

„Přijal bystě mě?”

„Ne.”

Creighton udělal gesto, kterým jako by říkal: No právě. „Řekl jsem vám všechno, co jsem chtěl, dnes odpoledne.” „Když jsme se dnes odpoledne setkali, tak mě Julie Rutledgeová ještě nepronásledovala.” pronásleduje vás?”

„Přesně

tak.

Ztratila

rozum.

Musí

trpět

nějakým

posttraumatickým stresem nebo čím, způsobeným tím střílením.

Nevím. Je mi to jedno. Jenomže se ve své bláznivosti zaměřila na mě. Obviňuje mě, že jsem se nějak podílel na tom loupežném přepadení, při kterém přišel strýc o život. Ano, skutečně řekla: ,Vím, že máš v jeho vraždě prsty.’”

Julie Dereka oklamala, ale nevěřil, že je nerozumná, že trpí nějakým posttraumatickým stresem nebo že je šílená. Popravdě řečeno právě naopak. Avšak nepředpokládalo se, že ji osobně zná, a tak řekl: „Nepřipadala mi vyšinutá, když jsem ji viděl v televizi.”

Creighton to zřejmě nevnímal. „Obstarám si zákaz, aby se ke mně přibližovala. Nebo spíš vy mi ho obstaráte.” „Co prosím?”

„Zítra. Chci, abyste zašel za soudcem, nebo co vlastně děláte, abyste získal soudní zákaz. Bůhví, co může provést, když je na tom takhle. Nepřeju si, aby se ke mně přibližovala. Obstarejte ten soudní zákaz, aby ji zavřeli, jestli naruší moje soukromí.”

„To není tak jednoduché, Creightone.”

„Cím těžší to bude, tím víc peněz vyděláte, nemějte obavy.”

Derek měl obavy, že by mohl tohohle bohatého prevíta srazit na zadek, protože si myslí, že se všechno včetně Dereka Mitchella dá získat za peníze, když se jich přihodí dost. Tím, že by ho praštil, by ovšem ničeho nedosáhl, jedině možná by měl na krku žalobu. Proto se obdivuhodně ovládl a zeptal se: „Co vás rozčililo? Co se stalo? Z

čeho jste nabyl dojmu, že pro vás paní Rutledgeová představuje nebezpečí?”

Derek zacouval ke křeslu a posadil se, aby dal najevo, že je při praven poslouchat. Maggie se mu usadila u nohou a nespouštěla podezíravý pohled z člověka v bezvadně střiženém, krémově zbar veném obleku, který přecházel sem a tam a přitom vyprávěl Derekovi o setkání s Julií Rutledgeovou v nočním klubu Christy’s.

Když domluvil, zeptal se Derek. „Co tam dělala?”

„Copak jste neposlouchal? Sledovala mě.”

„Byla s někým?”

„Nevím. Myslím, že ne.” Creighton zatínal a rozvíral ruce svě šené u boků a prozrazoval tím svoji netrpělivost. „Co je v tom kruci za rozdíl, jestli byla sama nebo ne? Přistihl jsem ji, jak na mě civí do zrcadla. Nepřipustím, aby mě sledovala. Musíte s tím něco udělat.”

„Omyl. Nemusím.” Derek si nevzrušeně založil ruce. „Vy a Julie jste se náhodou potkali v oblíbeném baru. Bylo to náhodné setkání “

„Náhodné, to mě podržte!”

„Náhodné setkání na veřejném místě neznamená pronásledo vání.” „Sledovala mě tam.” Derek pokrčil rameny. „Možná.”

„Určitě.” „Máte důkaz?” Jasně že ne. Prostě to vím.” „Už vás někdy sledovala?”

, Já ji neviděl, to ale neznamená, že se neschovávala.” Derek měl co dělat, aby udržel vážný obličej. „Kde se schovávala? Jako třeba za keřem? Proč by vás špehovala, Creightone?” „Protože má scestné představy.”

„Zahlédl jste ji, jak se tajně zdržuje v místě vašeho bydliště?

Poblíž vašeho porsche? Skříňky v tenisovém klubu?” Derek viděl, že se Creightonovi jeho záměrné posměšky nezamlouvají.

„Myslíte si, že je to legrace?” zeptal se Creighton popuzeně.

Derek přestal s těmi nesmysly a zvedl se. „Pokud vám začne Julie Rutledgeová volat uprostřed noci a vyhrožovat, že vás zabije, nebo vám bude posílat ohavné dopisy, případně uvaří králíčka ve vašem hrnci na špagety…” Odmlčel se a čekal, zda k tomu Creighton něco podotkne. Po chvíli dodal: „To byl odkaz najeden film.”

„Pochopil jsem,” řekl Creighton tak strnule, že skoro nepohnul rty.

Jestli začne podobné věci dělat, tak potom bude načase uplatnit příkaz, aby se k vám nepřibližovala.” „Zařídil byste to?”

Neochotně, a jenom proto, že byl unavený a chtěl, aby Creighton Wheeler vypadl z jeho domu, odpověděl: „Uvážil bych to.”

Creighton se netvářil nadšeně, ale zřejmě ho to obměkčilo a rozhodně se zklidnil. „Tak tedy ano. Dobrá. Ozvu se vám.”

Derek přistoupil k hlavním dveřím a otevřel je. Když kolem něho Creighton procházel, popadl ho za rameno a otočil k sobě. , Je mi jedno, kolik máte peněz. Už nikdy, nikdy nechoďte ke mně domů.”

Creighton potlačil smích. Jinak co?” Jinak vám napráskám.”

Creighton se na něho oslnivě usmál. „Slibujete?” Potom Derekovi poslal vzdušný polibek a odloudal se k porsche, zaparkovanému u chodníku.

KAPITOLA 11

Představitelka atlantské aukční společnosti podala Julii obálku.

„Zde máte potvrzení pro daňové přiznání. Můžete vyplnit tržní cenu darovaného obrazu. Jaká by měla být vyvolávací cena?”

Galerie Chez Jean věnovala obraz, který se měl večer vydražit na charitativní účely, na získání prostředků na novou nemocnici pro děti nemocné rakovinou. Jedna z jejích časnějších prací se minulý týden prodala v Sausalitu za sedm tisíc dvě stě.”

„Stanovme vyvolávací cenu na pět tisíc.”

„Doufám, že vynese o hodně víc.”

„Určitě ano.” Žena upřela na obraz kritický pohled. „Mám v úmyslu sama se dražby zúčastnit.”

Julie se usmála. „Hodně štěstí.” Pustila se do objasňování, jak zamýšlí dopravit obraz na místo. Kate probírala klady jiného díla s jedním zákazníkem, postarším džentlmenem, který se v galerii často zastavil, ale nikdy nic nekoupil. Julie měla podezření, že ten pán spíše obchází místní obchody, aby byl mezi lidmi, než že bych chtěl nakupovat, ale viděly ho s Kate rády. Nikdy se nezdržel tak dlouho, aby byl na obtíž.

Zvonek nad hlavními dveřmi galerie oznámil něčí příchod a Julie se otočila, připravená přivítat dalšího zákazníka. Vešli však detektivové Kimballová a Sanford. A nemohli by vypadat víc jako policisté, ani kdyby byli v plné výstroji. Chovali se komisně.

„Dobrý den,” řekla Julie vlídně.

Odpověděli jí stejně.

„Hned jsem u vás.”

„Nespěchejte,” řekla Kimballová, jež vypadala mnohem uvol něnější než Sanford, i když Julie měla podezření, že tu uvolněnost jenom předstírá. Roberta Kimballová jí nepřipadala jako člověk, který chodí do uměleckých galerií.

Julie se znovu otočila k ženě, s níž mluvila. „Po aukci zůstanu a zabalím obraz pro nového majitele, abych měla jistotu, že se při přepravě nepoškodí.”

„To by od vás bylo moc milé.” Popleskala Julii po ruce a z vrás čitého obličeje jí vyzařoval smutek. „Vím, že teď prožíváte hrozné období, moje milá.” Vrhla pohled na detektivy, kteří si prohlíželi vystavená díla nebo se aspoň tak tvářili. „Paul byl úžasný člověk.

Pořád nemůžu uvěřit, že zemřel tak hrozným způsobem.”

S tím žena odešla. Starší džentlmen políbil Kate na tvář a měl se k odchodu.

„Vypadá to, že jsme odtud všechny vyštvali,” podotkla Kimballová. „Omlouváme se.”

„Nepřipravili jste nás o žádný obchod. Co vás přivádí?”

Pohlédli na Kate, která stála opodál a zřejmě nevěděla, co by měla dělat. Julie je představila, načež se rozhostilo trapné ticho.

„Nedali byste si espreso?” zeptala se Kate.

Já ano, díky,” řekla Kimballová. Sanford odmítl.

„Budeme v salonku,” sdělila Julie Kate a ta se omluvila a šla připravit občerstvení.

Julie vykročila jako první. Včera touhle dobou byla v salonku s Derekem Mitchellem. Musela myslet na to, jestli tam někdy dokáže vejít, aniž si přitom na něho vzpomene. Pochybovala, že to půjde.

Jako by tam po sobě zanechal stopu své přítomnosti, a ta na ni zaútočila, jen co všichni tři vešli.

Detektivové se posadili na pohovku, Julie do křesla naproti.

Sanford začal tím, že podržel ve vzduchu obálku z tuhého papíru.

„Máme další fotky.”

„Stejného člověka?”

Kimballová přikývla. „Zachytili jsme ho, jak prochází halou dva dny před tím zločinem. Jeden snímek je velice dobrý.” „Můžu se podívat?”

Sanford otevřel obálku, vytáhl několik lesklých fotografií pěta dvacetkrát dvacet centimetrů a podal je Julii. „Ta první je nejlepší.”

Vešla Kate s malým podnosem se šálkem espresa pro Kimballovou. Naservírovala kávu, zatímco si Julie prohlížela fotografii. Byla lepší než ta, kterou jí ukázali předchozího dne, ale ne o moc. Snímek byl zrnitý a rozostřený. Rychle si prohlédla i ostatní, ale jak řekl Sanford, ta první byla nejlepší.

„Rozhodně je na všech jeden a týž člověk,” řekla.

Kimballová se napila espresa a poděkovala Kate pokývnutím.

„Nepochybně je to tentýž člověk,” zopakovala Julie, „ale v životě jsem ho neviděla.” Na Sanfordovi bylo znát zklamání. Jste si jistá?”

„Naprosto. Neznám ho.”

Sanford si poposedl dozadu a natáhl si paže na opěradlo pohovky.

Pohlédl na Kate. „Dal bych si sklenici vody, pokud máte.”

Kate nakukovala Julii přes rameno. Vyskočila, aby Sanfordovi vyhověla. „Ty si něco nedáš, Julie?”

„Ne, děkuji.”

Kate vyšla z místnosti a zanechala Julii o samotě s oběma de tektivy. Bedlivě si ji prohlíželi s podobným soustředěním, s nímž si Derek Mitchell prohlížel obraz nahého tlustého muže.

„Copak je?” zeptala se.

„Povězte nám o tom ještě jednou,” vyzval ji Sanford. „O tom přepadení?”

„O všem. Od chvíle, kdy jste s Paulem Wheelerem vyšli z apartmá.”

Pohlédla na Kimballovou, která se dál tvářila nesmiřitelně.

Dopila espreso a teď seděla předkloněná s lokty opřenými o kolena.

Sanford se dál opíral o opěradlo pohovky. Oba zostražitěli.

Julie trpělivě začala vše znovu líčit. Když dospěla ke chvíli, kdy toho lupiče uviděla, zarazila se. „Možná kdybyste mi řekli, co vás především zajímá, mohla bych “

„Nechceme, abyste něco vynechala,” řekla Kimballová. „Po kračujte, prosím.”

Julie počkala, až Kate postaví před Sanforda vodu, a pak navázala tam, kde přestala. Podrobně jim celou událost zopakovala a zakončila příchodem zdravotníků. „Dokud se nedostavili, nikdo mě nedokázal od Paula odtrhnout. Držela jsem ho, dokud mě nepřinutili ho pustit.”

Rozhostilo se dlouhé ticho. Sanford se napil vody a postavil sklenici vedle prázdného šálku od kávy. Nepříjemné mlčení pro lomila jako první Kimballová.

„Nové fotografie jsme poslali ostatním svědkům. Žádný z nich ho nepoznal, stejně jako vy.”

„Lupič měl na sobě masku, brýle proti slunci, rukavice. Bylo by nemožné porovnat ho s mužem na fotografii.”

„To je pravda,” souhlasila Kimballová. „Nepočítali jsme s tím, že bychom měli takové štěstí. Ale když už jsme je měli na telefonu, přiměli jsme je, stejně jako vás, aby nám všechno znovu pověděli. A zarazilo nás něco, o čem se zmínily obě ženy nezávisle na sobě.

Něco, co jsme předtím nezachytili nebo čeho jsme si nevšimli.”

Julie přesunula pohled na Sanforda, ale z jeho jasných očí nic nevyčetla. Usoudila, že se přesně v duchu své spolupráce předtím rozhodli, že tentokrát bude mít hlavní slovo Kimballová.

Znovu se zadívala na Kimballovou. „Ano, a co to bylo?”

„Neklečela jste. Když ten lupič nařídil, že si mají všichni klek nout, vy jste zůstala stát.”

„Klekla jsem si.”

„Ale ne hned. Proč?” naléhala na ni Kimballová. „Maskovaný muž na vás mířil zbraní a řval, že si máte kleknout. Jedna z těch žen z Nashvillu přiznává, že se tak vyděsila, až se počurala. Okamžitě padla na kolena, protože měla strach, že když neposlechne, ten člověk ji zastřelí. Její přítelkyně udělala totéž.”

„Ten muž z Kalifornie,” začala Julie, ale Kimballová ji nenechala domluvit.

„Říká, že byl tak ztuhlý strachy, že se nedokázal pohnout. Potom lupič namířil na něho, nařídil mu, aby si klekl, a on poslechl. Vy ne.

Všichni potvrzují, že jste mu vzdorovala. Dohadovala jste se s ním, namítala jste, že Wheeler má artritidu v kolenou. Nakonec to byl Wheeler, kdo vás stáhl vedle sebe.”

Teď se do toho vložil i Sanford. Spustil paže, poposedl si dopředu a napodobil postoj své kolegyně. Jste výjimečně statečná, paní Rutledgeová.”

„Nikdy jsem se za statečného člověka nepovažovala, ale moje odvaha předtím neprošla takovou zkouškou. Na smrtelný strach reagují lidé různě. Myslím, že nevíme, jak zareagujeme, dokud se do takové situace nedostaneme. Nevzpomínám si, že bych pociťovala mimořádnou odvahu.”

„A co jste pociťovala?” chtěla vědět Kimballová.

Zaváhala, než odpověděla: „Rezignaci.”

Po krátké odmlce nadhodil Sanford. „Myslela jste si, že vás v každém případě zabije?”

Setkala se s jeho pronikavým pohledem a znovu pohlédla na Kimballovou, která ji pozorovala stejně upřeně. „Věděla jsem, že ano. V okamžiku, kdy jsem ho uviděla, jsem věděla, že ta loupež je hraná. Byl tam, aby zabil Paula, a taky mě, tím jsem si byla jistá.

Jestli jsem si neklekla hned, jak to nařídil, tak asi proto, že jsem věděla, že to na výsledku nic nezmění. Upírala jsem pohled do čoček jeho tmavých brýlí a snažila jsem se je prohlédnout.”

„Doufala jste, že ho přimějete, aby vás nezabil?”

„Ne, chtěla jsem rozpoznat jeho oči.”

„Podařilo se?”

Sklopila hlavu a neklidně jí zavrtěla. „Pátrala jsem, jestli to není Creighton.”

„Nebyl to on, paní Rutledgeová.” „To už vím.”

V galerii zazvonil telefon. Přes zeď slyšela Julie, jak Kate říká: „Galerie Chez Jean… Lituji, právě má jednání.”

Právě ji vyslýchá policie. To by bylo mnohem přesnější. Tenhle rozhovor se nesl v duchu výslechu a ji to zvlášť znepokojovalo.

„Proč na tom teď záleží? Znamená to nějaký rozdíl, v jakém okamžiku jsem si klekla?”

„Říkáte, že ať jste si klekla nebo ne, na výsledku by se nic nezměnilo,” připomněl Sanford tiše.

„A nezměnilo.”

„Paul Wheeler je po smrti, ale vy jste pořád tady.” „Mluvíte o tom, co je zřejmé,” podotkla Julie. „Ano, a proto také by to mohlo o něčem vypovídat,” řekl Sanford.

Julie na ně postupně pohlédla. „Promiňte, ale pořád mi není jasné, o co vám jde.”

„Hned vám to povím, paní Rutledgeová,” řekla Kimballová.

„Mohlo by to být i tak, že jste si neklekla, když vám to ten lupič přikázal, protože… jste věděla, že vám od něho žádné nebezpečí nehrozí.”

Ariel Williamsová si odemkla a vešla do domu, vděčná, že den už pomalu končí. Zavřela za sebou na zástrčku, zamkla se před světem, šťastná, že se v útočišti domova může po libosti zaobírat svojí depresí. I když jí chyběla její spolubydlící Carol, která na zbytek léta odjela, vítala, že to tam má dnes v noci jenom pro sebe.

Byla sekretářkou ve firmě, která se zabývala prodejem, instalací a servisem luxusních svítidel a zabezpečovacích systémů ve firmách i u soukromých zákazníků. Veškerá korespondence a zakázky procházely nejdříve jejíma rukama. Její povinností bylo doručit je do příslušného oddělení. Nepracovala tam dlouho, ale svojí šikovností si získala pochvalu svého šéfa a uznání svých spolupracovníků.

Obvykle svoji práci milovala, ale dnes jí každá hodina připadala nekonečná a únavná, každý úkol ji popuzoval. Počítala minuty, kdy se bude moct vrátit domů a zalézt si do postele s krabicí zmrzliny s čokoládovými kousky. Včerejší odmítnutí si žádalo pořádnou porci.

Byla pěkně pitomá, když si myslela, že ten úžasný, bohatý chlap bude mít zájem o ni, takovou chudinku. V tom baru si mohl vybrat kteroukoliv ženu. Jak si mohla myslet, že dal přede všemi těmi exkluzivními kráskami přednost jí?

To je pěkná husa!

Přesto vyšla z dámských toalet přesvědčená, že na ni čeká u baru, jak řekl, že bude. Nenapadlo ji, že odešel, ani když ho okamžitě nezahlédla. Předpokládala, že si zašel na toaletu. Neobjevil se ovšem ani po několika minutách, a tak vyšla ven a popsala ho hlídači na parkovišti, ale ten byl roztržitý a nevěděl, kam dřív skočit.

„Ve světlém obleku? Jo, byl… Děkuji, pane. Jeďte opatrně. Jo, byl tady před chvilkou.” „Vyzvedl si svoje porsche?”

„Porsche? Dnes jsme tady porsche neměli.” Zvedl ruku, zarazil další její otázku a pronikavě hvízdl na kolegu. „Hej, Gregu, můžeš si vzít na starost tyhle lidi? Hned jsem u vás, madam. Omlouvám se za to zdržení.” Otočil se k Ariel. „Odešel s nějakou kočičkou.”

Klidně jí mohl vrazit facku, vyšlo by to nastejno. „Se ženou?

Odešel s nějakou ženou? S kým?”

„Berete si svoje auto, nebo co bude?”

Vyzvedla si auto a odjela domů. Připadala si jako ta největší husa pod sluncem. Když projížděla kolem kavárny, kterou navrhla jako místo, kam by spolu mohli zajít na kávu, zrudla trapnými rozpaky.

Muže jako on by ani nenapadlo jít do takového podniku.

Byla neskutečně pitomá. Jak dlouho mu trvalo, než zmizel, poté co na něho vesele zamávala? Deset vteřin? Pět? Ponižovala ji představa, jak musel být rád, když se omluvila, že musí na záchod, a umožnila mu vypadnout.

Pustila kabelku na podlahu, překročila ji a zamířila do ložnice.

Převlékla se z kostýmu do práce do svého nejstaršího a nejpohodlnějšího pyžama a místo lodiček na vysokém podpatku si nazula froté pantofle. Dnes večer nikam nepůjde a zítra nejspíš taky ne, ani kdyby jí kamarádky zavolaly a přemlouvaly ji, ať si s nimi někam vyrazí. Zkrátka neměla náladu se oblékat, jít někam do klubu a klábosit. Její sebevědomí, kterého nikdy neměla na rozdávání, utrpělo ránu. V kuchyni vytáhla z mrazáku papírovou krabici zmrzliny, ze zásuvky si vzala lžíci a odnesla si to do obývacího pokoje. Tam se stočila na pohovce a ovladačem pustila televizi.

Tolik se za svoji naivitu styděla, že se s včerejším debaklem ani nesvěřila Carol, a to si říkaly všechno. Přemýšlela, že jí zavolá teď.

Dlouhý hovor s přítelkyní a přitom si dávat zmrzlinu bude první krok k vylepšení špatné nálady.

Právě se natahovala po telefonu, když zazvonil. Podívala se, kdo volá. I když tam stálo „utajené číslo”, věděla, kdo to je. „Debile.”

Místo aby telefon vzala, vydloubla pořádný kus zmrzliny a vstr čila si ji do úst. Telefon zmlkl, ale jenom na pár vteřin. Potom se znovu rozdrnčel. „Utajené číslo.”

Tohle se opakovalo třikrát, než popadla sluchátko, přestaň volat!

Sakra!”

Myslela si, že nadobro odjel. Že je jen zasutou špatnou vzpo mínkou.

Když poprvé zavolal, nemohla uvěřit, že má tu drzost. Jakmile se ohlásil, naservírovala mu to bez obalu: Je lhář, podvodník a kriminálník a žádná žena se zdravým rozumem nedovolí, aby se k ní přiblížil. Řekla mu, ať se kouká ztratit a neukazovat se, a jestli nechce, aby na něho poštvala policii, tak ať už nevolá.

Ale zavolal, a volal opakovaně.

Nikdy jí nevyhrožoval. Po několika prvních telefonátech už neříkal nikdy nic, ale v jeho mlčení bylo znát jeho zášť a skrývala se v něm hrozba, která jí šla na nervy. Zvláště teď, když byla v domě sama.

Přála si, aby si mohla nechat nainstalovat bezpečnostní systém, jako měli ve firmě, ale se svým příjmem si nemohla dovolit ani ten nejzákladnější alarm beze všech vylepšení. Aby byla klidnější, když byla Carol přechodně pryč, nechala vyměnit zámky na dveřích. Carol měla pro její opatrnost pochopení a řekla, že je lepší se zabezpečit než pak litovat. Souhlasila, že ponese polovinu nákladů na speciální zámky na okna. Ale dnes večer jí ani tahle dodatečná bezpečnostní opatření nepřinesla klid, protože už beztak měla nervy zjitřené kvůli tomu, že ji pustil k vodě ten okouzlující blondýn.

Nemohla potřebovat, aby ji ještě víc rozčilil tenhle nesmysl s telefonováním.

Když se teď otevřela stavidla jejího zklamání, nedokázala se již ovládat. „Víš, že jseš fakt ubožák? Tohle je pitomost, volovina! To dělají kluci. Myslíš si, jaký jseš frajer, ale žádný skutečný chlap by se nesnížil k funění do telefonu. Vrať se tam, odkud jsi vylezl. Nebo jdi do horoucích pekel. Hlavně přestaň volat!” Praštila telefonem a cítila se mnohem líp, že mu to takhle vytmavila.

Znovu zajela lžící do zmrzliny a dospěla k závěru, který jí při padal vyčerpávající: Mužští všeobecně nestojí za nic, ať už je to ničema s telefonem nebo neupřímný bohatý chlap.

KAPITOLA 12

Právě když si Julie pomyslela, že den už nemůže být horší, stalo se.

Hlavní místnost komunitního centra, kde se odbývala dražba, byla vyzdobena jako sultánův stan. Na stropě byly nařaseny pásy zářivě barevného hedvábí, jež se sbíhaly uprostřed, kde jako drahokam svítila koule ze zrcátek. Číšníci byli oblečeni jako Aladin a jejich ženské protějšky jako břišní tanečnice. Výzdoba uprostřed nízkých stolků, rozmístěných porůznu po místnosti, byla místo z květin z pávího peří.

Julie měla sotva čas ocenit, jak to všechno působí, protože když vešla, rozpoznala v davu jako první osobu Dereka Mitchella.

Zavěšená do něho byla krásná rusovláska ve smaragdově ze lených šatech pošitých korálky. Tvořili úchvatný pár. Stáli ve skupince lidí, upíjeli ze štíhlých sklenek šampaňské a povídali si, když vtom Derek postřehl, že se na ně Julie dívá.

Úsměv mu nezakolísal. Pár vteřin na sebe hleděli. Leželo mu v hlavě, stejně jako jí, proč se jejich cesty teď znovu zkřížily, když se předtím nikdy nepotkali. Nebo možná potkali a přešli kolem sebe bez povšimnutí. Julie to ovšem považovala za velice nepravděpodobné.

Pamatovala by si, kdyby ho viděla už někdy dříve než v to ráno na letišti Charlese de Gaulla.

Rusovláska mu něco řekla a on obrátil pozornost k ní.

Vypadalo to na dlouhý večer, a když teď věděla, že je Derek ve stejné místnosti, připadal jí ještě delší. Naneštěstí se už předtím uvolila, že zůstane až do hořkého konce a ještě chvíli potom.

Alespoň že nebylo nutné vytrpět klasickou večeři, čekal je pouze krátký program uprostřed vymezeného času, kdy bude odhalen architektonický model nové dětské nemocnice pro léčbu rakoviny, po němž bude následovat srdceryvné video, jež potřebu takového zařízení zdůrazní a zapůsobí na přítomné, aby projekt velkoryse podpořili. Pro dražbu, v níž jsou nabídky podány předem, věnovala Julie obraz, jenž byl jedním ze čtyřiceti příspěvků, mezi nimiž nechyběly exkluzivní dovolené, luxusní SUV a desetikarátový přívěsek s diamantem.

„Ahoj, Julie,” ozvalo se za jejími zády. Otočila se a uviděla Douga a Sharon Wheelerovy. Doug ji rychle objal. Se Sharon se dotkly tvářemi v náznaku polibku. Sharon na sobě měla červený sifon a na krku a v uších žluté diamanty. „Dnes večer ti to moc sluší,” řekla Julie popravdě.

„Děkuju, ale už mě bolí nohy.” Sharon vystrčila nohu zpod lemu šatů, které sahaly až na zem, a ukázala Julii střevíc, zdobený štrasem.

„Ty boty za tu bolest stojí.”

Sharon se potěšeně usmála. „Taky jsem si to myslela, ale zeptej se mě znovu, až v nich budu několik hodin stát.”

„Nečekal jsem, že tě dnes večer uvidím,” prohodil Doug.

Paul přijal pozvání pro ně pro oba jen pár dní před tím, než zemřel, ale Julie jim to neřekla. „Věnovala jsem do aukce obraz.”

Pokývla ke středu místnosti, kde byly v oáze vytvořené z falešných písečných dun a živých palem vystaveny jednotlivé předměty.

„Doufám, že se nezlobíš?” řekla Sharon. „Kvůli čemu?”

„Kvůli pohřbu.” Hezký obličej se jí stáhl úzkostí. „Doufám, že jsi to nevzala jako urážku. Prostě se nehodilo, abys seděla s rodinou, Julie. Byly tam Maryiny sestry. Paulovi synovci a neteře. Všem by to bylo trapné.” Natáhla paži a dotkla se Juliiny ruky. „Ale moc by mě mrzelo, kdyby se tě to nějak dotklo. Řekni prosím, že máš pochopení.”

„Mám naprosté pochopení, Sharon.”

Prostoduchá Sharon se úlevou oslnivě usmála, ale Doug poro zuměl skrytému významu Juliiných slov. Upíral pohled na vzorovaný koberec mezi svými lakýrkami a vypadal, že ho přivedla do trapných rozpaků jak urážlivá situace na pohřbu, tak neschopnost jeho manželky rozpoznat, jaká potupa to byla.

Když tady už nebyl Paul, který je spojoval, nezůstaly žádné vazby. Julie uvažovala, jaké vztahy k sobě vzájemně budou nyní mít a jestli se vůbec budou stýkat.

„Přišel s vámi Creighton?” Položila tu otázku nenuceně, i když jí dalo práci jeho jméno vyslovit.

„Omluvil se,” řekla Sharon. „Už měl něco dohodnutého s přáteli.”

Pokud Julie věděla, neměl Creighton žádné přátele. Měl placené společníky maséra, tenisového trenéra, golfového profesionála, s kterým hrál. Paul jí říkal, že si občas vybere ženu na jednu noc, ale přítelkyni v tradičním smyslu slova nikdy neměl. Paul jí říkal, že je Creighton stálým zákazníkem jistých exkluzivních specializovaných agentur.

Za přátele považuje asi filmové postavy, řekl Paul znechuceně, když se jednou bavili o Creightonovi. Nikdy ho neopouštějí. Žijí uvnitř jeho hlavy. Myslím, že si s nimi povídá.

Creighton měl kolem sebe lidi, najaté k tomu, aby ho bavili. Žil ve svém smyšleném světě, ale nemohl se chlubit tím, že by měl přátele.

To byla jenom další ze Sharoniných scestných představ. Krátce poté, co se s nimi seznámila, začalo být Julii jasné, že si Sharon skutečnou osobnost svého syna neuvědomuje nebo ji odmítá vzít na vědomí.

„Mluvila jsi teď někdy se Sanfordem a Kimballovou?” zajímal se Doug.

„Tohle je společenská událost, Dougu,” zakňourala Sharon.

„Naše první od… Však víš. Nemůžeme si aspoň jednou večer někam vyjít a nemluvit o tom?”

„Promiň, Sharon,” omluvila se Julie a odpověděla Dougovi.

„Mluvila jsem s nimi právě dnes dopoledne. Přišli do galerie s po slední várkou fotografií toho muže, jemuž říkají důležitý člověk.”

„Viděla jsi ho už někdy?”

„Ne.”

Já jsem na tom stejně. Detektivové se stavili u mě v kanceláři.

Řekl jsem jim, že ho nepoznávám. Požádali mě, abych si vzal fotky domů a ukázal je Sharon.”

„Pro mě je to cizí člověk,” řekla Sharon.

„Co Creighton?” zeptala se Julie.

Ještě je neviděl. Alespoň pokud vím.” Doug si lokl whisky s ledem. Julii připadalo, že trochu nervózně. „Ty nejostřejší fotografie odvysílají v televizi,” poznamenala.

„Taky mi to říkali. Začnou je tuším ukazovat dnes ve večerních zprávách.” Podíval se na hodinky. „To nestihneme.”

„Policie doufá, že toho člověka někdo pozná a oznámí jim, jak se jmenuje,” řekla Julie.

„Celkem nepochybuji, že ano. Pravděpodobně některý hotelový host. Jo, to je můj bratranec ten a ten. Zastavil se u mě každý den, když jsem byl v Atlante.’” Doug se znovu napil.

„A potom co?” položila Julie řečnickou otázku.

„To se můžeme oba jenom domýšlet. Kromě té nejasné fotografie se nemají čeho chytit.”

Sharon horlivě pátrala pohledem v davu a poslouchala jejich hovor jen na půl ucha. Zavěsila se do Douga. „Myslím, že u toho diamantového přívěsku je moje jméno.”

„Hmm.”

„Ty nechceš pomoct dětem s rakovinou?”

Julie, jestli se do čtvrthodiny nevrátím, přijď, prosím tě, zachránit mě a moji kreditní kartu.” Řekl to s úsměvem, ale Julie věděla, že je rád, že má důvod ukončit jejich hovor o policejním vyšetřování.

„Nesmíš mu dát pokoj, dokud ten diamant nedostaneš, Sharon.

Na ten projekt jsou potřeba peníze.”

„Dám si záležet,” řekla Sharon vesele.

Nechali Julii samotnou, ale dlouho to tak nezůstalo. Během další hodiny se u ní zastavovali přátelé a známí, někteří zjevně rozhodnutí o Paulovi se nezmínit, jiní nemluvili o nikom jiném. S několika prohodila pár slov a hned se zdvořile omluvili a bylo na nich znát, jak se jim ulevilo, že mají tu nepříjemnou povinnost za sebou.

Našli se i takoví, co se tvářili, jako by s ní chtěli někam vyrazit, ujistit se, že nebude sedět sama doma, když už nemá doprovod.

Mluvili o budoucích obědech a večeřích, ochutnávkách vín, dokonce i o výletě na kolech po Toskánsku. Předstírala, že se o všechno zajímá, ale k ničemu se nezavázala.

Kdyby neslíbila, že dohlédne na prodej toho obrazu, byla by ode šla. Nesnesla, že je předmětem zvědavosti nebo soucitu. Už ji unavovali lidé, kteří ji pozorovali, jak dobře nebo špatně se vy rovnává s náhlou ztrátou Paula. Vzhledem k okolnostem se mohla omluvit a tuto společenskou událost úplně vynechat. Nikdo by jí to neměl za zlé.

Když ale kráčela k místu, kde byl obraz vystaven, věděla, že se rozhodla správně, že přišla. Po dopoledním setkání s detektivy jí bylo jasné, že nesmí měnit svoje zvyky, omezovat své aktivity, dělat cokoliv, co by vzbuzovalo dojem, že má co skrývat.

Narážky Kimballové ji na chvilku připravily o řeč. „Chcete…

chcete naznačit, že jsem… že jsem toho lupiče znala? Že jsem věděla, k čemu dojde? Že jsem s tím měla něco společného?”

„Není potřeba se rozčilovat,” řekla Kimballová urážlivě shoví vavým tónem, který Julii štval. „S tím nápadem někdo přišel, nic víc.”

„Kdo s ním přišel?”

Jiný detektiv, který případ nezná tak dobře jako my. Vás ve skutečnosti nezná. Se Sanfordem jsme jeho teorii odmítli, ale patří k naší práci prověřit všechny možnosti, bez ohledu na to, jak jsou za vlasy přitažené.”

Na to blazeované vysvětlení jim Julie ani na chvilku neskočila.

Rovnou jim řekla, že bez přítomnosti právníka s nimi už nebude mluvit, a požádala je, aby odešli.

Jak je mohlo vůbec napadnout, že by chtěla, aby byl Paul mrtvý?

To byla absurdní představa. A také odporná. Protože každá minuta, kterou věnovali zkoumání této falešné teorie, chyběla při pronásledování pravého viníka. Zatímco ji měli pod lupou, Creighton si žil beztrestně a procházela mu vražda.

Jaká je výchozí cena?”

Známý hlas ji vytrhl z temných úvah. Rychle se otočila. Přímo před ní stál Derek Mitchell, zdánlivě si prohlížel obraz, ale ve skutečnosti upíral pohled na ni. Byl sám.

„Osm tisíc.”

Hvízdl. „To není zrovna málo.” „Máš zájem?”

„Mám v ložnici volné místo.”

Bylo to mnohoznačná poznámka a Julii to neuniklo. Pohlédla za něho a uviděla rusovlásku, jak se živě baví s několika lidmi. Derek sledoval její pohled, pak se otočil zpátky. Julie řekla: „Možná by sis o tom měl promluvit s ní, než uděláš nabídku. Co když se jí nelíbí?”

„Záleží jenom na mém názoru. Ale uvítám ten tvůj.” Nedokázala mu hledět do očí. Zadívala se do černých smaltováných knoflíčků jeho smokingové košile., Je to pěkná malba od slibného mladého umělce.”

„Mohu?” Položil dlaň na její pas a zlehka ji vedl tak, aby se dostal ke stolu, kde mohl zapsat svoji nabídku. I když odtáhl ruku, dál cítila horkost jeho doteku. Uchopila pero a podala mu je. Sklonil se nad stolem, aby napsal nabídku.

„Ahoj.” Byla to ta rusovláska. „Vy jste Julie Rutledgeová.”

„Správně.”

Zblízka byla ta žena ještě oslnivější. Představila se, ovšem později si Julie její jméno nedokázala vybavit, protože si při před stavování příliš uvědomovala Derekovu blízkost a stopu po jeho doteku na svém pasu. Úplně ji to vyvedlo z konceptu a měla na něho zlost, že na ni takhle působí. Ale na sebe měla větší vztek.

„Znala jsem Paula Wheelera,” říkala rusovláska. „Před pár lety jsme spolu byli v jedné komisi. Byl to skutečný džentlmen.”

„Ano, to byl.”

„Upřímnou soustrast.” Žena se na ni mile usmála. „Děkuji.”

Derek vrátil Julii pero. Sevřela je. Bylo teplé od jeho ruky.

„Nikomu jinému to pero nedávej,” řekl a usmál se na ni. „Rád bych ten obraz získal.”

„Vždycky můžeš zvýšit nabídku.”

„Budu to během večera bedlivě sledovat.” S rusovláskou se omluvili a šli dál.

Julie se sotva stačila nadechnout, když se k ní přitočil Doug.

„Kdy ses seznámila s Derekem Mitchellem?”

Tvářila se, že nechápe. „S kým?”

„S tím mužem, se kterým jsi právě mluvila. S tím právníkem.”

Vrhla rychlý pohled na Dereka a rusovlásku. „To je Derek Mitchell?

Nedá se říct, že bych se s ním znala.” „Vypadalo to, že ano.” „Udělal nabídku na ten obraz.”

Doug se naklonil, aby si mohl přečíst, kolik Derek nabídl.

„Panejo. Asi si mohl dovolit nás odmítnout.”

Julie si jeho nabídku také přečetla a zalapala po dechu. Základní cenu ztrojnásobil. Otočila se právě včas, takže uviděla, jak jeho široká ramena mizí v davu. Dál si hrála na hloupou a zeptala se: „Co tím chceš říct, že vás odmítl?”

„Po důkladné úvaze tak se aspoň vyjádřil se rozhodl, že nás nebude zastupovat.” „Říkal proč?” „Tvrdil, že má moc práce.” „Ach tak.” „Ale lhal.”

Cenu, kterou Derek Mitchell za obraz nabídl, nikdo nezvýšil.

Když byli na konci večera oznámeni všichni vítězní zájemci o dra žené předměty, přítomní mu zatleskali, což přijal se skromným mávnutím. Rusovláska se vytáhla na špičky a dala mu pusu na tvář.

Krátce poté se všichni začali hrnout ze dveří. Julie se vydala opačným směrem. Jeden z pracovníků budovy, kde se dražba konala, pomohl odnést obraz do provozní místnosti. Tam jej uložila do přepravky, speciálně navržené pro bezpečný převoz díla.

Naštěstí najali kurýra, který všechny vydražené předměty, které si noví majitelé nemohli rovnou odnést, doručil, a tím byla Julie ušetřena toho, že by musela obraz Dereku Mitchellovi dopravit osobně.

Když procházela hlavním sálem, byla tam už jen parta uklízečů, kteří pilně rozebírali umělou oázu. Ve velké recepci budovy už nebyla živá duše, a stejně tak na chodbě, po které kráčela kolem prázdných zasedaček k výtahu, jímž se jezdilo do parkovacích prostor, kde při příjezdu zaparkovala sama, než aby čekala v dlouhé frontě na službu.

Došla k výtahu, přivolala si ho a v tu chvíli znervózněla. Když prázdný výtah přijel, zaváhala, než do něho nastoupila. Ale na stoupila, řekla, si, že se chová nemožně. Nemůže se přece do konce života vyhýbat výtahům.

Nicméně se jí srdce rozbušilo, když sjel výtah do patra, kde parkovala, a dvoukřídlové dveře se rozjely. Nikdo tam nebyl.

Rozhodně nikdo v tmavých brýlích a lyžařské masce se žraločím chřtánem.

Vystoupila a zamířila k rampě. Strop byl nízký, osvětlení sporé, nikde nikdo, takže se její kroky mimořádně hlasitě rozléhaly.

Vtom uslyšela kovové cvaknutí. Zastavila se a otočila se směrem, odkud se ten zvuk ozval. Ten kout garáže tonul v naprosté tmě a částečně jej kryl betonový sloup, dost široký, aby se za ním někdo schoval.

Dost široký, že se za ním schoval muž, který cvakl zapalovačem, nechal krátce hořet plamínek a zhasl ho.

Julie si okamžitě uvědomila, že ji vmanévroval do role ohrožené ženy. „Není tohle trochu otřepaný výstup i pro tebe, Creightone?”

Její hlas se rozlehl rozlehlým, prázdným prostorem. „Byl k vidění ve spoustě filmů. Oběť sama na temném a opuštěném parkovišti. Ale jdi,” řekla výsměšně. „To je pod tvoji úroveň.”

Zapalovač znovu cvakl, několik vteřin hořel a s cinknutím kovu o kov zhasl.

Byla to běžná činnost, ale prostředí a čas jí propůjčovaly půso bivou hrůzu. Nevěřila, že Creighton vyskočí ze tmy a nápadněji.

Snažil se jí jenom nahnat strach, oplatit jí, že se včera večer ukázala v tom baru, potrestat ji za to, že ho nachytala, jak se obdivuje v zrcadle. Pouze zinscenoval děsivý výstup, aby ji rozhodil.

Nebo je to jinak?

Dosud mu procházelo, že dal Paula zabít. Mohlo to v něm vzbudit pocit, že je neporazitelný. Creighton už byl přesvědčený, že na něho se žádná pravidla nevztahují; že se Paulova vražda povedla, v něm mohlo probudit lehkomyslnost, pokušení, dokonce dychtivost provést zabití sám, než aby je nechal na někom jiném.

Měl všechny důvody si přát, aby byla mrtvá.

Najednou dostala velký strach. Dálkovým ovladačem odemkla vůz, rychle nastoupila a stejně rychle za sebou zamkla. Burácení motoru jejího vozu se odráželo od betonových zdí. Pneumatiky zakvílely, když vycouvala a rychle zamířila k výjezdu. Projela kolem tmavého koutu a neuráčila se tam pohlédnout, ale koutkem oka postřehla záblesk modrožlutého plamínku, jak se s výsměšnou pravidelností objevuje a mizí, objevuje a mizí.

Sjížděla točitým sjezdem na ulici takovou rychlostí, že se jí motala hlava, když zastavila, aby zaplatila obsluze. Vyjela na bulvár a podívala se do zpětného zrcátka. Nikdo ji nesledoval.

Svírala volant studenýma, zpocenýma rukama, ramena ji pálila napětím. Creighton by měl radost, kdyby věděl, jak ji poděsil. Ale nevěděl to, že? Nepřistoupila na jeho hloupé hrátky. Vzepřela se mu a odjela. Ve spěchu, to je pravda, ale určitě na sobě nedala znát strach. Nemohl vědět, jak ji vynervoval, a z toho musí ona čerpat zadostiučinění.

Když ovšem dojela domů, zjistila, že ji nakonec přece jenom dostal.

Prvním náznakem, že něco není v pořádku, bylo, že nešla ovla dačem otevřít vrata garáže. Nechala vůz na příjezdové cestě a vešla hlavním vchodem. Stiskla vypínač, ale nic se nedělo. Výpadek proudu se ale týkal jenom jejího domu, u sousedů se svítilo.

Kráčela popaměti ke stolku v hale, kde měla v zásuvce malou baterku. Baterie byla ještě dobrá, avšak kužel světla byl slabý, a tak neviděla lavici, dřív než do ní narazila, až zavrávorala.

Lavice obvykle stála u zdi naproti stolku. Nyní byla napříč uprostřed haly.

Že nešel proud byla jedna věc, kus nábytku na jiném místě druhá.

Byla si naprosto jistá, že tam lavici neposunula.

Vloupal se někdo do domu? A co horšího, je ještě pořád tady?

Měla sto chutí otočit se, vyběhnout hlavními dveřmi a zavolat policii.

Ale přikázala si zachovat klid. Než by se ukvapeně pro něco rozhodla nebo se poddala hysterii, bez hnutí stála a naslouchala, jestli něco nezaslechne. Neslyšela nic kromě lehkého tepání vlastního pulzu v uších.

Odsunula lavici kolenem a opatrně vykročila. Posvítila si do obývacího pokoje a do jídelny, ale vypadalo to, že v těchto míst nostech nikdo s ničím nehýbal. Na první pohled bylo všechno na svém místě. Určitě tam někdo nebyl krást.

Zamířila světlo na podlahu a všimla si, že třásně na obou koncích běhounu, na němž stála, leží rovně, jak je služebná urovnala. Bylo vysoce nepravděpodobné, že by vetřelec nechal třásně neporušené.

„Čert tě vem,” proklela šeptem Creightona. Tohle byla jeho práce. Způsobil, že se bála ve vlastním domě. Dokázal, že se vyděsila obyčejné lavice. Přitom měla skoro jistotu, že ji posunula služebná, když dnes v hale uklízela, a zapomněla ji vrátit na místo.

Vydala se do ložnice a svítila si přitom baterkou. Na prahu zaváhala a přejela světlem po místnosti. Neviděla, že by něco nebylo na svém místě, a tak vešla a právě kráčela ke skříni, když zaslechla zepředu z domu nějaký zvuk.

Znovu ji zaplavil strach a veškeré předchozí uklidňování vzalo zasvé.

Zhasla baterku a spustila se na podlahu. V naprosté tmě po čty řech dolezla ze strany k posteli a poslepu zatápala po zbrani, kterou tam Paul připevnil páskou zespodu na matraci.

Našla ji a tahala, až zbraň odtrhla. Pohmatu strhla nepoddajnou pásku. Těžký revolver ji studil v ruce, cizí a hrozivý./e nabitý, ale jako bezpečnostní opatření jsem nechal dvě komory prázdné, řekl jí Paul. Přímo ho slyšela, jak jí zdůrazňuje, že musí stisknout spoušť třikrát, než vystřelí kulka.

Oblil ji studený pot. Dech se jí krátil. Strach, který zažila na parkovišti, se zmnohonásobil, když si uvědomovala, že někdo vnikl do jejího domova. Právě teď pochopila, jak je bezbranná.

Stiskla rty a přinutila se dýchat nosem, aby nebylo slyšet její sípavé oddechování. Srdce jí bušilo, když se po zadku sunula po podlaze do rohu. Uchopila revolver do obou rukou a zamířila na dveře právě ve chvíli, kdy se v nich objevila silueta, tmavší obrys proti světlejší tmě.

„Zůstaň na místě!” vykřikla.

Bez ohledu na její varování ten člověk vstoupil.

Stiskla spoušť.

KAPITOLA 13

Zbraň naprázdno cvakla. „Julie?”

„Myslím to vážně!”

Udělal k ní krok. Znovu stiskla spoušť. Ozvalo se další zlověstné cvaknutí. „Příště zemřeš!”

„Julie, to jsem já.”

Úlevou vzlykla. Roztřeseně sklonila zbraň k podlaze a pustila ji z rukou. Přitáhla si kolena k hrudi a položila si na ně hlavu.

„Jsi v pořádku?” Derek šel po zvuku jejího přerývaného dýchání do rohu a sedl si vedle ní na paty. Dotkl se její hlavy. „Jsi zraněná?”

„Ne.”

„Měla jsi otevřené hlavní dveře. Proč se nikde nesvítí? Co se stalo?”

Hystericky se zasmála. „Málem jsem tě zastřelila.”

„Proč jsi tady potmě?”

„Nejde proud.”

„Kde máš pojistky?”

„Ve skříni, za tebou napravo. Někde u dveří jsem upustila ba terku.”

V místnosti to neznal, a tak cestou narážel do nábytku. Našel baterku. Její světlo bláznivě tančilo po pokoji, když vykročil ke skříni. Slyšela zachrastění ramínek, skřípot kovových dvířek na skříňce s pojistkami. Vzápětí se rozsvítila světla. Ten náhlý jas ji bodal do očí a chvilku trvalo, než se to srovnalo. To už Derek zase klečel vedle ní.

„Vypadly pojistky.”

„Asi.”

Uviděl zbraň. „Tys mě opravdu málem zastřelila.”

„Málem ano.”

Jsi zraněná?” zeptal se znovu. Místo odpovědi zavrtěla hlavou.

„Nechceš mi říct, co se děje?”

„Přišla jsem domů. Nedalo se rozsvítit. Já… rozhodilo mě to.”

Pověděla mu o lavici v hale. „Myslela jsem, že bych mohla narazit na zloděje a že je pořád tady.”

„Proč jsi neutekla a nezavolala policii?”

Jsem ráda, že jsem to neudělala. Už takhle si připadám dost hloupě.”

Zkusila se postavit, ale pořád ještě se jí podlamovala kolena.

Uchopil ji za lokty a pomohl jí vstát. „Děkuju.” Bylo jí trapně, a tak se kolem něho protáhla. „Promiň. Potřebuju se napít.”

V koupelně si natočila vodu z kohoutku. Při pití zachytila něco v zrcadle. Pomalu postavila sklenici, otočila se a zadívala se na krajkové kombiné, které viselo na háčku na dveřích. Nevzpomínala si, kdy je měla naposledy na sobě, ale nebylo to nedávno. Rozhodně ne tak nedávno, že by viselo na dveřích koupelny, místo aby leželo složené v zásuvce komody.

„Všechno v pořádku?” Derek strčil hlavu do dveří. Jediný pohled na její obličej stačil, aby se zatvářil jinak. „Co se děje?”

„Tohle by tady nemělo být.” Máchla rukou ke kombiné a protáhla se kolem Dereka ze dveří. Stoupla si doprostřed ložnice a horečně jezdila pohledem po místnosti.

„Co tím myslíš, že by to tam nemělo být?”

„To, co jsem řekla.” Hledala cokoliv, i třeba nějakou maličkost, která nebyla tam, kde být měla.

„Není tvoje?”

Je moje, ale neměla jsem ho dávno na sobě… už si ani nevzpo mínám, kdy.”

Hbitě vyšla z místnosti a pustila se po chodbě do pokoje pro hosty. Rozsvítila a rychle se rozhlédla, ale nepřipadalo jí, že něco není na místě.

Nicméně v obývacím pokoji uviděla něco, co jí předtím ve světle baterky uniklo. Na nízkém stolku ležela hřbetem nahoru otevřená kniha. Vedle ležela záložka, nebyla mezi stránkami, kam patřila.

Derek přišel za ní. „Copak je?”

„Nikdy nenechávám ležet knihu takhle otevřenou. Ničí se tím hřbet. Náš táta knížky miloval. Přísně vyžadoval, jak se s nimi má zacházet. Učil mě, že nemám nikdy…” Otočila se k Derekovi.

„Vždycky používám záložku.”

Nepočkala, co jí odpoví, odspěchala do kuchyně a okamžitě si všimla, že s několika předměty na lince někdo hýbal. Kuchařská kniha na stojánku byla zavřená; vždycky ji nechávala otevřenou, protože se jí líbila fotografie. Z láhve vína byla vytažená zátka, ale jinak zůstala netknutá.

Nejvýmluvnější byl dekorativní věšák s tepaného železa, kde měla tři ručníky. S Paulem je koupili v Paříži na bleším trhu krátce poté, co se poznali. Netrvala pedantsky na tom, jak mají na tyči viset.

Ve skutečnosti se jí líbilo, když vypadaly, jako že se často používají, a to se používaly. Teď byly precizně složené a jejich lemy zarovnané.

„Byl tady.”

Ani si neuvědomila, že promluvila nahlas, dokud ji Derek neuchopil za ramena a jemně se nezeptal: „O čem to mluvíš, Julie?”

Máchla paží k věšáku a zvolala: „Copak to nevidíš? Je to jako v tom filmu.”

Otočil ji k sobě a zmateně se zeptal. „Co jako? V jakém filmu?”

Vyprostila se z jeho sevření a obešla ho. „Už budeš muset jít.”

Vrátila se do svojí ložnice, vytáhla zásuvku komody a začala shro mažďovat kusy oblečení. Pak vytáhla ze skříně plátěnou tašku a šatstvo do ní naházela.

„Co to děláš?” Derek stál v otevřených dveřích a nechápavě ji pozoroval.

„Dnes tady přes noc nezůstanu. Nemám jistotu, že zase nevy padne proud. Dokud to nepřijdou od elektrárenské společnosti zkontrolovat, tak tady nechci být.” Znělo to jako přijatelná výmluva, i když důvod k odchodu byl ještě jiný. Především a hlavně strach. A potom nesnesitelné vědomí, že Creighton pošpinil její domov.

„Vidíš, jaké je tady vedro, když nejde klimatizace. Tak já”

Uchopil ji za paži a znovu otočil k sobě. „Co se doopravdy děje?”

Jak jsem ti říkala. Já ” Julie!”

Rychle oddechovala rozevřenými rty a věděla, že pokud je na ní jenom z poloviny znát úzkost, kterou zažívá, nemá smysl lhát. „Byl tady.”

„Kdo?”

„Creighton.”

Nechal si to projít hlavou. „Co tě k té domněnce vede?”

Rozhlédla se, hledala patrné známky toho, že tam někdo byl, ale uvědomovala si, že si těch drobných stop kromě ní nikdo nevšimne.

„Ta lavice. Posunul ji. A další věci. Kombiné na dveřích v koupelně.” Objala se a začala si třít paže. Bylo jí odporné vědomí, že se jí hrabal ve spodním prádle. „Tu láhev vína jsem neotevřela.

Potom ta kniha v obýváku. Nikdy bych ji takhle nenechala. Ručníky na věšáku.”

„Tvoje služebná “

Zavrtěla hlavou. „Byl to Creighton. Je jeden film, nevzpomínám si, jak se jmenuje. Julia Robertsová předstírala smrt, jen aby unikla násilnickému manželovi. Ale domyslel si to, a když ji našel, tak…

tak… srovnal ručníky. Byla to u něho posedlost, všechno muselo být po jeho. Když uviděla ty ručníky, poznala “

Zmlkla, uvědomila si, jak nepříčetně mluví. Zhluboka se na dechla a ovládla selhávající hlas. „Žádala jsem tě, abys odešel. Proč jsi ještě tady? A hlavně, co tady vlastně děláš?”

Jejích otázek si nevšímal. Jsi si jistá, že se sem někdo vloupal?”

„Naprosto jistá.”

Chvíli ji upřeně pozoroval a potom klidně řekl: „Měla bys zavolat policii.” Zavrtěla hlavou.

Jestli se na to necítíš, zavolám ji sám.”

Sáhl po svém mobilu, ale popadla ho za rukáv. „Nevolej policii.”

„Ale jestli máš podezření, že se ti někdo vloupal do domu “

„To není podezření. Já to vím.”

„Poznáš, jestli něco nechybí?”

„Nepřišel krást. Vloupal se sem, aby mi ukázal, že může.”

„Creighton?”

Četla v jeho očích pochybnosti, prudce se otočila a zašla do koupelny.

Následoval ji ke dveřím. „Radím ti, aby ses ničeho nedotýkala, dokud nebude mít policie příležitost to prošetřit.”

„Neslyšels mě? Nemám v úmyslu to ohlásit. Ty mi nevěříš. Proč by mi měli věřit oni?” „Neřekl jsem, že ti nevěřím.”

„Tos ani nemusel. V žádném případě policii nezavolám. Ne existují důkazy vloupání. Mysleli by si, že jsem bláznivá.”

„Pokud tady nějaký vetřelec byl, mělo by se to oznámit.”

„Tak to oznam,” utrhla se na něho. Začala si prudkými pohyby vytahovat sponky z vlasů a odhazovat je na toaletní stolek v kou pelně. „Strávíš zbytek noci na policejní stanici odpovídáním na otázky, neustálým opakováním jednoho a téhož. Toho jsem si užila v den, kdy Paula zabili. A od té doby skoro každý den. Ničeho jsem tím nedosáhla. Znovu to nepodstoupím.” Roztřásla si vlasy, které měla stočené na temeni, a tlumeně dodala: „Takovou radost mu neudělám.”

Posbírala pár toaletních potřeb, odnesla je do ložnice a strčila do plátěné tašky. Zatáhla na ní zip, popadla ji a pokynula Derekovi ke dveřím. „Vyprovodím tě.”

„Kam chceš jít?”

„Do hotelu.”

„Nechtěla by ses nejdřív převléknout?”

Oba byli stále ještě ve večerních šatech, i když měl rozepnutý límeček a povolenou vázanku, takže mu volně visela kolem krku. Jí bylo jedno, jak vypadá. „Ne, půjdu takhle.”

„Odvezu tě.”

„Proč bys to dělal?”

„Nejsi na tom tak, abys mohla řídit.”

„Nic mi nechybí.”

„Celá se třeseš.”

Uvědomila si, že je to tak. Strach, nyní potlačený hněvem, způsobil, že se chvěla. Obešel ji a zvedl revolver z podlahy. „Máš na tohle povolení?” Vzala mu zbraň z ruky a zastrčila ji mezi matraci a drátěnku. „Není to žádná hračka,” podotkl.

„Dal mi ji Paul a trval na tom, abych ji měla po ruce. Jeho bo hatství z něho dělalo možný terč únosu. Byl kvůli tomu přímo paranoidní, měl strach, že se ho někdo pokusí vydírat tím, že ublíží mně.”

„Kolik komor zůstalo prázdných?”

„Dvě.”

„To jsem měl štěstí.”

Já taky. Kdybych tě zastřelila, neměla bych na vybranou a musela bych strávit zbytek noci na policejní stanici.”

Zdálo se směšné zamykat dům, ale uzamkla ho. Derekův vůz parkoval u chodníku. „Už jsem klidnější,” řekla. Jsem naprosto schopná řídit.”

Zavrtěl hlavou.

„Můžeš jet za mnou, abys měl jistotu, že jsem bezpečně dojela na místo.”

„Řídit budu já.” Aby zamezil dalšímu dohadování, vzal jí z ruky plátěnou tašku.

„Ráno zavolám Kate, aby mě odvezla domů.” „To už je aspoň plán.”

Usadil ji na sedadlo pro spolujezdce, hodil tašku na zadní se dadlo, obešel vůz zepředu a nastoupil. Několik bloků jeli mlčky, potom zopakovala svoji předchozí otázku. „Proč jsi přišel ke mně domů?”

„Potřeboval jsem s tebou mluvit.” „O čem?”

„Střetla ses včera večer v nějakém klubu s Creightonem?” „Ach!”

Vrhl na ni pohled. „To má být ano?”

„Nic nepřiznávám.”

„To je od tebe velmi rozumné.”

Ostře si ho změřila. „Doug mi dnes večer říkal, že jsi je odmítl zastupovat.”

„To jsem odmítl.”

Jako důvod jsi prý uvedl, že máš moc práce a nemůžeš brát další klienty. Neuvěřil tomu.”

„Neuvěřil a nepřijal to. Poznal jsem to z toho, že dnes odpoledne vložil na účet právnické kanceláře moji zálohu. Učinil tak elektronicky, čímž za sebou zanechal důkladnou stopu.”

„Takže dokud mu jeho peníze nevrátíš “

Jsem jeho právní zástupce. Alespoň naše kancelář. Vyjde to nastejno.” Zastavil na křižovatce a zadíval se na ni. „Což znamená, že tady máme stále střet zájmů.”

Chvilku si hleděli do očí, pak se rozjel.

„Když je to takhle, proč jsi za mnou přišel domů?” zeptala se.

„Nechtěl jsem volat.” „Kvůli záznamu hovorů?”

Pokrčil rameny. „Opatrnosti není nikdy dost. Pro všechny pří pady. Ostatně poté co jste se s Creightonem potkali v nočním klubu, dostavil se bez pozvání ke mně domů. Nepříčetně mě rozzuřil a nijak jsem se tím netajil. Měl pěnu u huby. Obvinil tě, že ho pronásleduješ, tvrdil, že trpíš posttraumatickým stresem 8 že pro něho představuješ nebezpečí.”

„To je směšné.”

„Sledovala jsi ho?”

„Ne.”

„Náhodou ses ukázala právě v tom baru, zrovna v ten večer a v určitou dobu, a to se podívejme! Byl tam Creighton, tvoje nemesis.”

Zadívala se okénkem u spolujezdce. „Vím, že chodí do klubu Christy’s a podobných míst. Několik jsem jich prošla, než jsem ho objevila.”

„Proč jsi ho hledala?”

„Abych ho znervóznila.”

„Tak to se ti povedlo. Chtěl po mně, ať zařídím, abys dostala zákaz se k němu přibližovat. Dnes večer jsem k tobě přišel, abych l ě varoval.”

Znovu k němu otočila hlavu. „Abys mi vyhrožoval, chceš říct.”

„Ne, abych tě varoval, Julie. Vyžadovat takový zákaz je šílenství, ale našli by se právníci, kteří by do toho klidně šli, jen aby Creightona připravili o něco jeho peněz.”

„Mohla bych docela dobře vyžadovat, aby takový zákaz dostal on,” řekla. „Když jsem dnes odcházela z té aukce, čekal na mě v podzemní garáži.”

„Cože?”

„Už ano. Bylo to dost strašidelné.” Pověděla mu, co se stalo, •i hořce dodala: „Asi to nebyla dostatečná odplata, že vtrhl do mého domu a prováděl tam ty svoje pomatenosti.”

„Viděla jsi ho?”

„V té garáži? Ne. Ale vím, že to byl on. Sehrál scénu z dalšího filmu. Je posedlý filmy.”

,Jo, já vím. Vytáhl na mě pár citátů. Zřejmě je chodící filmová encyklopedie.”

,Je to u něho obsese. Scéna v garáži by mohla být z několika filmů, ale vzhledem k zapalovači to bude Všichni prezidentovi muži.”

„Hluboké hrdlo.” „Znáš ten film?”

„Měl kulturní dopad na americkou historii.” „Můj otec se o něm zmiňoval, když přednášel o Nixonově vládě. Byl učitel.” „Učil dějepis na střední škole.”

Překvapeně na něho přivřenýma očima pohlédla. Jak to víš?”

Zastavil přes ulici naproti malému luxusnímu hotelu, dva bloky od bulváru Peachtree, vypnul motor a otočil se k ní. „Počkáme tady chvilku, než půjdeš dovnitř. Uvidíme, jestli tě někdo nesleduje.”

„Nikdo mě nesleduje,” namítla namíchnuté. „Odpověz mi na otázku. Jak víš, čím se živil můj otec?”

„Nechal jsem si od firemního detektiva nashromáždit informace.”

Rozpálila se vzteky. „O mně? Proč? Dostal jsi strach, že mám nějakou pohlavní nemoc? Mohl ses klidně zeptat.” Julie”

„Co dalšího ses z té prověrky minulosti dozvěděl?”

„Že jsi postgraduálně studovala v Paříži. Později sis vzala ně jakého neúspěšného umělce.”

„Který mě mlátil.” Postřehla, jak se zatvářil, a zasmála se. „To tomu tvému vyšetřovateli uniklo? Jaká škoda. To je na tom to nejšťavnatější.”

„Chceš mi o tom povědět?”

Hleděl jí pevně do obličeje, mluvil potichu a celý jeho postoj vybízel k tomu, aby se mu svěřila. „Proč ne?” řekla uštěpačně.

„Stačí, když vyšleš svého honícího psa, aby ještě něco vyčenichal, jenomže by mu mohlo utéct něco zvlášť pikantního. To bych nerada.”

Na předním skle se začaly rozstřikovat velké kapky deště.

Dopadaly na čelní okno jako průhledné kuličky. „Byla jsem v Paříži už skoro rok, když jsem poznala Henriho. Byl malíř, který se snažil prosadit, neměl ani floka a mučilo ho nízké sebevědomí.

Tvrdil, že budu jeho Múza. U vína s chlebem nadšeně básnil, jak ho inspiruje čistota a krása mojí duše, aby namaloval mistrovská díla.” Sarkasticky se usmála. „Dokonce i hlouposti znějí melodicky, když se říkají francouzsky. Všechno to bylo velice romantické, bohémské a vášnivé.

Vzali jsme se. Pracovala jsem v galerii, zatímco on maloval.

Nakonec víc pil než maloval. Vodil si domů stejně opilé kamarády.

Konejšili jeho mučenou duši a pomáhali zažehnávat jeho sebepodceňování. Já jsem z nich nebyla zdaleka tak nadšená jako on.

Z našeho vztahu se vytratila veškerá romantika. Náš životní styl nebyl ani tak bohémský jako spíš rovnou zpustlý. Malování šlo stranou, začal mě napadat. Sice jenom slovně, ale hádali jsme se zběsile. Ty hádky mi braly sílu a zraňovaly mě, jako by na mě utočil fyzicky.”

Kdykoliv Julie na ty časy vzpomínala, nedokázala se už do té situace zasadit. Její paměť ty scény přivolala, ale neuměla si v těch nechutných výstupech samu sebe představit. Jejímu nynějšímu životu to bylo tak cizí, že jí to připadalo jako děsivý sen, který se zdál někomu jinému.

„Noci s nepřítelem,” řekla tiše. „Tak se jmenoval ten, film, co jsem si na něj nemohla vzpomenout.” Na čelním skle se rozpleskly další kapky. Větší, hlučnější, obtěžkanější vodou. „Jednou jsem přišla domů z práce a našla Henriho v posteli se ženou, s jednou z těch nemytých, věčně opilých holek, které kolem sebe shromaž ďoval, aby povzbuzovaly jeho upadající sebevědomí. Byla zřejmě Múzou, která ho chápala lépe.

Samozřejmě tvrdil, že to jemu bylo ublíženo. Kdybych ho víc podporovala a nebyla tak kritická, tak náročná…” Odmlčela se a bezmocně máchla rukou. „Máš už představu. To já jsem mohla za to, že je alkoholik, cizoložník, že nemá úspěch. Když jsem se proti tomu ohradila, udeřil mě.”

Koutkem oka postřehla, že Derek sevřel ruku v pěst.

Jenom jednou, ale stačilo to. Zavolala jsem policii a jeho zatkli.

Později jsem obvinění stáhla, ale zažádala jsem o rozvod. Odmítal vzít na vědomí, že od něho odejdu. Překypoval lítostí, žadonil, ať ho vezmu zpátky. Bude pracovat, bude mi věrný, přestane pít.”

Nadechla se. „Podrobnostmi tě nebudu zatěžovat. Jestli o ně stojíš, můžeš nařídit svému vyšetřovateli, ať se v tom víc pohrabe. Stručně řečeno jsem v tom vězela po krk a nedařilo se mi z té šlamastyky sama vyhrabat.”

„Pomocnou ruku ti podal Paul Wheeler.”

„Ano.” Otočila se k němu. „Vytáhl mě z toho bahna, v kterém se ocitl můj život, a postavil mě na novou cestu. Ještě něco bys chtěl vědět?” Čekala další otázky ohledně svého manželství nebo Paula.

Překvapil ji.

„Proč Creightona tolik nenávidíš?”

„To se musíš ptát, když ses s ním setkal? Ty sis ho oblíbil?”

„To není podstatné.”

„Pro mě ano.”

„Kde bereš jistotu, že se dnes večer vloupal do tvého domu?”

„Kde ty bereš jistotu, že to neudělal?” „Nejsem si tím jist. Nevím.

Ale ty jsi o tom zřejmě přesvědčená. Proč?”

Založila si ruce, opřela se o dveře vozu a odhadovala ho. „Mys lela jsem, že právníci nikdy nekladou otázky, na něž už neznají předem odpověď.”

„U křížového výslechu.”

„Teď si tak připadám.”

„Vážně?”

„Ano.”

Nepovolil. „Nesnášela jsi Creightona od chvíle, kdy jsi ho po znala?”

„Ano, ale Paul mi o něm leccos řekl, takže jsem byla nachystaná, že ho nebudu mít ráda. Naplnil moje očekávání.”

„Nedošlo mezi vámi k něčemu, co tě proti němu popudilo?”

Naklonila hlavu. „Co je tohle za otázku, pane Mitchelli? Je to otázka, na kterou znáte odpověď, nebo taková, že na ni odpověď neznáte?”

„Jsem jenom zvědavý.”

„Nevěřím ti.”

„Nevěříš? To snad ne!” Zazubil se a vemlouvavě dodal. „Mám takový poctivý obličej.”

„Nerada ti beru iluze, ale tvůj úsměv je všechno možné, jen ne upřímný. Je to úsměv protřelého hráče, který má čtyři esa v rukávu.”

Zachechtal se. „Už jsem si vyslechl horší urážky.” Po krátké odmlce navázal. „Už jenom jednu otázku. Chodíš v černém, protože truchlíš?”

Náhlý obrat v hovoru ji zaskočil. Postřehl to a hned toho využil.

„Vždycky jsem tě viděl jenom v černém. V letadle černý kostým. Až na halenku. Slonovinově žlutá. S perleťovými knoflíky. Perleťovými kuličkami.”

Vzpomněla si, s jakým spěchem je rozepínal, a pocítila, jak se jí do obličeje hrne krev.

„U tebe v galerii černé šaty. Dnes večer zase černá.” Sjel očima od hlubokého výstřihu do véčka a k lemu jejích šatů a zase zpátky.

„Svůdné a sexy, ale zase černé. To kvůli Wheelerovi?”

„Chodím v černé, protože ji mám ráda.”

„Umíš ji nosit. Dnes večer jsi byla mezi vší tou pestrobarevností za hvězdu.”

„Třeba vedle smaragdově zelené.” Zaváhala, pak dodala: „Mi mochodem, ta žena je půvabná.”

„Ano, to je.”

„Ví o tom, že jsi jel ke mně domů, potom, když jsi ji odvezl?”

„Ne.”

Čas ubíhal a nálada uvnitř vozu se změnila. Nebo spíš ovzduší.

Přesněji řečeno, najednou jako by se tam udělalo dusno a všechno znehybnělo.

„Měla bych jít dovnitř. Sáhla sice po klice, ale dveře neotevřela.

Hustě se rozpršelo. Na druhé straně ulice se portýr šel schovat do haly. „O tomhle hotelu jsem slyšela, ale nikdy jsem nebyla uvnitř.”

Logo na markýze tvořila písmena C a H, propletená a vyvedená ve zlatě. Coulter House byl původní název tohoto zařízení, postaveného v minulém století. Před několika lety jej investoři změnili v exkluzivní luxusní hotel, určený lidem s platinovými kartami.

,Je pěkný,” řekl Derek. „Malý, ale elegantní. O hosty se starají mimořádně.”

Zachytil její tázavý pohled, a tak dodal: „Ubytovávám tady kli enty, když přijedou do města.”

Zazářily klikaté vidlice blesků a vzápětí zahřmělo. Sledovali, jak bouře postupuje po nebi, a naslouchali bušení deště do střechy vozu, ale několik minut se ani jeden nepohnul. Mlčeli. Okna se zamžila. Po delší době se zeptal: „Poznala jsi toho člověka na fotografii”

„Toho z haly hotelu Moultrie? Ne. Ani když mi ukázali poslední soubor fotografií.”

„Existuje jich víc? Já viděl jenom jednu,” řekl.

„Objevil se na bezpečnostních záběrech z dnů, které loupežnému přepadení předcházely.” Pověděla mu, jak dopoledne s těmi fotografiemi přišli do galerie Kimballová a Sanford. Jeden z těch snímkuje docela zřetelný, ale já toho člověka neznám. Ani Doug nebo Sharon ho nepoznali.”

„Ani Creighton.”

„Věříš tomu?”

„Osobně jsem mu ten snímek ukázal, Julie. Pozoroval jsem jeho obličej, jak zareaguje, a já umím změny ve výrazu dobře vypozorovat. Nijak nezareagoval.”

„Samozřejmě že ne! Věděl, že budeš na něco takového čekat.

Copak to nevidíš? Hraje role. On “

Ovládla se. Prozatím byl Derek Creightonův právní zástupce. Už mu leželo v hlavě, jestli se její obvinění vůči Paulovu synovci nezakládají ještě na něčem jiném než na hlubokém odporu. Proč by se jí jinak na to ptal?

„Fotografii toho člověka odvysílají televizní stanice dnes večer ve zprávách,” řekla.

„Možná se to trochu pohne.”

„Možná. Mezitím detektivové pátrají jiným směrem.” „A to jakým?”

„Že jsem to byla já, kdo v tom výtahu vydal Paula smrti.” Nic neřekl, a tak se zeptala. „Ztratil jsi řeč?”

Jo. Nevím, co na to říct. Nepostřehl jsem, že to hrozí.” „Ani já ne.”

„Co jim proboha vnuklo tenhle nápad?”

Pověděla mu, jak vzdorovala tomu lupiči. „Protože jsem oka mžitě nepadla na kolena, tak jsem zřejmě na prvním místě jejich seznamu podezřelých.”

„Proč sis neklekla?”

„Hledala jsem za těmi tmavými brýlemi a maskou Creightona.”

„Nebyl to on.”

„Kolikrát jenom jsem to už slyšela?”

Rozhostilo se další ticho, které o to víc podtrhovalo divokost bouřky. Nakonec se zeptal: „Kdy dostanu svůj obraz?”

„Dodají ti ho zítra. Víš, ani zdaleka nemá takovou cenu, jakou jsi za něj zaplatil.”

Je to investice.”

„Můžeš čekat i dlouhá léta, než se ti vrátí.” Nijak to s ním nehnulo. „Ty peníze jdou na dobrý účel. Kromě loho jsem ten obraz chtěl.” „Ať už s tím tvoje přítelkyně souhlasí nebo ne.” „Je to moje kamarádka,” řekl tiše. „Nic mi do toho není.” „Tak proč potom o ní pořád začínáš?” Na to neměla odpověď.

„S Lindsay jsme se seznámili, když se zasnoubila s mým nejlepším přítelem z právnické fakulty,” řekl. „Byl jsem jim na svat bě za svědka a jsem kmotrem jejich syna Jacksona. Krátce po Jacksonových krtinách, se můj přítel zabil. Přesně tak. Dopravní nehoda v dopravní špičce na Osmdesáté páté. S Lindsay jsme si vzájemně pomáhali to překonat a dál na sebe jako přátelé spoléháme.

Občas, jako dnes večer, potřebuje, aby ji někdo bezpečně a bez obtěžování doprovodil na nějakou společenskou událost. A důvodem, proč neví, že jsem tady s tebou, je to, že i když jsme si tak blízcí, nevím, jak vypadá nahá, a nikdy se to nedozvím.”

Zhluboka se nadechla a vydechla. „Opravdu se ti podařilo, že se cítím hnusně. O to ti šlo, nemám pravdu?”

Zavřel oči, svraštil čelo a sevřel si prsty kořen nosu. Jo, o to jsem se snažil.”

„Proč?”

Spustil ruku a pohlédl na ni. „Protože ani jednou, nikdy, jsi mě neoslovila křestním jménem, a já bych opravdu rád, kdyby ano.

Protože v tuhle chvíli jsem právní zástupce Wheelerových. Protože jsi jednoho z nich obvinila z několika zločinů, čímž stojíme I y a já po právní stránce na opačných stranách. Protože je nevhodné a neetické, abychom my dva byli spolu sami. Protože jsem si vymyslel důvod, abych mohl dnes večer přijít k tobě domů, jen abychom mohli být sami. Protože mi dává zabrat, abych od tebe udržel ruce dál, a dokážu myslet jenom na to, jaká jsi pod těmi šaty.”

Natáhl ruku, popadl ji v zátylku a přitáhl k sobě. „Proč jsi po mně vyjela v tom letadle?” „Ty víš, proč.”

„Vím jenom to, co jsi říkala.” „Tak proto.”

„Jiný důvod k tomu nebyl?”

„Ne.”

„Lžeš.”

Zmocnil se jejích úst, rozevřel jí rty a jejich jazyky si vyšly vstříc a jí připadalo, že se jí rozpustily všechny kosti v těle.

Byl to polibek se vším všudy, smyslný, sexuálně podbarvený, v žádném případě ne jako zakončení, ale jako předehra, příslib toho, k čemu dojde, pokud to ona nezarazí. Odtrhla se od něho a zamumlala: „Tohle mi, prosím tě, nedělej. Prosím tě, ne.” Ale už při té šeptané prosbě se dotýkala rty jeho rtů a prahla po něčem víc.

Znovu se políbili, jejich ústa se horce prolnula. Špičkami prstů jí přejel po hrdle, sjel rukou k jejímu ňadru a přes látku šatů je pohladil.

Zdušené na protest zakvílela a odtrhla se od něho. Odvrátila hlavu.

„Ne.”

Palcem ji polaskal a vyvolal u ní očekávanou odezvu, kterou pocítila od bradavky až do útrob, a tak ji to šokovalo, že ho odstrčila.

„Ne, Dereku!”

Okamžitě ji pustil, poposedl si na sedadle, nechápavě na ni hleděl a pracně oddechoval. „No, alespoň tě to přimělo oslovit mě jménem.”

Zápolila s klikou na dveřích a prudce za ni zatáhla. Vydrápala se ven, nohy se jí zapletly do dlouhé sukně šatů. Liják jako by ji bodal na holé kůži tisíci jehliček. Vlasy a šaty měla okamžitě promočené.

Otevřela zadní dveře a natáhla se pro tašku.

„Děkuju za svezení.”

Pozoroval ji, jak běží přes ulici, zakopává o šaty, bere sukni do ruky a zvedá si ji ke kolenům. Vrátný ji uviděl přicházet a spěchal jí naproti s otevřeným deštníkem. Společně vešli otáčivými dveřmi do haly.

Derek si ulevil přívalem nadávek. Měl sto chutí přidat plyn, až by se motor rozeřval, vyrazit tak rychle, až by se mu od pneumaI ik kouřilo, ukázat jí, jaký má vztek.

Byla by to pubertální reakce, ale připadal si nezrale jako nedo spělý kluk. Muckat se na předním sedadle vozu, až se zamlží okna.

()hmatávat ženu. To se rozumělo samo sebou. To bylo dospělé.

Pěkný nesmysl, nic jiného to není.

Nemohl uvěřit, že se k tomu uchýlil. Když ovšem shrnul pocity z jejich situace zklamání, hněv a pocit marnosti přísahal by, že byla kvůli tomu stejně nešťastná jako on a také dychtila po dalším polibku, po dalších dotecích.

Nechal se tedy vést svými instinkty a líbal ji a laskal, a ať se propadne, jestli nebyl přesvědčený, že to ona po něm chce. Nemohl se mýlit. Dvakrát ne. V letadle a dnes večer po něm toužila stejně jako on po ní. Mrtvý milenec nebo ne, chtěla jeho.

Nebo je prvotřídní pitomec a ona intrikánka, jak to o ní prohlásil Creighton? Využila každé příležitosti, aby na Paulova synovce nasazovala, a dokonce zašla tak daleko, že ho obvinila, že má v té vraždě prsty. Creighton byl nepopiratelně nafoukaný a zpupný prevít, ale za daných okolností nemohl být jiný. Člověk nemůže vyrůst v takovém bohatství a nemít dojem, že je mu vše dovoleno.

Je to ale zločinec? Člověk, který by nahnal ženě strach v par kovací garáži a vloupal se do jejího domu, jen aby si s ní vyrovnal účty? Byl schopný se s někým spřáhnout a nechat svého strýce odpravit?

Jedna věc Dereka značně zneklidňovala. Doposud se Creighton choval nesnesitelně, ale Derek neměl důvod se domnívat, že má na svědomí zločin. Zatímco Julie… Bezprostředně poznal, jak umí být licoměrná. Je to tak, jak říkal Creighton? Je to zhrzená žena, která uviděla příležitost se mu pomstít, a to důkladně, když ji odmítl v chatce u bazénu na zahradě sídla svých rodičů?

Pádným argumentem mohlo být, že pokud vyjela po Paulově synovci, když byl Wheeler na doslech, neměla by zábrany pomilovat se s cizím mužem na záchodě letadla sotva čtrnáct dní po tom, co Wheelera uložili do rakve.

Derekovi v hlavě zněla Creightonova slova. Rozdala by si to se psem, kdyby věděla, že z toho bude mít prospěch.

*

Ariel Williamsová třikrát vytočila číslo horké linky a třikrát zavěsila. Opřela se čelem o dírkovanou kovovou stěnu telefonní budky a otřela si vlhké dlaně do nohavic džínů.

Nechtělo se jí do toho. Nechtěla do toho být zapletená. Když se vydala ven uprostřed bouřlivé noci hledat telefonní budku, aby se hovor nedal vypátrat k ní, bála se, že nějaký vypečený, technicky vyspělý systém, využívající satelity nebo tak něco, zavede policii přímo k jejím dveřím.

Dnes večer už žádné další otřesy nemohla potřebovat. Pořádně s ní zamávalo, když pouhých pár hodin po tom, co jí Billy funěl do telefonu, na ni jeho fotka vyskočila z televizní obrazovky. Lžíce jí upadla do misky se zmrzlinou s čokoládovými kousky. A nejdřív si myslela, že ji šálí zrak. Není před ním úniku, a tak ho vidí v každém stínu a za každým stromem?

Fotografie byla nejasná a úhel nebyl nejlepší. Něco divného si provedl s vlasy. Nápadné oblečení vyměnil za úplně obyčejné, ale v nejmenším nepochybovala, že je to Billy Duke. Policie ho hledala ve spojitosti s nějakou loupeží a střílením, které skončilo smrtí, a žádala každého, kdo by jim mohl poskytnout informace, aby se s nimi okamžitě spojil.

Zavolala Carol a svěřila se jí se svým strachem. Carol naléhala, ať nic nedělá, ať se na to aspoň vyspí a uváží, jaké bude mít následky, když se do toho zaplete. „Teď už je Billy problém někoho jiného.”

Připomněla Ariel, že nechaly v domě přidělat další zámky, což trochu oslabilo její paniku, ale ne její svědomí. Trápilo ji, až to už nemohla dál vydržet. Bez ohledu na Carolinu radu Ariel věděla, co musí udělat.

Takže byla tady.

Nervózně se ohlédla přes rameno špinavým sklem telefonní budky. Jedné z posledních, které ve městě zbyly. Lilo jako z konve a blesk stíhal blesk. Přikrčila se pokaždé, když se zablesklo. Na ulicích bylo jen pár aut. V takové noci člověk nevytáhl paty z domu, bez ohledu na to, jak důležitý by k tomu měl důvod.

Dokonce, i když se už rozhodla udělat to, co jí diktovalo svědo mí, zkusila se přemluvit, aby počkala do rána a teprve pak zavolala na horkou linku. To už by mohl Billyho identifikovat někdo jiný. Z

ranních zpráv se možná dozví, že ho zadrželi a je ve vazbě, což ji zbaví veškeré zodpovědnosti.

Co když ho ale nikdo jiný nepoznal? Pokud je do zabití Paula Wheelera zapletený, je její občanskou povinností oznámit, co ví, B

učinit tak bez průtahů. Wheeler byl vážený občan a štědře přispíval na různé charitativní účely. Samozřejmě se s ním neznala, ale podle toho, co o něm četla a slyšela, to by slušný člověk, který se těšil všeobecné úctě. Ovšem bez ohledu na to, kým byl nebo kolik měl peněz, si nezasloužil, aby ho někdo takhle zabil. Viděla tu ženu v televizi, tu, která byla s Paulem Wheelerem, když ho zastřelili, a srdce Ariel usedalo, když viděla, jak je ta žena zničená, že takhle krutě ztratila muže, jehož milovala.

Občanská povinnost šla stranou, Ariel to dělala pro tuto ubohou ženu. Přinutila se vytočit číslo horké linky.

Po pouhých dvou zazvoněních vzala telefon policistka. Před stavila se, ale jinak mluvila otráveně. Nespočítala by, kolik vylo žených pošuků volalo od chvíle, kdy tu zprávu odvysílali. Nejspíš očekávala, že Ariel bude taky cvok.

„Vy jste osoba, s kterou můžu mluvit o tom člověku z fotografie?

Z té, co dnes večer ukazovali v televizi?”

„Ano, jsem. Jak se jmenujete, prosím?”

„Moje jméno nepotřebujete.”

„Nezveřejníme je.”

„Moje jméno nepotřebujete,” namítla Ariel znovu rozumně. Jestli ale chcete vědět, jak se jmenuje on, můžu vám to říct.”

KAPITOLA 14

Dodge se opíral o zeď na chodbě před soudní síní, když se objevil Derek. Dodge vypadal podrážděně a zdálo se, že si nutně potřebuje zapálit. „Proč ti to trvalo tak zatraceně dlouho?”

„Musel jsem klienta přesvědčit, aby přistoupil na dohodu, kterou nabídl státní zástupce.”

„Odsedět si to?”

„Plus dva roky podmíněně.”

Nastoupili do výtahu a odmlčeli se, dokud nevyšli z budovy vrchního soudu a Dodge si nezapálil. „Chlápek, co ho zachytila bezpečnostní kamera, se jmenuje Billy Duke.”

„A to říká kdo?”

„Anonymní volající. Žena. Zdála se mladá a nervózní. Hovor přišel krátce po půlnoci a vysledovali ho do telefonní budky. Nikdo ji neviděl, protože všechny obchody v okolí byly v tu hodinu už zavřené.”

„Byla to osamělá žena, která si chtěla popovídat, nebo se dá brát vážně?”

„Většina osamělých srdcí volá z domova. U téhle jim připadalo, že nevolá z hecu.” Dodge zachrchlal a odplivl si na úzký pruh země u budovy, načež znovu potáhl z cigarety.

„V čem je háček?”

„V georgijském dopravním registru nemají řidičák vystavený na Billyho nebo Williama Dukea, který by na něho seděl. Ukázalo se, že jediný William Wayne Duke tady z Atlanty je devatenáctiletý černoch. William S. Duke je bílý a je mu osmdesát čtyři. Na té fotce to není žádný z nich. Další “

„Okay,” přetrhl mu Derek řeč, neboť věděl, že Dodge by ho informoval důkladně a obšírně. „Tak jak daleko postoupila policie, aby ho našla?”

„Pořád po něm pátrají. Není ani v okresních, ani státních se znamech plátců daní. Prověřují seznamy ve všech státech. Hledají v daňových přiznáních, seznamech zadržených, databázi řidičských průkazů. Mezitím Sanford a Kimballová vyrazili k Wheelerovým a za Julií Rutledgeovou zeptat se, jestli jim to jméno něco ííká nebo jestli je někdy zmínil zesnulý Wheeler.”

„To pochybuju, jelikož ho na snímku nepoznali.”

Dodge pokrčil rameny. Odhodil nedopalek z cigarety na ulici a zapálil si další.

„To je odhazování odpadků.”

„Zažaluj mě.” Potáhl z cigarety, vyfoukl kouř a pohlédl na svého šéfa. „Tak co, advokáte, co si myslíš?”

„Nevím. Myslel jsem, že to bude naprostý výbuch a chlap na lěch záběrech že bude obchodník s botama z Clevelandu, solidní občan, který možná šidí na dani z příjmu, ale neublížil by mouše a rozhodně by nestřílel z bezprostřední blízkosti nikoho do hlavy. Už jsem si o něm udělal představu.”

Derek si přejel rukou po zátylku a zapřel si ruce v bok, jak dělával, když ho něco otrávilo. „Teď jsem ale v koncích. Mohl by to být ten obchodník s botama. Mohl by v tom vězet syndrom osamělé ženy, která doufá, že nějaký urostlý, mladý polda vysleduje ten hovor až k ní a bude z toho láska na celý život.”

„Klidně.”

„Nebo by tenhle Billy Duke mohl být náš střelec.” „Vzals mi to přímo z úst.”

Derek vytáhl mobil, zkontroloval si vzkazy a zavolal do kance láře. Zatímco čekal, až to někdo zvedne, Dodge se zeptal, co má (lělat dál. „Pokračuj na tom. Dej mi vědět, jen co budeš něco mít…

Ahoj, Marlene.” Derek zamával Dodgeovi a vykročil po chodníku opačným směrem k parkovišti, kde měl vůz. „Dostal dva roky. Ne, to se počítá k úspěchům. Mohlo to být o hodně horší. Poslyš, zavolej, prosím tě, Wheelerovým… Ano, oběma. Paní také. Dojednej setkání u mě v kanceláři. Kdy? Co nejdřív.”

Toho dne časně zrána Julie zavolala Kate a požádala ji, aby ji vyzvedla v hotelu Coulter House a odvezla domů. Slíbila, že jí, až přijede, všechno vysvětlí. Kate užasla, když ji uviděla ve večerních šatech, které měla na sobě při té charitativní aukci. ,Je to jinak, než se zdá,” řekla Julie a vklouzla na přední sedadlo Kateina vozu. „To tě ujišťuju.”

Pověděla své asistentce jenom tolik, že vypadl proud, a i když nakrátko naskočil, nevěřila, že vydrží přes noc. „Může to být poškozený transformátor.”

Kate z ní další informace netahala, ale chtěla vědět, proč se do hotelu neodvezla sama. „Ne že by mi v nejmenším vadilo tě vy zvednout.”

„Ve voze to tak nějak divně řachtalo. Nechtěla jsem riskovat, že zůstanu někde trčet v bouřce. Zavolala jsem si taxi.”

Kate na ni úkosem pohlédla. „Elektřina a vůz? Tos musela mít nějakou špatnou karmu.”

Julie se přinutila ke smíchu. „To ano.”

Vystoupila před svým domem a řekla Kate, že má ještě něco na práci, než půjde do galerie, ale kdyby bylo zapotřebí, bude na telefonu. Jen co vešla do domu, zavolala služebnou, která měla chodit jenom dvakrát týdně, a zeptala se, jestli by bylo možné, aby co nejdřív přišla a vzala s sebou manžela, aby jí pomohl odsunout těžké kusy nábytku.

„Chtěla bych dům důkladně uklidit od sklepa po půdu a všechno vydezinfikovat.”

Manželé dorazili do půlhodiny. Julie seděla u hlavních dveří a če kala na ně. Sama se v domě necítila dobře, vnímala Creightonovu přítomnost jako vlhkou, smrdutou mlhu. Zatímco si služebná s manželem rozdělovali práci a rozebírali čisticí prostředky, prošla Julie všechny místnosti a hledala nesrovnalosti, jež jí mohly předchozí noci uniknout. V jídelně byly přehozené obrazy na stě nách. V obývacím pokoji byla otočená křesla. Objevila několik drob ných změn, kterých si mohl všimnout jenom ten, kdo v domě bydlel.

Creighton byl v tomhle velmi důmyslný.

Zvlášť se vyznamenal tím, že nechal v zásuvce nočního stolku anatomicky přesný vibrátor, neotevřené balení baterií a ilustrovanou příručku, jak jej používat. Znechutilo ji to, ale byla ráda, že se nechala vést tušením a prohlédla všechny zásuvky, než to tady nechá vygruntovat.

Julie si vzala za úkol vyprat veškeré oblečení a posbírat to, co vyprat nejde a musí se dát do čistírny. Už to měla skoro hotové, když zavolala Kate.

„Právě jsem dotelefonovala s detektivem Kimballovou. Chtějí se s tebou se Sanfordem setkat.” „Kdy?”

„Co možná nejdřív, říkala. Slíbila jsem, že ti okamžitě dám vědět.” „Kvůli čemu?”

„Neříkala. Navrhla, že přijdou sem. Vyhovuje ti to? Mám jí to telefonicky potvrdit.” „Požádej je, aby mi dali hodinu.”

Když Julie dorazila do galerie, detektivové tam už čekali a stejně tak její právník, jemuž zavolala, jen co domluvila s Kate. Naštěstí měl čas.

„Byli jste si představeni?” zeptala se Julie.

Detektivové nevlídně zamručeli na pozdrav a stiskli si ruku s Nedem Fultonem, jehož doporučil Paulův firemní právník.

„Toto nebude výslech, pane Fultone,” oznámila mu Kimballová.

Jste tady zbytečně.”

„Moje klientka si to nemyslí,” odtušil uhlazeně. „Ne po těch včerejších úskočných obviněních.”

Kimballová se zatvářila namíchnuté, ale nic k tomu nepodotkla.

Sanford přešel rovnou k věci. „Včera pozdě v noci přišel hovor na horkou linku. Muž na fotografii byl identifikován jako Billy Duke.”

Oba detektivové, Kate a Fulton se obrátili k Julii.

Pokrčila rameny. „To jméno mi nic neříká.”

„Určitě ne?” ubezpečovala se Kimballová.

„Nemusíte odpovídat,” pravil Fulton.

„Ráda odpovím. Neznám nikoho toho jména.”

„Znal ho Paul Wheeler?” zeptala se Kimballová.

„Pokud ano, nikdy se o něm přede mnou nezmínil. To jméno jsem nikdy neslyšela.”

„Ani v jiné podobě? Bill nebo William, ať už jako křestní jméno, nebo příjmení?”

„Bohužel ne. Kdo volal a identifikoval ho?”

„Nevíme.” Sanford se zatvářil nespokojeně, že to musel přiznat.

„Volající odmítla říct, jak se jmenuje.”

„Volající? Žena?”

Policistka přikývla. „V podstatě říkala, že viděla tu fotografii v televizi a toho člověka zná. Řekla jeho jméno policistce a zavěsila.

Vysledovali jsme hovor do telefonní budky a okamžitě vyslali hlídkový vůz, ale když tam dorazil, byla už pryč. V dohledu nikdo nebyl. Ulice byla opuštěná.”

Julie o tom chvíli uvažovala. „Mohl to být vyšinutý telefonát?”

„Možné to je,” připustil Sanford, „ale policistce, která brala ho vory různých pomatenců od chvíle, kdy televize výzvu odvysílala, připadal v pořádku. Říkala, že jí ta žena připadala mladá a trochu vyděšená. Od svítání probíhá další vyšetřování.”

„A máte něco?” pobídl ho Ned Fulton.

„Zatím nic,” řekl Sanford.

Slovo si vzala Kimballová a pověděla jí, co všechno učinili, aby Billyho Dukea našli, ale nepřineslo to žádné výsledky. „Rozhodili jsme další sítě. Uvidíme, co to přinese. I kdybychom ho našli, ne znamená to, že je to náš pachatel.”

Vložil se do toho Ned Fulton. „Paní Rutledgeová prohlásila, že toho muže nepoznává ani podle jména, ani podle podoby. Máte ještě něco?”

Detektivové se dorozuměli pohledem. Sanford řekl: „To bude prozatím všechno. S pohledem upřeným na Julii dodal: „Samo zřejmě, kdybyste si na něco vzpomněla…”

„Přeji si nalézt toho vraha dokonce víc než vy, detektive. „Kdy bych mohla nějak přispět, věřte mi, že bych to učinila.”

Když se chystali k odchodu, ukázala Kimballová lidštější tvář a zeptala se, jak dopadla charitativní dražba. „Byla úspěšná? Neodradil lidi déšť?”

„Naštěstí se rozpršelo až potom.”

„Takže to dopadlo dobře?”

„Ano, velmi dobře.”

„Vynesl obraz tolik, jak jste doufali?”

Julie tiše odpověděla: „Vlastně mnohem víc.”

Kimballová nasedla na místo pro spolujezdce jejich neoznače ného vozu. Řídil Sanford. „Tak co si myslíš?” zeptala se. „Podle mě je ten případ v pytli.”

„To je tvůj profesionální odhad? Tohle řekneš šéfovi, až si nás zavolá na kobereček, abychom mu podali hlášení, jak jsme po stoupili?”

„Proč by si měla brát právníka?”

„Mluvíš nerudně.”

„Je mi horko.”

„Zapni klimatizaci.” Poslechl ji. Namířila průduchy přímo na něho. „Už je to lepší?”

„Proč by si měla brát právníka?” zopakoval, ale už obvyklým mírným tónem.

,Je to chytré,” odpověděla Kimballová. „Ty bys to neudělal?”

Zakroužil rameny, tím víceméně připustil, že by si ho také vzal.

Je opatrná. To neznamená, že se něčeho dopustila.”

„Ani to neznamená, že je nevinná.”

„To je pravda.” Povzdechla si. „Přijdeme na to, Homere. Je mi zatěžko myslet si, že přivedla Wheelera před pistoli. Zaprvé jsem přesvědčená, že byla do toho chlápka zblázněná, zadruhé nevypadá na ten typ.”

„Na jaký typ?”

„Typ, který by připravil takové přepadení.” „To si myslíš jenom proto, že je kultivovaná a dobře oblečená.” „Přikládáme té možnosti váhu jenom proto, že nemáme nic lepšího?”

„Máme tady toho Billyho Dukea. Teda, nemáme ho. Víš, co chci říct.”

Jo.” Znovu si povzdechla. „Vím, co chceš říct.”

Kolem dalšího bloku domů projeli v zamyšleném mlčení. Za stavil na světlech a zeptal se: „Proč se začala tak kroutit, když ses jí zeptala na tu včerejší sešlost?”

Zasmála se. „Kroutit? To je novinka.”

„Ztišila hlas, uhnula pohledem. Chovala se nejistě. Proč asi, ptám se?”

„Myslíš, že lže? Proč by lhala o charitativní dražbě a obrazu?”

„Vysloveně nelže, jenom “

Kimballové zazvonil telefon a to mu přetrhlo řeč. „Nezapomeň, cos chtěl říct.” Vyhákla telefon připevněný na opasku a otevřela jej.

„Kimballová.” Švihla pohledem na Sanforda. „Dobrý den, slečno Fieldsová. Kate.”

Sanford na ni pohlédl tak rychle, že mu luplo za krkem. Tázavě a překvapeně nadzvedl obočí.

Kimballová poslouchala a komentovala to pouhým: „Hm, hm.”

Po chvilce řekla: Jistě. Kdy byste chtěla přijít? Okay. Budeme tam.”

Zaklapla telefon. „To jsou věci.”

„Asistentka Julie Rutledgeové? Ta Kate Fieldsová?”

„Přesně ta. Potřebuje s námi o něčem důležitém mluvit.”

„Neříkala, o čem?”

„Jo. Měl jsi pravdu. Její šéfka něco tají.” Je rozkošný!”

„Je to ona,” uvedl to na pravou míru Derek. „Maggie.”

„Ahoj, Maggie.” Sharon Wheelerová se sklonila a podrbala Maggii za ušima. „Nikdy jsem psa neměla, ale vždycky mě měli rádi.”

S Dougem Wheelerem se dostavila do Derekovy kanceláře o pár minut dřív a Maggie se jí okamžitě zalíbila. Doug představil Sharon a Dereka už na té charitativní dražbě. Měla charakteristický půvab jižanských krásek, byla dobře vychovaná a atraktivní. Hezký zevnějšek byl ovšem jenom slupkou nepříliš bystrého ducha. Derek vycítil, že se Sharon směje, i když vtip docela nepochopila. Dospěl k názoru, že se životem pohybuje trochu nejistě, ale naučila se svoji nejistotu obratně maskovat šarmem. Derek rovněž usoudil, že si Doug hloupost své ženy moc dobře uvědomuje, ale má ji i přesto rád.

Láskyplně se usmíval a pozoroval ji, jak se mazlí s Maggií. „Co kdybychom si opatřili psa?”

Rozzářeně se na něho usmála. „To bych moc ráda.”

„Aha, celá partaje tady.” Creighton nonšalantně vstoupil dveřmi, které mu přidržela Marlene. „Zdravím vespolek, máti, otče, pane Mitchelli.” Scvakl paty a řízně Derekovi zasalutoval. „Dostavil jsem se na váš rozkaz, pane.”

Derek by ho nejraději zadupal do podlahy a hnal až do Cíny.

„Vloupal jste se včera v noci do domu Julie Rutledgeové?”

Oba Creightonovi rodiče začali něco vykřikovat, ale Derek si jich nevšímal a soustředil se na Creightona. Mladší muž na něho několik vteřin upřeně hleděl, pak pootočil hlavu a upřel pohled za něho.

Potom se znovu zadíval na Dereka a dokonale napodobil Roberta De Niro. „,To mluvíte se mnou? To mluvíte se mnou?’” zeptal se.

„Odpovězte na otázku.”

Creighton potlačil smích. Jo vy to myslíte vážně. Fakt jsem byl přesvědčený, že žertujete.”

„Co tohle znamená, pane Mitchelli?” dožadoval se vysvětlení Doug.

Creighton si Dereka nevzrušeně měřil. Po pár vteřinách se Derek otočil k Dougovi. „O nic nejde. Jen jsme tak vtipkovali. Zavolal jsem vás sem proto, abych vám dal poslední radu. Zadarmo, protože vám vracím všechny vaše peníze.” Odmlčel se a pak dodal: „Pokud někdo z vás zná toho člověka na fotografii, jehož identifikovali jako Billyho Dukea, měli byste to říct policii teď.”

„Už jsem jim řekl, že ho neznám. Ani podle podoby, ani podle jména,” odvětil Doug hádavě. „To jsem vám mohl říct po telefonu.

Zřejmě ho rozčililo, že ho bezdůvodně odvolali z práce.

„Už nedůvěřuji spojení po telefonu, pane Wheelere,” řekl Derek.

„Chtěl jsem s vámi mluvit osobně, aby nedošlo k jakémukoliv nepochopení toho, co mám na mysli. Bez ohledu na to, jak velkou sumu peněz jste uložil na můj účet, nebudu působit jako váš právní zástupce, a to ani za celou vaši rodinu, ani za někoho z vás jednotlivě.”

Sharon se tvářila zmateně. Doug uraženě. Creighton zůstal pasivní.

„Tohle je ta rada zadarmo?” zeptal se Doug.

„Toho Billyho Dukea, ať už je to jeho pravé jméno nebo ne, policie dříve či později vypátrá. Třeba se ukáže, že je to naprosto neškodný, příkladný občan. Nebo by mohl mít něco společného se smrtí vašeho bratra. Pokud ano, pokud byl nějak ve styku s Paulem nebo s Wheelerovými závody a vy o tom víte, bylo by pro vás mnohem lepší, abyste s tím policii seznámili teď, než abyste se z toho museli zodpovídat, až si to dají dohromady.”

Doug pohlédl na manželku, jež na něho nepřítomně mrkala, a potom na Creightona, který odvětil. „Řekl jsem těm dvěma detektivům mimochodem, vyrušili mě při masáži , že jsem I oho člověka nikdy neviděl a nikdy jsem neslyšel o nějakém Billym Dukeovi.” Zašklebil se. „Už jenom to křupanské jméno… A je Duke prostřední jméno, nebo příjmení? Je to Billy Duke Smith? Nebo Billy Joe Duke?”

Sharon se zahihňala.

Doug pohlédl na hodinky. „Mám jednání. Je to všechno, pane Mitchelli?”

Derek k němu přikročil a podával mu ruku. „Znovu bych chtěl říct, jak mě mrzí to, co se stalo vašemu bratrovi. Doufám, že pachatele brzy chytí. Hodně štěstí!”

Doug mu rychle stiskl ruku, pak postrčil Sharon ke dveřím.

Creighton vykročil za nimi.

„Potřebuji s vámi mluvit mezi čtyřma očima, Creightone.”

Mladý Wheeler se otočil a zatvářil se, jako by chtěl Derekovi říct: „Chcípni!” Pak se mile usmál. „Dobrá.”

Doug nedokázal skrýt obavy. „0 čem?”

Odpověděl Creighton. „0 jedné maličkosti, o níž jsem se panu Mitchellovi před pár dny zmínil.” Políbil matku na tvář. „Budeš odpoledne doma? Jestli ano, tak bych se zastavil.”

„To bude pěkné. Brzy na shledanou, miláčku.”

Odešli. Creighton se otočil k Derekovi a teatrálně zamrkal. „Jsem celý váš.”

Derek k němu vykročil a stoupl si těsně před něho. Promluvil tiše, ale zřetelně. „Jste pitomec. A prevít. Navíc prevít, z kterého udělala hlupáka vlastní arogance.”

„To mluvíte se mnou?“

Tohle Derek ignoroval, věděl, že odpovědět by znamenalo po skytnout tomu blbovi přesně to, co chce. „Dám vám ještě jednu radu zdarma.”

„Páni. Jsem poctěn.”

„Na vašem místě bych zapomněl na ten nesmysl se soudním zákazem. Mohlo by se vám to vymstít, zvláště když si hrajete v garážích na agenta Hluboké hrdlo.”

Creighton nepatrně potřásl hlavou. „Předpokládá se, že vím, o čem mluvíte?”

Julie Rutledgeová vás obviňuje z toho, že jste ji děsil v garáži, kde včera parkovala. Potom přišla do svého domu a s jistotou poznala, že tam někdo byl, přemísťoval předměty, nastrojil kanadský žertík, který není vůbec k smíchu.”

„A vy jste se tohle dověděl jak?”

„Koupil jsem obraz, který poskytla na dražbu. Dnes ráno volala, aby mi poděkovala.” Byl pyšný, že dokáže tak přesvědčivě zalhat.

„Nebylo to zrovna nejvřelejší poděkování. Volala spíš z povinnosti.

Včera večer mě před ní prezentovali jako právníka vaší rodiny.

Zřejmě na vás nemá o nic lepší názor než vy na ni.” „Říkal jsem vám, proč tomu tak je.”

Jo, to jste říkal. Ale ani ona na vás nenechává chlup čistý, tak komu má člověk věřit? Vám? Jí? Žádnému z vás?”

„Dovolte otázku, pane Mitchelli. Viděl jste na vlastní oči ten údajný incident v garáži? Podala stížnost na policii ohledně toho údajného vloupání do svého domu?”

Derek neřekl slovo.

Creighton se samolibě zašklíbil. „Deset ku jedné, že ne. Proč?

Protože k žádnému takovému vloupání nedošlo. Pokud jde o to, že jsem se zdržoval v nějaké garáži, tak to nestojí ani za hovor.

Nechápete? Vykládá vylhané nesmysly, zasévá semínka pochybností o mně do vašeho mozku, stejně jako to udělala u těch dvou detektivů.

Nenávidí mě. Po tom, co se stalo v domku u bazénu.” Krátce se zasmál. „Když se tak na to dívám zpětně, udělal bych líp, kdybych ji nechal, aby mi ho vykouřila.”

Příval vzteku, který ho zaplavil, byl málem silnější, než dokázal Derek zvládnout. „Čím víc toho od vás slyším, tím víc si lámu hlavu, jestli na tom, co o vás paní Rutledgeová říká, přece jenom něco není.”

Creighton oblažil Dereka blazeovaným úsměvem, který mu začínal být obzvlášť protivný. Julie lže. Lže, aby podpořila svoje obvinění, že mám něco společného se zastřelením strýce Paula, loje z důvodů, o nichž jsme už mluvili, směšné, a upřímně řečeno mě to už začíná nudit. A jelikož jste zpřetrhal naše pracovní vztahy, nemusím vás žádat o svolení, abych mohl odejít, nemám pravdu?”

Derek mu pár vteřin hleděl do očí, pak pozvedl ruce, jako by se vzdával, a o několik kroků ustoupil. Creighton zavrtěl hlavou, krátce se zasmál, a dveřmi, které zůstaly otevřené, odkráčel.

„Především chci, abyste věděli, že je mi kvůli tomu strašně.” Kate Fieldsová kroutila ve vlhkých dlaních kapesníček. Pohlédla střídavě na Robertu Kimballovou a Homera Sanforda a od obou se jí dostalo chápavého pokývnutí.

„Julii mám moc ráda,” řekla. „Je na mě tak hodná. Zaměstnala mě, hned jak jsem dokončila školu. Tolik mi důvěřuje, nejenom jako zaměstnankyni, ale i jako přítelkyni. Neudělala bych ani neřekla nic, co by jí ublížilo.”

„Vaši loajalitu k paní Rutledgeové nezpochybňujeme,” řekla Kimballová. Je ovšem vaší povinností, jak vůči nám policistům, tak vůči sobě, říct pravdu.”

„To samozřejmě vím.” Kate popotáhla do kapesníku. „Doufala jsem v zázrak, modlila jsem se, aby se stalo něco, abych vám to nemusela říct.”

„Co abyste nám nemusela říct?” Sanford se předklonil. „Na značila jste detektivovi Kimballové, že nám paní Rutledgeová nepověděla naprostou pravdu.”

„Nevím to jistě.” Zatékala pohledem z jednoho na druhého. „Ale ona… možná ví víc, než vám říká.”

„Víc o čem?” naléhala na ni Kimballová. „O tom střílení?”

Kate zavrtěla hlavou. Polkla. Snad tisíckrát si položila otázku, jestli tohle musí udělat, a dospěla k drásavému závěru, že ano.

Svědomí by jí nedovolilo zachovat se jinak. „Pravdu o tom Billym Dukeovi.”

Detektivové si vyměnili pohled, takže okamžitě zalitovala svého rozhodnutí podělit se s nimi o to, co ví. „Nepodezírejte ji, prosím vás, z nějakého spiknutí nebo tak. Se smrtí pana Wheelera nemohla mít nic společného. Naprosto nemohla. Milovala ho. Nevíte, nedovedete si představit, jak to mezi nimi bylo. Byli si navzájem naprosto oddaní.” Slzy, které se snažila zadržet, jí vyhrkly z očí.

Kimballová jí podala krabici papírových kapesníků. „Víme, že je to pro vás bolestné, Kate, ale je životně důležité, abyste nám pověděla, co víte o paní Rutledgeové a Billym Dukeovi.”

Kate prudce vytáhla čistý kapesníček z krabice. Několikrát načala větu a odmlčela se, aby ovládla pláč. „Poznala jsem ho na té fotografii, když jste ji poprvé ukazovali Julii. Servírovala jsem vám espreso, vzpomínáte? Byli jsme v salonku a “

„Vím, kdy myslíte,” řekla Kimballová. Jak jste ho poznala?”

„Přišel do galerie.”

„Kdy?”

„Přesným datem si nejsem jistá.” „Poté co pana Wheelera zastřelili?” „Ne. Pár týdnů před tím. Určitě.”

„Přišel za paní Rutledgeovou?” „Ano.”

Kimballová znovu mrskla očima po Sanfordovi, ale hned je zase upřela na Kate. To mlčenlivě dorozumívání znovu připadalo Kate významné a bylo jí o to hůř, že zrazuje ženu, již tolik obdivovala.

„Ale Julie s ním nemluvila.”

„Odmítla?”

Kate zavrtěla hlavou. „Nebyla tam. Vešel dovnitř. Ptal se po ní.

Řekla jsem mu, že jela za klienty k nim domů a nečekám, že se ten den ještě vrátí. Nabídla jsem se, že se může obrátit na mě. Odmítl s tím, že musí mluvit s Julií a že se ji pokusí zastihnout později.”

Když ze sebe konečně dostala to, co tajila, úlevou vydechla.

Přinejmenším mohla odpřisáhnout, že nikdy neviděla, že by se Julie a tenhle Billy Duke osobně setkali, že by spolu mluvili.

„Kontaktovali se nějak?” zeptal se Sanford.

„Pokud vím, tak ne.”

„Vrátil se do galerie?”

„Nikdy. Tedy nikdy, když jsem tam byla já. A nevypadal na člověka, který se zajímá o umění. Nepodíval se na žádný obraz, nechoval se, jako by s Julií o nějakém určitém díle mluvili a vrátil se, když si to nechal projít hlavou. Nevzbudil ve mně dojem, že je to případný kupec. Neprojevil vůbec žádný zájem o naše zboží.”

Jenom o Julii.”

Kate váhavě přikývla. Jenom o Julii.” „Zmínila se někdy o něm před vámi?” „Ne, ale až do dnešního rána, kdy jste nám to řekli, jsem nevěděla, jak se ten člověk jmenuje.” „On se ale choval, jako by ji znal?”

Kate zaváhala. Z téhle otázky měla největší strach. „No… ano.

Jmenoval ji křestním jménem, vzbudil ve mně dojem, že ho Julie zná nebo že už byli někdy ve styku. A když říkal, že ji překvapí později, použil přesně tahle slova, vyznělo to nenuceně, jak by to prohodil nějaký známý. Ne snad?”

Detektivové souhlasně zamručeli. „Řekla jste jí, že se zastavil v galerii?” zeptala se Kimballová.

Kate odpověděla, že ano. „Nesdělil mi, jak se jmenuje, ani tam nenechal vizitku nebo telefonní číslo, takže jsem jí mohla jenom říct, že se tam po ní ptal nějaký muž a odešel s tím, že se ozve. Protože na sebe nenechal spojení, nepovažovala to za důležité a já také ne.

Pustila jsem ho z hlavy, dokud jste nám neukázali ten snímek z bezpečnostní kamery. Poznala jsem ho okamžitě, ale když vám Julie věcně odpověděla, že ho nepoznává, já… já…”

„Zůstala jste zticha,” dopověděl Sanford tak trochu káravě.

„Nechtěla jsem ji dostat do maléru.”

„A co teď?” zeptal se Sanford.

„Co tím myslíte?”

Kimballová se k ní naklonila. „Necháváte si, Kate, pro sebe ještě něco, co by pro ni mohlo znamenat nepříjemnosti?”

„Ne.” Pochybovačně si ji změřili, a tak vyhrkla: „Přísahám, že ne! Ve skutečnosti se mi ulevilo, že jsem to ze sebe dostala. I když…”

Spodní ret se jí začal třást a pocítila, jak ji v očích tlačí slzy. „Od toho dne, kdy pan Wheeler zemřel, si Julie prochází peklem.

Doufám, že jsem jí teď ještě nepřitížila. Zvlášť po tom, co se stalo včera v noci.”

Detektivové na sebe nechápavě pohlédli a pak se zadívali na Kate. „Co se včera v noci stalo?”

KAPITOLA 15

„Tady máš, Meggs. Dej si.” Derek položil Maggiinu misku s kr mením na podlahu v kuchyni a vtom mu zazvonil mobil. Podíval se na číslo volajícího a otevřel telefon. „Ahoj, Dodgi.” „Volám blbě?”

Ne že by Dodgeovi někdy záleželo na tom, že vyruší svého šéfa v nevhodnou chvíli. Když měl špatné zprávy, nečekal, až se to bude hodit. „Právě jsem přišel domů. Krmím Maggii. Co se děje?” Derek si vytáhl z lednice pivo a odkroutil víčko.

„Zrovna jsem se na policii doslechl něco zajímavého.”

„Sanford a Kimballová našli Billyho Dukea?”

„Ne, ale možná mají stopu.”

„Poslouchám.”

„Vypadá to, že je nějaká spojitost mezi tím tajemným mužem a Julií Rutledgeovou.”

Derek odtáhl láhev s pivem od úst a pečlivě ji postavil na ku chyňskou linku. „Zopakuj to.”

„Jo. Pracuje u ní nějaká mladá holka.”

Derekovi vytanula hezká a živá Kate.

„Za zavřenými dveřmi se sešla bez vědomí Julie Rutledgeové s těmi dvěma detektivy.”

Metody, jimiž Dodge získával informace, byly možná nejasné, ale to, s čím přišel, takové nikdy nebylo. Jeho informace byly stoprocentně spolehlivé. To proto se Derekovi udělalo náhle zle od žaludku.

„Mohla si oči vyplakat, že na svoji šéfku donáší. Rozpolcená loaj

alita.

Žena,

kterou obdivuje a má ráda, na jedné straně, svědomí na druhé, a do toho všeho ještě něco občanské povinnosti. Museli z ní tu informaci prakticky vyždímat.” Dodge se odmlčel. „Jsi tam ještě?”

„Jo, já… Maggie kňučela a chtěla ven, tak jsem musel jít otevřít dveře. Pokračuj.”

„Trápilo ji, že poznala Billyho Dukea na té fotce. Pár týdnů před tím, než Wheelera oddělali, přišel do té nóbl galerie, co patří paní Rutledgeové. Nebyla tam, ale ptal se na ni jménem a ta dívka říká, že jí to připadalo, jako by se s její šéfkou znal. Neformálně. Nevyjádřil se, co chce, jenom řekl, že si Julii odchytí později, a odešel.”

Derek netrpělivě zatáhl za tuhý uzel vázanky. Po žebrech mu stékaly kapičky potu. „Mohl to být nějaký zákazník.”

„To děvče si to nemyslí. Kromě toho by to byla pořádná náhoda, nezdá se ti?”

Ano, to mu bylo jasné. Při obhajobě argumentoval podobně nevšedními náhodami, ale porotci to rozumně brali s jistou rezervou.

Jak na tuhle novinu zareagovali Kimballová se Sanfordem?”

„Zacházeli s ní v rukavičkách, pochválili ji, že udělala správnou věc. Ale můžeš se vsadit, že po tom skočili a zkoumají Wheelerovu přítelkyni tlustou lupou. Jo, a ještě něco.”

Proboha! Je toho víc?

„Maličkost, ale člověk nikdy neví. Ta dívka detektivům řekla, že včera v noci vypadl v Juliině domě proud a že od té doby není její šéfka úplně ve své kůži.”

„Co tím myslela, že není ve své kůži?”

„Divně se chová. Provádí zvláštní věci. Dopoledne zůstala doma.

Kate jí volala kvůli nějaké provozní záležitosti v galerii. Služebná se zeptala, jestli by to, kvůli čemu volá, nemohlo počkat. Řekla, že Julie je v jednom kole, aby byl dům vygruntovaný od sklepa po půdu.

Kate se od ní dozvěděla, že Julie třídí věci, které se vyhodí. Dokonce dala stranou i sadu utěrek z Francie, na které si potrpěla, protože jí je koupil Paul Wheeler.

Jestli jí ty utěrky daroval on, myslel by sis, že si je bude chtít nechat, ne? Aspoň Kate si to myslela. Detektivům řekla, že to možná způsobil zármutek nebo že je to opožděná reakce na Wheelerovo zavraždění, nebo tak něco, ale podstatné je, že v posledních dnech není Julie sama sebou.” To byl na Dodge dlouhý proslov. Odmlčel se, aby popadl dech. „Tak co si z toho vybereš, advokáte?”

Derek si utíral stružky potu košilí. „Nezáleží na tom, co si z toho vyberu. Už se mě to netýká. Dnes jsem Wheelerovým řekl, že si musejí obstarat jiného právníka.”

„To snad kecáš.”

„Ne.”

„A to jako proč?”

„Pokud jeden z nich nebo všichni nebudou obviněni, tak mě nepotřebují.”

„A jestli jeden z nich nebo všichni obviněni budou?”

„Firma pracuje na tolika věcech, že nemá čas na soudní proces takového rozměru.”

„Hmmm,” kvitoval to Dodge s patrnou lítostí. Je to šťavnatý případ, advokáte. Fůra prachů. Spousta sexu. Vyplavou další pikantní podrobnosti. Věčná škoda, že tomu budeme jenom přihlížet.”

„Jo. Ale i když se nás to už netýká, rád bych, abys mi pověděl všechny drby, co se doslechneš o Billym Dukeovi a jeho vztahu k Julii Rutledgeové. Průběžně mě informuj.”

„Budu na tom dělat.” Po výmluvné odmlce se Dodge zeptal: „Nechceš mi říct proč?”

Derek se zmohl na sarkastický smích. Jak jsi říkal, vyplavou další pikantní podrobnosti.”

Detektiv se zachechtal a zavěsil.

Derek sáhl po pivu, ale už na ně neměl chuť, a tak ho vylil do výlevky. Zadíval se doneurčita a tak se zabral do myšlenek, že Maggie musela bezmála seškrábat lak ze zadních dveří, než si všiml, že tam je a chce dovnitř.

„Promiň, děvče.” Sklonil se a poškrábal ji za ušima. „Vymluv mi to, co se chystám udělat, Maggie. Moc tě prosím.”

Se spokojeným funěním se rozplácla na chladných dlaždicích podlahy.

„Děkuju za nic.” Sebral z kuchyňské linky mobil a namačkal číslo, které si předtím vyhledal a vštípil do paměti. „Haló?” „To jsem já.”

Chvilku Julie neřekla slovo, pak se nejistě ozvala. „Dobrá.”

„Můžeš se se mnou sejít?”

„Teď?”

„V Athénách. Je tam na Claytonově italská restaurace, hned na rohu s Jacksonovou.”

„Kde “

„Nedaleko kampusu. Najdeš to.” „Athény, to je hodinu jízdy daleko.” „V tuhle denní dobu hodinu a půl.” Zavěsil dřív, než stačila odmítnout.

V restauraci to vonělo oreganem a česnekem, kvasnicovým pivem, čerstvě upečeným chlebem a ovocným buketem laciného vína. Bylo tam plno studentů letní školy Georgijské univerzity, a z toho důvodu to tam Derek vybral. Existovala malá pravděpodobnost, že ho tam někdo pozná.

Wheelerovy už nezastupoval, takže setkání s Julií v zásadě neetické nebylo. Ale z důvodů, které nedokázal přesně pojmenovat, mu připadalo nepatřičné. Možná to dělalo to, jak to mezi nimi začalo.

Od toho letu z Paříže do Atlanty mu všechno připadalo nedovolené.

Občas nádherně nedovolené.

Dorazil první a s pomocí desetidolarové bankovky předběhl frontu na místa, která byla dlouhá i v létě. Zajistil si box a hlídal dveře, dokud Julie nepřišla.

Měla na sobě džíny vybledlé téměř doběla a přiléhavý červený pulovr. V tomhle oblečení a s rozpuštěnými vlasy nevypadala o moc starší než studenti. Skupinka vysokoškoláků, která se posilňovala pivem na nadcházející náročný týden, uznale komentovala její zadek, když kráčela podél barového pultu k boxu.

Jejich poznámky ignorovala, vklouzla na místo naproti Derekovi a tázavě se na něho zadívala.

„Objednal jsem červené. Je to v pořádku?”

„Červené bude fajn.”

„Spagety jsou levné a stejně tak víno, ale obojí je dobré. Často jsem sem chodil, když jsem studoval.” „Práva jsi studoval na Harvardu.” „Ale bakaláře jsem si udělal tady.”

Číšník přinesl karafu červeného vína a dvě sklenice. Zeptal se, jestli se už podívali na jídelní lístek. Derek odpověděl, že mu dají vědět, až si budou chtít objednat. „Prozatím bych si rád vzal stůl, kde bychom měli trochu soukromí.” Strčil číšníkovi dalších deset dolarů.

Když číšník odešel, Derek jim oběma nalil a pozvedl svoji skle nici.

„Jn vino veritas.” Přiťukla si s ním a napila se.

„Myslíš to vážně?” zeptal se.

„Co?”

„Že ve víně bude pravda.”

„Mluvíš, jako bys o tom pochyboval.”

„Protože ty a čistá pravda jdete jen zřídka ruku v ruce.”

V očích jí naštvaně zajiskřilo. „Přinutil jsi mě táhnout se sem lakovou dálku, jen abys mi řekl, že pochybuješ o mojí pravdo mluvnosti?”

Dal si doušek vína, postavil sklenici a pak jí to vybalil. „Kate Kieldsová byla dnes odpoledne za Kimballovou a Sanf ordem a řekla jim, že poznala Billyho Dukea na té fotografii, protože pár týdnů předtím, než byl zabit Paul Wheeler, přišel do galerie a ptal se po tobě.”

Přitiskla se zády o sedadlo, jako by se právě dozvěděla, že má Derek vysoce nakažlivou chorobu. „To není možné.” „Co z toho není možné, Julie?” „Všechno.”

„Mám to ze spolehlivého zdroje.”

Zřejmě chtěla něco namítnout, ale sklopila pohled na kostkovaný ubrus. „Kate řekla, že jí není dobře od žaludku, a požádala mě, aby mohla odejít dřív.”

„Nejspíš jí nebylo moc dobře. Slyšel jsem, že hrozně plakala a že z ní tu informaci museli detektivové vymámit, protože tě nechtěla podrazit.”

Zpříma mu pohlédla do očí a řekla: „Přísahám ti, že toho člověka neznám. Než mi ukázali jeho fotku, nikdy jsem ho neviděla. Jeho jméno jsem slyšela až dnes dopoledne, kdy přišli detektivové do galerie a sdělili mi, že ho nějaká anonymní volající identifikovala.”

Opřel se předloktími o stůl, předklonil se a naléhavým, roz hněvaným šepotem se zeptal: „Proč by Kate policii lhala?”

„Nelhala by! Musela si ale myslet, že já ano, takže se dostala do hrozného konfliktu.”

„Pohádaly jste se vy dvě? Udělala jsi “

„Ne!” Energicky zavrtěla hlavou. „Kate nešla na policii z důvodu, že by mi chtěla uškodit. Na to bych vsadila život. Jestli detektivům řekla, že ten člověk přišel do galerie a ptal se po mně, potom tam opravdu byl. To však neznamená, že ho znám.”

„Ovšem jeví se to tak.”

„Tak se to jeví tobě!”

Derek si znovu pohodlně sedl a dlouhou chvíli na sebe jenom nepřátelsky a nedůvěřivě zírali. Nakonec se zeptala. „Proč mě na to upozorňuješ?”

„To kdybych tak věděl,” zavrčel a sáhl po karafě. Marlene měla pravdu. Na víno si nijak zvlášť nepotrpěl, ale aspoň se zaměstnal tím, že ho nalil.

Julie počkala, až jim oběma nalil. „Děkuju, žes mi to řekl.”

„Stejně bys na to přišla.”

„Ale otupil jsi ten šok. Kimballová se Sanfordem jsou teď*

pravděpodobně u mě doma a čekají, aby to na mě vybalili.”

„Možná. Nebo možná usilovně hledají mezi tebou a jím spojitost, shromažďují munici a pak s tím na tebe vystartují.”

„Žádná taková spojitost neexistuje. Říkám ti pravdu.”

Usrkával víno a nespouštěl z ní pohled. „Zvládla jsi to ráno domů v pořádku?”

„Kate pro mě přijela.”

Jaks jí vysvětlila, že jsi byla přes noc mimo dům?”

„Řekla jsem jí, že vypadl proud a že jsem si myslela, že to bude zlobit, tak jsem šla na noc jinam. Řekla jsem jí, že jsem si zavolala taxi, protože v mém voze to nějak divně klepalo.”

„Uvěřila tomu?”

„Zřejmě ano. Když jsem přišla domů, zavolala jsem své hospo dyni. Dům se dneska důkladně vygruntoval. Musela jsem zlikvidovat Creightonovu přítomnost.”

„Hmm, no jo.”

„Copak?”

„Nic,” odpověděl, ale tak docela pravda to nebyla. „Možná bys udělala lépe, kdybys těm detektivům o tom domnělém vloupání řekla. Nic víc.”

Pečlivě postavila svoji sklenku na stůl. „Proč?”

Odpovědi se vyhnul a místo toho jí pověděl o schůzce s Wheelerovými. „Oficiálně jsem odmítl jejich nabídku.”

„Jak to Doug vzal?”

„Neskákal radostí, ale nepokusil se mě přemluvit. Poněkud rozmrzele odešel a odvedl Sharon s sebou.” Pozorně sledoval, jak zareaguje, a dodal: „Creightona jsem pozdržel. Mezi čtyřma očima jsem mu řekl o tvých nejčerstvějších obviněních. O tom incidentu v parkovací garáži a u tebe doma.”

„Samozřejmě popřel, že by měl s jedním nebo druhým něco společného.”

„Prohlásil, že si vymýšlíš nesmysly, abys podpořila svoje ob vinění, že Paula zabil.”

„Tohle si myslíš? Že jsem si to vymyslela?”

„Nebyly tam žádné viditelné známky vloupání, Julie. Neviděl jsem žádný důvod k panice.”

„Myslíš, že jsem to předstírala kvůli tobě?”

Vyhýbavě pokrčil rameny.

„Proč bych to dělala?”

„Aby z toho Creighton vyšel špatně.”

„Mysli, Dereku. Přece jsem nevěděla, že přijdeš ke mně domů.

Nekrčila jsem se tam ve tmě ze značně nepravděpodobného důvodu, že vejdeš a já ti sehraju emoční zhroucení.”

Předklonil se a bouchl pěstí do stolu. „Když sis byla tak jistá, že tam někdo byl, proč jsi mě nenechala zavolat policii? Proč?”

„K ničemu by to nebylo,” zvolala. „Creighton si dal záležet, aby komukoliv jinému všechno připadalo naprosto normální.”

„No dobře, ale ani v té garáži ho nikdo neviděl.”

Chvilku na něho upírala pohled, pak zašeptala: „Ty si myslíš, že lžu. O tom všem. Ve všem. Že je to tak?”

Jeho podezíravost ji zřejmě zasáhla, pokořila. Proti opěradlu sedadla mu připadala velice drobná. Oči jí úžasem zjihly, hleděla na něho podobně jako Maggie, když ji pokáral, že vytahala vycpávku z jedné ze svých hraček.

Cestou sem se několikrát přísně napomenul, že se musí chovat v přítomnosti Julie Rutledgeové a jejích bezedných šedých očí nesmírně opatrně. Přikázal si nemyslet na polibek včerejší noci, jak její rty lnuly k jeho ústům, jak jednoznačně zareagovalo její lělo na jeho dotek.

Nic z toho ho ale neobrnilo proti jejímu zraněnému pohledu.

Všechno se v něm sevřelo touhou natáhnout ruku a dotknout se jí, říct, že ho to moc mrzí, požádat ji, ať si nevšímá jeho ošklivých podezření, ani toho, co říkal.

Místo toho se zapřel a nemilosrdně se zeptal. „Vyjela jsi po něm?”

Došlo jí, na co se ptá, a sarkasticky se zasmála. „Po Creightonovi? Zbláznil ses?”

„V domku u bazénu, na zahradě jeho rodičů. Pokusila ses o orál, zatímco Paul byl sotva pět metrů daleko. Tvrdil, že tě vzrušila možnost, že by vás přistihli.”

Mlčky zůstala naprosto nehybná, než by napočítal do deseti, načež ožila, popadla kabelku ze sedadla, přehodila si ji přes rameno a vyklouzla z boxu. Vrazila přitom do číšníka, který vysoko nad hlavou držel podnos s jídlem a pitím, takže jejím přičiněním málem skončilo na zemi několik objednávek těstovin a dvě karafy s vínem.

Nezastavila se ani nezpomalila, aby se omluvila.

Derek syčivě zanadával, vystřelil z boxu, vydoloval z kapsy džin dvacetidolarovku, strčil ji do ruky jejich polekanému číšníkovi a hnal se za Julií.

Prodral se tlačenicí u dveří, vyřítil se na chodník a rozčileně se rozhlížel na obě strany. Julie už byla půl bloku daleko, rychle rázovala a vlnivě, jako vodní had, se proplétala mezi chodci.

Vrhla se přes ulici, čímž musel řidič volkswagenu prudce zabrzdit a zatroubit na ni. Derek přinutil přijíždějící vozidla zpomalit, aby za ní mohl běžet, a dohnal ji o dva bloky dál na parkovišti, kde zanechala svůj vůz. Hrabala se v kabelce a hledala klíčky, když ji popadl za nadloktí a otočil ji k sobě.

Julie.”

Vykroutila se mu. Jdi se vycpat!” „Poslouchej mě ” „Už ne.”

„Věřím ti.”

Je mi fuk, jestli mi věříš nebo ne!” Popadl ji za ruku. „Chci ti věřit!” „No právě.”

„Chci, krucinál! A ty víš proč.”

Přestala škubat rukou a obezřetně k němu zvedla oči, jako by se ptala: V čem je háček? „Řekni mi všechno, co o Creightonovi víš,”

vyzval ji.

„A to proč?” Jsem zvědavý.” „Lascivní zájem?”

„Okay, klidně tomu tak říkej. Říkej tomu, jak chceš. Chci jenom, abys mi řekla, co víš.” Rozhlédl se a pokývl k parkovým lavičkám před radnicí. Znovu se na ni zadíval. „Povíš mi to, prosím?”

Po chvilkovém zaváhání se nechala odvést po chodníku. Posadili se na lavičku. V malé zahradě u budovy se v trávě honily dvě veverky a nakonec vyběhly po kmeni stromu a zmizely v koruně.

Kolem prošla dvojice; navzájem se objímali, povídali si a usmívali se. Jinak to tam Derek s Julií měli pro sebe.

Spustila, aniž ji musel pobízet. „Můžu ti říct jenom to, co jsem se dozvěděla od Paula.”

„Právě to mě zajímá.”

„Není toho moc. Paul svoji rodinu velice chránil.”

„Pro takhle bohaté rodiny je typické, že drží spolu, zvláště když se některý z nich dostane do maléru.”

„Asi to tak bylo. Pokaždé, když se o Creightonovi zmínil, byl velmi diskrétní. Pro sebe si toho nechával víc, než kolik mi říkal.”

„Vzbudil v tobě přesvědčení, že by toho mohlo být ještě mnohem víc?”

Pokřiveně se usmála. „Pokládáš svědkovi sugestivní otázky.”

Oplatil jí úsměv. „V tom jsem dobrý.” „Ráda věřím.”

Usmívali se na sebe několik vteřin, potom jí obličej znovu zvážněl. „Jednou se Paul zmínil, že Creightona vytáhl z maléru.”

„Dostal ho z vězení?”

„Nevím, jestli to myslel doslova, nebo obrazně. Na podrobnosti jsem se neptala. Kdyby chtěl, abych je věděla, řekl by mi to.”

Ztichla a Derek vycítil důvod jejího mlčení. „Nechci, aby ses mi svěřovala, pokud je ti to nepříjemné.”

Vrhla na něho pohled a sklopila hlavu. „Dobře se vyznáš v li dech.”

„To patří k mojí práci.”

„To, že o tom všem mluvím, ve mně vzbuzuje pocit, že nejsem k Paulovi loajální.”

Ještě víc, než když ses se mnou milovala? Nahlas to samozřejmě neřekl. Čekal.

Nakonec dospěla k rozhodnutí a rozhovořila se. „Paul o Creightonovi nikdy neřekl nic lichotivého. Nesouhlas s jeho chováním dával jasně najevo. Ale jenom jednou o něm přede mnou mluvil opravdu otevřeně. Byl na něho hrozně rozzlobený. Víc než obvykle. Vybíjel si zlost kvůli něčemu, co Creighton provedl nebo co neudělal. Řekl o něm, že je naprosto nezodpovědný a nemá žádnou iniciativu.”

„Což je typická stížnost starší generace na mladší.”

„Ano, ale ještě dodal, že by ho nemělo překvapovat, že je z Creightona neřestný dospělý, protože už jako chlapec se choval podivně.”

Jak podivně? Rozvedl to?”

„Ne. Jenom se občas zmínil, že se Creighton bezdůvodně choval krutě k jiným dětem. Přesto ho braly mezi sebe. Byl mistrný manipulátor a dovedl přimět ostatní, aby se podvolili jeho vůli. Byl vůdce, ale neznamenalo to, že v dobrém. Paul rovněž říkal, že jedna z Creightonových učitelek dala výpověď uprostřed roku a uvedla ho jako příčinu svého náhlého odchodu.”

„Proč? Co provedl?”

„Nevím. Paul říkal, že neví a že učitelka to nechtěla jakkoliv vysvětlit. Jednoduše odmítla vrátit se do učebny, přestože to byla soukromá akademie a ona se vzdávala dobře placeného místa.”

Derek to vše vstřebával. „Byli někdy s Creightonem v poradně?

Na psychiatrickém vyšetření?”

„Sharon by to nepřipustila. Doug se k tomu nestavěl ani tak, ani tak. Paul mu šlapal na paty, až to vzdal. Později si ovšem Paul uvědomil, že terapie by byla vyhazováním peněz. Creighton věděl, co musí říkat, jak s každým manipulovat.”

Jeho matka je zřejmě k jeho nedostatkům slepá.”

„Velice obratně se vpravuje do různých rolí. Dovede vystupovat jako oddaný syn, synovec neprávem obviněný z účasti na strýcově vraždě. Jak se mu to zrovna hodí.” Otočila se k němu, takže se do týkali koleny, a řekla: „Pohybuje se ve smyšleném světě, Dereku.”

Zaváhala, uvědomila si, že ho znovu oslovila křestním jménem, ale hned pokračovala, než k tomu stačil něco podotknout.

„Creightonův život je filmový scénář a je to stále probíhající proces. Neustále jej přepisuje.” Položila mu dlaň na ruku, aby to zdůraznila. „I ty jsi v jeho scénáři, ať chceš nebo ne.”

„Já?”

„Ty. Já. Každý. Obsazuje nás do rolí. Podle mě Paul věděl, nebo měl silné podezření, že je Creighton nebezpečný. Ale zdráhal se obvinit vlastního synovce, že je psychopat. Nicméně mi důrazně řekl, abych se držela od něho dál.”

„Varoval tě před ním?”

„Nijak mnohomluvně. Jenom řekl, že čím méně s ním budu mít do činění, tím lépe.”

Derek se nad tím zamyslel a přitom si všiml, jak si odehnala z paže komára. „Žerou tě zaživa.”

Společně se zvedli a vykročili zpátky k jejímu vozu. Zatímco hovořili, nastal večer. Veřejné budovy se vyprázdnily. Z

nejrůznějších barů a restaurací na druhé straně ulice se linula hudba, hlasy a smích, i když to tam nebylo tak zalidněné jako na podzim a za jarních semestrů. Kolem proklusal běžec poslouchající iPod.

Nějaký vousáč, který vypadal jako profesor, projel kolem na řachtavém, rezavém bicyklu, který vypadal stejně starý jako on.

Došli k Juliinu vozu, odemkla jej, otevřela dveře, vhodila dovnitř kabelku a otočila se k Derekovi. „Poslouchal jsi soustředěně, ale mám pocit, že mi pořád ještě bezezbytku nevěříš.” Chtěl něco říct, ale nepustila ho ke slovu. „Vím, že mám pravdu. Neobtěžuj se s odpovědí.”

Neřekl tedy nic. Položil jí ruce na paže a přejel jí po nich nahoru dolů. Sklonil hlavu, že ji políbí, ale odvrátila obličej. Julie.” Přitiskl jí dlaň na kříž a přitáhl ji k sobě, až se k němu spodní polovinou těla důvěrně tiskla. Odhrnul jí vlasy a zašeptal jí přímo do ucha. „Myslím na to po celou dobu. Myslím na nás. Jak jsme spolu takhle.” Opřela se do něho. Zklamaně zasténal. „Neodstrkuj mě.”

Zůstala strnulá. Tvářila se nepřístupně, uzavřeně. Jedním dechem mě obviňuješ, že lžu, a eroticky šeptáš a pokoušíš se mě políbit.

Takhle to nemůže být, Dereku. Se mnou ne.”

„Nemyslím si, že lžeš.”

„Pouze si nemyslíš, že říkám pravdu.”

„To je rozdíl,” pravil.

„Možná jednou přijdu na to, jaký je v tom rozdíl.” Znovu se pokusila vymanit z jeho objetí a nastoupit do vozu, ale držel ji pevně.

„Rozdíl je v míře, Julie. Detektivové to také vycítili, jinak by tě jako možnou podezřelou vyloučili. Říkáš nám to, co chceš, abychom věděli. Co si to necháváš pro sebe?” „Nic.”

„Něco ano.” Prstem jí zvedl bradu a přinutil ji na něho pohléd nout. „Ani na minutu jsem neuvěřil, že jsi po Creightonovi v tom domku u bazénu vyjela.”

„Proč by ti to mělo připadat zatěžko, po tom, co jsem udělala v letadle?” Když nic neříkal, zasmála se, ale vyznělo to hořce. „Počkej, už vím. Sex s Creightonem by mohl být vzrušující, ale přece by si taková chamtivá zlatokopka jako já neohrozila vztah s Paulem tím, že by provedla něco tak pitomého.”

Neřekl slovo, což ve skutečnosti mluvilo samo za sebe.

„Nechoď už za mnou.” Odstrčila ho a rychle nasedla do vozu.

„Julie”

„Myslím to vážně.” Po krátkém přetahování mu vytrhla dveře a přibouchla je. Nastartovala a hned odjela. Stál tam a pozoroval zadní světla jejího vozu, dokud nezmizela za nejbližším rohem. V duchu zaklel a otočil se právě ve chvíli, když se od tmavého kmene nedalekého stromu odloupl stín a nabyl podoby člověka.

„Až se příště pohádáte, doporučuju metodu jeskynního člověka.

U neadertálek to zabíralo, jinak by se ten druh nerozmnožil a nikdo z nás by tady možná teď nebyl.”

Z temných stínů pod stromem vystoupil Creighton Wheeler s rukama v kapsách a vykročil k němu loudavou chůzí, jako by byl na nedělní procházce. Už jenom chybělo falešné pohvizdování.

Derek se pokusil zamaskovat úlek a promluvil co možná non šalantně. „Nějak si nemyslím, že by taktika jeskynního muže u ženy jako Julie zabrala.”

Creighton vykouzlil úsměv a i v té tmě mu zuby bíle zazářily.

„Nejspíš máte pravdu. Smůla že se nemůžete poradit s mým zesnulým strýcem, co na ni nejlíp zabíralo. Ten by to věděl. Dva roky nedali jeden bez druhého ránu, takže musel dělat něco správně.

Samozřejmě tady byly,” naklonil se a zašeptal, „… peníze. Možná ji lechtal v rozkroku stodolarovými bankovkami. Co myslíte?”

Derek myslel, že by se mohl dopustit vraždy. Třásl se vzteky po celém těle měl zlost na sebe, že se dostal do téhle nemožné situace, a na toho pacholka, že je tak zatraceně arogantní. „Koho jste sledoval, mě nebo Julii?” „Dnes večer? Vás.”

Derekovi neuniklo, jak to časově vymezil, a Creighton to poznal.

Zasmál se a pozvedl ruce, jako by se vzdával. „Přiznávám, že to není poprvé, co jsem prováděl amatérské slídění. Včera v noci to přece byla romantická bouřka. Blesky, hřmění, šlehání deště. Velmi primitivní. Probudilo to v ní zvíře?”

„Ty mizero! Když jsme spolu dnes mluvili, tak jsi moc dobře věděl, že jsem byl včera večer s Julií.”

„Byl jste s ní, pravda.” Creighton si ovíval rukou obličej. „Úplně i ně rozparádilo, když jsem si představoval, co se odehrává za těmi zamlženými okny. Přinejmenším spousta vzrušeného oddechování.”

„Koho z nás jste sledoval včera v noci?”

Creighton lenivě pokrčil rameny. „Neskočil jsem na ty žvásty, že máte moc klientů a na nás Wheelery nemáte čas. Nemyslíte, že bych si vás důkladně prověřil? Udělal jsem to a ze svého průzkumu jsem zjistil, že vaše nadání překonává pouze vaše ctižádost a chamtivost.

Což z vás činí dokonalého obhájce.”

Proč potom, položil jsem si otázku, byste nám nedovolil, aby chom vás zahrnuli spoustou peněz doslova za nic, jenom byste obratně zodpověděl pár otázek médiím. A jste rád středem pozor nosti, pane Mitchelli. Vidíte? Z několika důvodů to prostě nedávalo smysl, a já slabiny v zápletce nenávidím, nemluvě o chabé motivaci hlavní postavy. Rozhodl jsem se zjistit pravý důvod, proč jste nás odmítl.”

„Začal jste mě sledovat.”

„Wheelerovi, pane Mitchelli, nikdo neříká ne. Zvláště ne tomuto Wheelerovi. Ale nebyl jsem jenom naštvaný, zaujalo mě to. Vycítil jsem…” Zakomíhal prsty ve vzduchu. „Něco nedovoleného.

Erotičnost. Možná z vás vanul pach prvotního páření.”

„Nepřeháníte to s těmi prehistorickými analogiemi?”

„Co by.” Creighton znovu ztišil hlas. „A ejhle, v čím domě jste se včera v noci objevil? Představte si, jak jsem užasl. Ovšem naicdnou všechny ty vaše vytáčky, proč mě nemůžete zastupovat, dávaly smysl. Vy, můj obhájce, šoustáte ženskou, která mě obviňuje. Tohle by mě nikdy nenapadlo, to přiznávám. Je to zápletka, která by sloužila ke cti Scorsesemu.”

Vrhl pohled směrem, kterým Julie odjela. „Určitě vám nacpala do hlavy nechutné historky o mně a mém pomýleném mládí, jež se ve značně přehnaném vydání dozvěděla od mého zesnulého strýce Paula.

Řekla vám, že trval na tom, abych se podrobil prohlídce u psy chiatra? Ano? A řekla vám taky, že po měsících léčby se dospělo k názoru, že jsem naprosto normální, zatímco strýce Paula, posedlého mnou a mými nedostatky, doktor podezíral, že je duševně labilní a emočně nepřizpůsobivý?”

Zasmál se. „Někdy mi musíte povědět, jak jste se s Julií poznali.

Bylo to před tím nebo po tom, co strýce Paula potkal tragický konec?” Pak natáhl ruku dlaní nahoru. „Víte co? Nechci to vědět.

Raději si budu vytvářet vlastní nemravné scénáře.

Pravda je, pane Mitchelli můžu vám říkat Dereku? Pravda je, že kdybyste mi rovnou řekl, proč musíte moji nabídku odmítnout, tak by mě to pobavilo. Vy a milenka strýce Paula. To je k popukání.”

Najednou z něho příjemná maska spadla a celé jeho chování začalo být výhružné. „Ale neřekl jste mi to, takže teď uslyšíte něco ode mě. Jestli jste na mě šil boudu, tak jste v hajzlu. Až s váma skoncuju, tak se nebudete moct k soudní síni ani přiblížit, natožpak se v některé ukázat.”

Derek toho slyšel už dost. Přistoupil ke Creightonovi a dloubl ho prstem do hrudi, čímž mu udělal důlek v jeho naškrobené elegantní košili. „Nevyhrazujte mi. Nejsem váš právník. Řekl jsem vám to hned ten první den, kdy jste přišel do mé kanceláře. Budu se scházet, s kým budu chtít, a vy mi v tom nijak nemůžete zabránit.

A nemohl byste vědět, že jsem včera v noci byl v Juliině domě, pokud jste tam sám nebyl. Jestli vás ještě jednou nachytám ve své nebo její blízkosti, půjdu na policii a nechám vás strčit za mříže, kde si ten váš teploušskej zadek posedí, dokud podrobně neprohlédnou její dům a nezjistí, jestli se tam někdo opravdu nechoval jako doma, nešoupal nábytkem, nehrabal se jí ve věcech. Mluvím o důkladném sejmutí otisků, shromáždění důkazů DNA, laboratorních testech, což zabere pěkně dlouhou dobu.

Ani z toho obžaloba nemusí být, ale mezitím si užijete pár ne příjemných týdnů v base. Mám klienty, kteří momentálně sedí a jejichž osud závisí na tom, jak se za ně budu bít u soudu. Stačí, abych je jednou navštívil, a postarají se, abyste si to pěkně užil. Můžou vám dát do těla způsobem, o jakém se vám ani nesnilo.” 1 )erek k němu udělal ještě krok. „Rozumíme si?”

Creighton se zachvěl a zašeptal: „,No teda, vzrušilo mě to, veliteli.’ Tom Cruise. Pár správných chlapů.” Zazubil se a zamrkal.

„Ani se nedivím, že je z vás Julie rozdělaná.”

Derekovi snad ještě nikdy nic nedalo takovou práci jako teď, aby odešel a předtím mu nevrazil pěst do těch jeho oslnivých zubů.

Jen co se Julie vrátila domů, zavolala Kate. Když její asistentka zvedla telefon, měla hlas tak ochraptělý, jako by dlouhé hodiny proplakala. Také se ozvala obezřele, nepochybně proto, že uviděla na displeji Juliino číslo.

Julie jí to okamžitě ulehčila. „Vím, že jsi dnes byla na policii, a je to v pořádku.”

„Ach, proboha.” Kate vzlykala a do toho začala vysvětlovat. Julii trvalo několik minut, než jí mohla skočit do řeči. „Nemám ti to za zlé, Kate. Vůbec ne. Udělala jsi to, cos udělat musela, chtělo lo hodně odvahy. Opravdu se nezlobím, ale také tě chci ujistit, že loho člověka neznám. Nemám ponětí, co v galerii pohledával a proč se po mně ptal. Ale ujišťuju tě, že se nemusíš trápit proto, že jsi mluvila s detektivy. Nijak jsi mě nepoškodila tím, žes jim o něm řekla, protože ho neznám.”

„Bože můj, Julie, ani nevíš, jak se mi ulevilo. Byla jsem si jistá, že mě budeš nenávidět.”

„To bych nikdy nemohla.”

„Požádali mě, abych ti neříkala, že jsem s nimi mluvila, a tím jsem se cítila ještě provinilejší. Bylo mně úplně špatně starostí, jak to mám udělat a chovat se normálně. Jsem tak ráda, že o tom víš.”

„Detektivové mi to neřekli,” objasnila jí Julie, aby si to Kate nesprávně nevyložila. „Tak jak to, že to víš?”

„Nemůžu ti to povědět, to bych zklamala něčí důvěru.”

„Tak mi to neříkej. Ale když už víš, že jsem s nimi mluvila, tak asi klidně můžeš vědět i to, že si nemyslí, že to byla náhoda, že ten chlápek do galerie přišel.”

„Ani já nevěřím, že to byla náhoda.”

„Myslíš, že to byl on, kdo Paula zastřelil?”

„Nevím. Dnes večer jsem moc unavená, než abych o tom pře mýšlela. Jdu si lehnout. Uvidíme se ráno.”

Než stačila zavěsit, Kate vyhrkla. „O hotelu jsem jim neřekla.

Nevědí o tom, že jsi včera v noci nespala doma.”

„No, já nemyslím, že by to mělo nějaký význam.”

„Ani já ne. Takže jsem to vynechala, když jsem jim říkala, že jsi doma důkladně gruntovala.”

Julie se už chtěla zeptat, jak o tom Kate ví, ale dívka překypovala vděčností, že jí Julie zavolala. „Teď dokážu usnout.”

„Odpočiň si,” řekl Julie. „Zítra se budeme obě cítit lépe.”

Julie si šla krátce po tom hovoru lehnout, ale byla příliš neklidná, takže nemohla usnout. Rozrušilo ji pomyšlení, jak Sanford s Kimballovou s tou novou informací naložili a jak postoupili ve snaze spojit ji s Billym Dukem. Přemýšlela, jestli v pátrání po něm udělali pokrok.

A i když se rozhodla na Dereka nemyslet, myšlenky se jí točily hlavně kolem něho, jako tomu bylo od chvíle, kdy se vedle něho posadila v letadle. Jejím cílem bylo vyřadit ho ze hry, ale stalo se něco naprosto nečekaného. Zalíbil se jí.

Okamžitě na ni zapůsobil, a nejenom svým vzhledem. Kromě okouzlujícího úsměvu a podmanivých očí, se jí zalíbil jeho pohotový humor, kterým se tak trochu shazoval, a sebejisté, nenuceně chování.

Nebyl ani zdaleka tak ješitný, jak si myslela, že bude. Spíš si dělal legraci ze sebe. Při hovoru neměl jenom hlavní slovo a neholedbal se historkami o svých slavných případech a vítězstvích v soudní síni, ale byl dobrý posluchač a zřejmě se upřímně zajímal o vše, co říkala.

Neočekávala, že pod tím pohledným zevnějškem najde tak příjemného, sympatického muže. Ani by vůbec nepředpokládala, že ji bude sexuálně tolik přitahovat. Seděla vedle něho několik málo minut a už se rozhodla, co udělá.

Teď si mohla přiznat, že ho svedla nejenom proto, aby ho kompromitovala. V tu chvíli šlo o ni. Všechen smutek, strach, frustrace a hněv, jež v ní od Paulovy smrti kypěly, dosáhly bodu varu, když se k ní Derek na toaletě připojil. Ta emocionální směsice prudce explodovala.

Hned prvním polibkem mu musela dát najevo, aby se jí okamžitě, majetnicky a bezezbytku zmocnil, protože jí silnýma, teplýma, rezolutníma rukama zajel pod zadek a přitahoval ji k sobě tak, aby pocítila každý jeho pohyb, a když při uvolnění přerývaně vydechl, přitiskl ji k sobě.

Jakmile bylo po všem, chtěla na to zapomenout. Úkol byl splněn.

Ale musela být pěkný blázen, když si myslela, že si dokáže zachovat takový odstup, nebo že si dokáže namluvit, třeba jen na chvíli, že tady nešlo o sex. Když jí dnes večer řekl, že na to musí pořád myslet, utrhla se na něho. Ale nebyl v tom sám. Stále jí to vězelo v hlavě a její myšlenky se k tomu často vracely. Ta epizoda byla jako nahrávka, která se ve smyčce v její hlavě stále a stále přehrává. Náhodně, a někdy v těch nejnevhodnějších chvílích, se ocitla uprostřed toho prožitku při vzpomínce, pronikavé, sladké a prostoupené smyslností.

A co horšího, pokaždé, když byla s ním, vzpomínky ožily v těch nejostřejších barvách. Na jeho blízkost intenzivně fyzicky reagovala.

Dokonce i když na něho měla zlost, nemohla popřít tu jedinečnou bolestnou touhu. A přání, aby všechno bylo jinak, protože bylo samozřejmě nemyslitelné, aby z téhle vzájemné přitažlivosti něco vzešlo. Načasování nemohlo být horší. Okolnosti byly nemožné. A přesto

Zazvonil telefon.

Zatápala po něm ve tmě a otevřela jej. „Haló?”

Julie.”

„Derek?”

„Věřím ti. Všechno. Každé slovo.”

Odhodila přikrývku. Něco nebylo v pořádku. Poznala mu to na hlase. „Co se děje? Co se stalo?” „Ten ničema zabil Maggii.”

KAPITOLA 16

Billy Duke zíral na svůj odraz v popraskaném, flekatém zrcadle a lámal si hlavu, kam se kruci poděl ten suverénní, pohledný, výmluvný švihák, jakým byl před několika málo týdny.

Krátký střih vlasů mu za tu dobu trochu povyrostl. Postrádal svoji vlnitou hřívu, jež sice nebyla módní, ale byla pro něho typická.

Chybělo mu jeho nápadné oblečení, jež vyměnil za trička a džíny, které zažily lepší časy.

„Změň vzhled,” řekl mu Creighton. „Nesmíš vyčnívat. Musíš být kvůli tomu, o co nám jde, neviditelný.”

Takže změnil vzhled, ale nejvíc se změnil k nepoznání sám. Kam se podělo jeho hrdé vystupování? Chlápek v zrcadle vypadal nervózně a rozčileně, neupraveně a zoufale.

Billy Dukeovi nešlo na rozum, co se to s ním stalo.

Vězel za tím Creighton Wheeler, nikdo jiný.

Sklonil se nad špinavým umyvadlem a opláchl si obličej studenou vodou. Voda slabě páchla odpadem. Ručník byl tak sepraný, až byl průsvitný. Tohle místo byla pěkná díra, ale ubytování byl nejmenší z jeho problémů. Ráno se v motelu nečekaně zastavil Creighton. Od té doby Billy nedělal nic jiného, než že si v hlavě přemílal všechno, co bylo řečeno, všechno, co se mezi nimi událo.

Jako první si pamatoval, že ho vzbudila hrozná žízeň. Aby oddálil vstávání, snažil se nashromáždit dost slin, které by mohl polknout, ale v ústech měl sucho. Neochotně s námahou otevřel oči.

Srdce se mu div nerozskočilo úlekem.

Něčí ruka mu sevřela průdušnici, čímž přidusila nadávku. „Jak moc chceš přežít?’”

Billy mu nemohl odpovědět. Dokázal ze sebe vypravit jenom neartikulované přiškrcené zvuky. Zmítal nohama a prohnul se v zádech, snažil se zbavit té ruky svírající jeho krk, ale Creighton Wheeler do toho stisku vložil svých téměř osmdesát kilo váhy a nepolevoval, takže se Billy bál, že mu ohryzek praskne jak pingpongový míček.

„,Chceš si tolik zachránit kůži, že mi v tom zabráníš, svině? Nebo spoléháš na moji velkorysost, moji lásku k lidstvu, takže mi to nedá, abych tě zabil?’”

Billymu začaly lézt oči z důlků. Obličej měl zkřivený a nalitý krví. V hlavě mu na rozpínající se inkoustově černé ploše začaly vybuchovat žluté ohňostroje. Končetiny mu začaly brnět. Mozek pomalu vypovídal službu. Mezibuněčné spoje vynechávaly.

Malá část jeho mozku byla nicméně stále ještě schopná uvažovat, a díky tomu mu blesklo hlavou, jaký pozoruhodný klid dokázal Creighton navzdory očividné zuřivosti zachovat. Kdyby na něho Creighton ječel, nenaháněl by mu zdaleka takový strach. To len zlovolný šepot, to chladné sebeovládání Billyho přesvědčily, že by ho ten chlap klidně zabil, že by tohle mohly být jeho poslední vteřiny na tomto světě a že umře s pohledem upřeným do Creightonova hezkého obličeje, na němž se rozhostil naprostý klid, když z něho pomalu, ale neúprosně vymačkával život.

Avšak Creighton ho pustil stejně nečekaně, jako na něho zaútočil.

Sundal ruku z Billyho krku, jako by ji setřásl. Billy, stále ještě vleže na zádech, se popadl za krk, lapal po dechu a kašlal. Když se mu podařilo naběhlým hrtanem protlačit dost vzduchu, zasípěl. „Co blbneš? Vyděsils mě k smrti.”

„Tak z toho je ten smrad?” Creighton se nevzrušeně posadil na židli a poklidně si otřel ruku kapesníkem, jako by se ušpinil tím, že na Billyho sáhl. Vrátil kapesník do náprsní kapsy plátěného sportovního saka a pravil: „Louis Gossett Junior. Za tyhle věty dostal ve filmu Důstojník a džentlmen Oscara. Škrtil tam Davida Carusa.”

Jdi do hajzlu i s tím Louisem.” Billy měl taky rád filmy, ale posedlost tohohle chlápka filmovými postavami mu začínala lézt na nervy. „Musím na záchod.”

V koupelně si odbyl, co potřeboval, vypil sklenici vody a pro hlédl si krk, jestli na něm má modřiny. Pomyslel si, co je Creighton zaparchanta. Ale jak se měl ještě dozvědět, Creighton Wheeler teprve začal.

Billy se oblékl se a vrátil do hlavní místnosti, což byl obývací pokoj s ložnicí v jednom, oddělený od kuchyňky oprýskaným ba rovým pultem z růžového umakartu ve tvaru L. Uprostřed ošklivé místnosti seděl jako magnoliový květ na hromadě hnoje ten zlatý chlapec a vypadal tak zatraceně dokonale, že Billy o to víc nenáviděl ten motelový pokoj, v němž byl v izolaci. „Mají tvoji fotku.”

Z tónu, či spíše z bezzvučnosti Creightonova hlasu se Billymu sevřelo srdce. Aby zamaskoval obavy, posadil se na kraj postele a obul se.

„Mají tvoji fotku,” zopakoval Creighton. „Ukazovali ji včera večer v televizi.”

„Viděl jsem. No a co?” S botami na nohou se zvedl a odloudal se do kuchyňky.

„Dneska jsem sem přišel, abych se ujistil, žes odjel. Ale ty jsi tady, čtrnáct dní po… té události. Měl jsi odjet z Atlanty hned to odpoledne, Billy. Takový byl plán.”

„Myslíš, že se mi tady líbí?” Znechuceně se rozhlédl po motelovém pokoji, čímž svého hosta upozornil na jeho nedostatky.

„Už bych podle plánu vypadl. Už bych byl dávno pryč. Mít prachy.

Což bylo rovněž součástí plánu. Každý den kontroluju stav účtu v té bance na Kajmanských ostrovech. Zatím nula nula nic. Vypadlo ti z hlavy, že mi je tam máš uložit? Příhodně jsi tuhle část plánu zapomněl?”

„Ne,” odpověděl Creighton klidně. „Ale ty sis dost jasně ne zapamatoval podmínky. Dohoda byla, že zmizíš z Atlanty, aniž ti někdo bude na stopě, a pak ti peníze přijdou na účet. Je třeba počkat rozumnou dobu, abych měl jistotu, že tě nehledají jako podezřelého.

Až se o tom ubezpečím, dostaneš zaplaceno.”

Billy si odfrkl. „Nejsem včerejší.”

„Nedůvěřuješ mi, že dodržím slovo, jakmile odjedeš?” Creighton zdrženlivě nachýlil hlavu. „To není pěkné. Zvlášť po tom, co jsem pro tebe udělal.”

Byla to jemná připomínka, ale zabrala. Billy už to dál nerozváděl.

„Dáš si kafe?”

„Ne.”

Billy postavil na kávu pro sebe. „Ta fotka, co na ní jsem, je směšná. K ničemu.” „Byla dost jasná, abych tě poznal.” „Protože jsi v Atlante jediný, kdo mě zná.”

„Zná tě tvoje bývalá přítelkyně.”

Zmínka o ní přišla jako blesk z čistého nebe. Billy doufal, že Creighton zapomněl, že žije v Atlante. „Zdůrazňuju, že bývalá,”

přezíravě mávl rukou. „Kromě toho nemá tušení, že jsem tady. Úplně jsem změnil svůj vzhled. Vlasy. Oblečení. Na tom nejasném snímku by mě nepoznala jako toho Billyho Dukea, kterého zná. A i kdyby jo, rozhodně by se nezapletla do další policejní záležitosti. Ne po tom, co se stalo, když sejito povedlo posledně.”

„Mohl by ses v ní zmýlit.”

„Ne. Znám ji. To by neudělala. Můžeš být v klidu.”

Creighton vypadal uvolněně, jak tam tak seděl a lenivě podupával střapci zdobeným mokasínem. Uvolněně jako had těsně před tím, než zaútočí.

„Nevaroval jsem tě před bezpečnostními kamerami?” zeptal se.

„To jo. Ale jak jsem se asi měl dostat do hotelu a vyhnout se jim?

Kamery jsou u každého vchodu. Alespoň má ten starší hotel zastaralý bezpečnostní systém. Modernější mají kamery ve výtazích, na každém poschodí, všude možně. Kdyby si to tvůj strejda Paul se svojí přítelkyní rozdával v Buckhead Ritzu… Mimochodem, proč byli v tomhle hotelu? Proč ne v nějakém novějším a modernějším?”

, Je to jeden z mála soukromých hotelů ve městě. Majitel byl dlouholetý přítel strýce Paula. Před pár lety zemřel. Strýc Paul byl tak trochu sentimentální.”

„Hm. No, zapracovalo to v náš prospěch. Kdyby byli v nějakém modernějším a rušnějším, musel bych vymyslet jiný plán.”

„Když se tak na to dívám zpětně, tak jsi měl.”

Billy zavrtěl hlavou. „Na jeho úterní obědy s ní se dalo spoleh nout. Věděl jsem, že tam bude. Znal jsem časový rozvrh. Ta in formace mi umožnila plánovat. A ty jsi chtěl, aby u toho byla, až ho odbouchnu. Na tom jsi zvláště trval.” Když překapalo do nádoby dost kávy, vytáhl ji z kávovaru a nalil si, celý vděčný, že má vzpruhu, nějakou oporu. „Určitě trochu nechceš?”

„Ne, děkuju.”

Creightonův upřený pohled ho znepokojoval. Billy, aby nezůstal pozadu, na něho upíral oči přes páru, když foukal do kávy, aby ji ochladil. Usoudil, že nastal čas, aby zaútočil.

„Překvapuje mě, žes sem přišel, Creightone, i když jsi nečekal, že mě tady najdeš. Domluvili jsme se, že rozhodně a v žádném případě nebudeme v kontaktu. Po týdnech samoty jsem vděčný za trochu společnosti, ale upřímně řečeno mě štve, že jsi porušil dohodu.”

„Tvůj včerejší televizní debut všechno změnil. Musel jsem to risknout. Musel jsem se přesvědčit, že jsi pryč. Ale protože tomu tak není, poskytuje mi to příležitost, abych ti řekl, že ses tady zdržel déle, než je zdrávo, a zeptal se tě, co to doprčic mělo znamenat.”

Tón jeho hlasu byl ostrý jako jehla. Billy zareagoval, jako by ho bodl. „Co jako?” „Ta loupež. Ta směšná maska.”

„Ríkals, že mám být vynalézavý. Říkal jsi, že by to nemělo vypadat jako vražda.”

„Nikoho jsi neobalamutil.”

Právě tehdy si Billy všiml, že Creighton se sice ani nepohnul, a přesto jako by uvnitř vibroval, jako kdyby jenom jeho kůže držela na uzdě jeho zlost. Co si o sobě myslí, že se na něho vzteká? Billy nesnášel, když se Creighton choval jako šéf. Možná měl víc peněz než sám pánbůh, ale nebyl zas nic extra.

„Říkal jsem ti, můžeš být v pohodě. Na mě si nikdo nepřijde.

Nechytnou mě. Byl jsem kompletně zakrytý, od hlavy k patě. Měnil jsem hlas. Oblečení, co jsem měl na sobě, jsem i s maskou spálil.

Brýle proti slunci jsem rozlámal a zahodil do popelnice.

Pistole je na kusy a skončila v odvodňovacích stokách všude po městě. I kdyby policie všechny součásti našla a složila je dohromady přičemž možnost, že by k tomu došlo, se rovná téměř nule , nedá se ta zbraň vystopovat. Odstranil jsem výrobní číslo a první výstřel, který z ní kdy vyšel, byl do lebky tvého milovaného strýčka.” Na Creightona to neudělalo žádný dojem. Billy podrážděně dodal: „Hele, nemůžou mě s tím zločinem spojit. Jasný?”

„Vědí, žes v tom hotelu byl.”

„Spolu se spoustou dalších lidí. Kdyby mě vůbec někdy iden tifikovali a vyslýchali, mám dokonalé vysvětlení. Šel jsem si tam zatelefonovat.”

„Zatelefonovat?”

„Z veřejného telefonu v hale. Hledal jsem práci, odpovídal na inzeráty.” Sáhl za sebe, uchopil z pultu hromádku složených no vinových stránek a podržel je tak, aby na ně Creighton viděl.

„Červeně zakroužkované inzeráty. Inzeráty označené hvězdičkami.

Poznamenaná kontaktní jména. Soustředil jsem se na zaměstnání v okolí hotelu. Mobil mi vypověděl službu a hotel je příhodné, klimatizované místo, odkud se dá volat. Několik dní předtím, než Paula Wheelera zastřelili, i v ten den, jsem to tam používal jako kancelář.

Kdyby si ty telefony v hale policie prověřila, zjistili by, že jsem odtamtud každý z těch čtyř dnů volal do několika místních firem, na čísla uvedená v těch označených inzerátech, a ptal jsem se na inzerovanou práci.

Dokonce jsem do dvou firem zašel a vyzvedl si formuláře, i když jsem žádný nevyplnil. Takže vidíš, že jsem měl důvod se tam vyskytovat, a dá se to doložit nevyvratitelnými telefonními záznamy a lidmi v těch firmách, s nimiž jsem mluvil.

A v den té takzvané loupeže jsem si na tři čtvrtě na čtyři sjednal schůzku s jedním případným zaměstnavatelem. Řekls mi, že tvůj strýc s tou ženou odtamtud obvykle odcházejí ve tři. Ten den mu musela dopřát nášup, protože z apartmá odešli až ve tři deset.

Připadalo mi to jako hotová věčnost, když jsem čekal na schodišti a pozoroval dveře jejich apartmá. Jakmile jsem je uviděl odcházet, nasadil jsem si masku a brýle a hnal jsem se o poschodí níž zastavit výtah. Nebylo to snadný, ale klaplo to.”

To už se Creighton usmíval. „Klaplo.”

„Ty jsi o tom snad pochyboval?”

Creighton pokrčil rameny a nechal Billyho, ať si klidně myslí, že nebyl tak úplně přesvědčený, že bude Billy schopen to provést.

Billy neměl Creightona Wheelera rád, ale stál o jeho pochvalu.

„Zmizel jsem z haly pár vteřin před tím, než se strhlo peklo. V

předstihu jsem to stihl na tu schůzku.”

„Fakt jsi tam šel?”

„Pohovor se mnou dělala nějaká holka, co má na starosti lidské zdroje. Líbil jsem se jí. Říkala, že mám opravdu dobrá doporučení.

Myslím, že kdybych měl s sebou vyplněné všechny papíry, tak mi tu pitomou práci dala.”

Společně se zachechtali, potom Creighton prohodil: „Dej mi ty věci.”

Billyho smích přešel. „Jaký věci?”

„Věci, co jsi sebral lidem ve výtahu. Ničemu by neprospělo, kdyby tě chytli s hodinkami mýho strejdy.”

„Sakra, Creightone, nevěděl jsem, že to chceš. Všecko jsem vyhodil. Nebylo to snadný. Jenom ty hodinky stály nejspíš dvacet táců.”

„Padesát.”

„Padesát? Proboha. No, teďka nestojej za zlámanou grešli. Vy hodil jsem je do popelářského vozu, když se popeláři nekoukali.

Sledoval jsem, jak to všecko slisovali. Další věci jsem rozházel do popelnic po celým městě. Asi existuje možnost, že ňákej bezdo movec najde prsten nebo hodinky, ale i kdyby je předal policii což se nestane , nikdy je nevystopují zpátky ke mně.”

Creighton na něho stále upíral oči, které jako by nikdy nemrkaly.

Billy si teď vzpomněl, jak měl sto chutí pošramotit mu tu jeho milionářskou fasádu. Aby si nepřipadal méněcenný, v jejich part nerství ten podřízený, chtěl Creightona ohromit a zaskvít se před ním. Zeptal se: „Když tě policie vyslýchala, ukázali ti fotky z místa vraždy?”

„Proč?”

Jenom jsem zvědavej,” prohodil nenuceně.

„Ne, neukázali. Mám za to, že je ukázali otci.”

„Myslím, že by se ti líbilo, jak to v tom výtahu vypadalo.” Začal Creightonovi popisovat, jak povznesený pocit zažil, když stiskl spoušť, a úplně se tím dostal do vytržení. „Myslel jsem si, že vím, co můžu čekat. Taky, jak víš, jsem se díval na filmy.” Zazubil se. „Ale člověče! Bylo to mnohem hlasitější, jako…” Máchl rukama a naznačil výbuch. „Výtah byl pěkně zaneřáděnej, to ti povím.”

Ten mizera odpudivou scénu, kterou mu Billy vylíčil, ani nijak nekomentoval. „Kdy plánuješ, že odjedeš, Billy?”

„Říkal jsem ti kdy.”

„Až přijdou peníze na ten účet na Kajmanských ostrovech?”

„Vyřiď tuhle poslední věc a zvednu kotvy. Už se nikdy neuvidíme.”

„Fajn.”

„Přesně jak jsme plánovali.”

Creighton se pomalu vztyčil. „Až na to, že musím vyřídit ještě jednu věc.” Usmál se, ale z toho úsměvu se Billymu zastavilo srdce.

Jakou věc?”

Já nejsem tak v pohodě, jako ty. Zvláště ne co se týká tvojí bývalé milenky.”

Srdce se mu rozbušilo. „Ta ani neví, že jsem v Georgii.”

Creightonův úsměv zesmutněl. „Opravdu bys neměl lhát svému parťákovi, Billy.”

„Já nelžu.”

Creighton se naklonil a zašeptal. „Mluvil jsem s Ariel.” Billy div nevyzvracel kávu. „Mluvil? Kdy? Kde?” „Vím o těch telefonátech.”

Pořád se snažil si nezadat. „Tetelefonátech?” vykoktal. „Nevím, o čem mluvíš. Jakých telefonátech?”

„Nezkoušej to na mě, Billy. Dobře víš, o jakých telefonátech mluvím.”

„Přísahám, že ne.” Popřel to s veškerou vehemencí, na kterou se zmohl. Teď se zastyděl, jak zoufale musel před tím bohatým pacholkem vypadat. „Hele, já nevím, co ti Ariel řekla, ale na žádný pád nemohla vědět, že jsem někde tady. Dohodli jsme se, že to tak bude, ne snad? Jsme parťáci, ty a já.”

Jako takoví bychom před sebou neměli mít tajnosti. Takže proto ti teď říkám, že jsem se rozhodl ubezpečit se, že se tvoje bývalá přítelkyně nevrátí a nebude nás obtěžovat.”

Jak to chceš zařídit?”

„To nech na mně.”

„Říkám ti, kvůli ní si nemusíme dělat těžkou hlavu.” „Inu…”

Creighton na něho spiklenecky mrkl. „Cistě pro jistotu.”

Billy obešel barový pult tak rychle, až si narazil kyčel o roh.

Zvedl ruce dlaněmi nahoru a vybalil na Creightona ten rozpačitý, chlapecký úsměv, který ho předtím nikdy nezklamal. „No, dobrá, nachytals mě. Opravdu jsem k ní domů párkrát volal. Jen tak ze srandy. O co jde?”

Creighton si zkontroloval, kolik je hodin, a obrátil se ke dveřím.

„Můj masér na mě bude čekat.”

„Počkej, co chceš udělat?”

„Dát si masáž,” odpověděl nevinně jako ministrant. Jo, ty myslíš s tou tvojí bývalou milou?” Stiskl rty, jako by o tom přemýšlel, a Billy měl sto chutí ho praštit. „No, po tom, co ti provedla, jak tě zradila, tak by myslím měla být potrestaná přísně, ne? Nedala najevo žádné milosrdenství, je to tak?”

,Je to ještě skoro dítě,” řekl Billy a snažil se, aby to vyznělo neutrálně. „A ani já jsem se k ní nechoval úplně férově.”

„Věř mi, Billy. Oba budeme pociťovat mnohem větší jistotu, že se nám všecko podaří, když nenecháme tuhle věc nedořešenou.”

Creighton vykročil ke dveřím a Billy mu byl v patách. Sáhl po klice, ale Billy se zachoval víc impulzivně než rozumně a popadl ji dřív.

„Nikam nepůjdeš, Creightone. Ne dřív, než si o tomhle pro mluvíme. Než si to vyjasníme.”

Creighton se zatvářil překvapeně a uraženě. „To zní jako vý hrůžka.”

„Žádná výhrůžka. Jenom se chci ujistit, že v téhle věci mezi námi není žádné nedorozumění.”

„Myslím, že si rozumíme dokonale.” S tím vrhl Creighton vý mluvný pohled na Billyho ruku na klice. Billy otočil knoflíkem a otevřel dveře.

Creighton byl už skoro venku, když vtom se zarazil a luskl prsty.

„Málem jsem zapomněl. Nechal jsem ti tam dárek. U televize. Užij si to.”

Ten takzvaný dárek byl film na DVD.

Nepustil si ho, protože si nutně potřeboval dát dlouhou, horkou sprchu. I když Creightona nikdy neviděl jinak než dokonale upra veného a oblečeného, vyzařovala z toho chlapa podivná, nechutná špína. Tenhle pokoj už těžko mohl být horší, ale přítomnost Creightona Wheelera ho tak nějak znečistila.

Sprcha mu trochu pomohla, ale hlodavé obavy ho neopustily po celý den. Snažil se brát všechno, co Creighton říkal a jak to říkal, z té lepší stránky, ale bylo mu nad slunce jasné, jaké zlověstné závěry se nabízejí. Neblahé tušení ulpívalo na Billyho kůži jako kyselý pot, na který nezabrala ani sprcha. Začal si přát, aby Creightona Wheelera nikdy nepoznal.

Když ho Creighton poprvé oslovil, připadal mu jako anděl stráž ný. Objevil se, když to nejméně čekal. Vetřel se Billymu do života a on to dovolil. Vlastně to uvítal. Protože Creighton zachránil naprosto cizímu člověku jemu, Billymu Dukeovi kůži. Rozumělo se samo sebou, že Billy prokáže svoji vděčnost tím, že mu laskavost oplatí.

Kromě toho byl Creighton velice přesvědčivý.

A všechno proběhlo přesně tak, jak Creighton řekl. Paul Wheeler byl po smrti a veškerou zásluhu na tom měl Billy Duke. Ve dnech, které po tom střílení následovaly, dokázal sotva ovládnout pýchu pokaždé, když o tom v televizních zprávách referovali. Jediným smělým činem se vyhoupl do nejvyšší ligy. Zatímco byl zašitý v téhle štěničárně a dny se únavně vlekly, utěšoval se představami o budoucnosti. Jakmile bude dohodnutých sto tisíc uloženo na bankovní účet, založený pro něho na Kajmanských ostrovech, ukáže tady tomu záda. Svědomí měl čisté, protože přitom nikdo nezařval, jenom lakomý dědek, tyran, který ztrpčoval svému synovci život.

Billy Duke prožije své dny jako boháč. S Creightonem z toho vyváznou beztrestně, přesně jak plánovali.

Ale dnes dopoledne se Creighton choval zvlášť odporně. To, co říkal a jak se choval, vzbudilo v Billym znepokojivou pochybnost, že by jejich partnerství nemuselo skončit tak růžově, jak si před stavoval. Creighton se mohl zmínit o Ariel, jenom aby viděl, jak Billy zareaguje. Creighton prohlásil, že se v téhle věci shodují, ale je tomu tak? Řekl, že uloží peníze na ten účet, ale udělá to?

Po celý den se Billy potýkal s obavou, že jeho spojenectví s Creightonem byla kolosální chyba.

Avšak když se teď na sebe díval do zrcadla, ptal se, co tím ten kretén sledoval, že ho málem uškrtil? A proč připustil, aby mu to prošlo?

Najednou, ve chvíli oslepující jasnozřivosti, se Billy proklel, že byl takový mamlas. Napadlo ho, že nahrál Creightonu Wheelerovi přímo do rukou. Takový byl osvědčený Creightonův postup. Snažil se Billyho vynervovat a Billy mu to málem dovolil!

Zasmál se sám sobě, že sebou nechal tak důvěřivě a poddajně manipulovat. Přesně tohle boháči jako Creighton Wheeler dělají.

Trousí nenápadné výstrahy a tím v člověku probudí strach. Tímhle způsobem ovládají ostatní. Creighton s ním hrál psychologickou hru a málem mu to vyšlo jako předtím.

„Do hajzlu!”

Billy přešel do hlavní místnosti a udělal sprostý posunek na židli, kde dopoledne Creighton seděl a vypadal tak zatraceně dokonale a nedotknutelně. Kdo si ten chlap myslí, že je, aby zpochybňoval způsob, jakým Billy provedl popravu jeho strýce? Taková drzost! On nenastavoval krk. Co si teda dovoluje kritizovat?

Billy si připomněl, že je ranař, vychytralý a lstivý, který přežívá díky instinktu a mazanosti. Na něho si nikdo nepřijde. S obnovenou sebedůvěrou poklekl a vytáhl ze spodní zásuvky komody černý sametový pytel. „Nejsem včerejší.”

Zachechtal se při vzpomínce, že přesně totéž řekl Creightonovi.

Ulisně, jak měl ve zvyku, na Billyho zíral, že měl Billy cukání ho praštit, což měl udělat.

Creighton Wheeler není zdaleka tak chytrý, jak si myslí. Fakt si představuje, že si Billy Duke nenechal zadní vrátka? Člověk na to může jít různě a Billy měl vždycky v záloze různé možnosti pro případ, že by původní plán vybouchl.

Roztáhl šňůrku na vaku a vysypal obsah na postel. Většina věcí nebyla drahá a klidně je mohl vyhodit, ovšem diamantové náušnice, které patřily jedné ze starších vyděšených žen, by mohly nějakou tu tisícovku vynést.

Ale Wheelerovy hodinky, to byl trumf, s tím už mohl vyjednávat.

A když teď tak na to myslel, taková trefa byla i Julie Rutledgeová.

Od začátku Billy cítil, že Creightona štve ta holka skoro stejně, jako nemohl vystát svého strýce. Zvláště zdůrazňoval, aby zemřel v její přítomnosti, nejlépe v jejím objetí. Vtloukal to Billymu do hlavy, až to Billy nemohl ani slyšet, a taky mu to řekl. O strýcově milence se Creighton zmínil až dnes dopoledne.

Jenže měl Billy nos na to, jak využít příležitosti nebo ji popad nout za pačesy, a důkladně si životní styl Julie Rutledgeové prověřil, jakmile přijel do Atlanty. Tajněji sledoval, protože si myslel, že by mohla být pro něho lepším partnerem než Creighton. Myslel na to, že by mohl rozehrát starý dobrý podraz, dát věcem jiný spád.

Příkladně že by mohl za ní jít, vyklopit jí, co má Creighton za lubem, a uvidět, jestli by nepřipadla na něco, co by život jejího milence ušetřilo a Billymu vyneslo víc.

Tak nebo tak by netratil, jasný?

Nakonec se rozhodl proti. Jednak proto, že vlastnila sice nóbl galerii a měla úroveň, ale velký prachy jako Creighton Wheeler neměla. Bydlela v pěkném domě, ale nedal se ani srovnávat s re zidencí, kde žil Creighton jo, Billy si proti Creightonovým výslovným zákazům ten dům očíhl. Nakonec se rozhodl, že nejlíp udělá, když Julii Rutledgeovou vynechá a bude se držet Creightona a jeho plánu.

Billy dokonce jednou uvažoval o tom, že zajde za Paulem Wheelerem a vyklopí mu, co na něho jeho synovec chystá. Ale Creighton mu ho vylíčil jako chlapa, se kterým nejsou žerty, a Billy se bál, že by na něho zavolal poldy, a to by měl dohráno. Šel by sedět a Creighton by si dál žil jako lord.

Nikdo by totiž neuvěřil, že se boháč jako Wheeler spřáhl s ta kovým drbaném jako Billy Duke. A tohle Billyho ve skutečnosti žralo. Věci teď vypadaly tak, že kdyby ho chytili, šel by ke dnu sám.

Sebral náramkové hodinky Paula Wheelera a přejel palcem přes hladký ciferník. Hergot, to ale byl skvělý tah, ponechat si je! Ne proto, že měly cenu padesát tisíc, ale proto, že dokud si je ponechal, měl něco, s čím mohl s Creightonem Wheelerem vyjednávat.

Ale jak je nejlíp využít? Potřeboval se od Creightona odpoutat co možná taktně a s co největším ziskem. A aby ho samozřejmě nechytli.

Musí vymyslet, jak na to.

Ale potřeboval si dát pohov. Člověk může usilovně přemýšlet o problému, a přesto žádné logické řešení ne a ne najít.

Takže si to přemílal v hlavě a přitom vložil do přehrávače DVD, jež mu tam Creighton zanechal. Uvelebil se, aby si užil film.

KAPITOLA 17

Julie musela třikrát zazvonit, než otevřel.

Byl oblečený stejně, jako když se rozešli, v džínách a bílé košili s rukávy vyhrnutými k loktům, až na to, že teď vypadal neupraveně.

Košile mu plandala přes kalhoty a vlasy měl jako po poryvu hurikánu. Oči měl podlité krví a vlhké. Člověk zničený žalem.

Nijak na ni nezareagoval, nedal najevo překvapení, vděčnost ani rozmrzelost. Rysy měl ztrhané hlubokým zármutkem.

Tiše a soucitně ho oslovila, nic víc.

Neodpověděl, nechal dveře dokořán a zamířil vstupní chodbou nazpátek. Vešla, zavřela za sebou a následovala ho za roh do malého pokoje. Na dvou stěnách byly vestavěné police s knihami. Byly uspořádané a funkční, nic okázalého. Na jediném vysokém okně byly zatažené žaluzie.

V místnosti bylo minimálně nábytku. Psací stůl s počítačem, hromádky novin, neotevřená pošta. Křeslo. Tabákově zbarvená kožená pohovka, na níž ležel Derek natažený, hlavu položenou na vycpávané opěrce, předloktí položené přes oči.

Když teď tady byla, nevěděla dost přesně, co by měla udělat.

Zavěsil, hned jak jí řekl, že jeho milovaná Maggie byla zabita.

Spontánně vstala, oblékla se a pár minut po tom, co vzala jeho telefon, se už řítila k jeho domovu.

Když ještě neměla tak docela vymyšleno, jak mu zabrániv tom, aby

Creightona

nezastupoval,

vyhledala

si

jeho

adresu.

Habershamova ulice patřila k nejprestižnějším ve městě a jako většina domů při této ulici, vinoucí se přes Buckhead, stál Derekův dům dál od silnice a stínily ho stromy. Byl to starší dům, rekonstruo vaný tak, že se neobětovalo nic z jeho původního charakteru. V

kteroukoliv jinou chvíli by si ráda prohlédla všechny detaily.

Dnes večer ji ale víc zajímal majitel domu než samotný dům.

Spěchala, aby už zde byla, a tak si ani nepoložila otázku, co ji sem žene. Teď zapochybovala, zda bylo vhodné zasahovat do jeho zármutku. Opatrně se spustila do křesla. „Můžu ti něco přinést?”

Zavrtěl hlavou.

V domě bylo ticho jako v hrobě. Ani hodiny netikaly, ani pra cující dřevo nezaskřípělo a nenarušilo hluboké ticho, jež tlačilo na ušní bubínky jako voda v padesátimetrové hloubce. Pomýšlela na odchod, jednoduše půjde a nebude ho rušit. Vyklouzne odtud a on si toho pravděpodobně ani nevšimne. Ani si později nevzpomene, že tam byla. Ale něco ji drželo na místě, takže napjatě seděla na kraji křesla.

Nakonec spustil paži a pohlédl na ni. Jen se na ni podíval, neřekl nic.

„Chceš, abych odešla?” „Proč jsi přišla?”

„Protože…” Zarazila se. Už chtěla říct: Protože vím, co pro tebe Maggie znamenala nebo: Protože vím, jak trýznivá může být taková ztráta. Vtom si ale uvědomila, proč sem přišla, a udělalo se jí z toho zle. Spěchala sem, aby se omluvila.

„Nebýt mě,” řekla zastřeně, „Maggie by byla naživu. Mrzí mě to.

Tolik mě to mrzí.”

Vyskočila a spěchala ke dveřím, ale Derek ji zavolal zpátky. „Ty jsi Maggii nezabila.” Posadil se. „To on. Ten duševně nemocný zmetek. Ten ji zabil.”

Opřel si lokty o kolena, spustil hlavu do dlaní a zajel si prsty do vlasů. Jeho beznadějné zoufalství zasáhlo Julii do hloubi duše. Při stoupila k pohovce, posadila se vedle něho a položila mu dlaň mezi lopatky. Jak dlouho jsi ji měl?”

Vrhl pohled na kobereček vedle židle u psacího stolu, kde určitě Maggie pospávala, když pracoval. „Deset let.”

„Dočetla jsem se o ní ve většině článků o tobě. Líčili ji jako tvoji stálou společnici. Byla stejně slavná jako ty.”

Tiše se zasmál a otřel si oči hřbety rukou. „Dobře to věděla.

Přísahám, že při fotografování pózovala.”

„Na to mysli. Mysli na to, jak velice jsi ji měl rád a jak ona mi lovala tebe. Soustřeď se na to dobré, co jste spolu prožili.”

Zvedl hlavu a pohlédl na otevřené dveře pracovny. „Bude to těžké. Nějakou dobu určitě.”

Sledovala jeho pohled, pak znovu upřela oči na jeho strnulý profil. „Našels ji, když ses vrátil z Athén?”

„Dal jsem si na čas. Zastavil jsem se na něco k jídlu.” Znovu si opřel lokty o stehna a palci si stiskl kořen nosu. „Znáš tu scénu z Kmotra? S tím závodním koněm? V posteli?”

Rozevřenými rty dlouze vydechla a zamumlala. „Ach, můj Bože, Dereku.”

Spustil ruce z obličeje a pohlédl na ni. Jo. Zlomilo mě to. Zaječel jsem. Chtěl mi ublížit, chtěl se mi dostat na kůži, zasadit mi nejhorší možnou ránu. Povedlo se mu to.”

Zazvonil zvonek u dveří, Julie sebou trhla a poplašeně na něho pohlédla.

„To bude policie. Myslel jsem, že jsou to oni, když jsi zazvonila.”

„Dali si na čas.”

„Řekl jsem jim, že není naspěch, že už se nedá nic dělat. Omluv mě.”

Sel otevřít a ona za ním. Uniformovaní policisté vypadali velmi mladě a hrozně komisně, jako by právě vyšli z policejní akademie a museli svoji nezkušenost přehnaně vyvažovat strohostí a stručností.

Prkenně se Derekovi představili. Pokynul jim do patra. „První dveře nalevo.”

Pozorovali je s Julií, jak jdou nahoru, Jsou jako stroje,” řekla tiše.

„Sok z toho, co uvidí, je možná polidští.”

„Na to nespoléhej. Vědí o mně z doslechu. Bez valného nadšení budou předstírat, že pátrají, ale atlantská policie se dvakrát nepřetrhne, aby našla toho, kdo mi zabil psa. Nečekám, že tihle dva udělají víc, než že napíšou hlášení. Zavolal jsem je jenom proto, že chci, aby to bylo v záznamech.”

Znovu zacinkal zvonek. „To bude veterinář,” řekl. „Zavolal jsem mu, aby mi pomohl… s Maggií.”

Sel ke dveřím a vpustil muže asi tak svého věku. Bylo patrné, že se veterinář oblékl ve spěchu do sepraných džin a vybledlého trička.

Možná si vzal staré oblečení, protože věděl, že až vykoná práci, kvůli které ho Derek zavolal, bude muset oblečení nejspíš vyhodit.

S Derekem se nemotorně objali, tak jako muži v citově vypjaté situaci. Pak Derek poodstoupil, pokynul na Julii a tiše je představil.

Tlumeně se pozdravili.

„Tudy,” vybídl pak Derek veterináře. Když míjeli Julii, řekl: „Nechoď nahoru.”

Našla kuchyni. Přístroje a linka byly hladké a bez poskvrny, jako u člověka, který moc nevaří. Kávovar byl tak hypermoderní, že jí chvíli trvalo, než po tom, co nasypala zrnka kávy do mlýnku a naplnila nádobu vodou, přišla na to, jak se zapíná.

U zadních dveří uviděla Maggiiny misky na vodu a jídlo, a tak je schovala do spíže. Budou bolestnou připomínkou.

Ti dva policisté vešli do kuchyně a tvářili se stejně přísně, jako když šli nahoru. Oba si ji změřili, ale neřekli slovo, přešli místnost a venkovními dveřmi vyšli ven.

Oknem v jídelním koutě sledovala, jak se kužely světla jejich baterek míhají po zemi a křoví. Jeden policista posvítil nahoru do větví stromu, jako by se tam pachatel mohl skrývat. Ale žádný z nich opravdu nepátral a po pár minutách se vrátili dovnitř. Jeden poklepal baterkou na panel bezpečnostního systému a druhý přikývl.

„Myslíte, že ten člověk něco provedl s alarmem?” zeptala se Julie. „Vezmete otisky z té kliky? Našli jste venku nějaké stopy?”

Její otázky ignorovali. „Jak se jmenujete?” zeptal se jeden. Řekla mu to. „Byla jste tady?” „Kdy?”

„Když našel toho psa.”

Zavrtěla hlavou. „Přijela jsem pár minut před vámi.”

Na víc se nezeptali a jako jednotka vypochodovali z místnosti.

Derek to předpověděl správně. Vykonávali, co měli v popisu práce, ale značně ledabyle. Následovala je k patě schodiště, kde se připojili k Derekovi. Držela se stranou, zatímco se s ním tlumeně bavili. Jeden si dělal poznámky. Derek jim položil několik otázek, na něž dostal ledabylou odpověď.

Potom policista, který si dělal poznámky, sklapl notes. Druhého zaslechla, jak Derekovi říká, že mu dá vědět. Doprovodil je ke dveřím, kde se policista dotkl krempy klobouku. „Mrzí mě, co se stalo s vaším psem, pane Mitchelli.”

Derek neodpověděl a zavřel za nimi. Když procházel vstupní chodbou, vrhl na Julii pohled, ale beze slova se pustil po schodech do patra.

Vrátila se do kuchyně. Káva byla hotová. Právě našla hrnky a lžičky, když zaslechla hluk a vrátila se do přední části domu. Derek s veterinářem nesli ze schodů černý umělohmotný pytel. Derek plakal.

Vykročila před nimi, otevřela hlavní dveře a poodstoupila. Vy nesli pytel ven k pickupu, který veterinář nechal u kraje chodníku. Z

otevřených dveří je Julie pozorovala. Jemně položili pytel na zem, spustili zadní postranici, pak pytel zvedli a naložili jej na korbu.

Veterinář ustoupil a nechal Dereka o samotě. Stál tam dlouho, jak Julii připadalo, ale ty chvíle byly prostoupeny takovým citem, že to možná ani tak dlouho nebylo. Nakonec Derek položil ruku na pytel, něco řekl, zvedl postranici a upevnil ji.

Veterinář s pozoruhodnou citlivostí, pomyslela si Julie nic víc neřekl, nastoupil do vozu a odjel. Derekovi se podle všeho podlomila kolena. Posadil se na obrubník, hleděl do silnice a nějakou dobu takhle zůstal. Viděla, jak se mu třesou ramena. Zůstala v otevřených dveřích, věděla, že mu musí dopřát čas.

Nakonec se zvedl a pomalu kráčel zpátky k domu. Bílou košili už neměl bílou. Džíny měl nasáklé krví. U dveří řekl: Jdu se nahoru osprchovat.” Znovu se pustil po schodech do patra.

Když se po čtvrthodině neobjevil, nalila do hrnku kávu a odnesla jej nahoru. Ložnici našla snadno, protože to byla jediná místnost, kde se svítilo. Dveře do přilehlé koupelny byly zavřené. Zevnitř se ozýval šum puštěné vody. Z postele bylo stažené povlečení i lůžkoviny. Uprostřed postele se černala mokrá skvrna větší než člověk. Julie nic tak odpudivého dosud neviděla.

Další pytel, podobný tomu, v němž bylo uloženo Maggiino tělo, stál uzavřený v koutě. Derekovy lůžkoviny a oblečení, pomyslela si.

Naproti posteli stál opřený o zeď obraz z dražby, stále ještě zabalený v přepravce, do níž jej uložila teprve předchozího večera, ale připadalo jí to jako hrozně dávno.

Voda přestala šumět a za pár minut vyšel Derek z koupelny s ručníkem omotaným kolem boků. Natáhla k němu ruku s hrnkem.

„Bohužel to vystydlo.”

„I tak děkuju.” Vzal si od ní hrnek, ale zadíval se do kávy a ne napil se. „Radši si dám panáka.”

„U mě.” Řekla to rozhodně, přestože ji to právě napadlo. „Obleč se.”

Creighton vešel do budovy se soukromými byty, kde bydlel, kráčel přes vestibul a zastavil se u schránek pro poštu. Z úzkého otvoru jeho mosazné schránky čouhal složený list papíru. Rozevřel jej, přeletěl očima, zaklel a zamířil k výtahu.

Billy ho chce vidět. Okamžitě. Napsal to velkými písmeny a podtrhl.

Creighton zmačkal vzkaz v pěsti. Ten idiot skutečně přišel do jeho domu, strčil vzkaz do schránky, přestože mu Creighton tolikrát zopakoval, že ho nemá za žádných okolností kontaktovat.

Tu dohodu ovšem porušil sám Creighton dnes dopoledne, když přišel do motelu, ale u Billyho podobné privilegium nepadalo v úvahu.

Vyjel výtahem do svého bytu a zamířil rovnou do koupelny, kde měl všechny stěny obložené zrcadly. Svlékl se a roztočil sprchu. Ten zatracený Mitchellův čokl ale nasvinil.

Několik dní nosil v hlavě nápad, že ho zabije. Vybavil se na to v železářství, kde si opatřil i lakýrnický overal čistě pro případ, že by se rozhodl sehrát scénu z Kmotra.

Mitchell s ním dnes ve své kanceláři jednal hrubě, a to zpečetilo osud jeho psa. Creighton si trochu zgustnul na tom, že ho přistihl v Athénách s Julií, jak ji ohmatává jako nadržený cucák. Pak měl ten chlap ještě tu drzost, že ho seřval. Když se Mitchell cestou do Atlanty zastavil v nějaké restauraci, připadalo to Creightonovi jako příhodná chvíle, aby jel dál a psa zlikvidoval.

Člověk, který se živí obhajováním zlodějů, by měl mít víc ro zumu a neodcházet z domu, aniž zapne bezpečnostní systém. To dělalo Creightonovi starost. To a psí štěkot. Ten problém ale vyřešilo rychlé občerstvení Burger King. Zavrčela a párkrát štěkla, ale hodil jí burger a ona se div nezadávila, jak ho hltala.

Nezabralo mu to skoro žádný čas.

Potom si v závětří křovisek Mitchellovy zadní zahrady sundal tu ohavnou kombinézu, kterou si natáhl přes šaty, boty a rukavice, nacpal vše do pytle na odpadky a ten cestou domů zahodil do kontejneru za supermarketem. Zastavil se v myčce aut, kde pod silným proudem vody z hadice smyl svinstvo z nože, kterým probodl krční tepnu, a pilku na železo, jež dílo dokončila.

Stále ale ze sebe cítil krev. Měl tu vůni rád, jenom když byla čerstvá.

Když se teď drhl, myslel na Billyho, který se očividně neřídil instrukcemi. Z jeho vzkazu vycítil podrážděnost a narůstající bez naděj, z čehož by mohly povstat problémy.

Creighton by mohl povídat, jaké to je, když má člověk tak na léhavé nutkání, že ho kůže svědí zevnitř. Samozřejmě se uměl ovládat, ale Billymu v tomhle ohledu nedůvěřoval. Usoudil, že přes všechno riziko musí zoufalému vzkazu toho člověka vyhovět.

Než se dvakrát namydlil a opláchl, měl plán hotový. Vytřel se dosucha, nageloval si vlasy, čímž je měl o odstín tmavší, a ulízal si je dozadu. Oblékl si černé džíny a černé tričko.

Pak vyplenil kuchyni. Věci, které vzal ze spíže a lednice, na skládal do termotašky, kterou mu poskytli v lahůdkářství, kde nakupoval.

Půlhodiny poté, co vešel do domu, stejnými dveřmi vyšel. Dnes večer si nevzal porsche, ale vyjel méně nápadným vozem. Tma vomodré SUV mělo béžové zdobení. Vnitřek měl všemožné do stupné vybavení, ale zvnějšku vůz vypadal jako kterýkoliv jiný z tisíců takových vozů v ulicích Atlanty a jejích předměstí. To proto si ho dnes vzal. Nevzbudil pozornost ani v Athénách ani v místech, kde bydlel Derek Mitchell.

A čistě preventivně vyměnil tenhle týden dvakrát poznávací značku. Nebyl rád, že zase usedá za volant. Už toho měl dneska dost.

Jel do Athén, pak se hnal zpátky před Mitchellem. Dalo mu zabrat vypořádat se se psem, i když se s pomocí cheeseburgeru spřátelili.

Hlavně dostat ji na postel byla práce, neboť jí to Mitchell zřejmě zakázal.

Měl za sebou rušný den. Mnohem raději by se stáhl do chladného klidu svého ztemnělého domácího kina a kochal se nepřebernou sbírkou filmů, které mohl sledovat.

Ale: „Když člověk musí, tak musí.” Colin Firth. Láska nebeská.

Aby jeho auto nikdo nezahlédl, zaparkoval ve stínu diskontního obchodu s koberci, kde už měli zavřeno, sebral tašku a pustil se přes plné parkoviště nějakého ošuntělého baru hned vedle motelu.

To se hodí, pomyslel si. Skutečně objevil cestičku vyšlapanou do asfaltu ode dveří do baru ke dveřím kanceláře motelu.

Billy měl poslední pokoj v přízemí křídla, které se rozkládalo za budovou, dál od rušné ulice. Když se Creighton blížil k pokoji, ohlédl se, ale jeho příchodu si nikdo nevšiml. Tohle nebylo místo pro lidi, kteří chtějí být vidět.

Zaklepal na dveře jednou, Billy téměř okamžitě otevřel a celé tělo mu povolilo úlevou. „Bohudíky! Bál jsem se, že nepřijdeš.”

Creighton špičkou boty strčil do dveří a vešel. Uvnitř bylo teplo a vlhko a páchlo to tam Billyho strachem. „Vycítil jsem, že je to naléhavé.” Odnesl termotašku do kuchyňky a postavil ji na barový pult. „Ale co tě to napadlo, chodit do domu, kde bydlím?”

„Nikdo mě neviděl.”

„Víš to jistě?”

„Naprosto jistě. Myslíš, že jsem blbec? Nechci se nechat chytit o nic víc než ty.”

Billy se usilovně snažil neztratit nic na své sebejistotě, ale Creighton v jeho namyšleném chování našel trhliny. To jen ještě opodstatnilo jeho rozhodnutí jednat rychle, dřív než se ten chlap sesype a všechno zničí.

Vytáhl z tašky láhev piva. „Myslím, že máš tak trochu ponor kovou nemoc. Co takhle pivo?”

„Díky.”

„Otvírák?”

„Za tebou. V horní zásuvce.”

Creighton našel rezavý otvírák a otevřel pivo. Pěna vyběhla z hrdla láhve a na kuchyňskou linku. Trochu jí ukáplo na podlahu.

Creighton odtrhl papírovou utěrku, poklekl a setřel ji. Billy si zřejmě nepořádku nevšiml ani nevzal na vědomí čas, který Creighton věnoval jeho úklidu. Přecházel jako zvíře v kleci.

Jakmile to Creighton uklidil, otočil se a podal láhev Billymu. Ten ji popadl a hltavě se napil. „Díky.”

„Rádo se stalo.”

„Ty si nedáš?”

„Nepiju.”

„Pravda. Zapomněl jsem.” Billy se zadíval na termotašku, jako by si jí všiml teprve teď, ale projevil o ni jen nepatrný zájem. Zakroužil rameny a zaujal útočný postoj. „Poslouchej, Creightone…”

„Poslouchám.”

„Nechci, abys to udělal.”

Creighton začal vyndávat z tašky jídlo a nádobí. Dobře věděl, o čem Billy mluví, ale předstíral údiv. „Co jako?”

Billy se posilnil pivem. „Nikdo další nepřijde o život, jasný?”

Jo, ty se vracíš k našemu dopolednímu rozhovoru. Cože tě to tak žere?” Usmíval se a přitom rozbaloval jemně nakrájenou lahůdkovou šunku. „To není tvoje starost. Je to na mně a mě to ani trochu netrápí.

Ani tebe by nemělo. Určitě máš šunku rád.”

„Ona do našeho ujednání nespadala.”

„Zpočátku ne. Ale jsem pružný. Ještě pivo?”

Billy se tvářil rozzlobeně, ale řekl, že šunka je prima, a souhlasil, že si dá ještě pivo.

Creighton se otočil, že otevře další láhev, ale koutkem oka zachytil Billyho nervózní pohyby, které zřejmě neměl postřehnout.

Billy si otřel ruce vzadu o džíny. Přejel si rukou přes zátylek. Skousl si ret.

Creighton si od něho vzal prázdnou láhev a podal mu plnou. „Už si dáš sendvič?”

Jistě. Dobrá. Dneska jsem moc nejedl. V ledničce je majonéza.”

„Přinesl jsem lahůdkovou hořčici.” „To je fajn.”

Creighton pokývl na vysokou stoličku. „Posaď se, Billy. Jsem z tebe nervózní.” Billy se posadil, ale nijak zvlášť se neuvolnil. Opřel si nohu o trnož stoličky a pohupoval kolenem. Naproti tomu Creighton se pohyboval pomalu a metodicky. Natřel plátky chleba hořčicí a obložil je šunkou. „Švýcarský sýr, nebo italský?”

„To je jedno.” Billy ho pozoroval. „Nemusíš to dělat,” řekl.

Creighton odpověděl záměrně, jako by neporozuměl. „Mně to nevadí,” řekl. „Týdny se živíš konzervami. Myslel jsem, že by ti změna sedla.”

„Nech toho žvanění, Creightone. Víš, o čem mluvím, a určitě ne o nějakém pitomém sendviči. Nemusíš ji zabíjet.”

Creighton nepřestával vršit šunku a sýr na plátky chleba.

Billy si opřel předloktí o barový pult a naklonil se. „Ona o Paulu Wheelerovi nic neví. Vůbec by ji nenapadlo, že jsem do toho namočený.”

„Mohlo by.”

„Nepadá v úvahu. Jak by mohlo?”

„Věci se vyvíjejí po svém, Billy. Úplná maličkost tě může pod razit. Jsi můj parťák. Je mojí povinností tě chránit.”

„Ne, to není. Dnes večer jsem tě chtěl vidět hlavně z toho důvodu, abych ti řekl, že jsme vyrovnaní. Padám odtud. Zítra. Měl jsi pravdu. Měl jsem z Atlanty zmizet, hned jak jsem Wheelera zabil.

Viděl jsi dnes ve zprávách v šest toho černošského detektiva?”

„Ne, to mi uniklo.”

„No, někdo z těch firem, kde jsem si byl vyzvednout dotazník, nějaká sekretářka, mě poznala na snímku z bezpečnostní kamery a zavolala na policii.”

„Nic konkrétního o tobě přece neví? Tvoje skutečné jméno nezná?”

„Ne.”

„Ani adresu? Telefonní číslo?” „Ne.”

„Potom nevidím, v čem je problém.” Creighton s sebou přinesl dobře nabroušený nůž, čistý a vydezinfikovaný, který použil na Mitchellova psa. Vytáhl jej z termotašky a přepůlil jím sendviče, pak ho položil na kuchyňskou linku a přisunul k Billymu papírový tácek.

Jez.”

„Děkuju.”

„Rádo se stalo.” Creighton se zakousl do svého sendviče. „Hm.

Velká dobrota, to musím říct. Chutná mi ta krusta z černého pepře na šunce, tobě ne?”

Billy si ukousl ze svého sendviče, žvýkal, pak spláchl sousto pivem. „Takže domluveno?”

„Domluveno?”

„Že necháš věci, jak jsou. Já vypadnu z města. Už se nikdy neuvidíme. Nebudeme nijak v kontaktu. Nikdo další nezemře.”

Creighton mu upřeně hleděl do očí, ukousl si další sousto a za myšleně je žvýkal. „Překvapuješ mě, Billy. Když jsme se poznali, nemohls té holce přijít na jméno.”

„Vím, co jsem říkal. To bylo tehdy, ale teď…” Lokl si piva, sebral sendvič, ale rozmyslel si to, vrátil jej zpátky na tácek a promnul si čelo.

„Co ti leží v hlavě, Billy?”

„Řeknu ti, co mi leží v hlavě. Ten zatracenej film.”

Creighton si osušil rty ubrouskem. „Který film?” „Ten, cos mi ho tady dneska nechal.” „Podíval ses na něj?” Jo.”

Je skvělý, viď?”

Je hnusný. Ten chlap, ten zabiják, je šílenec. Scéna, kde “

„Dovedu si představit, kterou máš na mysli. Je to charakteristická scéna. Brutalita je tak barvitá, působí tak “

„To je fuk,” skočil mu Billy do řeči rozčileně. „Pořád na to musím myslet.”

„Vzrušilo tě to?” zašeptal Creighton.

Billymu poklesla čelist. „Probůh, to ne.”

„Ani trošku?” Creighton zamrkal.

„Kristepane, Creightone! Ne!”

Creighton měl chuť se smát. Ohromně si to užíval. Chudák Billy.

Skoro ho litoval.

„Hele, Creightone, byl jsem na ni naštvanej. Možná jsem řekl něco jako Já bych ji snad zabil’. Ale nemyslel jsem to vážně. Jen jsem tak kecal.” Máchl rukou k televizi. „Nerad bych, aby se jí něco takovýho stalo.”

„Billy, ty pokrytče. Mýmu strejdovi jsi vystřelil mozek z hlavy.

Rozprsknul se po celém výtahu. Dnes ráno ses tím vychloubal, a pokud se nepletu, mrzelo tě, že jsem neviděl fotky, jakou práci jsi odvedl.”

„To bylo něco jiného.”

Creighton, stále ještě pobaveně, prohodil: „Vážně? To mi vy světli.”

Jeho jsem neznal. Nic jsem k němu necítil. Bylo to rychle. Ani nevěděl, co ho zasáhlo.”

„Aha.” Creighton odsunul tácek a setřel si drobty chleba z rukou.

Svůj sendvič snědl celý.

„Nemáš nic proti tomu, že zavraždím milenku, která tě zradila, pokud to proběhne milosrdně.”

„Ne. Ano. Chci říct…” Sjel ze stoličky, jako by ho najednou začala pálit. „Chci říct, že si nepřeju, abys to udělal.”

Je to jenom fér, Billy.” Creighton nevzrušeně zabalil zbylou šunku a sýr. Zašrouboval hořčici. Uchopil nůž a ostrou špičkou ukázal na Billyho tácek. „Dojedl jsi?”

„Jo, děkuju. Co je jenom fér?”

Creighton uložil zbytky včetně papírových obalů a tácků do pytle z umělé hmoty, důkladně jej uzavřel, a pak všechno, dokonce i prázdné láhve od piva, nastrkal do termotašky. „Čokoládový bonbon?”

„Ne, děkuju. Co je jenom fér?”

Creighton sloupl z bonbonu fólii, vstrčil si ho do úst a fólii vhodil do termotašky. „Pro mě je to další neuzavřená věc. Správně bys ji měl zlikvidovat ty. Nakonec je to tvoje přítěž. Ale ” usmál se, „vidím, jak by to pro tebe bylo těžké. Chápu, že by to pro tebe bylo emocionálně konfliktní. Takže tě toho trápení ušetřím.”

Billy vypadal, jako by měl potíže udržet v žaludku pivo a send vič. „Můžeš si nechat “

„Hodinky strýce Paula?”

„Cože? Ne. Říkal jsem ti. Všecko, co jsem při té loupeži vzal, jsem zahodil.” i

Creighton mu chvíli hleděl do očí, potom přejel po odpudivé místnosti pomalým, zkoumavým pohledem. „Čestné slovo?

Odpřisáhneš na svou duši, že kdybych to tady prohledal, nenajdu žádný váček s cennostmi?”

„Přísahám.”

„Tvůj mobil.”

„Co?”

„Tvůj mobil. Jsi dost chytrý, abys nevolal z tohohle pokoje.”

„Mám ten s krátkodobou simkou. Koupil jsem si ho před tou loupeží.” „Ariel mi říkala “

„Neřekl jsem slovo, přísahám. Říkal jsem ti, jenom jsem párkrát zavolal a zavěsil. Jestli ti říkala, že jsem volal já, tak to nemůže s jistotou vědět.”

Creighton natáhl ruku dlaní nahoru.

Billy si znovu skousl ret, přistoupil k zásuvce komody, vytáhl z ní mobil a dal ho Creightonovi. Ten si jej vsunul do kapsy u kalhot.

Je to úplně jedno,” namítl Billy. „Ke mně se nedá vystopovat žádný hovor.”

Creighton se usmál. „Hned se cítím líp.” Odmlčel se a pak dodal: „Rozumí se samo sebou, že jestli jsi někomu poslal email “

„Tamhle mám notebook.” Stál na nočním stolku. „Zkontroluj si to. Samozřejmě že jsem nikomu mail neposílal. Použil jsem počítač jenom k tomu, abych si zkontroloval s pomocí hesla, které jsi mi dal, ten bankovní účet.”

„Kdys ho naposledy kontroloval?”

„Včera.”

„Uložil jsem tam peníze dnes dopoledne, hned jak jsem odtud odešel. Nemusíš mi věřit. Můžeš si to ověřit.” „Nechci ty peníze,”

vyhrkl Billy. „Cože?”

„Můžeš si těch sto tisíc nechat.”

Creighton se tiše zasmál. „No, děkuju za velkorysost, ale je to těch nejlépe vynaložených sto tisíc, co jsem kdy utratil. Zbavil jsem se úzkoprsého, lakomého strýce Paula.”

„Nech si ty peníze. Jenom nezabíjej… nezabíjej…”

„Ach. Jenom nemám zabít tvoji bývalou milou.” Creighton se na něho smutně zadíval a zavrtěl hlavou. Já ale chci, Billy. Chci to pro tebe udělat. Ta courá tě zradila. A ne jednou, dvakrát.”

„Dvakrát?”

„Nezapomínej, že někdo zavolal na policii a identifikoval tě.”

Billy si otřel zpocené čelo. Znovu vrhl pohled na televizi a Creighton by přísahal, že ten ubožák ještě o poznání zbledl. „Ty ji…

jak ji chceš…?”

„Hmm, hmm.” Creighton na něho zakýval ukazováčkem. Já ti taky neříkal, jak máš strýce Paula zabít. Je jenom fér, abych si rozhodl sám, jak to udělám. Nech se překvapit. Až ji najdou, bude to jistě ve zprávách.”

„Kdy to chceš udělat?”

„Víš, co je to ostrý střih?”

„Ostrý… ne, to nevím. Co je to?”

„Náhlá změna obrazu. Aby to diváky šokovalo. Je to působivé.

Obrovsky to účinkuje… Prudká rána. Nikdo to nebude čekat. Zvláště ona ne.” Potřásl druhou láhví od piva, aby se přesvědčil, že je prázdná, pak ji uložil do termotašky.

„Nicméně je to podle mého opravdu dobrý nápad, abys odešel z Atlanty. Už bychom se neměli nikdy vidět. Změna prostředí by ti rozhodně prospěla.” Creighton se pohrdavě rozhlédl. „Tohle je ale špinavá díra. Žádný div, že nejsi ve své kůži.”

Navlhčil papírovou utěrku, otřel otvírák a uložil jej do zásuvky.

Pak ručníkem otřel kuchyňskou linku a strčil jej do tašky. Zkon troloval si, jestli něco nezapomněl, sebral tašku a oběma pažemi si ji přidržel na hrudi. „Můžeš mi, prosím, otevřít dveře?”

Billy nepřestával skučet a zřejmě se nemohl dočkat, až se ho zbaví. Rychle přistoupil ke dveřím a otevřel je. „Sbohem, Creightone. Rád jsem tě poznal.”

„Už se neuvidíme.”

Jasně. Měj se dobře.”

„Až budeš odcházet, ubezpeč se, že jsi za sebou nenechal nic, co by je k tobě mohlo zavést. Nebo ke mně, Billy. Zvláště ke mně.”

Jak už jsem říkal, ani já se nechci nechat chytit.” „To bych byl radši mrtvý.” Creighton vteřinku počkal a pak dodal: „Ty ne?”

KAPITOLA 18

Julie čekala, že se Derek bude dohadovat, aby si nezadal, nebo se aspoň na něco zeptá, ale když řekla, že pojedou k ní, sešel za pár minut dolů v čistých džínách, tričku s límečkem a teniskách.

Společně vyšli z domu, nastoupili do jejího vozu a tu desetiminutovou jízdu urazili mlčky. Následoval ji dovnitř. Vešli z garáže přímo do kuchyně. Odložila kabelku na stůl a přistoupila ke skříňce. „Nedoplňovala jsem zásoby, co Paul zemřel, ale mám bourbon a vodku. V ledničce je láhev bílého.” Nebyla to ta, kterou našla předchozího večera otevřenou. Tu vyhodila.

„Bourbon.”

„S vodou?”

„Jenom s ledem.”

Připravila pití a přinesla mu je. Stál uprostřed kuchyně a hleděl na tepaný kovový věšák, nyní prázdný.

„Měla jsem je na památku, ale zničil mi je. Dnes jsem je vyho dila.”

Upíjel ze sklenice a klouzal pohledem po nádobí visícím nad sporákem, zazátkovaných láhvích s ochucenými oleji a octy, policích s kuchařkami, spoustou potřeb pro domácnost, připravených k použití. Jak jen se to lišilo od jeho téměř sterilní kuchyně.

„Ty vaříš.” Nebyla to otázka.

„Naučila jsem se vařit ve Francii.”

Pohlédl jí do očí. „Vařila jsi Wheelerovi?”

„Často.”

Znovu si lokl bourbonu. „Nedal by sis něco?” „Ne.”

Odpověděl bryskně a rozhodně, a proto se už nevnucovala.

„Chtěla bych ti něco ukázat. Chvíli to potrvá, takže jestli jsi ospalý, může to počkat do zítřka.”

Zahleděl se do své sklenice a kroužil přitom bourbonem přes ledové kostky. „Myslím, že dneska neusnu.”

Účastně přikývla a pak mu pokynula, aby šel s ní. Zavedla ho do obývacího pokoje. „Udělej si pohodlí.” Posadil se na pohovku.

Přistoupila k domácímu kinu při zdi.

Zatímco nastavovala promítání, Derek se zeptal: „Kdy myslíš, že tady Creighton byl?”

„Moje služebná odešla v poledne, takže měl celé odpoledne.

Včera ráno jsem si s sebou do galerie vzala večerní šaty, abych se tam mohla rovnou převléknout a jít z práce hned na tu dražbu.”

Jak se dostal přes tvůj alarm?”

„Vadný vnitřní detektor pohybu několikrát spustil falešný alarm.

Neměla jsem čas dát ho vyměnit, a tak jsem přestala alarm na stavovat, aby mi pořád nechodily pokuty od města. Jak překonal ten tvůj?”

„Spěchal jsem na schůzku s tebou do Athén. Nemyslel jsem na to, abych ho zapnul.”

Zatímco si povídali, vyndala z obalu DVD a vložila je do přehrá vače.

„Budeme se dívat na film?”

Ovladačem nastavila přehrávání, přisedla si k němu na pohovku a podala mu obal DVD. „Hitchcock.”

Přečetl název. „Cizinci ve vlaku. Nikdy jsem to neviděl.”

Je to staré. Někteří to pokládají za filmovou klasiku. Creighton určitě.”

Derek soustředil pozornost na obrazovku a v několika minutách ho film zaujal, tak jako uchvacuje diváky už desítky let Robert Walker a jeho děsivé ztělesnění vraždícího milionáře. Po hodině sledování vzal Derek Julii z ruky ovladač a film zastavil. „Creighton a Billy Duke si prohodili vraždy.”

„Creighton a někdo.” Julie se zadívala na znehybnělý detail hercova obličeje na obrazovce. Za jeho mírným chováním a tichým hlasem se skrývala mysl a duše nemilosrdného zabijáka. Jsem přesvědčená, že si Creighton vypůjčil nápad z tohoto filmu. Jednou se při obědě u Douga a Susan nekonečně rozhovořil o Hitchcockově genialitě, zvláště o tomto filmu. Dokáže přesně citovat repliky.

Hitchcock natočil známější filmy, Psycho, Ptáci, Okno do dvora. Ale tenhle byl Creightonův zdaleka nejoblíbenější a to podle mého proto, že mu ten milionář tolik připomíná jeho. Když nic jiného, je to narcistní egocentrik.”

„Vyhýbá se kamerám, protože má pocit, že ho nezobrazují pravdivě.”

„Možná to k tomu patří. V každém případě jsem si, poté co mi vtloukli do hlavy, že ten maskovaný lupič, který Paula zastřelil, nemohl být Creighton, vzpomněla, jak mluvil o tomhle filmu. Ob jednala jsem si ho na DVD a podívala se na něj.” Nevesele se usmála. „Nepovažuju to za náhodu, že Creighton hrál tenis ve chvíli, kdy byl Paul zabit.”

Derek se zadíval na obrazovku. „Druhá hlavní postava je tenisový profesionál.”

„Což je Creightonův soukromý žertík.”

Derek se předklonil a postavil sklenici na nízký stolek. Kostky ledu roztály a tekutina nabyla barvy bylinného čaje. Ten film a to, čeho byl předzvěstí, ho tolik zaujal, že zapomněl na pití.

Zvedl se, začal pomalu obcházet místnost a příležitostně se zastavoval, aby si něco prohlédl: zarámovanou fotografii, na které byla s Paulem, tři staré francouzské knihy, vázu se sušenými hortenziemi. Zůstal stát obrácený k Julii zády před obrazem na zdi a s rukama zapřenýma v bok se na něj zadíval; zaujal stejný postoj, jako když si prohlížel obraz v salonku její galerie.

„Líbí se ti víc než ten tlustý muž?”

Otočil se k ní a pokřiveně se usmál. „Mnohem víc.”

Dlouze se na sebe zahleděli. Možná si stejně jako ona vybavil ostrá slova, která mezi nimi dnes padla, i proč. Nakonec se zeptala: „Co si o mojí teorii myslíš? Přeskočilo mi?”

„Ne.”

„Vydedukovala jsem ze scénáře toho filmu přespříliš? Mimo chodem, napsali ho podle knihy. Že by mi připadalo, že zápletka sedí, jenom proto, že to chci?”

Posadil se na otoman blíž k obrazovce a zadíval se na zastavený černobílý obraz. „Tenhle chlápek chce nechat zabít otce, aby se dostal dřív k dědictví.”

„V Creightonově případě to byl jeho strýc Paul. Ovšem stejně jako ve filmu měli problematický vztah.”

„Milionář se ve vlaku seznámí s tenistou a u oběda v jídelním voze se jakoby nic nabídne, že zabije jeho ženu.”

„Protože je to courá. Čeká dítě a ten tenista má jistotu, že není jeho. Navíc hluboce miluje jinou ženu. Prahne po rozvodu, na který jeho žena nepřistoupí. Jelikož je to ale hrdina filmu, její smrt si nepřeje.”

„Milionář věci urychlí. Bez souhlasu toho tenisty jeho manželku zabíjí.”

„Diváci jsou svědky její vraždy, která se odráží v čočkách jejích brýlí.”

„Geniální filmařina.”

„Protože je to tak znepokojivá podívaná.”

Derek se vrátil k zápletce. „Když ten milionář odvedl svůj díl práce a zabil obtížnou manželku, je řada na tenistovi, aby mu las kavost oplatil. Ten šílenec od něho očekává, že zabije jeho otce.

Tenista odmítne.”

„Neuvědomil si, že ten šílený milionář to myslel vážně, když mu ve vlaku tohle nabídl. Ten tenisový profesionál si myslí, že mluvil čistě teoreticky. Hele, já potřebuju, aby někdo umřel, ty potřebuješ, aby někdo umřel. Co kdybychom si vraždy prohodili? Cizinci, kteří zabijí cizí lidi. Není mezi nimi žádná spojitost. Nikdo nepojme podezření.”

Derek svraštil čelo. „Pokud byl střelcem ten Billy Duke, pokud Paula zabil pro Creightona, předpokládáš, že Creighton někoho zabil pro něho?”

„Pokud se drží zápletky, dá se to myslím spolehlivě předpokládat.

S jistotou to samozřejmě nevím.”

„Čistě teoreticky řekněme, že máš pravdu. Creighton dostal, co chtěl. Paul už neexistuje a Creighton je mimo podezření. „Až na…”

Pohlédl na Julii. „Billyho Dukea. Na jeho místě bych si kryl záda.”

„Zvláště teď, když se jeho fotka objevila v televizi.”

„To muselo Creightona znervóznit. Pokud se zbaví Billyho Dukea, než ho policie stihne vystopovat “

„Potom Creightonovi projde spiknutí za účelem zabít Paula,”

dopověděla tiše. „Mám strach, že Billy Duke už je mrtvý a všechny možné vazby mezi těmi dvěma že jsou zničené. Obávám se, že už to Creightonovi prošlo.”

Derek se zvedl z otomanu a tentokrát přešel pokoj z jednoho konce na druhý a pak zůstal stát před ní. „Svěřila ses s touhle teorií Sanfordovi a Kimballové?”

„Ne?”

„Proč to tedy říkáš mně? A proč teď?”

„Na obě otázky můžu odpovědět jediným slovem. Maggie.

Udělal jsi zkušenost s Creightonovou nevýslovnou krutostí. Dost dní jsem ti říkala, že je to hanebný člověk. Už nemusíš spoléhat jenom na moje slovo.”

Chvíli si ji pozorně měřil. „Mám spoustu zkušeností s tím, jak odlišit pravdu a nic než pravdu od vytáček a naprostého žvanění.

Jsem v tom všeobecně dobrý.”

„To jsi. Vím, že si myslíš, že mám pravdu.”

„A přesto…”

„Nejsem důvěryhodná a nenávidím Creightona.” Čekal, až se mu podvolí, ostrým pohledem jí pronikal do hloubi duše.

Nakonec to vzdala. „No tak dobrá, opravdu došlo u Douga a Susan k incidentu. Grilovali jsme u nich na terase. Komáři Paula přímo milovali a ten večer nepřestávali otravovat, tak jsem zašla do zahradního domku pro nějaký repelent.

Tam si na mě počíhal Creighton. To, co ti vylíčil, se stalo, až na to, že agresor byl on, ne já. Stáhl si zip kalhot, popadl mě za ruku a násilím mi ji přitiskl na svoji erekci. Řekl, že když neudělám, co chce, spustí povyk, přiběhne Paul, a co si pomyslí o svojí milence, že tam ohmatává jeho mnohem hezčího a mladšího synovce?

Podařilo se mi uniknout. Povyk nespustil a mně došlo, že to byla planá hrozba. Chtěl mě jenom ponížit. Snažila jsem se pokračovat v ten večer jakoby nic, ale nesnesla jsem jeho blízkost. Pokaždé, když jsem na něho pohlédla, mrkl nebo udělal nějaké výmluvné gesto.

Znechutil mě. Tak jsem řekla Paulovi, že mě bolí hlava, a odešli jsme.”

„Pověděla jsi o tom Paulovi?”

„Ne.”

„Proč ne?”

„Antipatie mezi ním a Paulem vyvolávala neshody mezi Dougem a Susan. Pro Paula byla jeho rodina, zvláště Doug, životně důležitá.

Nechtěla jsem být příčinou roztržky mezi bratry.” Zvedla ruce dlaněmi nahoru. „Tak tady to máš. Celou pravdu, nic než pravdu.”

„Proč jsi mi neřekla svoji verzi dřív?”

Chvíli mu hleděla do očí. „Protože v letadle… jsem… ” Sklopila hlavu.

„Aha.” Odvrátil se a stejně jako předtím přešel z jednoho konce místnosti na druhý a znovu došel do poloviny, než se zeptala: „Měla bych svoji teorii předložit Sanfordovi a Kimballové?”

„Od té doby, co mluvili s Kate, pracují s přesvědčením, že jste se ty a Billy Duke spřáhli.”

„Z toho je můžu vyvést.”

Jen tak? Když za nimi půjdeš s tímhle za vlasy přitaženým nápadem ” „Myslíš, že je za vlasy přitažený?”

Přestal přecházet. Julie, neustále říkám svým klientům jedno.

Nesejde na tom, co si myslím já. Důležité je, co si myslí porota, a v tuhle chvíli porotu tvoří Sanford a Kimballová. Můžeš vyvrátit, že Billyho Dukea znáš?”

„Ne.” “

„Ne. Co se týká detektivů, kteří na případu pracují, jsi do toho zapletená.”

„Tak co mám dělat? Sedět na zadku, nechat to plavat a dovolit, aby Creightonovi prošla vražda?”

Tón jejího hlasu se ho dotkl, předklonil se a poklepal si ukazo váčkem na hruď. Já ho taky chci dostat, Julie. Chci z něho nadělat fašírku. To, co provedl Maggii, je zločin, ale nemám nejmenší naději, že se tím bude policie zabývat nebo že žalobce prokáže, že to Creighton udělal, ani že se mi dostane u soudu nepatrné satisfakce.”

Narovnal se, otočil se k ní zády a dopřál si chvíli na uklidnění, pak se k ní znovu otočil. „Ukázal se jako neuvěřitelně práskaný chlapec.

Musíme to hrát chytřeji.”

„A to jak?”

„Dovol mi, abych na to nasadil Dodge.” „Kdo je Dodge?” „Můj vyšetřovatel.”

„Ten, který sehnal údaje o mně? Užitečný chlapík, jehož máš k dispozici.”

Kousavého tónu jejího hlasu si nevšímal. „Velmi šikovný. Už jsem mu řekl, aby mě průběžně informoval, jak pokračuje lov na Billyho Dukea. Ale nechám ho, aby se po něm začal přímo poohlížet.

Doufejme, že bude mít víc štěstí než policie.”

„Když ho nemůžou najít policajti, jak by mohl Dodge?”

„Radši to nechtěj vědět,” zamručel Derek pro sebe. Stočil hovor jinam. „Nezmínil se někdy Wheeler, jestli byl Creighton zatčený?

Neměl jako mladistvý záznam v rejstříku?”

„Nic neříkal. Nemohl by to zjistit tvůj vyšetřovatel?”

„To je skoro nemožné, ale uvidíme.”

„Bude mít co dělat. Mám mezitím pokračovat ve všem, jako bych se nedostala na první místo seznamu podezřelých?” „Máš právníka?”

„Neda Fultona.”

„Znám ho. Je to dobrý chlap. Bystrý právník. Hned ráno mu zavolej a řekni mu o tom, že Kate mluvila s detektivy, a co jim vykládala. Nemusíš mu povídat, co se z toho dá vyvodit. Domyslí si to sám.”

„Co budeš dělat ty?”

„V devět musím být u soudu.” Podíval se na náramkové hodinky.

„Odteď za sedm hodin.”

„Můžeš se vyspat u mě v pokoji pro hosty.”

„Děkuju, ale potřebuju ” Odmlčel se. Hlava mu přepadla dopředu, začal si mnout čelo. „Už jsem chtěl říct, že musím domů, abych pustil Maggii ven.” Spustil ruku, sevřel ji v pevnou pěst a zabořil ji do dlaně druhé ruky. „Ten darebák. Skoro lituju, že jsem volal policii. Když už jsem se aspoň trochu vzpamatoval ze šoku, dostávám vztek. Nejradši bych Creightona Wheelera stopoval, a až bych ho ulovil, tak bych ho zabil holýma rukama. Udělal z toho osobní boj. S chutí bych zareagoval tím nejprimitivnějším způsobem.

Oko za oko.”

Pousmála se na něho. ,Je to lákavé, to uznávám. Ale doporučuju, aby ses nejdřív dodíval na ten film.”

Zavrtěl hlavou. Znovu ho dostihla únava. „Ale zůstanu tady, jestli ti to nebude vadit, ráno si zavolám taxi. Zítra si někdy během dne musím koupit novou matraci.”

„Policie se možná na tuhle bude chtít znovu podívat.”

„To sotva.”

„Myslíš, že usneš?”

„Nezamhouřím oka.”

„Možná budeš překvapený,” řekla. „Jsi vyčerpaný.” „Vypadám tak zdrchaně?”

Zvedla ruku, že se dotkne, jeho tváře, ale včas ji odtáhla. „Vy padáš rozhněvaně a zarmouceně.” „Střídavě se ve mně pere obojí.”

„Vím přesně, jaké to je.”

Pohybovala se úsporně. Vypnula televizi, zhasla lampu a poky nula mu, aby ji následoval do pokoje pro hosty. Byla to střídmě zařízená místnost, vymalovaná v neutrální paletě okrových odstínů, zvýrazněných sem tam červenou barvou a otisky zvířecích tlapek.

„Není tady zvlášť velká postel.”

Derek se díval na ni, ne na pokoj. O postel pohledem ani neza vadil.

„Do koupelny se jde tudy,” řekla a máchla rukou k zavřeným dveřím na druhé straně pokoje. „Myslím, že tam najdeš všechno, co potřebuješ, ale “

Julie.” Počkal, až se k němu otočila. I pak upřela pohled na vyšitou značku na jeho tričku a teprve potom mu váhavě pohlédla do očí. „Nepoděkoval jsem ti, že jsi dnes večer tak rychle přijela.”

„Neděkuj mi, Dereku.” Zkroušeně sklopila hlavu a pomalu jí zavrtěla. „Bez ohledu na to, co řekneš, nebýt mě, stále ještě bys Maggii měl.”

Zvedl jí hlavu v dlani. „Creighton nás spolu viděl.”

Beze slova na něho zůstala hledět.

„V Athénách. A dokonce ještě předtím. Včera v noci mě tady viděl s tebou. Sledoval nás do Coulter House. Trousil poznámky 0 romantické bouři a zamžených oknech auta. Neví, jak jsme se poznali, ani kdy, ale vmetl mi do tváře, že mám sexuální pletky se ženou, která ho osočuje. Řekl to drsněji, ale zná důvod, proč ho nebudu zastupovat, což ho naštvalo. Aby se mi pomstil, že jsem ho odmítl a neřekl mu proč, uřízl Maggii hlavu.” Sevřelo se mu hrdlo a chvíli nedokázal pokračovat. „Ty jsi byla vedlejší.”

„Do těchhle nepříjemností jsem tě zatáhla já.”

„Zatáhla? Nepamatuju se, že bys mě uličkou v letadle táhla.” Oči mu ztmavly a zintenzivněly a přistoupil k ní blíž. „Všechno ostatní si pamatuju.”

Nepochybně by mu udělalo radost, kdyby věděl, jak živě si to i ona pamatuje. Právě dnes večer znovu v duchu prožila jejich setkání v letadle do ohromujících podrobností. Když teď stála blízko něho, cítila teplo jeho těla a špičky jeho prstů jí zlehka spočívaly na tváři, její paměť znovu ožila. Nebezpečně. Zvláště když se sklonil a rty se dotkl jejího hrdla.

Zaklonila hlavu, aby se jí nedotýkal. „Doufám, že si trochu odpočineš. Dobrou noc.”

Popadl ji za ruku. „Zůstaň se mnou.”

„Ne, Dereku.”

Jenom si vedle mě lehni, nic víc.”

Významně na něho pohlédla, nemohl si její pohled vyložit ne správně. Pustil ji.

V duchu zaklel a prohrábl si vlasy. „Proč ne? Už se stejně stalo.

Creighton o tom ví. Brzy se to dozví i Doug. Víc škody už se přece nemůže nadělat.”

„Mohlo by se stát”

Jsi těhotná?”

„Cože? Ne!”

Jestli čekáš s Paulem Wheelerem dítě…!” „Nečekám!”

Hleděl jí do očí, tělo napjaté zklamáním. „Měla jsi ho ráda.”

„Ano.”

„Přímo jeho, nebo jsi mu byla vděčná za to, co pro tebe udělal?

Zachránil tě z nešťastného manželství, pomohl ti zařídit si galerii a jednal s tebou jako s princeznou. Často jsi mu vařila a pravidelně jste spolu trávili úterní odpoledne.”

Zaplavil ji nepříčetný vztek. „Tak tohle si o mně myslíš? Jestli ano, tak nejsi o nic lepší než Creighton. Můj vztah s Paulem nebyl vůbec takový, jak jsi ho vylíčil.”

„Byla to láska,” řekl jízlivým tónem.

„Ano, to byla.”

„U vás obou?”

„Ano.”

„U tebe stejně jako u Wheelera?” „Proč o tom pořád začínáš?

Proč o tom pochybuješ?” „Protože jsi mě vyhledala v tom letadle.”

„Dobře víš proč.”

„Možná bych ten důvod přijal, nebýt jednoho. Když jsem se tě dotkl, byla jsi vzrušená.”

Otevřela ústa, že něco namítne, ale slova nepřicházela. „A protože jsi vyvrcholila, Julie,” řekl drsně. „Tak je to.”

Creighton Wheeler je jasnej šílenec.

Jen co za ním Billy zavřel dveře, předklonil se a s rukama opřenýma o kolena se několikrát pořádně nadechl.

S tím chlapem vážně není něco v pořádku. Něco mu chybí. Je prázdný a studený, jako ty díry ve vesmíru, které pohlcují světlo. Jde z něho hrůza, že druhého takového Billy nepotkal.

Proklínal den, kdy mu Creighton vstoupil do života. K čertu s jeho nenapadnutelným plánem; Billy měl rozpoznat, že se ten nápad jeví nějak moc dobře, než aby to klaplo. Ale ve chvíli, kdy mu Creighton objasnil „zápletku”, jak tomu říkal, se vlastně první dějství už odehrálo, ne snad? Billy nedostal na vybranou a už v tom lítal.

I když poctivě nemohl tvrdit, že se stal obětí.

Ne, byl svolný se na tom podílet. Dokonce z toho měl radost.

Nechal se svést Creightonovým aristokratickým šarmem, který nepocházel z ničeho jiného než z toho, že ten chlap má prachy.

Creighton byl ztělesněním všeho, po čem Billy Duke odjakživa toužil. Takže se ho Billy přichytil a doufal, že na něm ulpí něco z milionářova vystupování a úrovně.

A měl jako pitomec představu, že si ho Creighton vybral kvůli jeho mimořádnému potenciálu, vlohám a mazanosti.

To ovšem už byla minulost a je marné honit bycha. Teď jde o to, aby z toho nebyla ještě větší paseka. Musí vymyslet způsob, jak z toho ven a neodskákat to. A musí uniknout nejenom soudnímu řízení, ale i Creightonu Wheelerovi. Z těch dvou věcí by mohlo to druhé být obtížnější.

Když se spřáhnete s ďáblem, musíte se až do konce života ohlížet přes rameno. Byl pořádný hlupák, že si to neuvědomil dřív. Billy Duke představoval záležitost, již Creighton nenechá neuzavřenou.

Připadal si nesmírně zranitelný. Napadlo ho, že se Creighton v tomto pokoji ničeho nedotkl ani dnes ráno, ani teď večer. Všechno, na co sahal, si s sebou odnesl. Obal na DVD je určitě utřený tak, že na něm žádné jeho otisky nezůstaly.

Neexistovalo nic, co by Billyho Dukea spojovalo s Creightonem Wheelerem. Kdyby sem teď vtrhli poldové, Billy by v tom maléru lítal sám. Měl u sebe věci z té loupeže. Nechat si je se už nejevilo tak chytré. A jak dlouho by na účtu zůstalo těch sto tisíc, kdyby Billyho zatkli? Jenom tak dlouho, než by se Creighton napojil na internet a několika málo kliknutími jej vyprázdnil.

Spojovala je jedině Ariel. Po celý den se ji snažil před Creightonem varovat, volal na číslo, které znal, ale zřejmě byla v práci a on neměl ponětí, co teď dělá. Kdyby se k ní přiblížil, zavolala by policii a oni by ho ihned zatkli za Wheelerovu vraždu. Z vězení by už nemohl nikoho chránit.

Při pomyšlení, jak Creighton sehraje výjev z toho filmu s jeho bývalou přítelkyní, se mu zvedl žaludek. Jejich vztah dopadl špatně, ale dokud byli spolu, měl ji rád. Svým způsobem ji skutečně miloval.

Takže, jestli nechceš, aby umřela, přemýšlej!

Měl dobrou představu, co všechno mu hrozí.

Teď se musí soustředit na to, jaké má možnosti.

Přistoupil ke komodě, ze zásuvky vyndal vak s cennostmi a po ložil jej na postel. Pak vytáhl další mobil, který si pořídil do rezervy.

Čistě pro případ, že by ho Creighton nějak převezl. „Nejsem včerejší,” zamumlal.

To byly jeho prostředky. Omezené, to jo, ale musí s nimi naložit tak, aby pracovaly pro něho. Otevřel nový mobil a zavolal na číslo, které tam už měl naprogramované. Po několikerém zazvonění telefon nikdo nevzal. Zavěsil. Uvažoval o tom, že zavolá znovu a nechá Ariel vzkaz, ale věděl, že by si ho nevyposlechla. Smazala by ho v tu minutu, kdy by uslyšela jeho hlas. Musí ji přimět, aby si s ním promluvila. Dnes večer. To je naprosto nutné.

A až bude zachraňovat život mladé ženy, která by zemřela jenom proto, že se s ním předtím znala, musí zároveň vymyslet způsob jak ochránit sebe. Ale jak?

Billy začal u dne, kdy se s Creightonem poznali, a probral všech no, o čem spolu mluvili. Připomněl si to jediné, na čem Creighton umanutě trval aby se vražda jeho strýce nedala vysledovat k němu.

„Bude to rovnocenná výměna. To je jedině poctivé.” Když dnes večer odcházel, znovu to zopakoval. „Dej si záležet, abys za sebou nenechal nic, co by je k tobě dovedlo. Nebo ke mně, Billy. Zvláště ke mně.”

Nebude tohle klíč k řešení Billyho problému?

Mohl Creightonovi uniknout jediným způsobem, a to tak, aby na něho nepadlo žádné podezření. Pokud si Creighton bude naprosto jist, že mu projde spiknutí za účelem zabití jeho strýce, pak bude považovat za zbytečné, aby zabíjel někoho dalšího. Je to tak? Snad ano.

Pořád to přemílal v hlavě a přitom se zadíval na sametový vak. A na telefon. A na vak. Vtom se mu najednou vybavily dvě věci. To, co mu Creighton často opakoval, a jedna rada, kterou dostal před léty, v době, kdy lítal ve velkém maléru. Alespoň se to jako velký průšvih jevilo, ovšem ve srovnání s tím, co měl na krku teď, to byla legrace.

Avšak v době, kdy se to odehrávalo, vypadala situace bledě. Byl shledán vinným. Obhajoba se neměla čeho chytit, ale jeho právník si nedělal až zas takové starosti. Řekl Billymu, že když není, na čem postavit obhajobu, nechá se to plavat a vystaví se místo toho případ proti někomu jinému.

„Tvoje obhajoba, to bude jediné tvrzení, chlapče: ,Udělal to někdo jiný.’”

Billy si slova toho práskaného právníka zapamatoval naprosto jasně a musel se tomu zasmát. Jasná věc! Není tak docela bez nápadů a možností, vůbec ne!

Creighton Wheeler si myslel, že jde z něho strach, ale ani jemu se nepovede převézt Billyho Dukea.

KAPITOLA 19

K soudu dorazil Derek včas.

Jak očekával, nezamhouřil v Juliině pokoji pro hosty oka. Za svítání si zavolal taxi. Trvalo půl hodiny, než přijelo. Když se ko nečně objevilo, seděl už nějakou chvíli na obrubníku a čekal.

Včera v noci od něho Julie odešla s hlavou hrdě vztyčenou a rozhněvaně za sebou přibouchla dveře ložnice. Zůstaly zavřené celou noc. Odešel, aniž ji zahlédl.

Jeho dům mu připadal bez Maggie, která by ho uvítala, nesku tečně prázdný a studený. Když vešel do svého pokoje a uviděl tu děsivou, tmavou, vlhkou skvrnu na matraci, zvedl se mu žaludek.

Spěšně se osprchoval a oblékl a ani ne za čtvrt hodiny vypadl z domu.

Odjel do své kanceláře. Marlene už tam bohudíky kralovala a káva byla uvařená. Podala mu kouřící šálek a přejela ho kritickým pohledem. Jeho krví podlité oči jí neunikly. „Měl jsi těžkou noc?”

„Maggie je mrtvá.”

Mlčky ohromeně naslouchala, když jí vyprávěl, co se stalo.

Jakoukoliv zmínku o Julii a o tom, že strávil noc u ní doma, vynechal.

„Máš jistotu, že za tím vězí Creighton Wheeler?”

,Jo, mám.” Prozatím k tomu nechtěl nic víc říkat. „Svolej na jedenáctou poradu zaměstnanců. Chci, aby tady byl každý, kdo není v tu dobu u soudu. Potřebuju, aby mi podali stručné, to jim zdůrazni, a nejnovější informace o případech, na nichž pracují.”

Bez ohledu na vše, co se dělo, musel Derek dál vést advokátní kancelář. Vlastně byl rád, že má práci a zodpovědnost. Musel někam napřít energii živenou hněvem, aby se nepustil za Creightonem Wheelerem a nezabil ho holýma rukama. Práce mu neskýtala zdaleka takové uspokojení, ale z těch dvou možností to byl přijatelný způsob, jak si vybít hněv.

„Pokud se porada protáhne přes oběd, ať nám dodají obědy v balíčku. Nikdo nebude odcházet. Pokud má někdo na oběd plány, musí je zrušit.”

Chrlil příkazy a Marlene si je zuřivě zapisovala do notesu. Na jeden lok dopil kávu a zkontroloval si, kolik je hodin. „Zavolej moji uklízečku a upozorni ji, než půjde nahoru. A ať vyhodí ten pytel v rohu. Zavolej firmu, co prodává matrace. Požádej je “

„O všechno bude postaráno, Dereku,” přerušila ho Marlene.

„Dohlédnu, abys měl novou postel, až večer přijdeš domů. Větší starosti si dělám o tebe. Jak ti je?”

„Už mi bylo líp.” Soucit v Marlenině pohledu způsobil, že ho znovu začaly pálit oči z obnoveného smutku. „Přijdu pozdě k soudu.”

Zamířil ke dveřím a přes rameno dodal: „A spoj se s Dodgem. Tohle stání by nemělo zabrat víc než hodinu. Potom se s ním tady sejdu.”

Sel k soudu požádat o odročení procesu s Jasonem Connorem. Z

kanceláře okresního státního zástupce konečně dostali všechny podklady, ale teprve včera odpoledne, krátce po jeho schůzce s Wheelerovými.

Přestože měl výbušnou náladu a unavené oči, do soudní síně vkročil sebejistě. Pozdravil svého klienta, který byl v poutech a nereagoval. Derek měl sto chutí mu za takový postoj jednu lísknout, ale místo toho se věnoval tomu, proč se tam sešli, a přesvědčivě diskutoval. Jako důvod uvedl nedbalost kanceláře státního zástupce při předávání vyšetřovacích spisů.

Po dvaceti minutách rozohněného dohadování žalobce řekl: „Vaše Ctihodnosti, spis byl v dobré víře doručen, jakmile byl kom pletní. Pokud časové nároky panu Mitchellovi nedovolily, aby si jej prošel, potom tento případ neměl brát. Což učinil jenom proto, aby mu to vyneslo publicitu.”

Derek by mu nejradši vlepil pusu. Nechal ho žvanit a věděl ještě dřív, než to soudce vyslovil, že věc bude rozhodnuta v jeho prospěch.

Dostal další měsíc, aby něco vydoloval z toho vzpurného mladíka, než půjde před soud.

Požádal o minutu o samotě se svým klientem a vězeňská stráž mu ji povolila. „Jasone, nemůžu ti pomoct, pokud ty nepomůžeš mně.”

Až na neustálou zamračenost to byl pohledný chlapec. Měl robustní postavu, tmavé vlasy, tmavé oči, zasmušilé rty. „Jak vám mám pomoct?”

„Tím, že mi poskytneš něco, s čím budu moct pracovat, něco, na čem vystavím obhajobu. Prošel jsem si tvůj spis. Pokud neuvedu důvod, proč jsi na rodiče vzal nůž, máš to spočítané.”

Čekal. Žádná odezva. Jason zašoupal nohama, čímž zachřestila pouta, ale jinak neodpověděl.

Derek řekl: „Víš, co si myslím? Jsi grázlík a hlupák a ani zdaleka nejsi tak tvrdý, jak bys chtěl, aby si všichni mysleli.”

Chlapec otočil k Derekovi hlavu a v očích mu zaplálo. „Co vo mně hergot víte?”

Konečně Derek upoutal jeho pozornost. Předklonil se. „Vím, že půjdeš na smrt, jestli se budeš dál chovat takhle a nic mi neřekneš.”

„Zuřil jsem. Okay?”

Derek pleskl dlaní do stolu. „To, že jsi zuřil, nestačí, Jasone.

Mládež je na rodiče rozzuřená v jednom kuse, ale nemasakruje je.

Posloucháš mě? Snažím se zachránit ti krk.”

„Kdo se vás prosil?” Vyletěl ze židle. Stráže přiskočily. „Co mě nenecháte na pokoji?” ječel na Dereka. Zápasil se strážnými, zatímco ho odváděli pryč.

Derek si sklíčeně balil kufřík, když vtom k němu přistoupil jeden ze soudních sluhů a podal mu obyčejnou dopisní obálku. „Nějakej chlápek mě požádal, abych vám tohle předal. Říkal, že budete vědět, čeho se to týká.”

Když Derek přijel ke své kanceláři, stál Dodge ve stínu budovy a kouřil. Přejel Dereka podobným kritickým pohledem jako Marlene, ale k jeho ztrhanému vzhledu nic nepoznamenal. Když vcházeli do budovy, zamáčkl cigaretu do květináče s nějakou rostlinou. Ve výtahu byli sami.

Derek řekl: Jason Connor je rozhodnutý nechat se od státu popravit, a taky se to stane.”

„Průšvih.”

„Creighton Wheeler včera v noci zabil Maggii.” Dodge na něho ostře pohlédl.

Derek ho neušetřil žádné odporné podrobnosti, líčil mu to, když vešli do advokátní firmy a kráčeli k jeho rohové kanceláři. „Ten zparchantělej sviňák,” zamručel Dodge. Já to slyšela,” ozvala se Marlene.

„Žalujte mě.”

Žalujte mě byl Dodgeův oblíbený obrat jeho oblíbený slušný obrat.

Marlene podala Derekovi hromádku vzkazů a mávala si rukou před obličejem, odháněla pach cigaretového dýmu, který se z Dodge linul. „Nic z toho není naléhavé. Účast zaměstnanců na poradě bude stoprocentní a upozornila jsem je, ať se koukají tvářit zdatně a bystře.” Potom jemněji dodala: „Volal veterinář, že čeká na tvoje instrukce ohledně ostatků.”

Derek přikývl a zašel do své soukromé kanceláře. Dodge se vlekl za ním. „Co uděláš?” zeptal se.

„Nechám ji spálit.”

„Radši s tím den dva počkej,” radil mu Dodge. „Třeba si policie bude znovu chtít prohlédnout tělo.”

Derek posměšně popotáhl. „Zavolal jsem na policii, než jsem šel k soudu. Ti dva nováčci, co přišli ke mně domů, dnes dopoledne neslouží, ale mluvil jsem s jejich nadřízeným. Napsali hlášení. Dostal jsem číslo případu a ujistili mě, že vyšetřování probíhá, a pokud se něco zjistí, spojí se se mnou.”

„Ale moc na to nespoléháš.”

„Ne.”

„Jak víš, že to byl on?” Dodge se spustil do křesla naproti Derekovu psacímu stolu.

Derek vytáhl z kapsy saka obálku, doručenou do soudní síně, a přistoupil s nik detektivovi. Dodge se na ni zvědavě zadíval, otevřel ji, vytáhl jediný list papíru a přečetl si dva strojem psané řádky.

„,A co s ní udělat krátký proces?’ Michael Douglas. Dokonalá vražda.” Zvedl pohled k Derekovi. ,Jírátkýproces naznačuje ruce od krve. Co s tím má společného Michael Douglas? Něco mi uniklo?”

„Creighton Wheeler je chodící filmová příručka. Hotová en cyklopedie. To, co provedl Maggii ” ,Jímotr.” Jo.”

„Kristepane!” Jo.”

Dodge vsunul papír zpátky do obálky a pošoupl ji Derekovi přes stůl. „Předáš to policii jako důkaz?”

„To nemůže škodit.”

„Zvláště teď, když jsme to vzali do rukou.”

„Pravděpodobně by se tím stejně nezabývali, ale budu žádat, aby to poslali na kriminální oddělení do centra.”

Dodge se zašklebil. „Tam mají plné ruce práce s lidmi, kteří zabíjejí lidi.”

„Nedoufám, že z toho něco vzejde.”

„Proč ti ten syčák Wheeler tohle provedl? Kvůli tomu, žes ho odmítl zastupovat?”

Derek se pohodlně usadil na židli za psacím stolem, párkrát se na ní pootočil a přitom zamyšleně hleděl na svého vyšetřovatele.

Zapátral ve své mysli, srdci a duši a nenašel jediný důvod, proč by mu neměl důvěřovat. „Něco ti povím, Dodgi.”

„Podle toho, jakým tónem jsi to řekl, mě potom budeš muset zabít. Upřímně řečeno bych to radši nevěděl.”

Derek se nevesele usmál a vzal to od začátku, od zpátečního letu z Francie. Pověděl Dodgeovi všechno a zakončil Juliinou teorií, že Creighton si s někým prohodil vraždy, podle všeho s člověkem identifikovaným jako Billy Duke.

Když domluvil, rozhostilo se dlouhé ticho. Nakonec Dodge řekl: „Potřebuju si zapálit.”

„Tak to nepůjde, dokud od tebe neuslyším nějakou radu.”

„Na přemýšlení jsi tady ty, advokáte. Tobě lidi platí těžký prachy, abys je vytáhl z maléru.”

Derek správně pochopil hádavost staršího muže jenom vše takticky protahoval. Potřeboval čas na vstřebání všeho, co si právě vyslechl. Derek se zvedl a přistoupil k oknu, aby mu ten čas poskytl.

Hleděl ven a záviděl lidem, kteří bojovali s dopravním provozem, spěchali na schůzky, vyřizovali pochůzky, vyrovnávali se s všedními otravnostmi, prožívali obyčejný den.

Vše obyčejné ho opustilo ve chvíli, kdy pohlédl do obličeje Julie Rutledgeové. Měla pravdu. V tomhle průšvihu lítal kvůli ní. Nebýt jí, Maggie by žila. Na druhou stranu by zase nebýt jí obhajoval Creightona Wheelera a při představě, že by byl advokátem tohohle šílence, se mu chtělo zvracet. Bude provázet grázla, jako je Jason Connor celou cestu k popravě. Neobhajoval by Creightona Wheelera za nic na světě.

Dodge prohodil, jako by mu četl myšlenky: „Bez ohledu na všechno ostatní je tenhle Creighton Wheeler dement a potřebuje zlikvidovat. Znám pár chlápků. Příkladně ” „Dodgi!”

„Myslím to vážně.”

Derek se uchechtl. Já vím, že jo. A je to lákavé, to mi věř. Ale radši bych jeho život zničil, ne ho ukončil.”

Jenom kvůli Maggii, nebo si myslíš, že na tom, co tvrdí ta holka, ta Rutledgeová že Creighton zabití Paula Wheelera zorganizoval , něco je?”

Derek přešel jakoby nic, že o Julii mluví Dodge jako o holce.

„Přikláním se k přesvědčení, že na něco kápla. Na velkou část toho Hitchcockova filmu jsem se podíval. Hlavní viník až děsivě připomíná Creightona. Je okouzlující, hezký, prachatý a všechno bagatelizuje.

„A je to psychopat,” dodal Dodge. Já ten film taky viděl. Hodně dávno. Moje první žena nebo to byla možná ta druhá mě vyrazila z domu. Musel jsem párkrát přespat v motelu, než vychladla. V

jednom starém kině byla přehlídka Hitchcockových filmů a v mém pokoji nebyla kabelová televize, tak jsem tam chodil na všechna promítání.”

Odmlčel se a zamyšleně se poškrábal na tváři. Je mi jasné, kam tím to děvče míří, když je on takový filmový fanda a vůbec. Jestli tohle provedl Maggii, je to šílený zloduch…”

Derek se odtočil od okna, neboť věděl, že u toho Dodgeovy připomínky neskončily. „A dál?”

„Dál nic.” Dodge si popleskal kapsy, hledal pomyslnou cigaretu.

„No tak!”

Dodge pokrčil rameny. „Někdo se na někoho tak naštve, že mu zabije psa. Děje se to pořád.”

„Myslíš, že v tom víc není? Creighton se dožral, jelikož jsem ho nechtěl zastupovat, vkradl se do mého domu a uřízl mému psovi hlavu? Tím to končí?”

„Nevím,” odpověděl Dodge stejně podrážděně jako Derek.

„Nevím, jenom to tak říkám.”

„Říkáš přesně co?” Derek se vrátil k psacímu stolu a posadil se, a i když se Dodge snažil vyhnout se přímému pohledu, Derek si počkal, až mu pohlédl do očí. „Naznačuješ, že mě Julie Rutledgeová zmanipulovala jednou a mohla by to udělat zase?”

„Říkám,” zasípěl Dodge, „že pro ženskou je nejjistější způsob dosáhnout toho, co chce, když využije toho, bez čeho se my prasáci nemůžeme obejít. Tohle se taky děje pořád.”

„Ale ona to nevyužívá. Nedovolí mi, abych se jí dotkl. Od té eskapády v letadle ne.”

„Ale chtěl bys.”

Teď uhnul očima Derek.

„A ona dobře ví, že bys chtěl.”

Derek neodpověděl.

„A čím dýl se drží zpátky, tím víc to ty chceš, a čím víc to chceš, tím jsi zaslepenější. Víš, mezi tvrdým ptákem a slepou tupostí je přímý vztah.”

Derek se zvedl z křesla tak rychle, až se roztočilo. „No dobře, řekněme, že máš pravdu. Stejně jako policie si myslíš, že zosnovala zabití Paula Wheelera, a teď se snaží svalit vinu na Creightona.”

Opřel se o opěradlo otáčivého křesla a předklonil se, aby svým slovům dodal důrazu. „Milovala toho člověka, Dodgi. Za jakým účelem bych chtěla, aby byl mrtvý?”

,Já sakra nevím. A netvrdím, že to tak je. Já jenom nechci, abys tuhle možnost vyloučil. Musíš připustit, že pár věcí proti ní mluví.

Sanford a Kimballová nejsou pitomí. Navíc je každý z nich dobrý na svém písečku. Společně jsou velmi schopní. Neprověřovali by ji, kdyby nečuchali, že tady něco nehraje.

Ty sám jsi říkal, že jsi nepostřehl, že by v jejím domě bylo něčím hnuto. Máš na to jenom její slovo, že se tam vloupal Creighton Wheeler a hrabal se jí ve věcech a že ji vyděsil v té parkovací garáži.”

„Maggii nezabila. Byl jsem s ní.”

„Říkals, že sis dal na čas, než jsi přijel domů, a že po tobě skoro plivala, když jste se loučili.” „Ona Maggii nezabila.”

Dodge ustoupil. „Pravděpodobně ne. Ale to ostatní… ?” Odmlčel se a znovu se hlasitě nadechl. Jenom vezmi v úvahu, že by nemusela být čistá jako lilie, jak bys chtěl. Podívej se na ni objektivně, než se zapleteš do něčeho, co by ti zničilo kariéru, pověst, celý život. Jsi příliš chytrý, než abys zahodil všechno kvůli pěkné prdelce.”

Derek se na něho mračil.

„Klidně se na mě vztekej, jestli chceš, tím se ovšem nezmění, že říkám pravdu. Kromě toho ses ptal,” dodal Dodge na svoji obranu.

Potom mlaskl a něco si pro sebe zamumlal. „Vím, o čem mluvím, advokáte. S ženskýma skončíš v posteli, ani se nenaděješ, a já s nima udělal pěknou řádku zkušeností, které to dokazují. Když se ti některá dostane pod kůži…” Pohlédl na Dereka a smutně zavrtěl hlavou.

Derek se přestal tvářit útočně a vrátil se k psacímu stolu. Žuchl do křesla, snad ještě nikdy se necítil tak utahaný. Věděl, že Dodge si nebere servítky pro jeho vlastní dobro. Pohlédl na něho a sklíčeně se zeptal: „Co radíš?”

„Dej od toho ruce pryč.”

Pár vteřin si hleděli do očí.

„No jo,” povzdechl si Dodge. „Myslel jsem si, že to neuděláš, ale odvážil jsem se doufat.”

„Ať už celou tu složitou záležitost upekla Julie, nebo to zosnoval Creighton a nechal Paula Wheelera zabít, klíčem k té záhadě je chlap, který to skutečně udělal.”

„Tenhle Bifly Duke?”

„Zatím je to hlavní stopa. Můžeš ho najít, Dodgi?” Místo odpovědi se Dodge zvedl a zamířil ke dveřím. Ještě něco.” Dodge se otočil.

„Můžeš zjistit, jestli má Creighton Wheeler záznam v rejstříku mladistvých?”

Dodge svraštil čelo. „Ty toho nechceš nějak moc, že ne?” „Nejde to?”

„No, Mojžíš rozdělil Mrtvé moře.” „Rudé moře. Zkusíš to?”

Dodge se opět otočil ke dveřím, ale Derek ho ještě jednou zarazil.

„Opravdu potřebuju cigaretu,” zasténal Dodge.

„Ohledně Julie jsi nadhodil pár pádných otázek, Dodgi. Děkuju.”

Dodge se zatvářil smířlivě. „Mně sakra nepřísluší, abych ti četl levity. A třeba jsem ohledně ní úplně vedle. Ale jedno vím naprosto jistě…”

„Jo?”

„Máš jí plnou hlavu.”

*

Když Julie v to dopoledne přijela do galerie, krátce se s Kate v zadní místnosti usmířily. Kate tam už na ni čekala. Jen co Julie vešla, začala se jí Kate znovu omlouvat.

„Včera v noci jsem ti řekla, že není nutné, aby ses mi omlouvala nebo něco vysvětlovala,” zarazila ji Julie. „Musela jsi jít na policii s tím, co jsi věděla. Bylo to správné.”

Krátce se objaly a potom šla Kate do výstavní síně dohlížet na její chod a Julie se vrhla na papírování, které několik dní zanedbávala.

První telefonát přišel v půl dvanácté. Protože Kate měla plné ruce práce se zákazníky, zvedla Julie telefon při druhém zazvonění.

„Galerie Chez Jean.”

Nic. Byla si téměř jistá, že volající je stále na druhém konci drátu, ale když se ani po jejím druhém prosím neozvala žádná odpověď, zavěsila.

O dvě hodiny později se to opakovalo. Julie řekla prosím jenom jednou a zavěsila.

Třetí hovor přišel krátce před zavírací dobou. Kate právě po depisovala potvrzení pro kurýra, takže telefon opět vzala Julie.

„Galerie Chez Jean.” Po pár vteřinách vyčkávavého mlčení za mumlala „Trhni si!” a naštvaně postavila telefon do nabíječky.

„Kdo to byl?”

„To jenom někdo funěl do telefonu.”

Kate položila balíček, který právě přišel, na Juliin psací stůl.

„Dnes už volal dvakrát, než jsi přišla.” „Nic jsi mi o tom neřekla.”

„Poprvé jsem si myslela, že je to omyl. Podruhé jsem prostě zavěsila a víc jsem na to nemyslela. Pustila jsem to z hlavy. Vzpom něla jsem si na to až teď.”

Julie se pokusila zjistit volajícího v paměti telefonu. „Skryté číslo.”

Kate očividně nepřikládala telefonátům žádný význam, jedině že byly otravné. „Přestane ho to bavit a nechá toho,” řekla, posbírala si věci a připravovala se k odchodu. „Co kdyby sis se mnou zašla na skleničku, Julie? Možná bychom se mohly někde časně navečeřet.”

„Díky, ale chtěla bych to tady dodělat, než půjdu.”

„Tak dobrá. Nashle zítra.” Kate se kamarádsky dotkla jejího ramene a zadním vchodem odešla.

Julie vrhla pohled na nástěnné hodiny a pustila malou televizi, kterou měla na psacím stole. Právě běžely první zprávy. Sledovala je celou půlhodinu, ale neříkali nic o Paulově zabití ani o pátrání po Billym Dukeovi. Nevěděla, jestli má být ráda, nebo zklamaná.

Očekávala, že se dnes dostaví detektivové a budou s ní mluvit o tom, co jim včera Kate řekla o návštěvě toho člověka v galerii.

Upozornila Neda Fultona, aby byl k dispozici, kdyby ho potřebovala, ale policie se neozvala.

Bylo jí protivné pomyšlení, kolik hodin promarnili tím, že se ji pokoušeli dát do spojitosti s tímhle člověkem, kterého nezná. Ale měla svázané ruce. Mohla jim říct, aby zanechali marného pátrání po spojitosti, která neexistuje, ale to by zradila Dereka, vyšlo by najevo, že se to dozvěděla od něho.

Derek.

Dnes se jí neozval. Nepřekvapovalo ji to, ale nevěděla, jestli má pociťovat úlevu, nebo být kvůli tomu zklamaná. Když kráčela dopředu k hlavním dveřím zkontrolovat zástrčku, přiznala si, že je hlavně zklamaná.

Sice se na něho včera večer rozzlobila kvůli všemu tomu ne příjemnému, co jí řekl, ale zklamalo ji, když ráno vstala a zjistila, že beze slova odešel a nezanechal ani vzkaz. Dokonce ustlal postel v pokoji pro hosty tak, že to vypadalo, jako by tam vůbec nebyl.

Cestou zpátky ke skladišti se zastavila u otevřených dveří do salonku a představovala si, že kdyby se dost zhluboka nadechla, stále ještě by mohla zachytit vůni jeho pěny na holení. Táhlo ji to do salonku. S toužebným smutkem přistoupila k obrazu nahého muže, který mu připadal tak ošklivý, a usmála se při vzpomínce, jak se ptal, jestli někdo se zdravým rozumem by za tohle zaplatil těžké peníze.

Úplně ji vyvedl z konceptu, když se v ten den ukázal v galerii.

Byl posledním člověkem na zemi, kterého by tam čekala nebo chtěla vidět. A přesto toužila znovu ho uvidět. Vtiskla si do paměti všechno jeho postoj, tvar rukou, způsob, jak mu rostou vlasy, téměř nepostřehnutelnou jizvu na bradě. Předtím si prohlédla tolik jeho fotografií, že znala všechny jeho charakteristické rysy, ještě než se s ním seznámila v letadle.

Můžu vás pozvat na skleničku po obědě? Div ne rošťácky se na ni oslnivě usmál a i teď jí ta vzpomínka rozproudila krev v těle.

Melancholicky se usmála a zašeptala: „Stačilo ti kývnout prstem.”

„Jerry Maguirre.”

Srdce jí udělalo kotrmelec. Polekaně zalapala po dechu a prudce se otočila.

V otevřených dveřích stál Creighton. Nedbale se opíral o futro, nohy překřížené v kotnících, a tvářil se cynicky. „Tenhleten špekoun s mrňavým ferdíkem tě vzrušuje?” Sametovým hlasem dodal. „Nebo jsem tě nachytal, jak sníš o tom mužném advokátovi?”

Věděla, že na ní nesmí poznat strach ani odpor, a proto se vyzývavě zeptala: „Co chceš, Creightone?”

Julie, Julie. Cítím, že mě nevidíš ráda. Jelikož jsi byla prakticky moje tetička, napadlo mě, že se zastavím a podívám se, jak se ti vede.”

„Mohl ses mě zeptat, jak se mi vede, když jsi dnes volal.”

„Když jsem volal?”

„Tenhle žertík po telefonu je trochu hloupý a pod tvoji důstoj nost, Creightone. Uříznout hlavu bezmocnému zvířeti se ti podobá víc.”

„Nemám ponětí, o čem mluvíš. Ani co se týká žertování po telefonu, ani řezání hlavy.” Mlaskl. „Čestně, Julie.”

Těžce se jí dýchalo. Byl jí tak protivný, až ji to dusilo, a to jí dodalo odvahu. „Galerie je zavřená. Nemáš tady co dělat. Žádám tě, abys odešel. Jestli nepůjdeš, zavolám policii.”

Sebral z nízkého stolku bezdrátový telefon a natáhl k ní ruku.

„Do toho. To bude zajímavá scéna. Ty, já, ti dva detektivové, kteří tě už podezírají, si uděláme pohodlí tady v tom tvém salonku. Já jim vyprávím, že jsi mě sem pozvala, že teď, když je můj strýc Paul z cesty, chceš začít tam, kde jsi skončila v ten večer v zahradním domku.”

„Neuvěřili by ti. Derek tomu neuvěřil.”

Nadzvedl obočí. „Derek tomu neuvěřil?”

„Řekla jsem mu, jak to popravdě bylo.”

„Zavedl na to řeč?”

Neřekla nic, takže se mu po obličeji pomalu rozlil oslnivý úsměv.

„Skutečnost, že ano, mě vede k přesvědčení, že o tvojí verzi pochybuje. Ale nezoufej. Třeba budeš mít víc štěstí s těmi detektivy.”

Zatřepal telefonem. „Mám ti vytočit číslo?”

Odstrčila ho z cesty a prošla dveřmi. „Když nepůjdeš ty, půjdu já.”

Kráčela po chodbě ke skladišti, záda rovná, hlavu zpříma, a před stírala, že nemá srdce až v krku a že jí divoce nebuší strachy. Po tom, co se stalo s Maggií, nebylo pochyb, jakého násilí je schopen.

Zahákl jí ruku za loket, přirazil ji ke zdi, vlastním tělem ji tam držel a prsty jí obemkl krk. „Možná se ti líbilo šoustat strýce Paula.

Staly se už podivnější věci. Počítám, že se ti víc líbí šoustat s odvážným a temperamentním Derekem Mitchellem. Ale myslím, že ze všeho nejvíc se ti bude líbit šoustat se mnou.” Otřel se o ni.

Zápasila, aby se mu vyprostila, ale dosáhla jenom toho, že nasadil vítězoslavný úsměv, z kterého jí naskakovala husí kůže.

„Pusť mě!”

„S chutí se mi pleteš do života, viď, Julie? Hmm? Myslíš si, že mně to zavaříš, když dostaneš toho advokáta na svoji stranu? Mysli!”

„Varuju tě, Creightone.”

„Před čím? Co uděláš?” Sevřel jí krk. „To je nad tvoje síly, zlatíčko, ale jsi bohužel příliš hrdá a pošetilá. Měla bys couvnout, dokud máš svoji rozkošnou, hebkou kůži neporušenou.”

Náhle ji pustil a zazubil se, když se objala pažemi, jako by se chtěla chránit. „Ne že bych nebyl v pokušení prozkoumat jazykem každý centimetr té tvojí nádherné pokožky. ,Vždycky jsem to chtěl udělat.’ Robert Patrick, Fakulta. Rovněž jsem toužil zjistit, čím jsi mého strýce neustále okouzlovala. Ale želbohu si, nejdražší Julie, budeme muset nechat to lascivní zkoumání na jindy. Dnes večer mám schůzku.”

Po tomhle proslovu vyrazil do zadní místnosti. Když míjel její stůl, zastavil se a pohlédl na balíček. „Nezapomeň si to rozbalit.”

Vyšel zadními dveřmi a hlasitě za sebou zavřel. Julie zůstala schoulená u zdi a nohy se jí tak třásly, že ji sotva udržely.

Nakonec přešla do zadní místnosti a opírala se přitom o zeď.

Vrávoravě došla ke dveřím, jimiž odešel, a rozhodně je zajistila na zástrčku. Pak se otočila, opřela o ně a hlasitě dýchala otevřenými ústy.

Doklopýtala k psacímu stolu a natáhla ruku po telefonii, ale rozmyslela si to a nechala jej, kde byl. Creighton by sem nepřišel, kdyby nebyl přesvědčený, že může celou situaci zmanipulovat, využít ve svůj prospěch a ji poškodit. Pravděpodobně doufal, že ona celý incident oznámí detektivům, aby mohl všechno, co by jim řekla, překroutit tak, aby ji zesměšnil, nebo aby z toho vyšla provinile.

Pohledem sklouzla na balíček na stole. Z poštovní nálepky nebylo rovnou zřejmé, kdo jej poslal. Vypadal neškodně, ale nedůvěřovala tomu, jak na něj Creighton nonšalantně upozornil.

mysli se jí míhaly filmové záběry lidí, kteří našli v obyčejných krabicích strašlivé věci.

galerii nebylo slyšet nic než tlukot jejího srdce, když ze zásuvky psacího stolu vytáhla nůž na otevírání zásilek a prořízla pásku jedním dlouhým tahem, což jí připomnělo skalpel zařezávající se do kůže.

Rychle přeřízla pásku na krátkých koncích krabice a nůž odložila.

Prsty měla tak studené, že skoro necítila lepenku, když otvírala vrchní chlopně. Uvnitř byly zelené pěnové úlomky. Standardní balicí materiál. Naprosto neškodný.

Natáhla ruce před sebe, rychle je sevřela v pěst a stáhla zpátky.

Několikrát se zhluboka nadechla a přinutila se ke klidu. Potlačila rozčilení a znovu natáhla ruce ke krabici. Po chvilce nelíčeného děsu je zabořila do lehkého materiálu. Spousta zelených kousků se jí hrnula přes předloktí z krabice na stůl a podlahu. Nevšímala si toho a hmatala v krabici, až se dotkla předmětu zabaleného v bublinové fólii.

Sevřela jej do obou rukou a vytáhla.

Okamžitě poznala, co to je, a tiše vykřikla. Kolena se jí podlo mila, klesla na podlahu a roztřásla se po celém těle. Vzlykla.

Byla to foukaná skleněná koule, kterou objednala speciálně pro jednoho klienta.

Nic víc.

Jak tam tak seděla a snažila se popadnout dech, pohlédla ke dveřím, jimiž odešel Creighton. Připadalo jí, že slyší jeho škodolibý smích.

Kapitola 20

Derekova advokátní kancelář se momentálně zabývala více než tuctem právě řešených případů. Třikrát tolik jich čekalo, až přijdou na řadu. V každém se dobře orientoval a zasahoval do přípravy obhajob, i když klienta u soudu zastupovali jiní právníci jeho firmy.

Po vleklé poradě musel jeho mozek zpracovat a uložit ještě další údaje, ale když vzal hovor a v mobilu se ozvalo Dodgeovo „Mám ho”, Derek zbystřil a nemusel se ptát, koho má vyšetřovatel na mysli.

„Kde je?”

„V pochybném motelu při cestě na letiště.” , Jak jsi ho našel?”

„Mám placeného práskače, který chodí do baru, co s tím motelem sousedí. Má slabost pro Korejku, která ten motel vede, takže se tam ometal a ukázal jí snímky Billyho Dukea. Začala se chovat neklidně.

Zavolal mi a já se šel na dámu podívat osobně. Podmáznul jsem ji a připustila, že Billyho Dukea poznala, když ukazovali jeho fotku v televizi. Pronajímal si pokoj skoro měsíc, ale pod jiným jménem.”

„Proč to neoznámila?”

„Není tady legálně. Musel jsem jí vrazit pár stovek, aby nezačala šílet, měla strach, že ji deportují.” Dodge se odmlčel a potáhl z cigarety. „Myslím, že můj práskač může zapomenout na to, že by to s ní někam přivedl, ale tak nebo tak našel jsem Billyho Dukea. Chceš, abych mu zaklepal na dveře a řekl ahoj?”

„Ne. Musíme zavolat Sanfordovi a Kimballové.”

„Musíme?” zeptal se Dodge, čímž nadhodil, že nemusejí.

„Čím Bifly Duke jezdí?”

„Ta Korejka tvrdí, že neví.”

„Pokud se hne, sleduj ho, ale okamžitě mě informuj. Nespusť dveře jeho pokoje z očí.”

Derek požádal Marlene, aby se telefonicky spojila se Sanfordem nebo Kimballovou. „Ať budeš mluvit s kýmkoliv, řekni, že je to naléhavé.”

Zatímco čekal, uvažoval o tom, že zavolá Julii, ale zabránilo mu v tom Dodgeovo varování, aby byl opatrný. Pokud mluvila pravdu, brzy se dozví, že Billyho Dukea chytili. Jestli lhala a Duke byl její komplic, porušil by Derek zákon, kdyby jí řekl, že bude Duke brzy zadržen.

Prozatím si svoji bezúhonnost zachoval.

Když Julie dorazila domů, stále ještě se třásla. Creightonova nečekaná návštěva v galerii ji úplně vykolejila. Měl schopnost ji vyděsit, což bylo neudržitelné, ale pravdivé. Sehrál jeden ze svých šílených kousků a ona mu na to naletěla. Nahnal jí strach, že se bála otevřít obyčejný balík.

Zajela s vozem do garáže a ovladačem zavřela dveře, ale bezpečí garáže její strach neoslabilo. Připomněla si stisk Creightonových prstů na hrdle a jak se o ni agresivně otíral. Složila ruce na volant, opřela se o ně čelem a zhluboka dýchala.

Kdykoliv se s ním v poslední době setkala, ať už v galerii nebo v baru, byl fyzicky čím dál agresivnější. Je to známka narůstající psychózy?

V garáži se udrželo teplo celého dne. Dlouho netrvalo a měla pokožku lepkavou potem, ale pořád se třásla strachem z Creightona.

To, co začal, když zosnoval Paulovo zabití, ještě neskončilo. Tím si byla téměř jistá. Cítil, že ho ona do jisté míry ohrožuje, jinak by nevyhrazoval a nevaroval ji, aby se držela zpátky. Něco se chystá.

Ale co? Pokud vůbec neví, jaký zločin Creighton plánuje, ani kdo by tak mohl být obětí, jak by tomu mohla zabránit?

Nakonec ji vedro vyhnalo z vozu.

Od toho vloupání si dávala zvlášť pozor, aby byly všechny dveře zamčené, včetně spojovacích mezi garáží a kuchyní. Nyní je vlastním klíčem odemkla.

Nehledě na vadný detektor pohybu začala poctivě zapínat alarm, i když odcházela z domu jen nakrátko. Nechávala ho zapojený, i když byla doma.

Když tedy otevřela dveře kuchyně, očekávala varovné pípání.

Nespustilo se, a to jí nahnalo větší strach než pronikavé řinčení poplašného zařízení. Mlčení alarmu bylo zlověstné a děsivé.

Srdce se jí divoce rozbušilo. Vmžiku ji zalil pot a tělo jí zaplavil adrenalin. Sotva dýchala. Mozek jí pracoval na plné obrátky, ale přinutila se uvažovat rozumně a nepanikařit. Zatím ne.

Mohla služebná zapomenout zapnout alarm, když odcházela?

Ne. Dnes služebná nepřišla. Nebylo to zapotřebí, když včera vygruntovala celý dům.

Zapomněla sama ráno poplašné zařízení zapnout? Pátrala v pa měti, snažila se vzpomenout si, co dělala, a mohla odpřísáhnout, že než za sebou zamkla, nastavila alarm.

Nehlučně odložila kabelku na kuchyňský stůl, vyklouzla ze střevíců, došla bosa po špičkách ke kuchyňské lince a z dřevěného bloku vytáhla nůž. Měl dlouhé, pilovité ostří, ale cítila by se mnohem jistěji se střelnou zbraní, kterou vrátila zespodu na postel. Přikradla se ke druhým dveřím do kuchyně, zůstala tam stát a poslouchala.

V domě bylo ticho jako v hrobce, slyšela jenom tlukot vlastního srdce.

Po pěti minutách se jí svaly začaly chvět námahou z toho, že na tak dlouho znehybněla, a přinutila se uvolnit se. Už se zase nechala zatáhnout do nějaké Creightonovy manipulace?

Nastavila vůbec ráno alarm? Byla rozčilená z Dereka, jednak z toho, co jí včera večer řekl, potom z toho, že odešel bez omluvy a nenechal ani stručný vzkaz. Možná zřejmě ji v myšlenkách tak zaměstnával, že si na nový zvyk nastavovat poplašné zařízení ani nevzpomněla.

Nicméně držela nůž před sebou, když procházela domem a hle dala známky, že tam někdo vnikl. Všechno bylo na svém místě.

Vyšla z obývacího pokoje a opatrně se rozhlédla po chodbě vedoucí k ložnicím. Znovu se zastavila a naslouchala, ale odnikud se nic neozývalo.

Stále po špičkách se přiblížila k pokoji pro hosty. Postel zůstala tak, jak ji Derek zanechal. Dveře do koupelny byly dokořán. Přešla pokoj dřív, než si to stačila vymluvit. Koupelna byla v tom stavu jako vždycky připravená pro hosta. Vzchopila se natolik, že šla zkontrolovat skříň, a připadala si pošetile, když ji s přehnanou prudkostí otevřela. Byla prázdná, pouze na tyči visela rezervní ramínka a na polici nahoře ležela složená přikrývka. Aby svojí bláhovosti nasadila korunu, spustila se na všechny čtyři a podívala se pod postel.

Postavila se, zavrtěla hlavou a vyšla zpátky na chodbu. Dveře její ložnice byly dokořán.

Byla od nich pár kroků, když se náhle objevil. Jako strašidlo v domě hrůzy. Nečekaně. Zčistajasna.

Očekávala, že se vyděsí. Přesto zaječela.

Když Derek přišel do restaurace specializované na maso na rožni, na druhé straně bulváru, než byl motel Pine View, seděl Dodge u barového pultu a z okna měl nerušený výhled na motel a okolní budovy. Derek se posadil na stoličku vedle něho a odstrčil talíř s obranými kostmi a tuhnoucí šťávou.

„Ta žebírka nejsou špatná,” řekl Dodge.

Zaměstnanci restaurace roznášeli talíře s pečeným masem tak asi tuctu obědvajících, ale ani personál, ani hosté nepostřehli, že právě probíhá policejní zátah.

Derek tlumeně řekl: „Na konci bloku jsem zahlédl dva hlídkové vozy.”

„Na druhém konci mají taky jeden. Plus dva na ulici za motelem.

Jsou tamhle. V civilu.”

Derek se podíval směrem, kterým Dodge pokývl. Před vchodem parkoval nenápadný sedan. V záři neonového vývěsního štítu rozeznal Derek dvě siluety, muže za volantem a ženu na sedadle pro spolujezdce.

„Svého času jsem od ní dostával informace,” poznamenal Dodge zničehonic.

„Svého času?”

„Měli jsme dohodu.”

„Dohodu jakého druhu?”

„Prostě dohodu. Ale šlo to do háje. Kdybychom s ní mluvili, nedej na sobě znát, že to víš.” „Mé rty jsou zapečetěné.”

Z hovoru je vyrušil příjezd Sanforda s Kimballovou. Derek se Sanfordem pozorovali, jak detektivové parkují před kanceláří motelu.

Kimballová vystoupila a zašla dovnitř. Bylo to jako dívat se do koule se zlatou rybkou. Zmáčkla zvonek na recepčním pultu. Korejka rozhrnula závěs z korálků, který odděloval zadní místnost, a přistoupila ke Kimballové, která ukázala odznak.

„Domluvil jsem se se Sanfordem, že jestli bude spolupracovat a dá Kimballové klíč, neoznámí ji cizinecké policii,” řekl Derek.

„Věříš, že to dodrží?”

„Pravděpodobně ne.”

Minutu potom, co do kanceláře vešla, odešla Kimballová s klí čem od pokoje. Sanford nechal jejich neoznačený vůz, kde byl.

Společně s Kimballovou kráčeli podél řady pokojů obrácených k silnici, zabočili za roh a pokračovali podél delšího traktu, střídavě se objevovali ve žlutavém světle nástropních lamp a mizeli v temných úsecích mezi nimi.

Když se ocitli pár metrů před posledním pokojem, začali se pohybovat mnohem obezřeleji, dokud nezaujali postavení po obou stranách dveří. Sanford na ně zaklepal hlavní služební zbraně.

Nestalo se nic. Něco řekl a znovu zaklepal. Když se pořád nic nedělo, pokývl na Kimballovou. Předklonila se a zastrčila klíč do zámku. Potom bleskurychle dveře otevřeli a vpadli dovnitř.

Dva policisté v civilu vyskočili z vozu a se zbraněmi v rukou se rozběhli k pokoji.

„Pojďme.” Derek tryskem vyrazil ze dveří restaurace. Přeběhnout přes bulvár mu nedělalo potíže. Dodge, když se dostal na druhou stranu ulice, už funěl. Držel s Derekem krok, ale jeho namáhavé oddechování znělo jako výfuk nějakého těžkého stroje.

Skoro dorazili k tomu pokoji, když se z něho vynořili ti dva policisté v civilu. Už na nich nebyla vidět žádná naléhavost. Zbraně měli zpátky ve skrytých pouzdrech.

Žena uviděla Dodge a zůstala stát jako přibitá. „Co ty tady sakra děláš?”

„To já ho našel. Oznámil jsem to.” „Gratuluju. Ale přišels pozdě.

Není tady.” „Doprčic,” sykl Derek.

Její parťák na něho pohlédl. „Co ty s tím máš, Petry Masone?”

Otočil se na Dodge. Ještě pro něho děláš?” „Má dobrý taktický plán.”

Policista si odplivl na dláždění a vykročil po zastřešené chodbě podél pokojů. „Budu v kanceláři.”

Když byl z doslechu, zeptal se Dodge ženy. „Můžeš nás dostat do toho pokoje?” „Ty pitomče.”

Dodge dlouze vydechl. „Musel jsem odejít, Doro. Volali mě.”

„Nechals mě, abych zatáhla účet.” „Tadyhle advokát mě rychle potřeboval.” „Ta večeře mě stála dvaadvacet dolarů.” „Říkal jsem, že mě to mrzí. No tak. Nezlob se.” Vrhla pohled přes rameno k otevřeným dveřím pokoje Billyho Dukea. ,Jak tě Sanford uvidí, pěkně se namíchne.” „Potom se bude cítit líp.” „Neříkej mu, že jsem s tebou mluvila.” ,Jdete vyslechnout vedoucí motelu?” zeptal se Derek. Podezíravě se na něho zaškaredila. „Možná jo.” „Zeptejte se jí “

„Neříkejte mi, jak mám dělat svoji práci, pane Mitchelli.”

Dodge k ní přistoupil blíž. „To by ho ani nenapadlo, Doro. Kdyby ses ale dozvěděla něco zajímavého “

„Na to zapomeň, Dodgi. Nestojím o to, aby se po mně Kimballová vozila.” Měla se k odchodu.

„Zapomněla jsi, že jsem tě nechal, abys byla nahoře?”

Nezastavila se, ale přes rameno udělala na Dodge sprostý posunek.

Dodge se zachechtal. „Láska je holt láska.”

Následoval Dereka k otevřeným dveřím motelového pokoje.

Sanford je zaslechl a otočil se od skříně, ve které se hrabal. Zapřel si ruce v rukavicích v bok. „Děkuju za tip, pane Mitchelli. To vás ale neopravňuje sem chodit.”

„Všichni se znají?” prohodil Dodge. Nikdo neodpověděl.

„Nějaká stopa po Billym Dukeovi?” zeptal se Derek.

„Billym Woodovi,” řekla Kimballová a vynořila se z koupelny.

Jako její kolega si navlékla latexové rukavice, ale měla prázdné ruce.

„Pod tímhle jménem se zapsal. Zaplatil nájem hotově na měsíc deset dní před tím, než byl Wheeler zastřelen. Od té doby ho majitelka viděla jenom jednou. Zahlédla ho, jak nese odpadky do popelnice vzadu.”

„Mluvila jste s ní jen pár vteřin,” poznamenal Dodge.

Policistka se usmála. Jsem dobrá.”

„Proč jste ho tedy nenašla?”

Sjela ho vražedným pohledem. Sanforda očividně všichni otra vovali. „Proč jste ho nechal hledat, pane Mitchelli?” „Mám o něho profesní zájem.” „Slyšel jsem, že Wheelerovy už nezastupujete.” „To je pravda.”

„Proč potom toho člověka chcete mermomocí najít?” „Bez komentáře.”

„Má to něco společného s vaším psem?” zeptala se Roberta Kimballová. Derek do ní zabodl pohled.

Pokrčila rameny. „Dnes se to rozkřiklo. Mrzíme to. Opravdu.”

Derek jí kupodivu uvěřil a dojala ho její upřímnost. „Děkuju.”

„Mně to taky mrzí,” přidal se Sanford. „Strašná věc.”

Než stačil ještě někdo něco o Maggii říct, zeptal se Dodge na tu zmíněnou popelnici. „Dali jste ji prohledat.”

Z Kimballové byla zase policistka. „Nejsme amatéři. Obsah se důkladně prohlédne, ale mohli ji vyvézt od té doby, co do ní Billy Duke, nebo jak se jmenuje, odnesl odpadky. Recepční si ani není jistá, v který den ho vlastně viděla. Než se všechno prošetří, mohlo by to být na skládce.”

„Co nějaké auto?”

„Neví se o něm,” řekl Sanford.

„Recepční říká, že ho nikdy ve voze neviděla,” navázala Kim ballová. „Pravděpodobně parkoval někde nedaleko, ale do pokoje se vracel a odcházel z něho pěšky. Policisté pročesávají okolí.”

Dodge měl na věc pesimistický názor a nenechal si ho pro sebe.

„V tyhle čtvrti budete potřebovat informátory. Připravte se, že do toho budete muset vrazit trochu peněz.”

Detektivové zřejmě souhlasili, protože mu nikdo neoponoval.

Derek se do hovoru vyšetřovatelů nevměšoval. Práh nepřekročil, protože pokud zde byly nějaké stopy, nechtěl je narušit. Vstřebával všechno, o čem detektivové a Dodge mluvili, ale přitom se snažil vnímat atmosféru místnosti a udělat si představu o člověku, který v ní bydlel.

Bylo to skličující obydlí. Omítnuté stěny byly flekaté a na stropě zanechala zatékající voda skvrny. Postel byla neustlaná a povlečení špinavé, jako by v něm někdo týdny spal. Pokud si Duke sám vynášel smetí, potom nájem nezahrnoval úklid pokoje. Za Kimballovou viděl Derek otevřenými dveřmi koupelny na podlaze ručníky, jako by je tam někdo nepořádně upustil nebo pohodil.

Avšak v celém prostoru nebyla jediná osobní věc, nic, co by nepatřilo ke stálému vybavení místnosti.

„Není to, že by si jenom odskočil. Zmizel,” konstatoval malomyslně.

Sanford se zamračil. „Už to tak vypadá. Ve skříni není žádné oblečení. V zásuvkách komody taky nic.”

„V koupelně je jenom smrad,” řekla Kimballová. „Zřejmě špatný odpad.”

„Prohlédla jste umyvadlo?” zeptal se Dodge. „Stále ještě jsou tam kapky vody,” řekla Kimballová. „Takže nemůže být pryč moc dlouho.” Je v koupelně okno?”

„Ne tak velké, aby se jím dospělá osoba protáhla.”

„Sledoval jsem tohle místo od půl sedmé večer,” sdělil jim Dodge. „Od té doby z těchhle dveří nevyšel, takže už musel být pryč, když jsem dorazil, ale nebyl pryč zas tak dlouho, aby stačilo umyvadlo uschnout.”

„Někdy během odpoledne?” nadhodil Sanford.

Dodge lakonicky pokrčil rameny.

„Ani mě tolik nezajímá, v kolik odešel, jako kam šel,” podotkl Derek netrpělivě.

„To bychom taky rádi věděli,” řekl Sanford.

„Pořád ovšem nemáme nic, co by ho spojovalo s tím střílením.

Mohl by to klidně být chlápek na obchodní cestě.”

Derek si nemyslel, že tomu Kimballová skutečně věří, stejně jako tomu nevěřil sám. „Kdo na obchodní cestě platí hotově, místo aby platil kartou?”

„A používá dvě jména,” dodal Dodge. „Dvě, o kterých víme.”

Jasně, jasně,” řekla drsně.

Derek se rozhlédl po ošklivém pokoji. „Tohle místo na mě dělá dojem, že to bylo jeho doupě, že se tady schovával.” „Souhlasí.”

Dodge ukázal na kovový odpadkový koš. „Prázdný.” „Ten v koupelně taky,” sdělila jim Kimballová. „Když se odstěhoval, nic po sobě nezanechal,” řekl Derek. „Nic viditelného.” Sanford sáhl po mobilu. „Nechám tady sebrat otisky prstů. Možná získáme nějaké, které půjde porovnat v databázích. Když někdo používá falešné jméno, byl někdy v životě pravděpodobně zatčený a sejmuli mu otisky prstů. Když už nic, dozvíme se, jak se skutečně jmenuje.”

Kimballová přešla do kuchyňského koutu a hlasitě to komen tovala: „Umyl nádobí. A vyprázdnil odpadkový koš. Ale nesetřel podlahu. Je lepkavá.” Zmizela jim z dohledu za jídelním pultem.

Když se za pár vteřin vynořila, zachytil Derek významný pohled, který vrhla na svého kolegu.

„Našla jste něco?” zeptal se Derek.

Zavrtěla hlavou. „Ne. Mohli bychom si nechat zjistit, co se to tady rozlilo, víc nic.” Svraštila čelo. „Cože jste ještě tady? Nejste ani policista a řekla jsem vám, abyste odešel.”

Dodge do Dereka šťouchl. „Viděls už dost?”

„Asi jo.” Ale neměl se k odchodu.

„Co je?”

„Něco mi tady nehraje.”

„O čem si vy dva šeptáte?” chtěl vědět Sanford.

Derek si ho nevšímal a znovu pomalým pohledem přejel celou místnost. Sjel pohledem po televizi, ale hned se k ní vrátil. Uvědomil si, co se mu nezdálo. Všechno v místnosti bylo staré, ale televize se zdála celkem nová a měla vestavěný DVD přehrávač. „Zkontrolujte DVD přehrávač.”

Sanford se na něho zvědavě zadíval, ale začal hledat ovladač a našel ho mezi rozházenými lůžkovinami na posteli. Pustil televizi, pak k ní přistoupil a stiskl tlačítko u zdířky na DVD. Vyjela ven.

Prázdná.

Vyčkávavě pohlédl na Dereka.

Derek si zklamaně povzdechl. „Bylo to jen takové tušení.”

Ariel na sebe stříkla parfém, ještě naposledy se prohlédla v zr cadle a popadla kabelku. Po zmrzlinovém ládování před třemi dny se rozhodla, že nepřipustí, aby kvůli nějakému kreténovi ztloustla. Jak říkával její táta: Jediný způsob, jak překonat to, že člověka shodí kůň, je znovu nasednout.

Vyrazí si někam ven a pěkně si to užije.

A mimochodem, ten ať jde k čertu.

Dala si záležet, aby za sebou pořádně zamkla. Když kráčela k vozu, její sousedka přes ulici na ni zavolala. V duchu zasténala, ale zamávala a zavolala: „Dobrý den, paní Hamiltonová.” Starší žena žila sama a zřejmě se cítila osaměle. Často ji zdržovala, obvykle když měla naspěch. Nebo jí to tak aspoň připadalo. „Ariel, počkejte!”

Ariel vedli k tomu, aby si starších lidí vážila, a tak hodila kabelku do vozu, ale čekala, až paní Hamiltonová přikulhá.

„Krásně vám kvetou kytičky,” řekla, když k ní sousedka došla.

Paní Hamiltonová měla nejhezčí zahrádku v ulici a chlubila se tím, že dělá všechnu práci sama.

„Děkuju, holčičko.” Položila si ruku s jaterními skvrnami na hruď, jako by jí to pomáhalo popadnout dech. „Dělám si kvůli vám starosti.”

„Pročpak?”

Obvykle se jí paní Hamiltonová vyptávala, jestli dobře jí, kárala ji, že zůstává venku dlouho do noci, a naléhala na ni, aby používala krém na opalování. „Dnes vás tady hledal nějaký muž, když jste byla v práci.”

„Muž?”

„Myslím, že v sobě měl drogy,” zašeptala. „Od pohledu se mi vůbec nelíbil.” Jak vypadal?”

Ariel se rozbušilo srdce, když jí sousedka do detailu popsala Billyho Dukea. A ne tak, jak ho znala, ale tak, jak vypadal na snímku z hotelové bezpečnostní kamery.

„Co chtěl?”

„Viděla jsem ho slídit kolem vašeho domu, nakukoval do oken, bušil na dveře. Křikla jsem na něho, že nejste doma a jestli to nevidí.”

Kdykoliv jindy by jí ten výjev připadal legrační, ale neměla chuť se smát.

„Přihnal se přes ulici. Stáhla jsem se do domu a zavřela síťové dveře na zástrčku, ale mával rukama a začal řvát jako šílenec: ,Prosím vás, pomozte mi!’”

„Chtěl, abyste mu pomohla?”

„Říkal, že s vámi nutně potřebuje mluvit, že je to otázka života a smrti, ale já nevěděla, kde pracujete. Volal k vám do práce, ale tam mu řekli, že už tam nejste zaměstnaná.”

„Nedávno jsem změnila místo.” Chválabohu.

„Ptal se, jestli znám číslo vašeho mobilu, a já mu řekla, že kdybych je znala, což neznám, tak bych mu je nedala. Pohrozila jsem mu, že zavolám policii, jestli nezmizí, a přirazila jsem mu dveře před nosem. Ovšem pozorovala jsem ho přes žaluzie. Nasedl do auta a odjel.” Paní Hamiltonová se na ni starostlivě zadívala. „Nic mi do toho samozřejmě není, ale nepřipadal mi jako typ, s kterým byste se měla stýkat, Ariel.”

„Nemějte obavy, paní Hamiltonová. Nestýkám se s ním.” Stiskla starší ženě ruku. Jestli ho ještě uvidíte, zavolejte policii.”

„To určitě udělám! Buďte opatrná.”

Ariel ji ujistila, že bude, a stará paní se vrátila do svojí zahrádky.

Ariel uvažovala o tom, že se vrátí do domu, sama zavolá na policii a oznámí jim Billyho nevítanou návštěvu. To by ovšem znamenalo se do toho zaplést a ona slíbila sobě i Carol, že právě tomu se vyhne.

Zadoufala, že výhrůžka paní Hamiltonové ho odstrašila.

Rozhodla se, že si nenechá od Billyho Dukea pokazit večer, který si naplánovala, ale když vcházela do onoho módního baru, pořád ještě se snažila setřást jakýsi neurčitý nepokoj.

A ještě se to zhoršilo, když zahlédla Tonyho, jak se zády otočený do místnosti opírá o nízký stolek a vypadá neuvěřitelně elegantně a atraktivně.

KAPITOLA 21

Juliin výkřik se rozlehl chodbou.

Udělal k ní krok, pak se rukama opřel o futra dveří a zůstal v nich stát. Pokožku měl voskově žlutavou, nelidskou. Oči měl hluboko zapadlé v tmavých důlcích.

Julie se otočila a rozběhla, ale vrávoravě ji popadl za rameno, otočil k sobě, padl na ni a nabodl se na nůž. Zajel mu do těla až po střenku. Otevřel ústa k výkřiku, ale z úst mu vyhrkla nechutná žluč a rozstříkla se Julii na hrudi.

V hrůze vyvřískla.

Pokusila se ho od sebe odstrčit, ale vytrvale se jí držel, paže obtočené kolem jejích ramenou. Předváděli podivný tanec, při kterém se všemožně snažila ho od sebe odstrčit, ale nedokázala ho setřást.

Vtom se začal zmítat v křeči. Už se nedokázal držet, padl na podlahu na záda a zmítal sebou tolik, že hlasitě bušil lopatkami a patami do podlahy z tvrdého dřeva.

Julie ho přeskočila a vklopýtala do své ložnice. Popadla bezdrá tový telefon z nočního stolku a horečnatě namačkala 911. Nestalo se nic. Upustila telefon. Zarachotil na podlaze. Mobil měla v kabelce v kuchyni. Vklopýtala zpátky na chodbu.

Muž se už nezmítal tak divoce. Když si vedle něho klekala, snažila se nedívat na střenku nože, který z něho čněl. „Zavolám pomoc, ale musím si dojít pro telefon. Jsem hned zpátky. Snažte se…”

Oči měl otevřené, ale zíraly na strop, aniž ji braly na vědomí.

Zřejmě ji neslyšel, ani si ji neuvědomoval. Nejspíš už byl jinde.

Zacukal sebou.

A potom úplně znehybněl.

Derek s Dodgem přešli bulvár a právě došli na parkoviště res taurace, když Derek uviděl, jak se Sanford s Kimballovou vyřítili z opuštěného motelového pokoje Billyho Dukea, jako by je běsi honili.

Tryskem mířili ke kanceláři motelu. Sanford zajel za volant jejich sedanu a na střechu připlácí přenosné výstražné světlo, mezitím Kimballová strčila hlavu do dveří kanceláře. Něco křikla na Doru, která vyslýchala tu Korejku, a pak přisedla do vozu. Přidal plyn a vyrazili tak rychle, že ve vzduchu zasmrděla pálící se guma.

Derek pohlédl na Dodge a beze slova se vyřítili k Derekovu vozu.

Vklouzl za volant a Dodge nasedl vedle něho. Ani ještě neměl zavřené dveře a Derek už dupl na plyn.

„Co si o tom myslíš?” zeptal se a proplétal se dopravním pro vozem stejnou rychlostí jako Sanford, neměl ovšem výhodu bli kajícího světla na střeše vozu.

„Co já vím? Ale je to žhavé.”

„Billy Duke?”

„Možná. Nebude ti vadit, když si zapálím? „Co si o tom myslíš?”

Ujížděli v napjatém tichu. Po deseti minutách Dodge pozname nal: „Mají namířeno někam do tvých končin.”

„Spíš tam, kde bydlí Julie.” Derekovi začínalo být čím dál víc nevolno, když si uvědomil, že sledují neoznačený policejní vůz do její čtvrti. „Proboha, ne!”

„Co?” zeptal se Dodge.

Derek neodpověděl. Jen co uviděl pohotovostní vozy osvětlující blikajícími světly ulici, kde Julie bydlela, prudce zabrzdil. Než k němu dolehl Dodgeův výkřik, ať je opatrný, už běžel po chodníku a odstrkoval lidi, kteří v malých skupinkách probírali, co se asi děje.

Ignoroval policejní pásku, která obtáčela její trávník, podlezl ji a běžel k hlavnímu vchodu. Do cesty se mu postavil uniformovaný policista. „Hej! Počkat!”

„Co se stalo?”

„Bydlíte tady?”

„Ne.”

„Máte tady rodinu?”

„Ne.”

„Tak zmizte.”

Jsem Derek Mitchell, soudní úředník. Co se stalo?”

Policista svraštil čelo, rozhlédl se a řekl: „Smrtelné pobodání.”

Derekovi se podlomila kolena. „Kdo…” Hrdlo se mu stáhlo, a proto nedokázal dopovědět otázku. To zřejmě v policistovi vzbudilo soucit.

„Počkejte tady.” Otočil se a vykročil k otevřeným dveřím.

„Do háje s tím.” Derek se vrhl kolem něho a vpadl do hlavních dveří. Málem se srazil s dalším policistou, který mu zablokoval cestu a pak se mu opřel oběma rukama o hruď. „Kdo vás sem pustil?”

Jděte mi z cesty!” Derek se snažil setřást policistovy ruce, ale policista neustoupil. První policista ho zezadu popadl za paže.

„Nechte mě být!”

„No tak, kamaráde, jen klid, nebo vám dáme želízka.”

„Pusťte mě!”

V oblouku Juliina obývacího pokoje se objevil Homer Sanford a tvářil se hrozivě. „Mitchell? Zase vy? Co to sakra znamená?”

Derek se snažil z detektivova výrazu něco usoudit. „Julie?”

vypravil ze sebe nakřáplým hlasem.

Sanford na něho pár vteřin upřeně hleděl, potom trhl hlavou k místnosti za sebou. Derek vykročil, tedy pokusil se udělat krok.

Policisté ho stále ještě drželi. „Pusťte ho,” nařídil Sanford. Uni formovaní policisté ho poslechli. Vklopýtal do obývacího pokoje a zůstal stát jako přibitý, když uviděl Julii, bledou jako smrt, ale živou.

Seděla na pohovce schoulená pod žinylkovým plédem, i když podle Dereka bylo v místnosti vedro jako ve skleníku. Pod plédem měla oblečení špinavé od krve a ještě něčeho, co vypadalo odporně a páchlo. Pleť měla jako chlebové těsto a tím se její oči zdály tmavé a obrovské, když se jejich pohledy setkaly.

U krbu stál vysoký vyzáblý černoch s kroužkovým blokem v ruce. Vypadal celý nesvůj. Další detektiv, starší chlápek, kterého poznal Graham? Grant? Tak nějak se jmenoval! seděl na otomanu, na kterém včera večer seděl Derek, aby lépe viděl na televizi.

Policista byl otočený k Julii a Kimballové, jež seděly vedle sebe na pohovce.

Byl to zvláštní výjev, kdy se nikdo nepohnul, a potom Graham nebo Grant řekl Sanfordovi: „Ať odtud zmizí.”

„Jsem Derek Mitchell.”

„Já vím, kdo jste. A já jsem seržant Graham, detektiv, který vede vyšetřování smrtelného pobodání. Když jsme se tak pěkně představili, koukejte vypadnout z místa činu.”

„Jsem právník paní Rutledgeové.”

Julii se maličko rozšířily oči, ale jinak nic nenamítla. Kimballová se zatvářila, jako by ji něco kouslo do zadku. Derekovi připadalo, že Sanford něco zamumlal, ale nebyl si tím jist.

Graham se otočil k Julii. „Už jste volala svému právníkovi?”

„Nevolala… nikomu jsem nevolala, jenom 911.”

„Musel nás sem sledovat,” objasnila Kimballová. „Byl u motelu, kde bydlel Billy Duke.” Neochotně dodala: „To on ho vlastně našel.

Tedy spíš jeho soukromý detektiv.”

„Pročpak jste ho hledal, pane Mitchelli?” chtěl vědět Graham.

Než stačil Derek odpovědět, pohlédl detektiv za něho a Derek se otočil. Dva zdravotníci vezli k hlavním dveřím nosítka, na nichž byl připoutaný pytel s tělem. Dohlížel na ně vyšetřovatel z centra soudního lékařství okresu Fulton. Znal Dereka z bezpočtu soudních přelíčení, při nichž svědčil, a pokývl mu na pozdrav, ale neoslovil ho.

Místo toho sdělil Grahamovi. „Dám vám vědět, kdy bude pitva, seržante.”

„Můžete mi něco říct už teď?”

„Když zdravotníci přijeli, byl mrtvý. Známky zápasu a trauma. Z

břicha mu trčí od pohledu obyčejný kuchyňský nůž.” Bez další poznámky pokračoval v cestě.

Derek pohlédl na Sanforda. „Billy Duke?”

Ještě jsme ho jednoznačně neidentifikovali.”

Graham se zvedl. Je toho hodně, co ještě nevíme. Paní Rutledgeová, budete s námi muset jít na stanici zodpovědět pár otá zek.”

„Teď?”

„Hned teď.”

„Mohla bych se nejdříve dát do pořádku?”

Graham to uvážil a pak řekl: „Detektiv Kimballová s vámi zů stane.” Policistce připomněl. Její oblečení je důkazní materiál.”

Když Kimballová Julii doprovázela kolem Dereka, sáhl po její ruce. Vypadala ztraceně, udolaně. Potlačil impulz vzít ji do náruče.

Dalo mu velkou práci zachovat profesionální jednání. „Sejdeme se tam, paní Rutledgeová. Neříkejte nic, dokud u toho nebuduje vám to jasné?” Přikývla a zašeptala poděkování.

Povzbudivě jí stiskl ruku a pustil ji. Zamířila na chodbu a táhla za sebou pléd. Když ho Kimballová míjela, povytáhla obočí a tlumeně prohodila: „Divné, divné.”

V tom měla pravdu.

0 hodinu později Julie vše znovu vypověděla seržantu Grahamovi a mladému, černému detektivovi, kterého dosud neslyšela promluvit.

Domyslela se, že se detektivem stal teprve nedávno a Graham ho stále ještě zacvičuje. Věděla, že Sanford s Kimballovou jsou ve vedlejší místnosti a sledují ji přes sklo průhledné jen z jedné strany.

Vedle sebe měla Dereka jako dokonalé ztělesnění profesionality.

Když přijela s Grahamem a jeho mladším kolegou na policejní stanici, už tam byl. Cestou z jejího domu nepromluvili slovo.

Předpokládala, že detektiv zná Dereka podle pověsti a ví, že by spustil povyk, kdyby na ni jako jeho klientku tlačili, aby mluvila v jeho nepřítomnosti.

Nyní mladý policista upravil videokameru a dal Grahamovi zna mení, že může začít. Graham uvedl datum, hodinu a jména pří tomných a pak ji zdvořile vybídl, aby jim pověděla, co se stalo.

Učinila to. Řekla jim všechno, na co si dokázala vzpomenout od chvíle, kdy vešla do domu a všimla si, že poplašné zařízení nepípá, až po strašlivou chvíli, kdy se Billy Duke naposledy otřásl a pak znehybněl.

Když domluvila, rozhostilo se v místnosti chvilkové ticho. Potom Graham řekl: „Děkuji, paní Rutledgeová.”

„Moje klientka chce spolupracovat. Teď však, pokud je to vše “

„Není,” odpověděl Graham Derekovi. Oslovil znovu ji. „Nemohl jsem si nevšimnout, že při svém líčení nazýváte oběť jeho jménem.”

„Řekli mi, že se jmenuje Billy Duke.”

„Kdo vám to řekl?”

„Detektivové Sanford a Kimballová.”

Derek řekl: „A byl to vetřelec, ne oběť.”

„To je diskutabilní, pane Mitchelli. Paní Rutledgeová měla nůž.

Billy Duke nebyl ozbrojen. To on skončil v márnici.” „Nebyl ozbrojený?” zeptala se. „Neměl ani kapesní nůž,” odpověděl detektiv. „To jsem netušila,” řekla ochable. „Předpokládala jsem “

„Vyhrožoval vám, že vám ublíží?”

„Už samotná jeho přítomnost znamenala pro moji klientku hrozbu.”

„Děkuji, pane Mitchelli,” řekl detektiv, ale nespouštěl odsuzující pohled z Julie. „Proč jste, když alarm nepípal, neodešla z domu?

Proč jste rovnou nezavolala policii? Říkala jste, že jste si myslela, že je někdo v domě.”

„Řekla jsem, že jsem se obávala, že je někdo v domě.”

Jaký je v tom rozdíl?”

„Když máte strach, leccos si představujete. Začala jsem si myslet, že se chovám směšně.” Pohlédla na své propletené prsty, které svírala tak pevně, až jí zbělely. „Před pár týdny jsem prožila traumatizující událost.”

„Vím, že jste byla s Paulem Wheelerem, když byl zastřelen.”

„Od té doby nejsem… nejsem ve své kůži. Snadno se vyděsím.

Myslela jsem, že se mi to stalo zase.”

„Myslela jste si, že si vetřelce jenom představujete.”

„Ano.”

„Ale nůž jste si ponechala, když jste prohledávala dům.” „Pro případ, že bych se mýlila.”

„Pro případ, že byste se mýlila, jste byla připravená vetřelce smrtelně bodnout?” „Na to neodpovídejte,” řekl Derek.

Graham to nechal být. „Když jste toho člověka uviděla, poznala jste ho?”

„Vyděsil mě k smrti. Okamžitě jsem si nepomyslela: To je Billy Duke. Osobně jsem ho nikdy předtím neviděla, jenom na těch záběrech z bezpečnostní kamery. Upřímně řečeno jsem si uvědomila jenom to, že vypadá jako zombie. Byl smrtelně bledý. Jeho pokožka vypadala jako umělá.”

Popsala ho, jak nejlépe dokázala. „Šel ke mně, pak se opřel ve dveřích. Takhle.” Napodobila, jak Billy Duke stál a v otevřených dveřích se ochable předkláněl. „Bylo mu zle. Byl zraněný. Prostě nebyl v pořádku. Tím se myslím vysvětluje, proč na mě padl. Ne myslím, že na mě útočil. Můžu se samozřejmě mýlit, ale myslím si, že za mnou nepřišel, aby mi ublížil. Přišel si ke mně pro pomoc.”

„Pro pomoc?”

„Slyšel jste, co říkala,” pravil Derek úsečně. „Člověk, který vypadal jako chodící mrtvola, vyrazil z její ložnice k ní. Jako každá normální osoba se otočila a utíkala. Otočil ji k sobě a pověsil se na ni, jako by potřeboval podepřít, aby se udržel na nohou. Je to na videu.”

„Děkuji, pane Mitchelli. Pamatuji si, co říkala.” „Tak proč ji neustále trápíte? Která část vám není jasná?” „Nebodla jsem ho,”

řekla Julie. „Padl na nůž. Potom se začal zmítat.”

„Pamatuji si, že i to jste říkala,” podotkl detektiv.

Julie se setkala s jeho skeptickým pohledem. Je to pravda.”

„Pozvracel vás.”

„Viděl jste moje šaty.”

„Padl na podlahu.”

Přikývla.

„Ve křečích sebou házel. Pak se několikrát zkroutil a zemřel.”

„Tak se to stalo.”

„Což mohl rovněž způsobit ten nůž v břiše.” Neřekla nic.

„Řekla jste operátorovi na 911, že vetřelec ve vašem domě je mrtvý.”

„To souhlasí. Snažila jsem se volat z domácího telefonu, ale nešlo to. Byla jsem na cestě pro mobil, ale zemřel, než jsem to stačila.”

Jak jste věděla, že je mrtvý? Sáhla jste na něho? Zkontrolovala mu pulz?”

„Ne. Ale poznala jsem to. Jeho oči… Věděla jsem to. Došla jsem si pro mobil do kuchyně, kde jsem si nechala kabelku. Zavolala jsem 911, pak jsem vyšla ven a zůstala na přední verandě, dokud nedorazila sanitka. Zdravotníci ho prohlédli a řekli, že je mrtvý.

První policisté se dostavili téměř vzápětí. Zůstali se mnou, dokud jste tam nepřijeli vy.”

„Zbytek už víte,” řekl Derek. „Chcete se zeptat ještě na něco, než s mojí klientkou odejdeme?”

Graham se podíval na mladšího detektiva, který pořád ještě neřekl ani slovo. Pak zavrtěl hlavou a letmo upřel oči do neprů hledného okna. Za chvilku vešli Sanford s Kimballovou.

Julie sklouzla pohledem z jednoho na druhého, ale z toho, jak se tvářili, nevytušila, proč je Graham nenápadně vyzval, aby se k nim připojili. Stísněně pohlédla na Dereka. Ani jemu se zřejmě nelíbilo, že se k nim přidali.

Zvedl se. „Máte pěkně dlouhý pracovní den.”

„To vy taky,” podotkla Kimballová. „Dnes večer jste byl všude.

Pořád nám dlužíte vysvětlení, proč váš detektiv hledal Billyho Dukea.”

„Máte na moji klientku ještě nějaké otázky?” zeptal se Derek.

„Kdy jste změnil klienty, pane Mitchelli?”

„Jo tak, vy máte otázky na mne.”

„Nezkoušejte to na nás,” řekla Kimballová popudlivě.

Je to divný,” řekl Sanford.

„Co je divné?” chtěl vědět Derek.

„Nejdřív zastupujete Wheelerovy. Potom ne. Teď zastupujete paní Rutledgeovou.”

„Děkuji, že jste mi to ozřejmila.” Vzal Julii zlehka za loket, aby jí naznačil, že má vstát a tento rozhovor ukončit.

Ale přikročila k nim Kimballová. „Počkat.” Shlížela na Julii.

„Předtím jste uvedla,” spustila, „a nyní jste to zopakovala, že jste se s Billym Dukem nikdy nesetkala, a než zemřel ve vašem domě, jste ho osobně neviděla.”

Je to pravda.”

„Byla jste někdy v motelu Pine View?” „Neodpovídejte,” poradil jí Derek.

„To je v pořádku,” odpověděla Julie. „Nikdy jsem o motelu Pine View neslyšela.” „Určitě ne?” „Neodpovídejte.”

Nedbala na jeho radu a řekla: „Určitě ne.”

„V pokoji Billyho Dukea jsme našli něco, co zřejmě do takového sešlého místa nepatří.” Kimballová vytáhla z kapsy svého blejzru malý umělohmotný sáček. Položila si jej na dlaň a natáhla ruku k Julii. „Ztratila jste knoflík?”

Julie měla pocit, jako by se pod ní propadla podlaha.

V sáčku byl kulatý perleťový knoflík s malým chromovaným očkem vespod, který patřil k slonovinově bílé krepové halence.

Derek ten knoflík také poznal.

Stál blízko. Cítila, jak z něho sálá provinilost a trapné rozpaky, stejně jako z ní. Chvíli nikdo nic neříkal, pak ji Sanford pobídl. „Paní Rutledgeová?”

„Já “

„Je to jen nějaký knoflík, proboha,” zasáhl Derek. „Dají se koupit po tuctech. Mohl patřit komukoliv.” „Patří vám, paní Rutledgeová?”

Derek se nenechal zviklat. Uchopil Julii za paži a vytáhl ji do stoje. „Muž, jehož jste hledali ve spojitosti s brutální vraždou, se dnes večer objevil v domě mé klientky. Obávala se o svůj život.

Napadl ji. Náhodou utrpěl bodnou ránu. Zemřel tragicky, ať už ná sledkem toho zranění nebo z neznámé příčiny. To odhalí až pitva.

Víte, jak mne zastihnout.”

Než Creighton odešel z galerie Chez Jean řekl Julii, že má schůzku, ale to bylo jenom zbožné přání. K Ariel se samozřejmě mohl dostat, kdykoliv se mu zachtělo. Věděl, kde bydlí i kde pracuje, ale dával přednost tomu, aby jejich druhý kontakt vypadal stejně nahodile jako ten první.

Doufal, že bude mít Ariel ustálené zvyky, a vrátil se do klubu Christy’s. Postavil se k jednomu z vysokých stolků u stěny. Na tom místě byl v přítmí, ale měl odtamtud výhled na celý bar, zvláště pak na vchod. Jestli přijde, nepropase ji.

Znovu nechal porsche doma a vzal si SUV, nechtěl, aby si ho služba na parkovišti zapamatovala. Také se uměřeně oblékl, vzal si značkové džíny a k tomu plátěné sportovní sako, které nebyly tak nápadné jako kterýkoliv z jeho obleků.

I kdyby si ho někdo všiml, nebylo pravděpodobné, že by věděl, jak se jmenuje. Jeho rodiče mrzelo, že je málokdy doprovázel na charitativní akce nebo jiné příležitosti, kde fotografové lovili snímky pro společenské rubriky novin. Nepřál si, aby se tam objevil jeho obličej a jméno. Pak by byl snadno k poznání.

Jeho matka byla bohudíky tak nevědomá, že považovala synovu plachost před fotografováním za něco roztomilého a věřila, že pramení z hluboce zakořeněné stydlivosti. Netušil, co si o tom myslí otec. Pravděpodobně o tom vůbec nepřemýšlel.

Při vyhýbání se fotografům zacházel Creighton do takové krajnosti, že by si člověk myslel, že si připadá ošklivý. Při jeho pohlednosti bylo těžké, aby ho lidé přehlédli, ale naučil se nevyčnívat a splynout s pozadím, místo aby byl středem pozornosti.

Když si přál zůstat anonymní, držel se v přítmí a dělal všechno pro to, aby na sebe neupozornil. Dnes večer bylo životně důležité, aby si ho nikdo nezapamatoval, takže neflirtoval s číšnicí, která převzala jeho objednávku na sodovku, nikomu nepohlédl do očí ani se s nikým nedal do hovoru. Bylo pořád ještě relativně brzy a podnik se ještě nezaplnil, takže mohl mít stolek pro sebe a nikdo se neptal, jestli si může přisednout.

Trčel tam skoro hodinu, než přišla Ariel, sama, a vypadala ještě zakřiknutěji než při předchozí příležitosti. Marně se pokusila zamaskovat svoji nejistotu silným nalíčením očí. Když vešla, po hodila světlými vlasy, ale ten pohyb nepůsobil přirozeně, vypadal nacvičeně.

Hned ve dveřích se zastavila a přejela pohledem přítomné. Když ho zahlédla, strnula. Nerozhodnost byla na ní jasně znát. Tadyhle je chlápek, který na ni udělal takový dojem a tak slibně se choval, a pak ji krutě opustil, takže si připadala jako husa. Měla by ho ignorovat, nebo k němu přistoupit a říct mu, jaký je mizera, nebo ho zkusit znovu zaujmout?

Rozhodla se pro první možnost. Znovu povýšeně pohodila hla vou, přistoupila k barovému pultu a s předstíranou odvahou luskla prsty, aby upoutala barmanovu pozornost.

Creighton počkal, až jí naservírovali pastelově zelené martini, které vypadalo jednoznačně nechutně, načež se k ní přiloudal.

Upíjela ze své sklenice a neuráčila se na něho pohlédnout.

„Říct ,mrzí mě to’ ani zdaleka nestačí.”

Otočila k němu hlavu, jako by si právě všimla, že tam je. Neřekla nic.

„Nečekaně mě odvolali. Byla jste na dámské toaletě. Žádným způsobem jsem vám nemohl dát vědět, že nemůžu pokračovat v našich plánech.”

Znovu se věnovala svému pití. Usmála se na barmana, když šel kolem, a dala si záležet, aby Creightonovi neuniklo, že jí na něm a jeho omluvě nesejde.

„Musel jsem odejít, Ariel. Neměl jsem na vybranou.”

Postavila martini tak prudce, že trochu lepkavé tekutiny vy šplíchlo na barový pult. „Služba na parkovišti mi řekla, že jste odešel s nějakou ženou.”

„Se svojí asistentkou.”

To jí vzalo vítr z plachet. „Asistentkou?”

„Moje rodina se mě usilovně snažila zastihnout. Sel jsem se pobavit a nebral jsem mobil. Požádali moji asistentku, aby mě našla.”

„Proč?”

„Moje neteř.” Sklopil pohled na barový pult a rozetřel vlhkou skvrnu pod svojí sklenicí s vodou. „Byla znásilněná.” „Znásilněná?

Panebože!”

Pro tuto příležitost to byla dokonalá lež a vyvolala očekávanou reakci. „Člověkem, jehož považovala za přítele.”

Ariel měla oči kulaté jako talířky a plné znepokojení, rozhořčení a soucitu.

„Odvezl ji na odlehlé místo. Přinutil ji…, aby mu ústy…” Odmlčel se, jako by mu bylo zatěžko pokračovat.

Položila mu dlaň na ruku. „Už mi víc nemusíte říkat.”

Skutečně se výtečně bavil, když jí popisoval, jak svého času on sám nalákal sladkou mladičkou Allison Perryovou, aby si s ním vyjela. Právě obdržel řidičský průkaz. K šestnáctým narozeninám dostal od rodičů BMW se stahovací střechou.

Allison byla unesená a řekla mu, že ještě nikdy ve voze se stahovací střechou nejela. Když to ale začalo být zajímavé, musel střechu zvednout, aby ztlumil její výkřiky. Nakonec ji musel uzemnit do bezvědomí, aby ji umlčel.

Později to bylo jeho slovo proti jejímu, pokud šlo o to, jak vše proběhlo. Nakonec neodbylo se to ovšem bez teatrálních výstupů její rodiče odmítli, aby se do toho vložila policie, a dali se přesvědčit, že pro „děti” bude mnohem lepší, když se to ututlá. Částka za mlčení, kterou obdrželi, byla mastná, ale Creightona to nestálo nic, jenom přísnou domluvu.

Nyní řekl Ariel, která na něho hleděla vykulenýma očima. „Moje asistentka ví, že sem občas chodím, takže tohle bylo jedno z míst, kam se zašla podívat. Našla mě, zatímco jste byla na toaletě. Já…”

„To je v pořádku. Chápu.” Stiskla mu ruku.

„Ani neznám vaše příjmení.” „Williamsová.”

„Nevěděl jsem, kde bydlíte. Jako pitomec jsem si nevzal váš telefon. Musela jste si myslet… Bůhvíco jste si myslela.” „Byla jsem pěkně zklamaná.” Dotkl se její tváře. „Moc mě to mrzí.” ,Jak se vede vaší neteři?”

„Přežije. Ale samozřejmě se z toho nikdy nevzpamatuje.”

,Je ten člověk ve vězení?”

„Co nevidět ho formálně obžalují.”

„Doufám, že ho zavřou a nepustí.”

„V to by měl taky doufat!”

„Pročpak?”

„Protože jestli ho někdy dostanu do rukou, bude si přát, aby byl v bezpečí za mřížemi.”

Obličej se jí rozzářil obdivem k jeho kavalírství. Objednal jí další martini a navrhl, aby se přesunuli od barového pultu někam, kde by měli víc soukromí. Už se to tam pomalu zaplňovalo. Nějaká skupinka si zabrala jeho stůl, ale nasměroval Ariel do rohu, kde bylo klidněji a větší šero. Ve chvíli, kdy dopila druhé martini, byla uvolněná a trochu nalíznutá.

Pohlédl na hodinky a tiše zaklel.

„Copak?” zeptala se.

„S rodiči jdu dnes večer navštívit neteř do nemocnice.” „Ach.”

„Chtěla byste zůstat, nebo vás mám doprovodit k vozu?”

Pokud odcházel, nechtělo se jí zůstat. Byl rád, když mu řekla, že nevyužila službu na parkovišti., Je to moc drahé,” řekla, když ho vedla kolem budovy a přes uličku na parkoviště pro zaměstnance kanceláří. Ti už všichni odjeli. Její vůz byl na parkovišti jediný. V

dohledu nikdo nebyl.

„Ani nevíte, jak si vážím vašeho pochopení, Ariel.”

„Nemluvte o tom. Mně je kvůli vám všem tak těžko u srdce.

Chudák děvče. A její rodina.”

Na chvíli se odmlčeli. Pak jí položil ruce na paže a zlehka jí je pohladil. „Byla jste zklamaná?”

„Když jsem se vrátila z toalet? Úplně zničená. Asi bych to neměla přiznávat, ale je to tak.”

„Dovolte, abych vám to vynahradil.” Naklonil se k ní a přejel jí rty přes tvář. „Mohli bychom se zítra večer vidět?”

„Hmm.” Otočila hlavu, takže se jejich rty dotkly.

Z dechu jí byl silně cítit pach jablečného likéru. Div se mu nezvedl žaludek. Když ale tiše zasténal, zařídil to tak, aby to vyznělo, jako že je vzrušený. „Mohl bych přijít k vám? Chci být s vámi sám.

Byl by to problém?”

„Vůbec ne. Spolubydlící je mimo město.”

Trhl hlavou dozadu a zamračil se. „Spolubydlící? Muž, nebo žena?”

Zahihňala se. „Žena.”

Usmál se. „Aha. Tak dobře. Budeme mít byt pro sebe?”

„Vlastně je to dům. A ano, budeme ho mít jenom pro sebe.”

Znovu se k ní naklonil a polaskal jí ucho. „To se mi líbí. Kdy bych měl zítra večer přijít, hrozí, že se spolubydlící nečekaně vrátí?”

„Ne.”

Jak si tím můžete být jistá?”

Pověděla mu, že její spolubydlící Carol má od podzimu začít učit, ale teď pracuje jako číšnice, aby to nějak překlepala, než začne škola. Donekonečna začala mlít o Carol a skvělém sportovním baru v Athénách, kde pracuje a dostává velké spropitné, protože je hezká a má všecko jaksepatří. „A ” protočila oči, „víte, jak si muži potrpí na velká prsa. Zvláště kluci z vysoké.”

Upejpavě takhle žvanila ještě pár minut, až si začal myslet, že ji najisto uškrtí. Nakonec zakončila slovy. „Aby nemusela každý večer jezdit sem a tam, když je na silnicích tolik opilých řidičů, bydlí v domě, který patří jedné dívce, co taky v tom baru pracuje. Přes léto odjela do Španělska studovat jazyk, takže Carol je u ní v podnájmu.”

Odmlčela se, aby se nadechla, a Creighton toho využil. „Takže nám nehrozí, že by nás někdo vyrušil… v nevhodné chvíli?”

Špičkami prstů jí zlehka hladil po stranách prsy. Pozoroval její oči, aby měl jistotu, že si toho všimla.

Všimla si. Dýchala zlehka a rychle. „Vůbec ne,” zašeptala.

„Bezva.” Znovu ji políbil, přitiskl ji na vůz a přinutil se zajet jí jazykem do úst. Když se odtáhl, uchopil její obličej do rukou. „Takže zítra večer?”

Souhlasně přikývla.

Zeptal se, kde bydlí a kdy by měl přijít. Nabídla se, že uvaří večeři, a on se zeptal, jestli má něco přinést. Odpověděla, že jenom sebe. „Takže máme schůzku.” Znovu ji rychle a tvrdě políbil, pustil ji a poodstoupil. „Odjeď, než zapomenu, jak moc potřebuje neteř moji podporu.”

„Musíš za ní jít,” řekla. Odemkla vůz, nastoupila a nastartovala, potom stáhla okénko. „Uvidíme se zítra večer.”

Laškovně se dotkl špičky jejího nosu. „Ani si nedovedeš před stavit, jak se na to těším.”

KAPITOLA 22

Julie pohlédla na Dereka za volantem jeho vozu. Soustředil se na řízení. „Nezatkli mě.”

Neřekl jí, kam jedou. Bylo jí podivně lhostejné, kam mají na mířeno, pokud to nebude její dům. Pravděpodobně by jí nedovolili, aby tam dnes zůstala přes noc, ale ani by to nechtěla, protože se tam odehrál zločin.

„Zatknou tě,” řekl. „Zítra. Dnes v noci, pokud získají zatykač.”

„Najdou tu halenku. Visí u mě ve skříni. Právě jsem ji přinesla z čistírny. Když jsem ji vyndala z plastikového pytle, všimla jsem si, že ten knoflík chybí.” Vrhla na něho pohled. „Myslela jsem, že jsem ho ztratila v letadle.”

Jak se dostal knoflík z tvojí halenky do toho šupáckého motelu Pine View, Julie?”

„Nevím.”

Jsem tvůj právník, ne policie. Jestli jsi tam někdy byla, můžeš mi to říct.”

Zastavil na světlech a otočil se k ní. „Snažím se ti pomoct.” „Tím, že říkáš, že lžu?”

Naskočila zelená a řidič za nimi stiskl klakson. Derek tlumeně zaklel a rychle projel křižovatkou. Ovzduší bylo nabité zlostí.

Nakonec se zeptal. Jaké máš vysvětlení pro to, že se tvůj knoflík za předpokladu, že patří tobě dostal do toho pokoje?”

„Creighton. Vzal ten knoflík, když byl u mě v domě. Sebral něco neškodného, něco, co rovnou nebudu postrádat. Měl v úmyslu to použít, aby mě spojil s Billym Dukem.”

„Možná se k tobě nevloupal Creighton. Možná to byl po celou dobu Billy Duke.”

„Nejsem si naprosto jistá, že to byl Creighton. Bylo to přesně jako některý z jeho drzých kousků, kterými dává najevo, že je chytřejší než kdo jiný.” Znovu na Dereka pohlédla. „Bývala bych o tom detektivům řekla, kdybys mě nehnal pryč.”

„Neuvěřili by ti.”

Jako mi nevěříš ty.”

„Dává to smysl. Jak říkáš, vypadá to na Creightona.” „Nicméně?”

„Nemůžeš to dokázat, Julie.”

„Myslela jsem, že dokazování je na polici.”

„To je. Ale věř mi, pomáhá, když můžeš jejich podezření vy vrátit. Za daného stavu věcí vypadá všechno, co jsi udělala, podivně.

Včera jsi nařídila svojí služebné, aby důkladně uklidila dům.”

„Protože tam byl Creighton a já nesnesla pomyšlení “

Je mi to jasné. Ale nemůžeš dokázat, že tam byl. Zvláště teď, kdy se všechno vydezinfikovalo. Pod přísahou bych musel vypovědět, že jsem neviděl žádné známky vloupání. Ten úklid domu Sanforda s Kimballovou zarazil.”

Tázavě se na něho zadívala.

„Takhle se to povídá, Julie. Dodge to zaslechl na policii. Dalo by se tvrdit, že jsi ničila důkazy. Teď se tě musím, pro případ, že by na to znovu přišla řeč, zeptat, jaký důvod můžeš případně uvést, že jsi služebnou nechala všechno vydezinfikovat?”

„Creighton se mi hrabal ve věcech. Dům mi připadal nečistý.”

„To dovedu pochopit,” řekl. „Ani můj dům už nebude nikdy jako dřív.” Prozatím to nechal být a pověděl jí o vzkazu, který dostal od Creightona.

Jako by to, co provedl, nebylo už tak dost zlé, ještě tě musel provokovat.”

„Protože chtěl, abych po něm šel. Pravděpodobně mě čekal, hned jak jsem ten masakr objevil. Neukázal jsem se, a tak poslal ten vzkaz.

Byla to provokace a dalo mi práci to ignorovat, to mi věř. Měl jsem sto chutí ho zmlátit, až by se podělal. Ale vyhrál by, kdybych to udělal. Mnohem radši bych si ho podal u soudu a nechal ho navždy zavřít.

Poslal jsem ten vzkaz policii,” pokračoval. „Ale slabé místo jsou důkazy. Budou tvrdit, a právem, že jsem si to mohl napsat sám. Mělo to v ruce několik lidí. Nebudou tomu přikládat žádnou váhu.”

„Vyslýchali Creightona kvůli Maggii?”

„Pokud vím, tak ne, ačkoliv jsem ho jmenoval na prvním místě, když se mě automaticky zeptali, jestli mám nějaké nepřátele.”

Je to přesvědčivý lhář. Tvářil se, že neví, o čem mluvím, když jsem se před ním zmínila o Maggii.”

„Cože?” Střelil po ní pohledem, ale ujížděli v hustém provozu, takže musel sledovat silnici. „Kde to bylo?”

„Překvapil mě v galerii krátce po zavření. Pravděpodobně tam hlídkoval, dokud neuviděl Kate odcházet, a potom vklouzl dovnitř zadním vchodem.”

„Nebylo zamčeno?”

„Protože jsem tam byla, Kate za sebou nezamkla, když odchá zela. Nebo mohl mít Creighton klíč. Nic bych za to nedala, že možná ano. Ale vím jenom tolik, že se objevil a vyděsil mě.” Pověděla mu, jak to bylo.

„Mimoděk se zmínil o balíčku, který doručil kurýr, a já dostala strach ho otevřít, co asi bude uvnitř. Proto jsem byla tak nervózní, když jsem dorazila domů. Detektivům jsem řekla pravdu. Měla jsem strach a celá jsem se klepala, ale myslela jsem si, že mě strach připravil o odvahu a že se chovám směšně. To proto jsem neodešla ani nevolala policii, když alarm nespustil.” Tiše dodala. „Měla jsem spoléhat na svůj instinkt.”

Pomyslela na poslední chvíle Billyho Dukea a otřásla se. Po drobnosti měla stále živě v paměti. Jak vypadal, jak páchl. Jak mu nůž zajel do těla. Jak horká a vlhká byla krev, která jí přilepila blůzu k tělu. Jak strašlivé chrčivé zvuky vydával, když se pokusil promluvit. Bušení jeho končetin do podlahy.

Oči se jí zalily slzami a ulici před kapotou vozu viděla rozma zaně. „Doufám, že zjistí, že ho zabilo něco jiného. Že to nebyl ten nůž. Jak bych se sebou dokázala žít?”

Natáhl paži a vzal ji za ruku. „Byla jsi ve smrtelném nebezpečí, Julie.”

„Možná jsem nebyla.”

„Nebodla jsi ho tím nožem. Padl na něj.”

„Přísahám, že to tak bylo. A přesto…”

„Zkus na to nemyslet. Už tam budeme.”

„Kde?”

Za pár minut dojeli k hotelu Coulter House. Zaparkoval před ním a zadíval se na ni. „Oba naše domy jsou poničené. Vyhovuje ti to tady?”

„Kdekoliv by mi to vyhovovalo.”

„Ale kdekoliv by nám neposkytli takové služby.”

Vystoupil, obešel vůz a otevřel jí dveře. Vrátný ho pozdravil jménem. Derek se zeptal: „Máte volný pokoj?”

Jsem si jist, že pro vás jistě, pane Mitchelli.”

Za pár minut jim pikolík starodávným mosazným klíčem odemkl apartmá v posledním patře a uvedl je dovnitř. Obývací prostor byl oddělen od ložnice dveřmi, jejichž skleněné výplně byly potaženy průsvitnou látkou. Pikolík se ujistil, že momentálně nic nepotřebují, a odešel.

„Mají v oblibě kreton,” poznamenal Derek.

Usmála se. „To ano. Aleje to okouzlující. Vlastně žasnu, že víš, co je to kreton.”

„Máti ze záliby pomáhá přátelům se zařizováním interiérů.”

„O tom bych si ráda něco poslechla.”

„Nejdříve jídlo.”

„Nemůžu jíst, Dereku.”

„Budeš jíst.”

Objednal k večeři hustou krabí polévku se zeleninou, zeleninový salát a křupavé rohlíky. Zjistila, že přece jenom jíst může. Rovněž pro ni objednal láhev bílého, zatímco sám si dal whisky z minibaru.

Když dojedli, pokojová služba odnesla stůl.

Julie si vzala svoji sklenici k pohovce, usadila se do rohu, sundala si střevíce a zastrčila nohy pod sebe. „Proč jsme tady?”

Jak jsem ti říkal. Oba naše domy jsou poskvrněné krví.

Maggiinou a Billyho Dukea.”

V zásadě bylo to, co říkal, správné, ale myslela si, že je za tím něco víc. Hleděla na něho tak dlouho, až se provinile usmál. Jsme tady proto, že nechci, aby tě našli. Alespoň zatím ne.”

„Policie, chceš říct. Myslíš, že mě zatknou?”

„Nevím. Určitě prohledají tvůj dům. Je to místo činu, ale budou si krýt záda a obstarají si příkaz k domovní prohlídce, který je oprávní k tomu, aby to tam obrátili vzhůru nohama.”

„Tak jako můj život.”

K tomu nic neřekl.

„Máš strach z toho, co najdou?” zeptala se. Jo, mám. Ne proto, že bych si myslel, že mi lžeš, ale proto, že si myslím, že máš ohledně Creightona pravdu. Jestli byl tak chytrý, aby sebral ten knoflík a nastrčil ho do pokoje Billyho Dukea, bůhví, co ještě dalšího udělal, aby to vypadalo, že jste vy dva, ty a Duke, pracovali spolu.”

Zadívala se do sklenice s vínem a objížděla její okraj špičkou prstu. „Bojím se.”

Já vím.”

„Dnes odpoledne v galerii jsem se opravdu bála, že mi ublíží.

Fyzicky. Dala jsem před ním najevo strach. Nechtěla jsem. Snažila jsem se, ale “

„Jsi jenom člověk.”

Vyčerpaně se usmála a on jí úsměv oplatil. „Už to tak bude.”

Trochu se napila, odložila sklenici na nízký stolek, složila ruce do klína a zhluboka se nadechla. „Mluv se mnou, Dereku. Vyprávěj mi o něčem jiném. Vyprávěj mi, jak tvoje maminka zařizuje byty.”

Zasmál se. Je to její záliba, ale má pro to vlohy. Přátelé za ní chodí, aby jim řekla svůj názor na to, jakou barvou si mají nechat vymalovat, a skončí to tím, že jim předělá celý dům.”

Další půlhodinu mluvil o svojí rodině, a z toho, jak ožil, bylo zřejmé, jak je má všechny rád. Jeho starší bratr byl účetní poradce a žil s manželkou a dvěma dospělými dcerami v Auguste. „Ta mladší začne na podzim studovat na vysoké. Nemůžu tomu uvěřit. Připadá mi to jako včera, kdy nosila copánky a chodila za mnou, abych jí dal pusu na odřená kostnatá kolínka.”

Její sestra se vzdala povolání zdravotní sestry, když se vdala za anesteziologa z Houstonu. Je to příjemný chlápek, ale tak nudný, že by tě uspal a ani by ti nemusel nic dát. Mají tři kluky. Nejstaršímu je devět, nejmladšímu čtyři. Projít s nimi Louvre bez nehody byla zabíračka.”

Zasmála se. „To věřím.”

„Měl jsem strach, že něco poškodí a že z toho bude mezinárodní skandál. Američtí chuligáni řádili v Louvrů. Mladiství delikventi ze Států ničí starožitnosti nevyčíslitelné ceny.”

Bylo příjemné se smát.

„Ve skutečnosti jsou to úžasní kluci.” Seděl v klubovce a nohy měl položené na otomanu, který s ní tvořil komplet. Sundal si sako, vázanku měl povolenou a rukávy košile vyhrnuté. Zvedl ruce a spojil prsty za hlavou. Jak to, že mluvím jenom já? Pověz mi o sobě.”

„Díky svému Dodgeovi o mně dost víš.”

„Mrzí mě to,” řekl a vypadal, jako by to myslel upřímně. Jednal jsem v nejlepším zájmu svých klientů, což byli v tu chvíli Wheelerovi. Shromáždit o tobě informace patřilo k mé práci.”

„Vlastně je to svým způsobem úleva, že už všechno víš. Ukázali se všichni mí kostlivci.”

„Vážně? Znám fakta o tvém životě, ale jinak celkem nic.”

„To není pravda. Víš, že jsem nadšenec do umění.”

„Máš slabost pro toho tlusťocha, viď?”

Zasmála se. „Ne, ale jsem otevřená zájmům svých zákazníků.

Něco z toho, co prodávám, bych u sebe v domě nechtěla.”

„Co ten obraz, co jsem koupil? S tím bys žít dokázala?”

„Ten se mi líbí. Máš dobrý vkus.”

„Děkuji.”

„Víš, že ráda vařím.” „Nevím, jaká jsi kuchařka.” „Moc dobrá.”

„Můžu si to tvrzení vyzkoušet?” „Možná. Někdy.”

Tenhle rozhovor nevylučoval nějakou společnou budoucnost, ale také ji nesliboval. Oba si to uvědomovali, což vyvolalo rozpačité ticho.

Nakonec řekl: „Tví rodiče. Měla jsi s nimi dobré vztahy?”

„Nějaké spory jsem s nimi měla. Obvyklé nesrovnalosti. Ale celkem vzato jsme jako rodina žili velmi šťastně. Táta byl oddaný matce. Milovala ho. Oba milovali mě.”

„Proč to vyznívá tak překvapeně?”

„Překvapeně ne. Možná vděčně.”

„Proč vděčně?”

Po chvilkovém přemýšlení řekla: „Matka byla velmi mladá, když jsem se jí narodila. Určitě pro ni bylo obtížné dokončit školu a uplatnit se v zaměstnání, když se zároveň starala o manžela a dítě.

Táta nebyl náročný. Vůbec ne. Se mnou nebyly potíže. Ale… ale nikdy nemohla vyzkoušet jiné možnosti. Nikdy necestovala ani nezkusila, jestli by se jí něco nelíbilo víc než administrativní práce ve školství. Prostě se příliš brzy usadila. Často jsem si lámala hlavu, jestli rozhodnutí, které udělala, nelitovala.”

„Pociťovala jsi, že by na tebe nebo na otce měla zlost?”

„Vůbec nejednala se mnou, s námi oběma, s bezvýhradnou lás kou.” Trochu pokrčila rameny. „To obdivuji. Proto jsem vděčná.”

Poposedl v klubovce, pak se jejich pohledy setkaly a hleděl jí do očí tak, jak možná hleděl svědkovi, než mu položil závažnou otázku.

Jak se rodiče dívali na tebe a Paula Wheelera?”

„Táta byl skoro o deset let starší než maminka. Zemřel pár let předtím, než jsem Paula poznala. Protože jsem to měla ve Francii tak složité, maminka mi řekla, že má rakovinu, až už ji měla v po kročilém stadiu. Věděla, že jsme se s Paulem poznali, ale nikdy nás spolu neviděla.

Když jsem se dozvěděla, že se její stav rychle zhoršuje, zaplatil mi letenku, abych mohla jet domů. Přijela jsem příliš pozdě, abych se s ní rozloučila. Naštěstí jel Paul se mnou. Její smrt a to, že jsem u ní nebyla, mě tak zasáhlo, že nevím, co bych si počala, kdyby tam nebyl. Nesmírně mi pomohl.”

„Podle toho, co o něm vím, tak určitě.”

Znovu se mezi nimi rozhostilo ticho. Chtěla změnit téma hovoru, a tak řekla: „Četla jsem o tvém případu v novinách.”

„O kterém?”

„O Jasonu Connorovi.”

Povzdechl si. „To je těžký případ.”

Jak můžeš obhajovat to, co provedl? Chladnokrevně zabil rodiče.”

Je obžalovaný, že je zabil.”

„V novinách stálo, že byli rozsekaní na kusy.”

zločin ze vzteku. Taky jsem ten článek četl,” řekl suše. „Doufám, že případní porotci ne.”

„Vylíčili ho jako notorického výtržníka.”

„To je pravda. Ale chození za školu, kouření marihuany a pár rvaček má daleko do dvojnásobné vraždy. Je to taky neotesaný vykuk s komplexem méněcennosti a nenávistí k lidstvu. Dal jasně najevo, že nestojí ani o mě, ani o moji snahu něco pro něho udělat.”

Je to pravda, že ses vzdal honoráre?”

„Ano.”

„Proč?”

„Protože si tenhle holomek zaslouží lepší než průměrnou ob hajobu, kterou by mu poskytl veřejný obhájce, který by obhajobu odvedl, jen aby se neřeklo, protože vskrytu souhlasí s obžalobou. A protože tenhle kluk, kterému nikdy moc osud nepřál, bude popraven, jestli se mi nepodaří ušetřit jeho život.” Chtěla něco říct, ale zarazil ji. Julie?” „Ano?”

Jestli se budeme bavit o Connorově případu, budeme se hádat.”

Uznala, že má pravdu. „Asi bychom se měli bavit o mém případu.

Když ses prohlásil za mého právníka.”

„Připadalo mi, že by se ti nějaký hodil.”

„Děkuju ti.” Nadzvedla obočí. „Nepředpokládám, že kvůli mně se vzdáš honoráře.”

Zazubil se. „Tobě napočítám dvojnásobek.”

I když se snažili to zlehčovat, jejich společný problém prostu poval útulnou místnost jako nepříjemný zápach. „Když ses ukázal u mě doma, Kimballová řekla Grahamovi, že jsi je sledoval od motelu, kde bydlel Billy Duke.”

„Správně.”

„Co jsi tam dělal?”

„Dodge ho vyčenichal. Zavolal mi. Já zavolal Sanfordovi. S

Kimballovou se tam přihnali a nebyli vůbec nadšení, že nás tam vidí.

A ještě víc je dorazilo, že byl Dukeův pokoj vyklizený. Žádné odpadky, žádnou stopu po sobě nezanechal.”

„Ani po Creightonovi.”

Zavrtěl hlavou. „Navrhl jsem, ať zkontrolují DVD přehrávač. Byl prázdný.”

„Mezi ním a Billym Dukem neexistuje spojitost.” „Vypadá to tak.”

„Ale policie může Billyho Dukea spojit se mnou.”

„Říkala jsi, že o tom nechceš mluvit.” Sundal nohy z otomanu a zvedl se z klubovky. „Co kdyby ses zkusila trochu vyspat?” Pokývl k ložnici. „Lehnu si na pohovku.”

„Chceš jít do koupelny?”

„Díky.”

Zmizel prosklenými dveřmi.

Nevěděla, co si má počít, a tak přistoupila k oknu a rozevřela dřevěné žaluzie. Noční nebe bylo jasné. Měsíc byl v novu. Ulice dole byla tichá, a pokud viděla, nepohyboval se tam nikdo, kdo by se o ně zajímal.

Derek se vynořil z ložnice. „Máš to jenom pro sebe.”

Sklopila žaluzie a otočila se k němu. „Přemýšlela jsem o Creightonovi, jak nás sem sledoval ten večer, kdy byla bouřka. Teď by tam venku mohl být. Nesnesu pomyšlení, že mě pozoruje, že nás pozoruje. Už není jenom obtížný, Dereku. Stala se z něho hrozba.”

„Vložil na tebe někdy ruku, kromě toho, co se dnes stalo v ga lerii?”

„Takhle ne. V baru Christy’s mi stiskl paži, přimáčkl mě na zeď.

Dnes to bylo jiné. Nebylo to jenom hrubé zacházení, byla to agrese.”

„Během našeho střetnutí v Athénách se choval jízlivě a ironicky.

Trochu vyhrožoval, měl velkohubé řeči, ale to, že uřízl Maggii hlavu, byl velký posun. Požádal jsem Dodge, aby zkusil vyšťárat, jestli nemá záznam, v rejstříku mladistvých. Řekl, že to zkusí, ale nedělal si velké naděje.”

Julie si ujasňovala to, co o Creightonovi opravdu věděli. „Víš, jak se říká, že sérioví vrazi svoji činnost stupňují? Že čím víc zabíjejí, tím kratší je mezi jednotlivými případy interval?”

Přikývl.

„Měli bychom Sanfordovi a Kimballové říct o Creightonově návštěvě v galerii? Povědět jim, co říkal a jak se choval?”

„Vědí o Maggii. Soucítili se mnou, ale o Creightonovi v téhle souvislosti nepadla zmínka.” Prstem jí nadzvedl bradu, otočil jí hlavu ze strany na stranu a prohlížel si její krk. „Nemáš žádné modřiny.”

„Tolik zas mi na krk netlačil. Tlačil mě na zeď tělem.”

„Kdybychom to oznámili a detektivové ho vyslýchali, připustil by, že tam byl, ale popřel by, že by se tam něco událo. Byla by to slepá ulička.”

„Ale ty mi věříš, že?”

Usmál se. „Kéž bych dostal niklák pokaždé, když se mě klient na tohle zeptá.” Spustil ruku k boku. „Zkus se trochu vyspat.”

Zašla do ložnice a zavřela za sebou prosklené dveře. Dobře si uvědomoval, že jí na její otázku nedal přímou odpověď. To bylo jeho osobité nadání.

Její naštěstí také.

*

Půlhodiny ležel Derek na zádech, hleděl na strop a snažil se přemluvit ke spánku. Nezabíralo to. Pohovka mu byla příliš krátká, ale to mu ve spánku nebránilo. Nemohl spát, že tady byl s Julií.

Uplynulých dvacet minut neslyšel z ložnice vůbec nic, a přesto vycítil, že ani ona nespí. Přes průsvitnou látku na prosklených dveřích neviděl světlo ani pohyb, ale nějak poznal, že Julie bdí a je stejně neklidná jako on.

Šeptem zaklel, odhodil lehkou přikrývku, spustil nohy na podlahu a zvedl se. Sáhl po košili, pak si to rozmyslel a nechal ji ležet na židli. Bos přešel k proskleným dveřím a otevřel je. Otevřely se nehlučně, ale okamžitě se otočila od okna, kde stála a hleděla ven, jako by hlídkovala. Byla zavinutá v bílém froté županu, který hotel poskytoval hostům. Zakrýval ji od krku po kotníky.

Připadalo mu, že stojí na opačných koncích pokoje hotovou věčnost a hledí na sebe. Později si nevybavoval, že k ní šel. Jenom, že k ní přistoupil a bál se, co odpoví, když se jí zeptal: „Když se tě dotknu, odstrčíš mě?”

Rychle se nadechla a zavrtěla hlavou.

Očekával, že mu každou vteřinou prchne, pomalu jí rozvázal pásek županu a přejel jí klouby rukou zlehka přes holé břicho.

Zachvěla se. „Bojíš se, Julie?”

„Velmi.”

„Čeho?”

Nakrátko zavřela oči, otevřela je a odpověděla: „Hlavně tohohle.”

Ale nic nenamítala, netrhla sebou, když jí shrnul župan z rame nou. Sklouzl jí po pažích a na koberec na podlaze. Podprsenku měla krajkovou, podobnou jako v letadle. Nad košíčky se jí rýsovala ňadra. Přejel přes ty hebké obliny prstem, pak uchopil její obličej do dlaní. „Lži mi v čemkoliv jiném. Nelži mi v tomhle.”

„Nelžu. Nebudu.”

Hlas se jí chvěl a stejně tak rty, když se k ní sklonil. Začali pomalu a opatrně, úplně jinak než předtím, jejich dech se mísil, jejich rty se zlehka dotkly a zase se odtáhly. Ale jejich polibek vroucněl, aniž k tomu některý z nich vybízel. Nejistota a plachost je opustila.

Paměť mu připomněla, jaké to bylo se s ní líbat. Od zpátečního letu z Francie ho často mučily náhlé a nevhodně načasované vzpomínky na to, jak smyslně její ústa reagovala na jeho polibek. Pamatoval si to sice jasně, ale se skutečností se to nedalo srovnávat.

Rozepnul jí podprsenku. Skončila na koberci stejně jako župan.

Sevřel ji v náruči a přitiskl k sobě. Cítil její plné, měkké prsy na hrudi a zasténal, zmámený tím, že se k sobě tisknou nahou hrudí.

Nekonečně dlouho se líbali. Jenom to, ale líbali se vášnivě a za dýchaně, až se nakonec od sebe museli odtrhnout. Opřela se mu čelem o hrudní kost, otáčela hlavou ze strany na stranu a zlehka mu přejížděla vlhkými rty po hrudi. Pak zvedla ruce, vpletla mu prsty do vlasů a přitáhla si ho k dalšímu polibku.

Kalhotky měla hodně vykrojené. Horkýma rukama jí pevně sevřel hýždě a přitiskl ji spodní částí těla k sobě. Tiše zasténala, ten vzdech jí prochvěl hrdlem do jeho úst a rozpálil ho.

Zvedl hlavu, zahleděl se jí do očí a přitom si rozepnul knoflík na kalhotách a stáhl zip. Poodstoupila od něho, a když ze sebe setřásl oblečení, ležela už na posteli na zádech a vztahovala k němu ruce.

Sklonil se nad ní, stáhl jí kalhotky, vsunul jí ruku mezi stehna a dlaň přitiskl na rozkrok. Pár vteřin si jejich oči sdělovaly intimnost mnohem vášnivější než pouhý dotek. Hranou ruky ji laskal na nejcitlivějším místě. Zadržela dech a prohnula se v kříži.

Natáhl se na ni, a když do ní vnikal, uchopil ji za ruce, jež měla volně položené u hlavy. Jejich prsty se propletly, a když o chvíli později vyvrcholili, nebyl si jist, jestli se pokoušel držet jí, nebo vlastní duše, jež zažívala volný pád.

„Budeš spát tam?”

„Můžu umřít tady,” zamumlal. „Šťastně.” Tiše se zasmála a nechávala si protékat prameny jeho vlasů mezi prsty. „Líbí se mi, jak se oblékáš.” „Cože?”

„Líbí se mi tvoje šaty. Patříš mezi nejlépe oblékané muže, jaké jsem kdy viděla.”

„Právě jsme se náramně pomilovali, a ty myslíš na tohle? Na moje oblečení?”

Z hrdla jí vybublal další smích. „Také se mi líbí, jak vypadáš bez něho.”

„Že by?”

„Už jo.”

„To já tě radši vidím nahou,” řekl po chvilce. Zvedl hlavu a přejel pohledem její tělo, na němž spočíval. ,Jo. To rozhodně. Nahou.”

Vtiskl polibek do hebkých chlupů. Na nich měl položenou tvář a pak ji líbal drobnými polibky až na břicho. Vtáhla je, když se jí o ně otřel strništěm na bradě. „Promiň,” zamručel.

„To nic. Mně se to líbí.”

„I tam…”

Obličej se jí rozpálil. „Zvláště tam…” „Měl jsem obavy, že na nejcitlivějších místech je to nepříjemné.”

„Tak, jak to děláš ty, ne.”

Podobně zastřeným hlasem, jakým mluvila ona, řekl: „Dobře že to vím.”

Střídavě jí líbal prsy, pak se soustředil na jedno a laskal jí bradavku jazykem. Julie ho pozorovala, jak se s ní mazlí. Dotkla se jeho obličeje, přejela mu palcem přes výraznou lícní kost. Celá její bytost jako by se vzdouvala city, tak jako se plachta vzdouvá větrem.

„Dereku?”

„Hmm?”

„Dereku?”

„Nerozptyluj mě. U tohohle bych klidně strávil týden.” „Nemůžu počkat týden.”

Zvedl hlavu a pohlédl jí do obličeje. Touha na ní musela být naprosto patrná, protože okamžitě zareagoval. Jediným plynulým pohybem se nad ni zvedl a znovu do ní vnikl.

Položila mu ruce na hýždě. „Nehýbej se. Ještě ne. Chci tě v sobě jenom cítit.”

Udělal, jak si přála, sklonil se a pomalu, zaujatě, ji líbal. Když konečně zvedl hlavu, vylekalo ho, že jí po tvářích stékají slzy.

„Proboha, Julie, ubližuju ti?”

„Ne! Ne!” Sevřela ho, když se chtěl odtáhnout.

„Co tedy?”

Já “

„Wheeler?” V hlasu mu zazněla nejistota a obava. „Pláčeš kvůli němu?”

„Ne,” zašeptala. ,fivůli tobě.” „Mně?”

„Tohle bylo to poslední, co jsem si myslela, že se mi teď stane.

Nepočítala jsem…” Odmlčela se a slízla si slzu z koutku úst. „Cože?

S čím jsi nepočítala?”

„S tímhle.” Přejela mu rukama po zádech a přes ramena. Dotkla se jeho vlasů, obočí, nakonec jeho rtů, z nichž špičky prstů neodtáhla. Sotva slyšitelně řekla: „Nepočítala jsem s tebou.”

Když se probudila, byly dveře koupelny zavřené a ozýval se odtamtud šumot puštěné sprchy. Protáhla se a zívla a přála si, aby byl den, kdy by mohla lenošit a vracet se v mysli k tomu, co se odehrálo minulé noci, znovu prožít každý ten drahocenný okamžik. Myslela si, že je nasycená, ale když myslela na Derekovy ruce a ústa, rozpálily ji erotické vzpomínky a obnovená touha.

Touhou po něm celá zrůžověla a ožila.

A velice zesmutněla.

Vyšel z koupelny a za ním se vyvalil oblak páry. Byl nahý a bral to jako samozřejmost, zatímco ona zrudla náhlou nejistotou. Vytáhla si přikrývku přes prsa a její nemístná ostýchavost ho pobavila.

Zazubil se.

„Pozdě. Už jsem se kouknul.”

To samotné a modulace jeho hlasu ji vzrušilo.

„Dobré ráno. Jak dlouho jsi vzhůru?”

„Asi deset vteřin.”

Bylo patrné, že je vzrušený, přistoupil k posteli, sedl si na kraj a odhrnul přikrývku. Jednou rukou jí zajel mezi stehna, druhou si přitáhl její ruku k penisu. Pohladila ho.

„Máme na tohle čas?”

„Bude to muset být rychlé.”

Polaskal ji palcem, až zalapala po dechu. „To nebude problém.”

Když vyšel z koupelny po druhém sprchování, měl na sobě boxerky. Přetáhl přes ni přikrývku a nechal ji tak. Je něco nového?”

Jsi ve zprávách.”

Vrhla pohled na dveře do obývacího pokoje, kde byla televize.

Stočila oči k Derekovi. „Vzbudil jsem se o hodinu dřív než ty.

Chytil jsem zpravodajství.” Přistoupil k posteli, sklonil se a uchopil její obličej do dlaní. „Před tvým domem parkují zpravodajské týmy ze všech místních stanic a referují, že tam včera večer záhadně zemřel zabiják podezřelý z vraždy Paula Wheelera. Na Douga se vrhli reportéři, jen co vyšel z domu, aby jel do práce.” Nešťastně zakvílela.

„Reportérům řekl, že ho překvapilo zjištění, že blízká osobní přítelkyně jeho bratra, ty, jeho vraha možná znala.” „Tohle je noční můra.”

„Může se to ještě zhoršit, než se to zlepší, Julie.” „Proto se cítím tak mizerně.”

Spustil ruce z jejího obličeje. „Pouhé přání, aby to zmizelo, tomu nepomůže. Obávám se, že dnes to bude hodně těžké. Měla bys radši vstát.”

„Mám na sebe jenom to, v čem jsem přijela.” Rozhlížela se po oblečení.

„Požádal jsem, aby ti je vyžehlili.” Krátce ji políbil a přistoupil k proskleným dveřím. „Objednám snídani.”

Tušila, že do sebe nic nedostane, ale nedohadovala se, vyklouzla z postele a šla do koupelny. Osprchovala se, umyla si vlasy hotelovým šamponem a vysušila si je fénem. Neměla s sebou žádnou kosmetiku, kromě toho, co nosila v kabelce na drobnou úpravu.

Trochu si přepudrovala nos, použila tvářenku a lesk na rty. To bude muset stačit.

Protože jí ještě nepřinesli šaty, vzala si župan, který měla na sobě předchozí večer, a připojila se k Derekovi v obývacím pokoji.

Pokojová služba jim už donesla objednávku. Odklopil stříbrnou poklici z jedné mísy. Jejich tvarohové palačinky stojí za ty kalorie.”

„Dereku, nemůžu jíst.”

„To jsi včera říkala taky.”

Odsunul jí židli. Nalil kávu z termokonvice. A měl pravdu, do konce ani její nervózní žaludek nemohl odolat několika soustům tvarohových palačinek. „Co máš v plánu?” zeptala se ho, když upíjela z druhého šálku kávy.

„Počkat, co bude. Nechci, aby ses ukázala, dokud si neudělám dobrou představu, čemu budeš čelit.”

Pohlédla ke dveřím. „Vyzradí personál, že jsem tady?”

Zavrtěl hlavou. „Nevyptávají se na lidi, které tady ubytuji, a já nic neříkám. Chlubí se svojí diskrétností. Kromě toho jsem během let tady u nich utratil malé jmění. Jsou mi zavázaní.”

Nabodla na vidličku palačinku. Jsou zvyklí, že tady strávíš noc se svými klientkami?”

Odložil šálek na podšálek a počkal, až mu pohlédne do očí.

„Nikdy předtím se to nestalo.”

Napila se kávy, aby zamaskovala potěšeně rozpaky. Sáhl po její ruce, podrobně si ji prohlížel a hladil jí prsty. „Říkám si, jak by to asi bylo, kdybychom se poznali, než jsi odjela do Francie. Než jsi poznala Paula Wheelera.”

„Třeba bychom si byli od pohledu protivní.”

„O tom pochybuju,” řekl tiše.

Já také,” zašeptala.

„Možná bychom se zamilovali, vzali, měli děti.”

Hrdlo se jí tak stáhlo, že ze sebe nedokázala vypravit ani slovo.

Natáhl se přes stůl a dotkl se její tváře. Ještě pořád by to mohlo být, Julie. Až tohle všechno pomine, mohli bychom žít spolu.”

Tu chvíli roztříštilo zazvonění pokojového telefonu. Oba na něj pohlédli, potom se ostražitě znovu zadívali na sebe. Derek se zvedl a vzal jej. Chvíli poslouchal a nepřestával přitom hledět Julii do očí.

Pak řekl stroze „okay” a zavěsil.

„To byl Dodge. Je dole. Jde nahoru.”

KAPITOLA 23

Dodge zaklepal a Derek mu otevřel. Detektiv vešel. Když uviděl Julii, pokývl. „Domyslel jsem si to.”

Derek řekl: Julie Rutledgeová, Dodge Hanley.”

Představování nevzal Dodge na vědomí a řekl: „Ten nafrněný recepční s tou srandovní parukou řekl, že asi nebudeš nadšený, když tě vyruší. Naznačil, že jsi nestrávil noc sám. Já si ale nechtěl myslet, že bys mohl bejt tak hloupej.”

„Dáš si trochu kafe?”

Dodge vzal na vědomí Derekovy boxerky a pak pohlédl na Julii schoulenou v županu.

„Máme jenom jedno oblečení,” objasnil Derek. „Právě nám ho žehlí.”

Jak příhodné,” zabručel Dodge.

Derek si založil paže na nahé hrudi a hned si uvědomil, že zaujal směšnou pózu. „Přišels sem dělat opovržlivé a urážlivé poznámky, házet kamením, nebo jsi nám přišel říct, co se děje?”

„Nic dobrého,” zamručel detektiv. Přistoupil ke stolu a pohlédl na Juliin talíř. „Budete to jíst?”

„Poslužte si.”

Shrábl zbylou palačinku, přeložil ji a zhltl a potom si olízl z prstů ricottu a jahodovou šťávu. Já se neměl čas dneska nasnídat. Přijímal jsem telefony.”

„Od koho?” chtěl vědět Derek.

„Od každýho, koho jsem včera večer podmáznul. Na tenhle případ vynakládám pěkný prachy, to se prohneš, a nemůžu říct, že mě to mrzí.” Nalil si kávu do Derekova šálku a srkal ji.

„Co ses dozvěděl?” zeptal se Derek.

„Prohledali její dům. Začali u trámů v krovu a postupovali dolů.”

„Nech mě hádat,” řekl Derek. „Našli halenku s chybějícím knoflíkem. To jsme věděli. Nedokazuje to, že knoflík nalezený v Dukeově motelu pocházel z Juliiny halenky. Není výjimečný.”

„Nejsme u soudu a já nejsem soudce,” podotkl Dodge. „Schovej si svý přípodotky, advokáte.” Vrhl pohled na Julii. „Budeš je potřebovat.”

„Co dál?”

Dodge se posadil k malému stolku naproti Julii a oslovil ji. „Našli pod vaší matrací zbraň.” „Dal mi ji Paul na moji obranu.”

„Máte štěstí, že je to jiná ráže, než má pistole, kterou ho zastřelili.”

Derek řekl: Jestli z ní sejmou otisky, najdou na ní i moje.” Dodge zešedl v obličeji a zvedl pohled k svému šéfovi. „No to je ohromný.”

„Říkal jsem ti o tom. Když jsem vešel do jejího domu, nikde se nesvítilo, ona měla zbraň “

„Okay, okay.” Otočil se zpátky k Julii a řekl: „Zapomeňte na střelnou zbraň. To je ta dobrá zpráva. Váš přítel Wheeler nosil exkluzivní hodinky.”

„Značky Patek Philippe. Přišel o ně při tom loupežném přepa dení.”

„Hmm. Tak si představte, jak byli Sanford s Kimballovou blahem bez sebe, když se spolu s ostatní kořistí, která byla ten den ukradena, našly ve vašem domě.”

Derek pozoroval, jak jí doslova všechna krev zmizela z obličeje.

„To není možné.”

„Bohužel je, paní Rutledgeová. Všechno to bylo v černém sa metovém váčku, přesně jak ho oběti loupeže, včetně vás, popsali.

Našel se v krabici s botama u vás ve skříni, přímo na páru černých saténových střevíců. Mimochodem, detektiv Kimballová se nechala slyšet, že máte nádherné boty.”

Julie nevidomě hleděla před sebe. Derek pochyboval, že vnímá cokoliv dalšího kromě toho, že se našel ten váček. Musel ji dvakrát oslovit, než se vytrhla z omráčení.

„Musel to tam nastražit. Ten Billy Duke. Vycházel z mojí lož nice. Sel to tam dát. Nechal si ty cennosti a přišel je schovat do mého domu, aby se tam našly.”

Divoce, zoufale pohlédla z Dereka na Dodge. Derek si nebyl jist, jak se tváří, ale Dodge byl očividně skeptický.

Zvedla se z křesla, připomínala zvíře zahnané do kouta, které zaujalo vzdorovitý postoj. „To si vážně myslíte, že kdybych vy myslela to přepadení a vraždu, byla bych tak hloupá, že bych si ty cennosti ponechala? V krabici od bot?”

Dodge neřekl nic, Derek si prohrábl vlasy. „Ovšemže ne.”

„Ale parťák, který chce toho druhého podrazit, by mohl chtít, aby se našly ve vašem domě.”

Julie si opřela malé pěsti o kraj stolku a naklonila se k Dodgeovi.

„Neměla jsem žádného parťáka. Toho člověka jsem poprvé uviděla, až když se vypotácel z mojí ložnice.”

„A vrhl se proti dvaceticentimetrovému zubatému ostří nože, který jste náhodou držela ve výši břicha.”

„To by stačilo, Dodgi,” okřikl ho Derek. „Co dalšího nám můžeš říct?”

Dodge přestal upřeně hledět na Julii a otočil se k Derekovi. „V té štěničárně našli otisk a prohnali ho databázemi. A rychle získali pozitivní identifikaci. William Randall Duke.” Vytáhl z kapsy pomačkaného sportovního saka malý notes a rozevřel lesklé modré desky. „Náš chlapec měl na triku pár drobnějších přečinů, ale dohromady skoro neseděl. Postoupil ke zločinu, když ho před třemi roky soudili v Oregonu za vydírání. Měl poměr se ženou, která oznámila, že ji vydíral. Prohlásil, že dostal zaplaceno mimochodem deset tisíc za poskytnuté služby. Veškeré důkazy byly nepřímé, v zásadě to bylo jeho slovo proti jejímu. Byl zproštěn viny.

O rok později se vynořil v Chicagu, obviněn z pronásledování.

Ale ukazuje se, že dáma lhala manželovi o povaze svého vztahu s Dukem.” Zvedl oči a pohlédl z jednoho na druhého. „Zřejmě si potrpěl na dámy. A ty si potrpěly na něho. To obvinění v Chicagu bylo staženo.

Ale popojeďme. Před pár měsíci ho soudili v Omaze v Nebrasce, další obvinění z vydírání. Tentokrát byl obviněn, že obral nějakou vdovu středního věku o tisíce v hotovosti a ve zboží. Pár měsíců byli po sobě celí diví, ale nějak se jí znelíbil a ona se chystala, že mu to vytmaví. Večer před tím než měla svědčit u soudu, což by byl podle státního zástupce Dukeův konec, našli tu vdovu mrtvou.”

„Mrtvou?”

„Dočista, advokáte. Zavražděnou na parkovišti supermarketu.

Šla si tam pro mléko. Našli ho a její tělo ležet vedle jejího vozu.

Mléko bylo studené, její tělo teplé. Vrah z toho vyšel čistý jako sklo.

Nikdo nic neviděl. Jako by ji uškrtil nějaký přízrak,’ řekl kluk, který ji našel. V supermarketu ukládá lidem nákup do sáčků. Šel ven pro nákupní vozíky, které tam lidi nechali.” „Duke ji zabil?”

Dodge se samolibě ušklíbl. „Měl skálopevné alibi. Odmítli ho pustit na kauci, protože se obávali, že by pláchnul. Byl hostem okresu.”

„Byl ve vězení?” zeptala se Julie.

„Zamčený líp než zkrátka pod zámkem,” upřesnil. „Státní zástupce dělal, co mohl, ale klíčová svědkyně byla mrtvá a o moc víc v ruce neměl. Porotci nebyli pryč ani dvě hodiny a to se ještě stihli naobědvat. Duke byl zproštěn viny. Vražda té vdovy zůstává nevyřešená.”

Ani Derek ani Julie nepromluvili, když ty informace vstřebávali.

Potom se Derek zeptal. „Z Nebrasky přišel sem?”

„Nikdo nedokázal určit, kdy do Atlanty přijel. Žádný záznam o zaměstnání. Alespoň ne pod pravým číslem jeho sociálního pojištění.

Od té záležitosti v Nebrasce po něm nebylo vidu ani slechu. Až tři dny předtím, než byl zabit Paul Wheeler, ho zachytila hotelová bezpečnostní kamera.” Zaklapl zápisník a zasunul jej zpátky do náprsní kapsy. „Tak končí život a doba Williama Randalla Dukea.”

„Má tady rodinu?”

„To se právě zjišťuje, ale nezdá se. Narodil se ve státě Wash ington svobodné matce. Spáchala sebevraždu, když byl v osmé třídě.

Svěřili ho do pěstounské péče. O žádných rodinných vazbách se neví.”

„Vykroutil se ze dvou vážných soudních procesů, aniž ho od soudili.”

„Čímž se nabízí otázka, proč takový práskaný chasník jako on udělal tu pitomost, že se vloupal do domu paní Rutledgeové, aby tam nastražil ukradené věci, když do té doby unikal zatčení,” podotkl Dodge.

Oba muži se otočili k Julii pro odpověď. Držela se za lokty a ruce měla schované v širokých rukávech županu. „Bál se, že ho s tím nachytají.”

„Proč to potom jednoduše nezahodil do nejbližšího kanálu? A především proč se zdržoval v Atlante? Proč nevypadl z města, jen co Wheelera oddělal?”

To byly logické otázky, na něž neměla odpověď.

Zaklepání na dveře se ozvalo nepřirozeně hlasitě. Derek otevřel.

Pokojská mu popřála dobré ráno a podala mu ramínka s jejich pečlivě vyžehleným oblečením. „Děkuji.” Vzal od ní ramínka a automaticky sahal do kapsy pro spropitné, a až pak si uvědomil, že na sobě nemá kalhoty.

„Už to mám.” Dodge se k němu připojil u dveří, dal pokojské pětidolarovou bankovku a pak za ní vyšel na chodbu.

„Kam jdeš?”

„Zakouřit si. Obleč si kalhoty, proboha. A zavolej tomu nádivovi dole, že se vracím, jen co si dám cigaretu. Nechci si celou tu opičárnu znovu zopakovat.” Odloudal se po chodbě.

Derek zavřel dveře. Julie si od něho vzala ramínko se svými věcmi a beze slova zamířila do ložnice.

Julie?”

Ohlédla se po něm. „Tvůj poskok nevěří jedinému mému slovu.”

„Nevěří nikomu.”

„A co ty?” Chvíli na něho hleděla a pak dodala. „Vůbec ses mě nezeptal, Dereku.” „Na co?”

Jestli jsem nechala Paula zabít.” „Nikdy se nezeptám.” „Zeptej se mě.”

Váhal, uvědomoval si, že podrobuje zkoušce jeho důvěru.

„Udělalas to?” „Ne.”

Když na to nic neodpověděl, začala se tvářit tak nepřístupně, až mu bylo zatěžko uvěřit, že ani ne před hodinou zažívali tak vzácnou a úžasnou intimitu, kdy jí tvář v extázi zněžněla a její tělo po něm víc a víc prahlo.

Oči, z nichž minulou noc vytryskly slzy vášně, měla chladné. A rty, jež stále ještě nesly stopy jeho polibků, měla ironické a smutné.

„Vsadím se, že bys rád dostal niklák za každého klienta, který ti takhle odpověděl.”

*

Oblékání jí trvalo déle než obvykle, protože se jí třásly ruce a nedokázala se soustředit ani na ten nejprostší úkon. Když se vrátila do obývacího pokoje, pokojová služba už odnesla stůl a Dodge byl zpátky. Seděl na pohovce s notesem v ruce.

Derek přecházel sem a tam a příležitostně vrhal pohledy z okna, na němž roztáhl žaluzie. Vzorovaný koberec byl pruhovaný máslově žlutým slunečním světlem. Uvědomila si, že pro většinu lidí je krásný den.

Když vešla, přestal Derek přecházet a šel rovnou k věci. „Pár bloků od tvého domu našli opuštěný vůz. Byla v něm plátěná taška s oblečením a toaletními potřebami a nějakými časopisy, zkrátka osobní věci. Vzali z vozu otisky prstů a velice brzy by měli mít potvrzeno, jestli jím jezdil Duke. Zanechal ho tam a k tvému domu šel pěšky. Jedno okno v ložnici bylo vypáčené. Tudy se tam dostal.”

Jak překonal alarm? Všechna okna jsou na něj napojená.”

„Telefonní linka byla přeříznutá.”

„To proto jsem se nemohla dovolat na 911. Telefon byl hluchý.”

Pohlédla na Dodge a dodala: „Chtěla jsem nechat alarm zmoder nizovat na bezdrátový.”

„To doporučuju,” řekl jízlivě.

„Co dál?” zeptala se.

Derek pokynul Dodgeovi, aby si vzal slovo. „Mládenci z labo ratoře auto prohlédnou stejně jako ten motelový pokoj.”

„Ani ve voze, ani v motelu nenajdou žádné důkazy, že jsem tam byla,” prohlásila Julie.

Muži si vyměnili pohled a jeho význam Julii neunikl. Klesla na područku křesla, v němž předchozího večera Derek tak uvolněně seděl. „Už něco mají, že?”

Dodge řekl: „Pramen vlasů, které vypadají jako vaše, se našel na opěrce hlavy na místě pro spolujezdce. Říkám ,vypadají jako vaše’, protože budou poslány do laboratoře na porovnání.”

„Nikdy jsem neseděla v žádném voze, který řídil Billy Duke.

Creighton musel vzít vlasy z mého kartáče. Nebo si je opatřit jinak.

Nevím! Vím jenom jedno, a to vím bezpečně, že tohle má na svědomí on. Všechno. Měli bychom prověřit, jestli byl v době, kdy tam Billyho Dukea soudili, v Nebrasce.”

„Nechápu,” řekl Dodge.

„Mohl tu vdovu pro Billyho zabít.”

Jako v tom filmu?”

Dodgeův posměšný tón ignorovala. „Přesně tak. Zabil tu ženu, aby jí zabránil svědčit proti Billymu, což Billyho zavazovalo, aby pro něho zabil Paula.”

Jak by se playboy v Atlante dozvěděl o případu vydírání v Omaze?”

„Nevím.”

„Vdova a její zlodějský milenec mohli být zajímavou zprávou v Nebrasce, ale “

„Nevím, jak to udělal!” rozkřikla se a tím mu přetrhla řeč. Jenom vím, že to udělal.” Naléhavě se obrátila k Derekovi. „Copak to nevidíš? Je to génius. Je troufalý. Nemá vůbec strach, protože nemá svědomí. Viděl pravděpodobně spousty filmů, kde je někdo falešně obviněný z vraždy. Věděl by, co má dělat, aby to vypadalo na mě.

Pro něho by to byla hra. S potěšením by…” Uvědomila si, že začíná mluvit zoufale a hystericky, a vtáhla rty, aby už nic víc neřekla.

Po chvíli si Dodge odkašlal, zachrchlal a polkl. „Derek mi říkal, že se včera Creighton stavil v galerii.”

„Terorizoval mě, i když jsem si jistá, že mi nevěříte nebo si myslíte, že přeháním.”

„Podívejte, paní Rutledgeová, já si myslím, že bez tohohle chlápka by světu bylo líp. Jestli je to on, kdo zabil Maggii, pak je to odporný sadista. Ale ukázali jeho fotografii Korejce, která vede ten motel, i dalším lidem, kteří tam bydlí, a taky zaměstnancům v hotelu Moultrie, kde jste se s Paulem Wheelerem scházeli. Nikdo ho nepoznal. Ani jeho exkluzivní auto, a to by upoutalo pozornost.”

„Má i jiné auto. Nějaké SUV. Myslím, že má několik vozů.”

Dodge si to poznamenal a řekl: „Prověřím to.” Julie si ovšem nemyslela, že tomu dá přednost před vším ostatním.

„Svůj soukromý život si velice hlídá. Říkal jste o něm, že je playboy, ale to nesedí. Playboyové se ukazují s krásnými ženami.

Pořádají okázalé mejdany. Mají kolem sebe spoustu různých pří živníků. Touží po pozornosti a pěstují si ji. Nic z toho Creighton nedělá. Při tom, jak je ješitný, vám nepřipadá divné, že se tak drží stranou a vyhýbá se veřejnosti?”

„Veřejnosti se straní hodně bohatých lidí.”

„Ale u Creightona je to v rozporu s jeho osobností. Musí pro to existovat důvod. Prověřil jste, jestli nemá záznam vrejstříku?”

„Měl jsem dneska dost co dělat,” odpověděl Dodge špičatě.

Derek promluvil poprvé po několika minutách. „Řekni jí o tom telefonu.”

Vrhla na něho pohled. Stál u okna, otočený zády do místnosti.

Otočený zády k ní.

„Billy Duke měl u sebe mobil, když umřel.” Dodge znovu sáhl do náprsní kapsy a vytáhl list papíru. Jedna moje přítelkyně, policistka, to pro mě zabavila výměnou za drahou večeři v restauraci, kterou si sama vybere. Je to záznam všech hovorů z toho mobilu. Poprvé z něho volal předevčírem večer, což naznačuje, že to byl nový mobil.”

„Není tam žádné z čísel, která má Creighton,” řekl Derek.

„Trval by na tom, aby mu Billy Duke nevolal.”

Dodge jí podal záznam hovorů. „Naproti tomu…”

Julie přeletěla pohledem číslo, které bylo podtržené pokaždé, když se na seznamu objevilo. „Galerie.”

„Včera tam volal pětkrát.”

„Opravdu volal. Tedy domnívám se, že to byl on.”

Derek se otočil a tvrdě na ni pohlédl.

„Nebyl důvod se o tom zmiňovat,” řekla neprůbojně. „Včera jsem v galerii třikrát brala pevnou linku, kdy se volající neozval. Nemusíte mi věřit. Můžete se zeptat Kate.”

„Zvedla přípojku?”

„Ne, ale říkala, že jí se to stalo také. Podívejte se, jak byly ty hovory krátké. Minutu nebo ještě méně.” „Za minutu se toho dá říct spousta.”

Zatřepala tím papírem na Dodge. „Tohle dokazuje jenom, že volal. Nedokazuje to, že s ním někdo mluvil.”

Derek pohlédl na Dodge, který se zamračil. „I tak to nevypadá dobře. Zvláště když předtím přišel do galerie a ptal se po vás.”

„Nikdy jsem se s tím člověkem nesetkala.”

„Proč by potom za vámi chodil, paní Rutledgeová?”

„Nemám tušení.”

„Vážně?”

„Ne.”

„Hm.” Dodge si ji chvíli pronikavě měřil, pak odvrátil pohled a začal si popleskávat kapsy.

Zřejmě to byl nervózní zvyk, který Derekovi cosi signalizoval.

„Copak je, Dodgi?”

Dodge se přestal vrtět. Pohlédl na Dereka, potom na ni. Když znovu stočil pohled k Derekovi, tvářil se soucitně. „Vyšťourali ještě něco, advokáte, a je to bomba.”

„Pověz nám to.”

Dodge naklonil hlavu k Julii, ale neodtrhl pohled od Dereka.

„Ona to ví. Zeptej se jí.”

Začala se vnitřně hroutit. Cítila, jak se molekulu po molekule rozpadá. Nemohla se vyhnout tomu, že na to přijdou, ale doufala, že to nebude dřív, než budou Creighton a jeho kumpán Billy Duke odhaleni jako Paulovi vrazi.

„Co to je?” zeptal se Derek naléhavě, když ani ona, ani Dodge nepromluvili, rozhněvaně zopakoval: „Tak sakra, co je to?”

Julie s pokusila promluvit, ale jazyk se jí lepil na patro. Pouze úpěnlivě vykoktala jeho jméno.

Dodge se zvedl a vykročil ke dveřím. Dokonce vzal za kliku a teprve pak se otočil do místnosti. „To úterý, to nebyla jejich obyčejná odpolední schůzka. Ten den s Wheelerem něco oslavovali. Je to tak, paní Rutledgeová?”

Stále ještě nedokázala promluvit, jenom přikývla.

„Sanford s Kimballovou šli za svým nadřízeným a požádali ho, aby uplatnil svoji pravomoc. Tvrdě zatlačil na Wheelerova právníka a i potom si příslušnou složku museli vyžádat soudní cestou, než ji právník postoupil.”

Jakou složku?” zeptal se Derek.

„Závěť Paula Wheelera. Nechal ji změnit. Ještě nebyla soudně potvrzená, ale paní Rutledgeová má zdědit celé jeho jmění. Jeho podíl ve firmě. Jeho majetek. Do posledního centu.”

Jeho slova zazněla jako umíráček a po nich se rozhostilo hutné ticho.

Derek zíral na Julii se směsicí nevěřícnosti a jen taktak potla čovaného vzteku.

Pomalu zavrtěla hlavou. Věděla, že kdyby v tu chvíli cokoliv řekla, určitě by to bylo špatně.

„Budu venku,” řekl Dodge.

*

Za pár mnut se k němu Derek připojil na nádvoří, kde hotel každé odpoledne od tří do pěti podával velkou svačinu, pokud to počasí dovolovalo. Nádvoří bylo poklidné a stíněné, ze tří stran obklopené břečťanem porostlými cihlovými zdmi a ze strany do ulice neproniknutelným živým plotem. Uprostřed stála tesaná kamenná fontána, v níž nevtíravé tryskala voda na cherubína s lyrou.

Měli to tam sami pro sebe.

Derek se posadil ke stolku z tepaného železa, kde už si Dodge zapálil kamelku bez filtru. Chvíli tam jen tak seděli. Derek pozoroval čmeláka, jak přeletěl z jednoho ibiškového květu na jiný. Dodge hleděl doneurčita a kouřil.

Nakonec stočil oči k Derekovi. „Rozdal sis to s ní?”

„Od té doby, co jsme spolu byli v letadle?”

„Před snídaní.”

Derek popotáhl. „V podstatě.”

Dodge přikývl a zamáčkl cigaretu. Zapálil si další. „O závěti se vůbec nezmínila.” „Ne.”

„Blbá chvíle zjistit to zrovna teď.”

„To mi povídej.”

„Co k tomu říkala teď?”

„Nic. Nedal jsem jí příležitost. Musel jsem trochu na vzduch.

Vyčistit si hlavu.” „Už sis ji vyčistil?” „Ani náhodou.” „Takže co budeš dělat?”

„To kdybych tak věděl.” Derek se zvedl a začal přecházet po cihlovém dláždění porostlém mechem.

„Neříkals mi, že si najala Neda Fultona, aby ji zastupoval?” Jo, a je dobrý.”

„Dám ti radu, advokáte, přenech mu ji a drž se od téhle šlamas tyky dál.”

Derek stále přecházel sem a tam, Dodge kouřil. Uplynula dlouhá chvíle, pak Dodge podotkl: „To neuděláš, že ne?”

Derek přestal přecházet a pozorně si prohlížel čmeláka, který se vznášel nad květem velkým jako jasně červený slunečník. Je dost možné, že ji do toho navezli, aby čelila falešnému obvinění, Dodgi.”

„To vyznívá příšerně melodramaticky.”

„O to jde. Uříznout Maggii hlavu bylo melodramatické. Nemů žeme nebrat v úvahu Creightona a jeho smysl pro melodrama. Je nevyzpytatelný. Je kluzký jako úhoř. Jak Julie říkala, nemá svědomí.

Je nafoukaný a stoprocentně přesvědčený, že se může dopustit čehokoliv, co se mu zachce, a že mu to projde.”

„A měl pro zabití Wheelera stejný motiv,” uvažoval Dodge na hlas. „Dědictví. Možná věděl, že se jeho strýc chystá závěť změnit, a chtěl ho zlikvidovat, než to stačí udělat.”

„Nebo se mohl dovědět, že se to už stalo, a zabít ho, aby se pomstil.”

„Proč v tom případě neoddělal i ji?”

Derek o tom přemýšlel, přemítal o povahových rysech Creightonovy osobnosti a o všem, co mu o něm řekla Julie. „To by si neužil žádnou srandu.”

„Srandu?”

„Miluje žertíky, kterým rozumí jen on sám. Pokud se mu podaří úspěšně hodit vraždu svého strýce na ni, bude se smát na její účet a zároveň si zajistí, že ona nebude moct nikdy z toho jmění nic utratit.

Pokud bude odsouzena, on a jeho rodiče pravděpodobně dají prohlásit novou závěť za neplatnou.”

„Milionář podvedený vraždící milenkou. Synovec se znovu stává právoplatným dědicem.”

„Přesně tak. To by se Creighton chechtal do hrsti.”

Dodge zmačkal prázdný obal od cigaret a zamyšleně otevřel další balíček. „Sedí to. Teoreticky. Ale pořád ještě nemáme nic, co by spojovalo Creightona s Billym Dukem.”

„Nic se nenajde. Na to je příliš mazaný. Něco mi vrtalo hlavou, ale nemohl jsem si vzpomenout, co. Když ale Julie začala mluvit o tom, že se drží stranou, uvědomil jsem si, co to bylo. V ten den, kdy poprvé přišel ke mně do kanceláře, a ani potom, se tam ničeho nedotkl. Ani sklenice na vodu, ani podniček křesla, ani kliky.

Pokaždé jsme mu dveře otevřeli já nebo Marlene. Dokonce ani nepodával ruku.”

„Nezanechává po sobě žádnou stopu.”

„Žádnou fyzickou stopu.”

„Naproti tomu na ni toho mají spousty.” Detektiv trhl bradou přibližně k hotelovému pokoji, kde Derek s Julií strávili noc. „Kolem poledne budou mít příkaz k zatčení. Dej na moje slova.”

„Za zabití Billyho Dukea?”

Jeho. Wheelera. Vyber si. Možná obou.”

„Pořád jsou to nepřímé důkazy, Dodgi.”

„I tak ji můžou na pár dní zadržet, než nashromáždí víc důkazů.”

„Neexistuje žádný, který by nebyl nastrčený. Tím jsem si jist.

Paula Wheelera milovala.”

„Bavíme se o spoustě prachů, Dereku.”

Dodge ho nikdy neoslovil křestním jménem. A nikdy s ním nemluvil tak ohleduplně a upřímně. Význam toho, že tak učinil teď, nemohl Derekovi uniknout. Zopakoval: „Měla toho muže ráda, Dodgi. Neříkám to rád, to mi věř, ale je to fakt.”

Hleděl na Dodge tak, dlouho, dokud ho nepřiměl ustoupit. „Tak dobrá. Nedala by Wheelera zabít za žádné peníze. Můžeš to tvrdit do soudného dne, ale tím se tvůj problém neřeší.”

„Z Creightona nic nedostaneme. Řešení je u Billyho Dukea.”

Derek chvíli rozmýšlel a pak připomněl: „Julie říkala, že vypadal příšerně, nemocně, jako když potřebuje pomoc. Kdy můžeme čekat, že bude pitva?”

„Detektivové určitě naléhají, aby byla co nejdřív, protože je klíčová.”

„Sleduj cvrkot. Dej mi vědět všechno, co zaslechneš.” „To tě bude něco stát.”

„Slib té policistce Doře? tři náramné večeře. Potřebuji informace, jimiž můžu argumentovat. Začni obsahem té plátěné tašky, co se našla v Dukeově voze.”

„To už jsem ti říkal.”

„Obstarej mi kompletní soupis všech věcí, jestli to půjde. A “

„Budu mít čas se vyčurat?” „Dnes ne. Prověř Creightonův trestní rejstřík.” „To už jsem udělal. Kde nic tu nic. Ani jízda v opilosti.

Dostal pár pokut za překročení rychlosti. Nic víc.” „Rejstřík mladistvých?”

„Opatrně jsem sondoval terén, ale je to jako svatý grál.” „Dělej, co můžeš.”

„Co mezitím budeš dělat ty?”

„Vrátím se nahoru a podebatuju si se svojí klientkou.”

Ariel se zprávu o smrti Billyho Dukea dozvěděla, až když si brzy ráno pustila televizi. Jak jedna zpráva následovala druhou a každá byla o něco překvapivější než ta předchozí, snažila se dovolat Carol, aby se jí zeptala, jestli už to slyšela. Protože na ni přítelkyně naléhala, aby se do toho nepletla, nezmíní se Ariel O roli, kterou sehrála při jeho identifikaci. A chtěla se držet stranou. I tak to bylo vzrušující, slyšet opakované zmínky o anonymním hovoru, jak volala na horkou policejní linku.

Šokovalo ji, že Billy zemřel v domě Julie Rutledgeové. Mluvčí policejního oddělení Roberta Kimballová významně naznačila, i když to přímo neřekla, že nezemřel přirozenou smrtí jako třeba na srdeční záchvat, a že jeho smrt nějakým způsobem způsobila paní Rutledgeová.

Ariel si kladla otázku, proč se žena takové úrovně, s milionářským milencem, zapletla s drbaném jako Billy Duke. Ovšem ten milionář byl starší než paní Rutledgeová. Možná ji nedokázal sexuálně uspokojit, zatímco tohle byla přesně Billyho specialita.

Když se mu zachtělo, dokázal být rovněž uhlazený, okouzlující a zábavný. Julie Rutledgeová byla asi terčem toho jeho švindlu. Ariel reportáže tolik zaujaly, že utekla půlhodina, ani nevěděla jak, což znamenalo, že bude mít ve všem, co si po zbytek dne naplánovala, zpoždění. Ze všech dní zrovna dnes. Kdy toho má tolik na práci!

Chtěla, aby bylo na dnešní večeři všechno dokonalé.

Z práce se nedostane dřív než v půl šesté a večeře byla domlu vená na půl osmou, takže si toho chtěla co nejvíc připravit předem.

Rychle se oblékla do práce, šla do kuchyně, osmahla hovězí pečeni na olivovém oleji a vložila ji do elektrického hrnce na pomalé vaření, kde se bude péct celý den. Až přijde domů, přidá zeleninu. A udělá saláty. A připraví sorbet do dezertních misek a dá ho do lednice.

Stůl prostřela, když se včera večer vrátila domů, trochu nalíznutá po jablečných martini a opilá radostí, že ho zase viděla a že se na ni nakonec nevykašlal a skutečně se s ní chtěl znovu vidět. O samotě. A kolikrát ho jen musela ujistit, že je nikdo nepřekvapí.

Jestli tohle neznělo slibně, pak už nevěděla, co to je.

Při odchodu se ještě naposledy podívala na jídelní stůl a přála si mít paraván nebo něco jiného, čím by oddělila stůl od kuchyně.

Svíčky pomůžou všechno zjemnit. Nesmí zapomenout nějaké vybrat, až bude kupovat květiny a víno. Červené. Aby se hodilo k hovězímu.

Tony bude vědět, že se červené víno hodí k červenému masu.

A nesmí zapomenout koupit taky balení kondomů. Holka může doufat.

Pustila si ve voze rádio. Právě vysílali hlavní zprávy a samo zřejmě se zmínili o Billym. Když jí naposledy volal, snažil se jí něco říct, ale ihned zavěsila, a pak vyvěsila telefon, aby se nedovolal. To bylo předevčírem.

Ariel doufala, že si její sousedka paní Hamiltonová nespojí člověka, o jehož smrti mluvili dnes ráno ve zprávách, s mužem, který včera přišel Ariel vyhledat doma sotva pár hodin před tím, než zemřel. Což bylo trochu strašidelné. Ariel si nemohla pomoct, stále musela myslet na to, co jí chtěl Billy říct.

,Je to otázka života a smrti,” řekl paní Hamiltonové. Ariel si myslela, že je to jenom takový slovní obrat, ale zřejmě ne. Billyho nakonec dostihly jeho vylomeniny. Byl mrtvý. Sice ho litovala jako každou jinou lidskou bytost, ale ulevilo se jí, že se ho už nemusí bát.

Vypudí ho z mysli a bude snít jenom o schůzce, kterou má večer s Tonym.

KAPITOLA 24

Derek se vrátil do hotelového pokoje a našel Julii s mobilem u ucha; zřejmě hovořila s Kate. Právě se své asistentce doznávala, že to byl trýznivý zážitek, když se Billy Duke objevil u ní doma a zemřel tam.

„Bohužel jsou reportáže ve zprávách správné. Opravdu utrpěl bodnou ránu, ale…” Rychle se podívala na Dereka, který si přejel prsty po krku. ,Je to policejní záležitost, Kate, takže se o tom opravdu nesmím bavit.”

Ještě svoji asistentku ujistila, že je v bezpečí a vede se jí tak dobře, jak se dá čekat, a že jí až do odvolání svěřuje vedení galerie.

„Doufám, že se co nejdříve vrátím,” zakončila.

„Řeklas jí, kde jsi?” zeptal se Derek, jen co zavěsila.

„Tomu jsem se vyhnula.”

„Dobrá.”

„Vyhýbám se oficiálně zatčení?” Ještě ne.”

„A co tvoje firma? Nejdeš tam?”

Zavrtěl hlavou. „Volal jsem Marlene a sdělil jsem jí, co je no vého, s tím, že budu mimo celý den. Ví, jak si poradit s dotazy.”

„Vyhýbavě?” „Přesně tak.” „Co tví ostatní klienti?”

„Ty jsi v naléhavé situaci, takže se ti budu věnovat.” „Děkuju.”

„Není to zadarmo. Dostaneš účet. Můžeš si to dovolit,” neodpustil si jízlivě.

Zamračila se. „Doufala jsem, že se přesně tomuhle druhu po známek vyhnu.”

„Proto jsi mi to neřekla? Aby ses vyhnula vtipným poznámkám?

Nebo ti vypadlo z hlavy, že dědíš pořádný balík peněz?”

„Kdy byl vhodný čas zavést na to řeč, Dereku?”

„Kdykoliv.”

„Například?”

„Když jsme se poznali.”

„Něco takového nevykládáš někomu úplně cizímu.”

,Jo, to by bylo divné. Jak před tím, tak po tom, co jsme si za souložili.” Zrudla dokrvava, ale pokračoval, dřív než se zmohla na odpověď. „Co ten další den, když jsem s ukázal v galerii?”

„Zlobil ses, neměls náladu něco poslouchat.”

„Mohlas mi to říct včera v noci.”

Na to nic neřekla. Nemusela. Pohled, který na něho upřela, mluvil sám za sebe. Zaklel z pocitu úzkosti a zmaru, přistoupil k oknu, vyhlédl ven, otočil se do místnosti. „Dřív či později to muselo vyplavat. To jsi jistě věděla.”

„Doufala jsem, že k tomu dojde později. Bála jsem se toho.

Čekala jsem, kdy se to stane.”

„Proč jsi mi to tedy proboha neřekla, Julie?”

„Protože jsem věděla, jak zareaguješ. Věděla jsem, že se tím všechno změní.”

„To teda máš sakra pravdu, že se tím všechno mění!” rozpálil se.

„Poskytuje ti to ten nejstarší motiv v dějinách právnictví.”

, Já vím! Věděla jsem, jak se ti to bude jevit. Jak se to bude jevit Sanfordovi a Kimballové. Všem.”

„Nevypadalo by to tak zle, jako to vypadá teď.”

Hněv z ní vyprchal. „Byla chyba nechávat si to pro sebe. To teď vidím.”

Také ustoupil. „Mám stejný vztek na sebe jako na tebe. Po celou dobu jsem věděl, že přede mnou něco tajíš.”

„Vlastně ani tolik nezuříš, jak jsem si myslela, že budeš.”

Jako Derek, chlap, který se s tebou celou noc miloval, na tebe zlost mám.” Máchl paží k proskleným dveřím oddělujícím obě místnosti. „Tam nebylo nic… To, co jsme… Jak jsi mohla…” Vý mluvnost ho opustila. Zaklel a rozčísl vzduch rukama. „S tímhle aspektem se vypořádáme později. Jako tvůj právník “

„Pořád mě zastupuješ?”

„Policii by se to jevilo opravdu zle, kdybych se teď stáhl, když jsem se včera večer prohlásil za tvého právního zástupce. Hněv je emoce, kterou si nemůžu dovolit. Hněv je kontraproduktivní.

A stejně tak chytrost s křížkem po funuse. Přepočítáš se ohledně soudce, o kterém sis myslela, že bude na tvojí straně, špatně odhadneš, jak přesvědčivý bude svědek, při přelíčení se ukáže, že tvůj klient lže. Nic s tím nenaděláš. Vypořádáš se s tím a jdeš dál.”

Posadil se na otoman naproti ní. „Takže jedno po druhém. Sanford s Kimballovou budou chtít vědět, kdy se to uskutečnilo.”

„Kdy Paul změnil závěť? Začal o tom mluvit asi tak před rokem a stále se k tomu vracel. Snažila jsem se mu to vymluvit.” „O tom budou vážně pochybovat, Julie.” , Je to pravda.”

„Kdo by se otočil zády k takovým penězům?”

,Já ano. Udělala jsem to. Paul si to ale nedal vymluvit. Přiměl svého právníka, aby sepsal novou závěť. Podepsal ji v to úterý dopoledne, kdy jsme se setkali na oběd.”

„Oslavovali jste.”

„On oslavoval. Já ne. Měl radost. Já byla…” „Nespokojená?”

„Měla jsem pochybnosti. Věděla jsem, že z toho budou potíže.”

Derek se na chvíli zamyslel, pak se jí zeptal, jaký měl na novou závěť názor právník. „Pokoušel se to Wheelerovi vymluvit?”

„Do svých rozhovorů mě nezasvětili, ale když jsme se po Paulově smrti setkali, choval se ke mně velmi laskavě. Dala jsem jasně najevo, že není naspěch, aby byla závěť soudně potvrzena.”

„Creighton to chtěl.”

„Právník to pozastavil.”

„Wheelerovi tedy nevěděli a pořád ještě nevědí, že Creighton nebude dědit?”

„Pokud vím, tak ne. Paul trval na tom, aby to co nejdéle zůstalo jenom mezi námi. Myslím, že se bál, že by Creighton něco provedl.

Paul se svojí náklonností ke mně netajil. Creighton dával jasně najevo, že je mu to proti srsti.”

„Bral tě jako hrozbu.”

„Proto mi leželo v hlavě, proč nedal zabít mě místo Paula.”

„Dodge se o tom zmínil také.” Pověděl jí, o čem předtím hovořili s Dodgem.

„Asi máš pravdu,” řekla, když si to nechala projít hlavou. „Kdyby mě dal Creighton zlikvidovat, neužil by si zdaleka takovou zábavu.

Obávám se, že v té hře pokračuje.” Naklonila se k Derekovi. „Co dělal Billy Duke v mém domě, Dereku?”

Uvedl to, co se nabízelo. „Přišel tam nastražit důkazy, které tě s tou loupeží spojují.”

„Kdybychom mohli prokázat “

„Tady jsme v koncích.”

To ji zaskočilo. „Proč?”

„Protože by to pak vypadalo, že Billy Duke jednal na vlastní pěst nebo že chtěl podrazit tebe, svého parťáka. V každém případě by z toho Creighton vyšel čistý.”

„Billy Duke to udělal místo Creightona.”

„Nepochybně, ale nemluv o téhle hypotéze s detektivy, Julie.”

„Proč ne?”

„Protože by se zeptali, proč tam Creighton ty cennosti, jestliže je měl po celou dobu u sebe, nenastražil, když se ti přišel do tvého domu hrabat ve věcech.”

„O tom policie neví.”

„Dozví se to. Musí. Je to tvoje jediné vysvětlení, proč jsi nechala dům vygruntovat tak důkladně, že se o tom služebná zmínila Kate. A ta to pověděla detektivům.”

„Ti si mysleli, že je to podstatné.”

„Nejsou to policajti proniczanic.”

Sklopila hlavu.

„Kromě toho “

„Existuje ještě nějaké kromě toho?” zakvílela. „Billy Duke neměl žádnou zbraň. Dá rozum, že nemůžeme tvrdit, že přišel k tobě domů, aby ti ublížil.” „Tím to vypadá, že jsme se přátelili.” „Nebo aspoň znali.”

,Já ho ale dovnitř nevpustila. Vloupal se tam.”

„To už něco je. Nic moc.”

Povzdechla si. „Vypadá to špatně, viď?”

„Nebudu ti nic namlouvat, Julie. Jo, vypadá. Mají motiv.”

„Tu novou závěť. A co příležitost? Kdy bych to jako měla s tím Billym Dukem naplánovat? Do včerejška jsem ho nikdy neviděla.”

Jsou tady značné důkazy, že je tomu jinak,” pravil. „Ty telefonní záznamy. Jeho příchod do galerie. Knoflík v jeho pokoji. Vlasy v jeho voze. Všechno jsou to nepřímé důkazy, ale jedno s druhým, a k tomu majetek Paula Wheelera stačí, aby začal ctižádostivý žalobce slinit.”

Zvedla se, přistoupila k baru a otevřela si nealkoholický nápoj, ale odložila jej, aniž se napila. „Zatímco na Creightona nepadá ani stín podezření.”

„Bohužel máš pravdu. Jeho komplic je mrtvý a dosud se nenašla mezi těmi dvěma spojitost.”

„Kde by se tak mohli dát dohromady? V Omaze v Nebrasce?”

Derek si zahrál na ďáblova advokáta a zeptal se: „Co by kos mopolitní městský člověk jako Creighton pohledával v Omaze?

Přímo ho vidím, jak se otřásá nechutí při pomyšlení, že by jenom letěl přes Omahu ve výšce deseti kilometrů.”

Jel tam, aby naverboval Billyho Dukea.”

„A prohodili si vraždy.”

„Tu vdovu za Paula.”

„Možná.”

Vycítila jeho pochybnosti a zeptala se: „Copak?”

„Nejdříve musíme Creightona umístit do Omahy. A pokud byl Billy Duke ve vězení: Kde se setkali, aby se domluvili? Předpo kládám, že ho Creighton mohl navštívit ve vězení, ale “

„Na to je moc chytrý, aby tam chodil,” navázala. „Ve vězení by měli o jeho návštěvě záznam.”

„Přesně to jsem chtěl říct. Kdyby Creighton uškrtil nějakou ženu na parkovišti jako ,přízrak’ a dal si pozor, aby o tom nikdo nemohl podat svědectví, tak by “

„Chtěl, aby o tom někdo věděl.”

Tentokrát to zaskočilo Dereka. „Tohle jsem nechtěl říct. Je to v protikladu k tomu, co jsi o něm předtím říkala. Že se straní zájmu veřejnosti.”

„Ne, není. Byl by to takový soukromý žertík. Což se mu přesně podobá. Když se vrátím k tomu filmu, tak dál, než jsme se dodívali, je scéna, kde se ten milionář objeví na večírku.

O vraždě manželky tenisového hráče se mluví po celém městě.

Samozřejmě se o něm mluví i na večírku a jedna pošetilá stará žena se ho zeptá, jak je možné někoho uškrtit. Milionář se nabídne, že jí to ukáže. Uchopí ji rukama za hrdlo, aby jí to předvedl. Samozřejmě nikdo, kromě toho tenisového hráče, neví, že předvádí vraždu, jíž se dopustil.”

Vrátila se na své místo na pohovce. „Creighton nechce, aby ho chytili, ale myslím si, že by rád ukázal, zvláště nám, jak je chytrý.”

„Chce nás do toho svého soukromého žertu vtáhnout.”

„Ano, a já mám velký strach z toho, jaká bude pointa.”

Derek se zvedl a začal přecházet. „Musíme ho uvést do spojitosti s Billym Dukem.”

Uchopila list papíru, který tam Dodge zanechal, seznam volání z Dukeova mobilu. „Několikrát volal ještě na jedno číslo, nejenom do galerie.” Ukázala mu to číslo. „Volal tam celou noc v různou dobu.”

„Mohl by to být dovoz pizzy.”

„Není. Když jsi byl venku s Dodgem, zavolala jsem tam a ozvala se mi hlasová schránka s automatickou odpovědí, osobně se nikdo neohlásil.”

„Když jsme si toho všimli my, můžeš se vsadit, že Sanford s Kimballovou taky.” Derek sáhl po svém mobilu, otevřel jej a zavolal Dodgeovi.

Ten to okamžitě vzal. „Muselo ti zvonit v uších. Právě jsem ti chtěl volat.”

„Hele, na tom seznamu volání “

„Už to prověřili.”

„A jak?”

„Ariel Williamsová. Dvacet sedm let. Zaměstnaná. K smrti se vyděsila, když se Kimballová objevila na jejím pracovišti a chtěla se jí vyptávat na Billyho Dukea.”

„Znala ho?”

„Přiznala, že tehdy volala ona a identifikovala ho, když se jeho fotka objevila v televizi.” „Jaký byl mezi nimi vztah?”

„Přesně se nevymáčkla, ale podle všeho to byl bývalý přítel, se kterým už nechtěla nic mít.” „Kde se poznali?”

„V Nebrasce. Nesouhlasila s tím, že ho zprostili viny. Řekla, že si přála, aby šel do vězení, jak si zasloužil. Přestěhovala se sem a neměla ani trochu radost, když zavolal, že přijel. Řekla mu, ať se ztratí a nechá ji na pokoji, ale byl neodbytný. Volal, ale neozval se, stejně jako to dělal u paní Rutledgeové.”

Derek zapnul na mobilu reproduktor, aby Julie Dodge také slyšela. Stočil k ní pohled a ona se zadostiučiněním přikývla.

„Ta dívka se dušuje, že Billyho Dukea neviděla od té doby, co odjela z Nebrasky, a když ráno uslyšela ve zprávách, že je po smrti, nebylo jí to líto.” Dodge se odmlčel a sípavě nadechl.

„Zmínila se o Creightonu Wheelerovi?”

„Pokud vím, tak ne.”

„Zeptej se.”

„Dobře. Ještě něco. Slyšel jsi někdy o filmu Zběsilosti” „Ne.”

Derek pohlédl na Julii. Zavrtěla hlavou. „Teda, nevím, co to znamená, pokud vůbec něco,” pokračoval Dodge. „Ale Duke měl v plátěné tašce DVD s tímhle filmem.”

„To bych do Julie neřekla,” prohodila Sharon Wheelerová a ma zala si sýrový rohlík máslem.

Doug odstrčil talíř. Oběda se prakticky nedotkl. Já tomu ne věřím.”

Já ano. Nikdy jsem jí nedůvěřoval.” Creighton pokynul Ruby, aby mu dolila ledový čaj. „Na ní a strejdovi Paulovi… bylo něco podivného.”

„Podivného?”

„Ano, otče. Podivného. Nedokázal jsem přijít na to, co to je, ale rozhodně to tam bylo.” Ruby mu s neskrývanou nechutí chlístla čaj do sklenice. Popadl ji za druhou ruku a vtiskl na ni polibek. Vytrhla mu ji a kolébala se pryč, přitom si něco mručela pod vousy.

„Děkuji,” zavolal za ní zpěvavě.

Ani služčina nevrlost mu nedokázala pokazit bujarou náladu, která ho neopustila od rána, kdy si v koupelně pustil televizi a uslyšel, že Bifly Duke zemřel v domě Julie Rutledgeové, zřejmě na bodnou ránu.

Ta zpráva ho vzrušila.

Billy Duke přišel za Julií domů. Julie ho bodla. Je mrtvý a ji vyšetřují. Dokonalé! K nezaplacení!

Je geniální, nebo co? Položil základy. Knoflík z její halenky snadno upustil na podlahu v kuchyňce motelového pokoje. Vlasy umístil do Billyho auta. Počítal s tím, že policie najde Billyho mrtvého v motelu Pine View, zavražděného, a stopa povede rovnou k Julii.

Ale tohle bylo lepší. Tenhle scénář ji do toho namočil víc a byl dokonce ještě zábavnější.

Billyho osud byl od začátku zpečetěn. Creighton neměl v úmyslu nechat ho žít, jakmile splní svoji část dohody. Nicméně usoudil, že je jedině spravedlivé nechat Billyho naživu tak dlouho, aby viděl svoji bývalou přítelkyni umírat strašlivou smrtí, kterou si zasloužila.

Ale potom Billy Creightona donutil načasování přehodnotit.

Nejdřív přišel do domu, kde Creighton bydlel, a nechal mu tam vzkaz. To byla pitomost. Jeho procítěné Je to ještě skoro dítě. A já se k ní taky nezachoval zrovna pěkně!” a tak dál Creightona přesvědčilo, že i když Billy na tu holku mnohokrát nadával, že svědčila proti němu, úplně si ho omotala kolem prstu. Chlapovi v tomhle duševním stavu to jasně nemyslelo a byl schopný udělat nějakou nepředloženost. Jako třeba se přiznat.

Takže sbohem, Billy, bylo prima udělat s tebou obchod.

Naštěstí přišel Creighton do motelu Pine View připravený. Billy měl rád pivo. Příliš ho zaměstnávala vlastní mizérie, než aby si všiml, jak dlouho Creightonovi trvalo otevřít láhve. Neměl nejmenší podezření.

Creightonovi leželo v hlavě, jestli to později Billymu došlo, třeba uprostřed noci, když ho začaly chytat křeče, udělalo se mu zle a začal být dezorientovaný.

Možná si myslel, že byla špatná ta šunka. Nebo ten sýr. Možná si myslel, že chytil nějakou žaludeční virózu.

Ve skutečnosti ovšem Creightonovi Billyho zabití nepřineslo to nejmenší vzrušení. Nebyl u toho až do konce. Možná kdyby byl, zažil by větší potěšení. Když společně pojídali Billyho poslední jídlo, Creighton si neustále opakoval, že zabíjí člověka a že je to totéž, jako by se díval, jak umírá.

Jenže poctivě řečeno to byla nuda. Bylo to řekněme stejně vzrušující jako vidět tryskat krev z probodnuté tepny toho psa.

Ale bylo to účinné a člověk nemůže mít všechno.

Creighton měl v plánu ještě jednou, naposledy, se do toho ne chutného motelu vrátit, dřív než začne Billyho tělo zapáchat, a najít tam ty ukradené cennosti, protože věděl, že ten chamtivý mizera lže, že je zahodil. Zbraně se pravděpodobně zbavil, jak říkal, jelikož dokonce i Billy byl dost chytrý, aby neriskoval a nenechal se chytit s vražednou zbraní. Ovšem šperky mohly něco vynést a Billy si potrpěl na okázalé oblečení.

Creighton byl ušetřen nepříjemného problému s úklidem, když Billy z důvodů, jež zůstanou navždy neznámé, zašel do Juliina domu.

Pravděpodobně se vůbec nedozví, co k tomu Billyho vedlo. Zřejmě se snažil zbavit důkazů, které ho spojovaly s tím přepadením a vraždou. Proč však riskoval, že ho chytnou?

Ale co na tom teď záleží? Billyho smrt v Juliině domě zapraco vala v Creightonův prospěch a víc ho popravdě nezajímalo. Je z toho venku a Julie v tom lítá jedna radost.

Vyvinulo se to bezvadně!

Aby ten báječný obrat oslavil, hned ráno, jak vylezl ze sprchy, zavolal jisté madam, která okamžitě poslala jedno ze svých děvčat.

Jeho otec zavolal, zrovna když se mu zkušeně věnovala. Dalo mu práci zamaskovat euforii, když otci odpovídal, že ano, že tu novinu o Julii slyšel a jestli to není přímo ohromující?

Doug mu řekl, že je důležité, aby rodina zaujala jednotné stano visko, a navrhl vyznělo to jako rozkaz aby Creighton nemluvil s nikým z médií. Jako by se do toho hrnul. „Než abys chodil do kanceláře,” řekl Doug, „co kdybys strávil den se mnou a s matkou?

Musíme se semknout a rozhodnout, jak se k tomu postavíme.”

Creighton neměl v úmyslu chodit do kanceláře, jak otec dobře věděl, ale tolik překypoval dobrosrdečností, že se s ním nehádal.

Doug učinil krátké prohlášení k reportérům, kteří se shromáždili na ulici před jeho sídlem, a pak se odebral do své pracovny vyřizovat firemní záležitosti. Sharon strávila dopoledne plánováním slavnostní večeře, kterou uspořádá, „až bude tohle všechno za námi”. Creighton trénoval bekhend se strojem na odpalování míčků a pak si šel zaplavat. Ruby se zeptala, jestli by chtěli obědvat na terase, a Creighton prohlásil, že je to výtečný nápad.

Venku bylo příjemně, nebylo moc horko a s jídlem nespěchali.

„Creightone,” zeptala se matka, „ty si opravdu myslíš, že Julie s tím Billym Dukem nechali Paula zabít?”

„Takhle to přece vypadá? Hmm. Přísahám, že nikdo neumí udělat kuřecí salát tak jako Ruby.” Pohlédl na otcův talíř. „Nemáš hlad?”

„Ne.”

„S Julií jsme nikdy neměly moc společného,” podotkla Sharon a roztržitě si pohrávala se šňůrou perel. „Když jsem jí navrhla, aby se stala členkou našeho spolku zahrádkářů, odmítla, ale udělala to moc mile. A zdálo se, že má Paula opravdu ráda.”

„Měla ho ráda,” prohlásil Doug. „Tím jsem si jist.”

Creighton zvedl oči v sloup. „Vždycky se jí zastáváš.”

„Nezastávám se jí. Konstatuji skutečnost. Bez ohledu na to, jak to vypadá, nikdo a nic mě nepřesvědčí, že se Julie spikla… s nějakým kriminálníkem a nechala Paula zabít. Naše jednotné stanovisko,”

zdůraznil a pohlédl na Creightona, „bude takové, že si Julie Rutledgeové nanejvýš vážíme, neboť podle všech známek byla Paulovi oddaná tak jako on jí, a chováme jistotu, že po důkladném vyšetřování bude očištěna od všeho podezření. Je to jasné?”

Sharon se natáhla přes stůl a dotkla se jeho ruky. „Samozřejmě, miláčku.”

Po tomto prohlášení odstrčil židli a zvedl se. „Budu v pracovně.”

„Pořád ještě truchlí,” řekla Sharon Creightonovi, jakmile Doug zašel dovnitř. „Zasáhne ho jakákoliv zmínka o Paulovi. Raději si s ním půjdu promluvit.” Zvedla se od stolu a následovala manžela do domu.

Creighton se protáhl a zívl, zadíval se do větví dubu, který stůl stínil, a uvažoval, jak naloží se zbytkem dne, když se už nemusí vracet do motelu Pine View a hledat exkluzivní hodinky svého strýce. Dokonce se cítil tak trochu sklesle a bez cíle, když už bylo po všem. Takový to byl složitý plán, inspirovaný jedním z jeho oblíbených filmů a dokonale provedený.

Začalo to jednoho dne, kdy se jeho trenér věnoval trochu déle jinému tenistovi. Zpočátku Creightona popudilo, že musí čekat, ale pak se ukázalo, že to byla šťastná náhoda. Noviny četl málokdy. To, co si představoval, bylo mnohem zajímavější než skutečné události.

Drama ze života bledlo ve srovnání s tím, co mu vykouzlil jeho mozek. Ale i klubové tréninkové stěny byly obsazené, a jak čekal na trenéra, neměl co dělat, a tak sebral noviny, které tam někdo nechal, listoval jimi a vtom mu padl pohled na okrajovou zprávu o mladé ženě z Atlanty, již předvolali k soudu do Omahy v Nebrasce, aby svědčila proti muži souzenému za vydírání.

Na tom všem připadalo Creightonovi nejzajímavější, že žaloba stála na svědeckých výpovědích té ženy z Atlanty, bývalé milenky obviněného muže, a vdovy, která ho z vydírání obvinila.

Chudák naivní, pomyslel si Creighton. Vsadím se, že si přeje, aby byly po smrti.

Na tenisový trénink nezůstal.

Místo toho vyměnil porsche za landrover, který si koupil z pou hého rozmaru, ale vyjel jím pouze několikrát. Poprvé v životě zašel do WalMartu a koupil si to nejošklivější oblečení, které tam uviděl, brýle na čtení s minimálními dioptriemi a balení smývatelné barvy na vlasy.

Zabralo mu dva dny, než dojel do Omahy. Pod smyšleným jménem se ubytoval v jednom motelu. Příští den byl v soudní budově, právě když zasedal soud. Když se dostavila ta vdova, obklopili ji místní reportéři. Slunila se v záři své nechvalné pro slulosti, byla odbarvená, vypadala jako protřelá špindíra a podle Creightonova názoru byla špatně obsazená do role oběti podvodu.

Billy Duke se nepřesvědčivě, samolibě usmíval.

Creighton si pečlivě pročetl články o procesu v místních novi nách a v televizi v motelu sledoval veškeré zpravodajství. Dozvěděl se, že ta mladá žena z Atlanty svoji svědeckou výpověď probrečela.

Předvolali ji, aby svědčila o povaze obviněného, a to, co o něm vypověděla, mu nelichotilo.

Připustila, že s Billym Dukem udržovala milenecký vztah.

Utvrzoval ji v přesvědčení, že je to pravá láska, která nakonec skončí manželstvím. Po celou dobu, kdy jí sliboval společnou budoucnost, spal s tou vdovou.

Billy Duke byl ničema a lump. O tom, jestli se z něho stane kriminálník, rozhodne svědectví té vdovy, a ta se chystala k soudu rozběsněná a s touhou po pomstě.

Dva dny Creighton sledoval každý její pohyb a čekal na svoji příležitost.

Večer druhého dne se zastavila v supermarketu. Když vyšla ven a vykročila k svému vozu, Creighton k ní přistoupil, nasadil svůj zvláště odzbrojující úsměv a zeptal se, jestli je to ona, koho viděl v televizi. Polichoceně se usmála, zamávala falešnými řasami, vystrčila ohromné poprsí a pravila: „Ovšemže ano.”

Kráva blbá. Hnusila se mu. Snažil se jí vůbec nedotknout, kromě jejího krku. Až na tohle to bylo překvapivě snadné.

Ve chvíli, kdy případ převzala porota, měl víc než plné zuby Omahy, svého oblečení z obchodního domu i svých tmavých vlasů.

Krátce poté, co Billyho Dukea zprostili obžaloby, se Creighton ukázal u jeho dveří a představil se jako člověk, jemuž Billy vděčí za život. Potom tomu ohromenému podvodníkovi řekl, co musí udělat na oplátku pro něho. Na Billyho udělala Creightonova odvaha takový dojem nebo mu možná nahnala strach a byl tak vděčný, že neskončil v base, že se dal snadno přesvědčit. Sto tisíc dolarů pomohlo potlačit jakékoliv přetrvávající pochybnosti, ať už morální či jiné.

Billy byl svým způsobem mazaný, ale taková třída jako Creigh ton nebyl. Ani náhodou. A ještě dojemná připomínka: Po celou dobu měl Billy pro to „sladké dítě” slabost. Úpěnlivě prosil za její život.

„Až do hořkého konce.”

„Co jsi říkal, drahý?” Creighton si neuvědomil, že promluvil nahlas, dokud se k němu nepřipojila matka, která si s sebou přinesla maličký šálek s podšálkem. „Dáš si espreso?”

„Nedám, díky.”

„Otec právě telefonuje s Paulovým právníkem.”

Nepřestávala žvanit, ale Creighton ji vypnul. K tomu „sladkému dítěti” neměl vztah jako Billy. A nerad nechával něco nedotažené.

Jestli Billy volal k ní domů, kdo ví, co mohl plácnout, ať už záměrně nebo ne, o Creightonu Wheelerovi?

Jeden zpravodajský vůz nám zanechal na trávníku před bránou stopy po pneumatikách,” říkala právě jeho matka. „Nemají vůbec žádnou úctu k majetku jiných lidí.”

Kromě toho to bude zábava. Nečekaně se zvedl. „Promiň, máti.

Musím běžet.”

„Musíš odejít? Myslela jsem, že s námi strávíš den. Otec to od tebe očekává. Bude se zlobit.” „Však ho to přejde.”

„Co bych mu měla říct? Co je tak důležité?” Creighton se sklonil, políbil ji na tvář, a když se narovnával, zamrkal. „Mám schůzku.”

KAPITOLA 25

Zatímco Kimballová zpovídala Ariel Williamsovou ve firmě, kde pracovala, Sanford byl na pracovišti soudní patologie a sledoval pitvu Billyho Dukea. Detektivové usoudili, že bude účelné se rozdělit, a hodili si mincí, kdo kam půjde. Sanford prohrál.

Vzal si s sebou dva balíčky žvýkaček a několik jich zpracoval, zatímco Billymu Dukeovi vyndávali orgány z těla. Jakmile s tím byli hotoví, nechal soudní lékař zašití těla na svém asistentovi a přistoupil k výlevce umýt si ruce. Sanford, byl rád, že už je po všem, a zeptal se ho na předběžný názor. „Vykrvácel, že je to tak?”

„Bodné zranění mohlo být rozhodně smrtelné. Byl by vykrvácel.

Rychle.” Patolog si setřásl vodu z rukou a odtrhl z role dva papírové ručníky. „Ale vyrozuměl jsem, že zdravotníci přijeli na místo do dvou minut, poté co bodnutí utrpěl.”

„To souhlasí. Máme přesný časový rozpis.”

„Kdyby se o oběť okamžitě postarali v traumatologickém centru, byl by to pobodání přežil.”

„A to znamená?”

„Znamená to, že zemřel ještě dřív, než vykrvácel. Zemřel na něco jiného.” „Na co?”

„Dám vám vědět.”

Sanford dorazil na policejní stanici těsně před Kimballovou, která přinesla krabici slaných krekrů a položila ji na jeho stůl. „K čemu je tohle?” zeptal se.

„Po pitvě máš vždycky žaludek jako na vodě. Krekry pomáhají.”

„Děkuju.” Rovnou dva snědl. „Co říkalo to děvče?” Kimballová zrekapitulovala rozhovor s Ariel Williamsovou. „Mám dojem, že říká pravdu. O osobních aspektech jejich vztahu se vyjadřuje trochu mlhavě, ale muselo se jí o tom těžko mluvit.

Nepracuje v té firmě dlouho a všichni její spolupracovníci na ni civěli. Vypadala vyděšeně a nevinně a řekla, že ví, že to vypadá bezcitně, ale že je ráda, že už tady Bifly Duke není a nemůže působit další zármutek.”

Sanford snědl další krekr. „Říkala něco o Julii Rutledgeové?

Zmínil se o ní Duke?”

„Nikdy.”

„To by bylo moc snadné,” postěžoval si. Zazvonil mu telefon na psacím stole. Zvedl ho. „Nazdar, doktore. To bylo rychlé. Jo, vyklop mi to.” Poslouchal a vtom řekl: ,Jia co že zemřel?” Předklonil se, popadl tužku a notes, něco si zapsal, pak přisunul notes ke Kimballové.

Bez přerušení poslouchal ještě celou minutu a pak se zeptal: „Máš představu, jak to asi bylo časově ? Hm, hm. No tak jo. Budeš dneska k zastižení, kdybychom se potřebovali na něco zeptat?

Výborně. Děkuju, žes mi tak brzo zavolal.” Zavěsil.

, Jaterní nekróza následkem otravy,” přečetla Kimballová nahlas, to, co zapsal do notesu. „Byl otráven?”

„Doktor odhaduje předávkování acetaminofenem.”

„Vtylenolu?”

„Pravděpodobněji acetaminofen v kombinaci s propoxyfenem, s něčím na tišení bolesti, co si nemůžeš koupit bez předpisu.”

„Určitě?”

„Copak nečteš letáky, co pořád dostáváme, o drogách prodá vaných na ulici?”

„Vím, že máš v tomhle pravdu,” řekla Kimballová naštvaně. Jak doktor ví, co Billyho Dukea zabilo? Neměl čas udělat úplné toxikologické testy.”

„Odhad odborníka. Říkal, že viděl spoustu takových případů, když pracoval na pohotovosti. Jelikož se drogy dají tak snadno sehnat, je to oblíbený způsob sebevraždy. Jeden pacient mu zemřel.

Nějaký chlápek si to rozmyslel asi tak deset hodin po tom, co si vzal celou lahvičku darvocetu, takových třicet čtyřicet tablet. Zavolal 911

a převezli ho na pohotovost. Dostal protilátku, která obvykle zabírá, když se podá včas. Ale vzal si moc velkou dávku a čekal příliš dlouho. Účinky se nedaly zvrátit. Utrpěl akutní selhání jater a zemřel.

Doktor říká, že

Dukeovy

orgány

samozřejmě procházejí

požadovanými testy, ale je si dost jistý, že má pravdu.”

„Takže Billy Duke umíral, když se dostal do domu Julie Rut ledgeové.”

„Vypadá to tak.” Sanford otevřel kroužkový zápisník a přečetl si, co si poznamenal. „Graham a jeho lidi našli zvratky na posteli paní Rutledgeové, na podlaze v koupelně a na komodě. Vypadá to, že tam nějakou dobu Billy Duke byl, než přišla domů a našla ho. Doktor říkal, že musel čím dál víc vrávorat a celkově mu bylo bídně.”

„Bylo předávkování záměrné? Sebevražda?”

„Kdyby ano, proč by se táhl do jejího domu?”

„Muselo ho k tomu přinutit něco hodně závažného.” Kimballová si povzdechla. „Ať už je to jak chce, nelhala, že vypadal nemocně a potřeboval pomoc.”

„Přesto bych rád věděl,” řek Sanford a s plesknutím zápisník zavřel, „jestli jí někdy předepsali prášky proti bolesti.”

„Ahoj, Linds. Jdeme hodně nevhod?”

I v džínách a vytahaném tričku, místo v korálky pošitých šatech, vypadala Derekova rusovlasá kamarádka úchvatně. Dnes měla nádherné vlasy stočené do ledabylého drdolu. Zvědavě pohlédla z něho na Julii, ustoupila a pokynula jim do haly svého domu.

Derek ji políbil na tvář. „Byl bych předtím zavolal, ale tak trochu jsme nevěděli, co dřív.”

„Slyšela jsem. O vás obou mluvili ve zprávách. Ty jsi teď její právník?”

„Od včerejšího večera. Lindsay Graveauová, tohle je Julie Rutledgeová.”

Lindsay se na ni usmála. „Potkaly jsme se na té dražbě.” „To je neodpustitelné, že jsme vám sem takhle vpadli,” řekla Julie.

„Máte potíže?”

„Trochu,” připustil Derek. „Ale ne takové, že bys porušovala zákon tím, že jsi nás vpustila do domu.”

Zasmála se. „Pustila bych tě dovnitř, i kdyby šla po tobě celá četa. Pojďte dozadu. Právě jsem na verandě přesazovala nějaké kytky.” Šli za ní domem do uklizené, ale používané kuchyně.

„Kdepak je Jackson?” zeptal se Derek.

„U kamaráda. Mám ho vyzvednout v pět. Dali byste si něco k pití?”

„Já nic,” řekla Julie.

„Vlastně jsme se přišli podívat na film.” Pozvedl igelitku z půj čovny, v níž bylo DVD, pro které se cestou zastavili. „Můžeme použít tvoji televizi?”

„Jistě, ale co je to s vámi?”

„Nechce se mi jít domů. A k Julii nemůžeme, protože to tam dnes dopoledne prohledala policie. Určitě to tam bude vzhůru nohama.”

Neřekl své kamarádce, že v hotelové pokoji, v němž s Julií společně strávili noc, neměli DVD přehrávač., Je to komplikované, Linds, ale myslíme si, že by nám tenhle film mohl poskytnout vodítko.”

„K čemu?”

„To tak docela přesně nevíme,” přiznala Julie upřímně.

Bylo sympatické, že Lindsay přijala situaci bez výhrad. Pokynula do místnosti vedle kuchyně a řekla Derekovi. „Víš, kde co je, protože jsi to instaloval. Poslužte si čímkoliv z ledničky. Budu venku, jestli mě budete potřebovat.”

Julie následovala Dereka do útulného pokojíku, kde Lindsay se synem zřejmě trávili hodně času. Na nízkém stolku ležel gameboy a zpod pohovky vykukovaly sportovní boty se špunty. Na karetním stolku ležela z poloviny dokončená skládačka. Spodní deska nízkého stolku byla zarovnaná hromádkami knih, na nichž bylo znát, že je hodně čtou. Na zdi byla připevněná televize s plochou obrazovkou a na poličkách pod ní spousta DVD.

„Ty jsi jim tu televizi dal?”

„Loni k Vánocům.”

„Co jsi jim dal letos?”

„Videohru.” Když viděl, jak se zatvářila, pokrčil rameny.

„Rozmazluju Jacksona, já vím. A dělá mi to radost. Ale není to žádný spratek, který by pořád něco chtěl. Na to Lindsay dohlíží.”

Posadili se na pohovku a Derek ovladačem film pustil. „Viděla jsi to už?”

„Ne.”

„Já taky ne.” Zatímco běžely úvodní titulky, řekl: Jsme v poslední řadě. Nechtěla by ses místo toho pomuchlovat?” Pohlédla na něho, zazubil se. „Nakonec je to už kolik hodin.”

„Polovinu té doby ses na mě zlobil.”

„To neznamená, že se s tebou nechci pomilovat.”

Sáhl po její ruce a palcem jí důvěrně kroužil v dlani. Bylo to moc příjemné, ale zašeptala: „Propásneme úvodní scény.”

Byl to další Hitchcockův thriller, mrazivý příběh o sériovém vrahovi v Londýně. Derek většinu filmu rychle projel, hledal násilné scény. „Připadám si jako uchyl, že mě zajímá jenom násilí.”

Klíčová scéna předvedla filmové násilí v obzvlášť šokující po době. Zhlédli ji a pak Derek DVD zastavil. Chvíli nedokázali pro mluvit, jak je to rozrušilo. Nakonec Derek dlouze vydechl. „Rozčílilo tě to tolik jako mě?”

Přikývla.

„Násilí bez kapky krve.”

Jako v Cizincích ve vlaku. Kruté. Promyšlené.”

„A stejně jako tamten zabiják, je tenhle tak “

„Cílevědomý. Chladnokrevný. Nemilosrdný.”

Už víc nemluvili a dodívali se na film. Lindsay přišla, právě když skončil. Je skoro pět. Budu muset pro Jacksona. Můžu něco pro vás dva udělat, když jdu ven? Přinést vám něco k jídlu?”

„Ne, díky. Jsi zlatá, žes nám tohle umožnila.” Zvedl se, přistoupil k ní a objal ji. „Asi už tady nebudeme, až se vrátíš.”

„Zamkni, až půjdete, a nastav alarm. Kód znáš.”

Julie se zvedla. Jsem vám opravdu moc vděčná, Lindsay.”

„Nemluvte o tom. Doufám, že až se příště uvidíme, bude už všechno lepší.” Mile se na Julii usmála, potom něco zašeptala De rekovi do ucha a on ji políbil na tvář.

Julie počkala, až měla jistotu, že Lindsay odešla, a pak se zeptala: „Co říkala?”

Vytáhl z pouzdra na opasku mobil a zkontroloval ho. „Měl jsem ho přepnutý na vibrování. Dvakrát volal Dodge. Nechtěl jsem to brát, ale zajímá mě, co pro nás má.”

„Říkala Lindsay něco o mně?”

„Říkala, že je ráda, že jsme se my dva dali dohromady.” Jak se to dozvěděla?”

„Asi postřehla, jak zasněné máš oči, kdykoliv na mě pohlédneš.”

Zamračila se na něho. Zasmál se. „Ženská intuice? Nevím.”

Lhostejně pokrčil rameny a dál se zaobíral mobilem. „Dodge nezanechal vzkaz, což pravděpodobně znamená, že má špatné zprávy.” „Mluvil jsi s Lindsay o mně?”

„Ani ne. Ale když jsem ji po té charitativní dražbě vezl domů, řekla mi, že bych měl z úcty k Wheelerovi příslušnou dobu počkat a pak tě někam pozvat.”

„Opravdu?”

„Jo, ale já jí řekl, že nespěchám, protože jsem se s tebou už vyspal, takže ” „Cože?”

Pohlédl na ni a zazubil se. Jen jsem žertoval.” „Neříkals jí o letadle?”

„Ovšemže nejsem kmotr jejího kluka, proboha.” Vytočil Dodgeovo číslo. „Ale přesvědčovala mě, abych ti zavolal. Říkala, že jsi chytrá, elegantní, půvabná, přesně žena, jakou potřebuji.”

„Cos jí odpověděl?”

Znovu se na ni usmál. „Zamumlal jsem něco v tom smyslu, že nepotřebuju žádnou dohazovačku, děkuju pěkně. Pak jsem odjel rovnou k tobě a málem se nechal zastřelit. Ahoj, Dodgi. Promiň, právě teď “

Z mobilu doléhal k Julii Dodgeův hlas. Připadal jí zneklidnělý.

Derek mu skočil do řeči. „Ne, máme veškeré oblečení na sobě.

Jsme v domě Lindsay Graveauové. Přišli jsme se sem podívat na film, který Billy Duke dobrá, počkej.” Zapnul reproduktor. „Mluv.

Slyšíme tě oba.”

Dodge se bez dalšího zeptal: „Měla jste někdy předepsané prášky proti bolesti, paní Rutledgeová?”

„Proč?”

„Prostě odpověz.”

„Loni na jaře.”

„Mám stručný výtah z pitevní zprávy,” řekl a nevyznělo to zrovna šťastně.

„Zemřel na to zranění nožem?”

„Ne. Pro vás by ale bylo lepší, kdyby ano. Mohla byste se hájit, že to bylo v sebeobraně.”

Hleděla Derekovi do znepokojených očí a svezla se na pohovku v obavách, co jim Dodge ještě řekne.

„Patolog odhaduje, že Billy Duke požil smrtelnou dávku léku proti bolesti, který se volně neprodává.” Dodge se odmlčel, zřejmě čekal, že jeden nebo druhý něco řekne. Derek zůstal zticha, pozoroval Julii.

Bezmocně pokrčila rameny. „Paul si vzal do hlavy, že bych se měla naučit golf, abychom mohli hrát spolu. Vůbec mi to nešlo a nemohla jsem se to naučit. Byla jsem skoro ráda, když jsem si natáhla sval v kříži. Měla jsem výmluvu, proč zanechat lekcí. Doktor mi předepsal protizánětlivé a utišující prášky. Měla jsem z nich strach. Vzala jsem si jenom dva, abych přečkala tu první noc. Zůstala jsem den v posteli a to mi pomohlo. Už jsem nic nepotřebovala.”

„Během domovní prohlídky vyprázdnila policie vaši lékárničku.

Žádné léky proti bolesti,” řekl Dodge. „Kimballová ovšem zavolala do vaší lékárny. V březnu jste dostala předpis.”

„Nechala sis ty zbylé prášky, Julie?”

„Ano. Chtěla jsem je mít po ruce, kdyby mě zase zlobila záda.

Creighton tu lahvičku musel vzít, když byl u mě v domě. Nepo strádala jsem je. Ani ten další den, kdy jsem uklízela, tak ne.”

Po krátké, ale významné odmlce, Dodge pokračoval. „Sanford trochu zapátral. Do symptomů předávkování patří zvracení, žlou tenka, dezorientace, potíže s mluvením a chůzí, křeče. A tak dále.

Přesně jak jste při výpovědi popsala Billyho Dukea.”

„To je neprůkazné,” poznamenal Derek. „Jsou to symptomy i jiných zdravotních potíží.”

„Budou mít podrobný toxikologický rozbor. Játra mu mohlo zničit něco jiného. Ale mezitím…”

„Je to další věc proti mně.”

Žádný z mužů nic nenamítl, čímž věděla, že si myslí totéž.

„Předpokládám, že to potvrzuje moji vinu, pane Hanleyi.”

Dodge klokotavě zakašlal. „Ne, paní Rutledgeová. Ve skutečnosti vám dlužím omluvu.”

„Jak to?” podivil se Derek.

„Creighton měl opravdu záznam v rejstříku mladistvých, přesně jak jsi tušil. Mám ho k dispozici všehovšudy pět minut, což mi stačí, abych viděl, že měla, pokud jde o toho člověka, po celou dobu pravdu. Je toho hodně a já ti řeknu jenom to nejdůležitější, protože od chvíle, co jsem tohle uviděl, mám strach, že nám nezbývá moc času.”

Derek s Julií na sebe pohlédli a tvářili se stejně vážně, jako zněl Dodgeův hlas. Nic k tomu nepodotkli.

„Jistý Jerry Bascomb byl Creightonův spolužák. Byla to sou kromá chlapecká přípravka v Severní Karolíně. Creighton prohlásil, že Jerry chtěl po něm sex v šatně, a tak mu loveckým nožem uřízl malíček. Místo aby jednoduše řekl děkuju, nechci, zmrzačil toho chlapce na celý život.

Mladý Bascomb se dušoval, že nemá homosexuální sklony a že nikdy nic takového nenavrhoval. Policie především vyšetřovala, co Creighton dělal s loveckým nožem v šatnách tělocvičny. Zatímco se dále vyšetřovalo, Wheelerovi zašli za tou druhou rodinou a prohlásili, že jistě dojdou k nějaké dohodě prostřednictvím mediátora.”

Derek poznamenal: „Vsadím se, že nepřímo pohrozili, že pokud Bascombovi nechtějí, aby se na Jerryho ukazovalo jako na zvrhlíka, který dělá návrhy spolužákům, měli by nechat celou věc plavat.”

„Tak nebo tak,” pokračoval Dodge, „Creightona vůbec neobvinili. Problém usnul.”

„Peníze šly z ručky do ručky?”

„Co bys myslel, advokáte? Ale přejděme k následujícímu létu.

Creightonovi bylo patnáct a byl na táboře. Jistá Sarah Walkerová ho obvinila, že ji znásilnil. Přiznala, že se na pikniku nalízla alkoholem, který si tam potají přinesli. Creighton ji vyzval, aby se šli sami projít do lesa. Když se z něho o hodinu později vypotácela, krvácela z vaginy. Byla hysterická. Jeho verze zněla, že nevěděl, že je panna a prý ho provokovala, a tak jí poskytl, co chtěla.”

„Jasně, nepochybně si říkala o násilí,” podotkla Julie ironicky.

„Říkal tomu ,drsný sex’. To cituji z jeho výpovědi. Ta dívka byla v hrozném stavu. Potřebovala psychiatra. Nechtěla vycházet ze svého pokoje. Její rodina tlačila na okresního státního zástupce, aby vznesl obvinění, když vtom se přihlásilo několik dalších kluků z tábora a začalo tvrdit, že jim to dělala rukou, ústy a tak podobně. Že byla panna jen fyzicky a že kdyby je nalákala do lesa, zachovali by se stejně jako jejich dobrý kamarád Creighton.”

„Creighton nemá kamarády,” řekla Julie.

„Spravila to spousta prachů,” podotkl Dodge, poté co si odchrchlal.

„Nech mě hádat,” řekl Derek. „Vyšumělo to.”

„Obvinění bylo prostě staženo, když Sarah Walkerová odmítla svědčit.”

„Dostala její rodina něco do kapsy?”

„To ve spisu není, ale nevsadil bych se, že ne,” řekl Dodge. „Je toho víc. Pár drobnějších přestupků, když byl ještě kluk. Nějaký muž oznámil, že se s manželkou probudili a našli Creightona stát u jejich postele, jak na ně upřeně hledí. Svedlo se to na náměsíčnost.

Manikérka, která k nim chodila upravovat Sharon Wheelerové nehty, ho obvinila, že se odhaloval, když byl ,ve vzrušeném stavu’. Přiznal, že onanoval, ale tvrdil, že netušil, že se ona dívá. Takže se člověk musí ptát, jak se jeho semeno dostalo na její botu. Ale ta manikérka najednou dostala práci v módních lázních na Amelia Island.

Další dívka, nějaká Allison Perryová, s ním šla v den jeho šest náctých narozenin na schůzku. Vzal ji na projížďku ve svém novém voze se stahovací střechou a tam ji přinutil k zvrácenému sexu.

Tvrdil, že se domluvili, že to bude bezpečný způsob, jak zabránit otěhotnění.”

„Proboha.” Derek si přejel oběma rukama po obličeji.

„Byl někdy ve vězení?”

„Ani jednou, paní Rutledgeová.”

„Wheelerovi vždycky ty, kteří ho obvinili, vyplatili.”

„A pravděpodobně přitom podplatili různé úředníky,” řekl Dodge. „Ať provedl cokoliv dalšího, už ty menší přečiny ukazují na úchylné chování. Myslím si, že se dopracoval až k vraždě.”

Julie se sarkasticky zasmála. „Je to deviant, ale hlavní podezřelá jsem já.”

„Snaž se, abychom byli o krok napřed, Dodgi,” řekl Derek svému detektivovi. „Pracuju na tom.”

Derek zavěsil a zamyšleně si poklepal mobilem o rty.

„Co teď?” Máchla rukou směrem k televizi. „Ten film nám neposkytl inspiraci.”

Já bych to hned nezavrhoval jako bezvýznamné.” Upřeně pozoroval prázdnou televizní obrazovku, jako by se na ní něco odehrávalo, a potom pohlédl na Julii. „Billy Duke neměl výběr DVD, aby mu jejich sledování pomáhalo zabíjet čas v motelu Pine View. Měl jenom jedno. Tohle. Proč právě tenhle film? Já o něm až dodnes neslyšel. Dal je Billymu Dukeovi Creighton? Kdy? A kde?” Zabořil si pěst do dlaně. „Zatraceně! Proč mezi nimi nemůžeme najít spojitost?”

„Upínala jsem naděje k té dívce, která Billyho Dukea identifi kovala. Ale podle Dodge nic užitečného Kimballové neřekla.”

Derek se zastavil v rozběhu. „Pamatuješ, jak jsem ti předtím říkal o zákonu 101 trestního práva, že peníze jsou motiv?”

„Víš, jak zní zákon trestního práva 102?”

„Ne, jak?”

„Všichni lžou.”

Creighton odešel ze sídla rodičů brankou pro dodavatele, aby se vyhnul reportérům vepředu, kteří čekali na šťavnaté sousto. Vrátil se do svého bytu a příští hodinu a půl strávil ve své soukromé tělocvičně. Cvičil, až se mu tělo lesklo potem.

Utřel se ručníkem a pak pobyl v soláriu, aby sjednotil barvu po kožky. Následovalo patnáct minut v páře, aby dostal z těla všechny nečistoty. Pak přišla na řadu horká sprcha, při níž použil mýdlo, a po ní se ponořil do vany se studenou vodou, aby se mu uzavřely póry.

Použil zubní nit a pak si vyčistil zuby a drhl je tak energicky, že když si odplivl, byla pasta zbarvená krví.

Ostříhal si a vyleštil nehty. Použil na obličej peelingovou masku a voňavou pleťovou vodu, jež mu napjala pokožku. Zvláště si dal záležet na česání a vysoušení vlasů.

Než se oblékl, dopřál si čas a obdivoval svoji konečnou podobu v zrcadlech na zdech koupelny. Mohl si prohlédnout své nahé, k dokonalosti dovedené tělo ze všech úhlů. Nenacházel jedinou chybičku.

Zezadu vypadal jako socha Adonise. Měl dokonalé proporce, pružné od ramen po boky. Hýždě měl pevné, po stranách mírně propadlé a krásnou křivkou přecházející ve stehna. Hodiny na tenisovém kurtu mu vytvarovaly lýtka.

Pohled zepředu se mu zamlouval ještě víc. Co by se někomu mohlo nelíbit? Zlatavé vlasy. Akvamarínové oči. Nos takový, že by na něm ani ten nejdražší plastický chirurg nedokázal nic vylepšit. Rty měl pěkně utvářené a smyslné, růžové tak akorát. Ústa neměl změkčilá díky hranaté bradě.

Na hrudi neměl chlupy. Kdyby ano, nechal by si je odstranit.

Zarostlá hruď mu připomínala filmy o barbarech, vlasatých chlapech, kteří hryzali zvířecí kosti a pářili se se ženami se špinavýma nohama.

Odpudivé.

Hruď měl hladkou a zlatou. Přejel si prsty přes bradavky, a když mu ztuhly, štípal se do nich, až se příjemný pocit změnil v bolest.

Jeho penis sebou zaškubal, naběhl a postavil se. Jeho krása mu vehnala slzy do očí.

Pomalu masturboval, dával si na čas, čerpal potěšení z toho, že se miluje s nekonečnými odrazy sebe sama, jež ho obklopovaly. Po vyvrcholení se cítil zesláblý, ale ve skvělé náladě.

Oblékl si šaty, které ještě neměl na sobě. Čekala ho důležitá noc a chtěl vypadat co nejlépe. Bohužel o tom kromě něho nebude nikdo vědět. Kdyby tak mohl někomu sdělit, jak geniálně uchopil filmovou zápletku a přetvořil ji v živé drama.

Julie platí za Billyho Dukea, tak jako Billy Duke zaplatil za strý ce Paula. Nikdo neví, ani se to nikdy nedozví, že Billy to jenom provedl. Zorganizoval to on, Creighton.

Škoda, opravdu škoda, že mu bude odepřeno zasloužené uznání.

Tuhle cenu však musí zaplatit za svoji mimořádnou genialitu. Už jako dospívající se musel smířit s tím, že kromě něho se nikdo o jeho genialitě nedozví a dozvědět nemůže. Samozřejmě kromě jeho obětí.

Herečka v hlavní roli dnešního večera je zvláště naivní. Umře v naprostém úžasu, neboť ani za milion let by nepostřehla, že se to blíží. Dokonalý ostrý střih.

KAPITOLA 26

Přestože měla Ariel za sebou mučivý den, stihla všechno připravit na večeři o půl osmé. Pečené v jejím malém domě báječně voněla.

Salát se chladil v ledničce. Cabernet byl přichystaný. Uprostřed stolu stála váza s růžemi, obklopená úzkými svíčkami, připravenými k zapálení.

Tak si to zorganizovala, že si vyhradila dvanáct minut na sprchu a mejkap, než se oblékne. Šaty, které se zavazovaly za krkem a měly volná záda a skandálně krátkou sukni.

Natřela si pleťovým mlékem oholené nohy, vklouzla do sandálů na vysokém podpatku, načechrala si vlasy, navoněla se mezi prsy a na holých ramenou, vzala si zlaté náušnice a byla připravená.

půl osmé zapálila svíčky, pak vyhlédla skleněnou výplní v hlav ních dveřích na ulici, jestli se host už neblíží, a přemýšlela, jestli přijede v porsche. Co by si sousedi pomysleli, kdyby vrnělo jejich ulicí skromných domků a zastavilo před jejím!

sedm pětatřicet se šla podívat na pečeni, jestli se nevysušuje.

Kolem tři čtvrtě na osm si začala dělat starosti, ale nebyla vysloveně znepokojená. Třeba uvízl v dopravní zácpě. Kvůli vý letníkům mohla prasklá pneumatika v odstavném pruhu zpomalit provoz na dálnici, drobná nehoda mohla způsobit kolonu.

Za deset minut osm si říkala, že snad umře, jestli se na ni zase vykašle. Fakt že jo.

Co to je, má snad mizerný týden?

Dnes málem omdlela, když ji zavolali do kanceláře jejího šéfa a představili ji podsadité policistce. „Chtěla by vám položit pár otázek.”

To tedy bylo mírně řečeno.

V následující půlhodině ji policistka podrobila důkladnému vý slechu ohledně Billyho Dukea. Ani ne hodinu po tom, co se Ariel rozhodla, že když je mrtvý, pustí ho navždy z hlavy. To je mu podobné, že dál představuje hrozbu.

Přiznala se, že to ona anonymně volala na policejní horkou linku, přesvědčená, že tím policistce ukáže, že je spořádanou občankou. Ta ji ale nepustila z drápů jen tak snadno. Roberta Kimballová se jí vytrvale vyptávala na Omahu. „Bydlel tam s vámi?”

„Ne. Nikdy. Párkrát v bytě přespal, to víte, ale nic víc.”

Zvláště ji zajímalo, kdy Ariel viděla Billyho naposledy.

„Od toho jeho procesu ne.” Neřekla policistce, že se včera pokoušel navštívit ji doma.

Ovšem zmínila se, že jí opakovaně volal.

„Ale nikdy nic neřekl a já taky ne. Vždycky jsem zavěsila.”

„A co vaše spolubydlící. Ta s ním nemluvila?”

„Ne. Carol není přes léto v Atlante.”

Policistka chtěla vědět, jestli se Billy Duke někdy zmínil o Paulu Wheelerovi nebo Julii Rutledgeové. „Ne. Tím jsem si naprosto jistá.

Já sama jsem o nich slyšela, až když zabili pana Wheelera.”

Ariel odpověděla na všechny otázky pravdivě, ale sama od sebe se o ničem nezmínila. Nakonec policistka zřejmě usoudila, že jí Ariel pověděla všechno, co ví, a že další vyptávání by bylo ztrátou času.

Poděkovala Ariel za spolupráci a odešla.

Ariel se vrátila ke svým povinnostem a kvůli svým zvědavým kolegům se tvářila, že s ní ten rozhovor ani nehnul. Rozhodně to nebylo příjemné, ale zvládla to dobře. Billy je mrtvý. S tím, jak vykořisťoval ženy, je konec. Lidé brzy zapomenou, že ho byť jen letmo znala.

Znovu se rozhodla, že nedovolí, aby jí něco, zvláště pak zesnulý Billy Duke, zkazilo večer s Tonym. Ke konci pracovní doby pustila policistku a všechno, co souviselo s Billym, z hlavy a začala se těšit na nadcházející večer.

Prozíravě nebrala telefon. Zvonil v pravidelných intervalech od chvíle, kdy přišla domů. Číslo neznala a nebylo u něho žádné jméno, aby věděla, kdo volá. Obávala se, že volá Roberta Kimballová s další řadou otázek, a tak nechala zapnutou hlasovou schránku.

Věděla, že to není Tony. Vůbec mu nedala svoje číslo bylo to záměrné opomenutí. Vyhnula se tomu proto, že se v skrytu duše obávala, že jí odřekne.

Když se v osm pořád ještě neukázal, nabyla jistoty, že už ne přijde. Jak jí mohl tohle udělat dvakrát? Jak mu mohla podruhé tak naletět? Musí si o ní myslet, že je ta největší husa pod sluncem.

Pokud si na ni vůbec vzpomene.

Ve čtvrt na devět sfoukla svíčky a šla se do ložnice převléknout.

Rozvzlykala se, skopla sandály a právě si chtěla rozvázat šňůrku za krkem, když se ozvalo tiché zaklepání na dveře.

Srdce jí div nevyskočilo z hrudi. Rázem zapomněla na všechny ty ošklivé věci, co si o něm myslela, a na všechny nadávky, jimiž ho počastovala. Omámená štěstím běžela ke dveřím a rozrazila je.

Jeho jméno jí odumřelo na rtech.

Zatímco na druhém konci města Ariel Williamsová úzkostně čekala, až přijde její host, Derek hulákal do mobilu. „Co tím chceš říct, že začala dělat drahoty?”

„Nevíš, co to znamená?” odsekl Dodge.

Jo, vím, co to znamená, ale myslel jsem, že sis to u ní vyžehlil.

Chceme jenom adresu, nic víc.”

„Na policii jsi jim zrovna k srdci nepřirostl, advokáte, jestli to nevíš. Kvůli tobě běhá na svobodě spousta lumpů. A teď se snažíš vysekat toho Connorovic kluka. Vykřikuješ, že první poldové, co přišli na místo činu, zvorali shromažďování důkazů a že se ničí informace, která by vedla k zproštění viny. Poldové už pěkně dlouho nebyli na obhájce tak dožraní. To předně.”

„Už jsi skončil?”

Jenom to připomínám. Dej mi trochu voraz. Obstaral jsem ti ten trestní rejstřík, ne snad? Div jsem to tomu chlapovi nemusel udělat, a jak jsi mi poděkoval?”

„Promiň. Děkuju.”

„Rádo se stalo.”

„Ale my tu adresu potřebujeme, Dodgi.”

Je mi to jasný. Ale jestli řadové poldíky atlantského výkvětu nezajímá, kdo ti zabil psa, tak se určitě nepohrnou, aby ti dávali informace, k čemuž patří i adresa Ariel Williamsové. A já nemůžu na Doru až zas tak tlačit. Je to svobodná máma dvou dětí. Musí si chránit zaměstnání. Říkala, že kdyby se domákli, že přes ni ses dozvěděl, kdy bude prohlídka domu paní Rutledgeové, co bylo v pitevním nálezu a “

„No dobře.” Derek si unaveně promnul čelo. Pohlédl na Julii na sedadle pro spolujezdce, která telefonovala s Kate. Zavrtěla hlavou, čímž mu dala vědět, že jí štěstí nepřeje o nic víc než jemu.

„Drží všechno ještě víc pod pokličkou,” říkal právě Dodge, „když teď oficiálně hledají Julii, aby ji vyslechli ohledně Dukeova úmrtí.”

„Vím, že děláš, co můžeš. Ale opravdu bych tu adresu rád měl.

Ariel Wiliamsová může být k tomu všemu klíč.” „Kromě toho…”

„Co?”

„Když víme, co je Creighton Wheeler zač, mám trochu o tu dívku strach. To by se mu nelíbilo, že oznámila Dukea policii.”

„O důvod víc, abychom ji brzy našli. Vrať se ke své přítelkyni.

Slib jí, že ji necháš, aby byla nahoře.” Derek zaklapl telefon.

Julie dotelefonovala chvilku před ním a teď tázavě nadzvedla obočí.

„Neptej se,” řekl. „Měla Kate štěstí?”

„Zavolala do firmy, kde Ariel pracuje, ale protože už bylo po pracovní době, dostala číslo pro naléhavé volání. Zavolala na ně, ale ozval se jí záznamník s tím, ať zanechá jméno i telefonní číslo, sdělí, o co jde, a někdo jí zavolá.

Vyzkoušela všechny možné způsoby, jak Ariel najít v telefonním seznamu, ale jsou tam spousty Williamsových a žádné číslo nebylo to pravé. Kromě toho, jestli to děvče někdo obtěžoval po telefonu, ani nemusí v seznamu být.

Hledání na Googlu ukázalo, že Ariel má stránky na Facebooku a na MySpace, ale nikde nebyla soukromá adresa. A naposled na nich byla před čtrnácti dny. Kate jí poslala email. Žádná odpověď. Stále ještě ji hledá.” Uchopila hranolek, který mezitím vystydl, a bez zájmu ho vrátila do krabičky. „Cítím se hnusně, že tohle po Kate žádám.”

„Chce pomáhat. Říkala to. Má dojem, že ti to dluží, poté co mluvila s policií za tvými zády.”

„Vím, že mi opravdu chce pomoct. Ale utíkám před zákonem. A ona se vystavuje trestu za podporování a podněcování.”

„Nikdo se jí neptal, jestli ví, kde jsi.”

„Protože policii nebere telefon. Vezme ho, jenom když ví, že jsem to já. Záměrně se jim vyhýbá.”

„Což se nedá dokázat. Dokonce i kdyby se jí zeptali, kde jsi, může jim poctivě odpovědět, že neví, jelikož neví.” Hleděl předním sklem svého vozu na žluté neonové oblouky loga McDonald’s.

Objednali si u okénka, a pak zaparkovali, že si snědí hamburgery a přitom zatelefonují.

Derek si myslel, že by s nimi Ariel Williamsová mohla mluvit mnohem otevřeněji a uvolněněji než s policistkou, z níž šel takový strach. Rozhodně to stálo za pokus, takže jí začali telefonovat, jen co odešli z Lindsayina domu, ale pokaždé se jim ozval záznamník.

Skoro tři hodiny čekali, až se jim Dodge ozve s nějakou užitečnou informací, tedy s její adresou, ale zatím ani on neuspěl.

Nedařilo se mu zastihnout některého z informátorů, které měl v registru motorových vozidel a na finančním úřadu, který měl přístup k jejím údajům. A jeho policistka začala dělat strachy.

„Zkusí to na ni s lichotkami,” řekl Derek.

„Nedovedu si Dodge představit, jak někomu lichotí.”

„Dá mu to zabrat.”

Zabalila zbytek svého hamburgeru a vrátila jej s nesnězenými hranolky do sáčku. „Mezitím utíkám před zákonem. Myslíš, že by mě mohli skutečně odsoudit?”

„V žádném případě.”

„Je to zbožné přání, nebo je to tvůj objektivní, profesionální názor?”

„S tím, co mají, tě odsoudit nemůžou. Na to bych vsadil svoji kariéru.”

Unaveně se na něho usmála. „Už jsi to udělal.” „A dál to dělám.”

„Ani se tak nebojím toho, že by mě soudili a odsoudili, jako toho, že Creighton běhá na svobodě. Je ztělesněné zlo, Dereku.”

Přidal svoje zbytky do sáčku k těm jejím. „V tom ti nebudu oponovat. Od té doby, co jsem Maggii našel, jsem byl doma jenom jednou. Nechtěl jsem se vracet. Nedovedu si tam sebe bez ní představit. Byl to nesmyslně brutální čin. Udělal to z čisté zloby.

Zlovůle, jestli chceš.

Nejenom zabil mého milovaného psa, ale taky pošpinil můj domov. Už to tam pro mě nikdy nebude jako dřív. Pokaždé, když si na to vzpomenu, vaří se ve mně krev. A kdykoli si vzpomenu na Maggii…” Odmlčel se, nedokázal o tom mluvit.

Naklonila se k němu, položila mu ruce na tváře a něžně ho políbila.

Když se odtáhla, pohladil jí pohledem rysy obličeje. Zašeptal: Jak jsme u snídaně mluvili o tom, že bychom se potkali a zamilovali…”

Přikývla.

„Víš ty co?”

Významně se na ni zadíval a neodtrhl od ní pohled, dokud mu nezazvonil telefon. Otevřel jej. „Řekni mi, prosím tě, že se Dora umoudřila.”

„Možná se s ní budu muset oženit.”

„Ariel Williamsová?”

Když je uviděla, zmizel jí radostný úsměv z obličeje. Tváře jí planuly a Julii bylo jasné, že plakala. Řasenku měla rozmazanou. Až na boty byla oblečená pro zvláštní příležitost, ne na klidný večer doma. Za ní Julie uviděla vinoucí se dým nedávno sfouknutých svíček.

„Ariel Williamsová?” zopakovala Julie.

Dívka beze slova přikývla.

„Jmenuji se Julie Rutledgeová.”

Viditelně polkla. „Já vím, kdo jste.”

„Jak to víte?” zeptal se Derek.

Pohlédla na něho. „Viděla jsem ji v televizi. Ve zprávách.”

„Já jsem Derek Mitchell.” Nic neřekla, ani na to nijak nezare agovala, a tak pokračoval: „Rádi bychom s vámi mluvili.”

„O čem? Jestli o Billym, tak už jsem policii řekla všechno, co vím.” Spodní ret se jí trochu chvěl. „A není na to vhodná chvíle.”

„Víte, jak Billy Duke zemřel?” zeptala se Julie.

„Bodla jste ho nebo tak něco.”

„Soudní lékař je přesvědčen, že zemřel na selhání jater následkem předávkování léky.”

Ariel vykulila oči, lesknoucí se po nedávném pláči. „To jsem nevěděla, že bral drogy.”

„Padl na nůž, který jsem držela na svoji obranu, ale zemřel na předávkování běžným lékem. Já mu ho nedala. My, pan Mitchell a já, jsme přesvědčení, že mu jej dal muž jménem Creighton Wheeler.”

Julie se odmlčela a pak řekla: „Prosím vás, Ariel, mohli bychom jít na pár minut dál? Slibujeme, že se dlouho nezdržíme. Je to velmi důležité, jinak bychom vás neobtěžovali.”

Dívka pohlédla z jednoho na druhého a pak si povzdechla. „Asi už je to jedno.”

Dveře se otevíraly rovnou do obývacího pokoje. Pokynula jim na pohovku s mušelínově zbarveným přehozem a pestrými polštáři pro zvýraznění. Pohovka a houpací křeslo z ohýbaného dřeva byly v místnosti hlavními kusy nábytku. Byly tam dva různorodé stoly a lampy, u okna olistěný, dobře ošetřovaný fíkus, na stěnách zarámované plakáty z cestovních kanceláří. Bylo to tam vyzdobené ze skromných prostředků, ale se smyslem pro barvu a proporce, a Julii to připomnělo její první byt v Paříži. Byla to příjemná, bezvadně uklizená místnost.

Ariel se posadila do houpacího křesla a Julii připadalo, že jsou jí lhostejní a že je jí lhostejný i důvod, který je bez ohlášení přivedl k ní domů. Jídelní stůl byl prostřený, byly tam talíře, sklenice, květiny a svíčky. Láhev vína byla otevřená, ale stále ještě nedotčená.

Julie přistihla Ariel, jak na ni smutně a toužebně pohlédla.

„Čekáte hosta?”

Jo, ale on… on se asi opozdí.”

Což vysvětlovalo nedávno zhasnuté svíčky a tváře, na nichž měla rozmazanou řasenku.

Derek řekl: „Přichází o hodně. Voní to náramně, a to pěkné oblečení.”

„Děkuju.” Začervenala se. „Tak co byste chtěli vědět?” „Začněte tím, jak jste se s Billym Dukem seznámila.” Zvedla oči v sloup.

„Lituju toho dne. S kamarádkou jsme si vyrazily někam se pobavit.”

„To bylo v Omaze?” zeptal se Derek.

Přikývla na souhlas. „Billy se ukázal v klubu, kam jsme si zašly.

Ten večer jsme se jen tak nezávazně bavili. Pak tam začal chodit pravidelně. Byl pohledný. Přátelský. Elegantně se oblékal, jezdil pěkným vozem a nebylo mu proti mysli zaplatit rundu. Hrozně se vytahoval, vždycky dělal ramena, ukazoval, co má peněz. Ale nikdy přesně neřekl, čím se živí. Teď vím, proč o svojí práci nemluvil. Byl to profesionální podvodník. Šejdíř.”

„Tehdy jste nevěděla, že udržuje vztah s tou vdovou a okrádá ji?”

„Proboha, to ne! Ale už jsem ho začala podezírat, že je křivák.”

„Co vás k tomu podezření vedlo?”

„Rušil schůzky. Vyhýbal se přímým odpovědím na přímé otázky.

Na několik dní v jednom kuse zmizel, pak se ukázal s kytkou a vínem, ale neřekl, kde byl. Všechno ukazovalo na to, že chodí za jinou.” Obrátila se k Julii. „Ale víte, jaké ženy jsou. Nerady při znáváme, co vlastně v hloubi duše víme.”

Znovu vrhla pohled na stůl a zatvářila se tak zklamaně, že to Julii dojalo. Ta dívka jí připadala moc milá a někdo jí ublížil. Ariel se znovu otočila k nim a řekla: „Když Billyho zatkli, uviděla jsem v tom příležitost začít znovu. Přemluvila jsem Carol “

„Carol?” otázal se Derek.

„Svou spolubydlící.”

„Přemluvila jsem ji, abychom z Omahy odjely někam jinam.

Přestěhovaly jsme se sem. Hned jsme si to tady zamilovaly. Jídlo.

Jak tady lidé mluví.” Svraštila obočí. „Ani mě moc nepřekvapilo, když Billyho obvinili z vydírání. Že měl na krku soud. A pak ho nechali běžet! Nemohla jsem tomu uvěřit!”

„Žalobce byl nedbalý,” řekl Derek. „Neměl postavit celý případ na svědectví oběti. V tu chvíli, kdy vdova zemřela, prohrál.”

Ariel se na něho podivně podívala a Julie jí vysvětlila: Je ob hájce.”

„Ach tak.”

Derek pokračoval: „Billy za vámi přijel do Atlanty.”

„Ani jsem tomu nemohla uvěřit. To tedy byl nový začátek na novém místě. Když poprvé zavolal a představil se, naštvala jsem se a hned jsem zavěsila. Číslo mého mobilu neměl, ale neustále volal na pevnou linku.”

„Víme, jak to dělal,” řekl Derek. „Neřekl ani slovo a vy jste zavěsila.”

Zaraženě svěsila hlavu. Derek letmo pohlédl na Julii; poznala, že vycítil lež. „Řekla jsem té policistce paní Kimballové? řekla jsem jí, že jsem s ním vůbec nemluvila, ale to není tak docela pravda. Volal sem ten večer, kdy jsem volala na horkou linku a řekla jim, jak se jmenuje. Už jsem měla jeho pitomého volání dost. Kričela jsem na něho, řekla jsem mu, že je ubožák a že takhle telefonovat je dětinské, a nařídila jsem mu, aby toho nechal. Samozřejmě to neudělal. Volal až do toho večera, kdy umřel. Volal z čísla, které jsem neznala, takže jsem to vzala. Ale byl to on.”

Julie se předklonila. „Říkal něco?”

„Snažil se, ale komolil slova. Nerozuměla jsem” Přitiskla si Dlaň na ústa. „Ach, Bože můj! Myslíte, že už na něho působily ty léky? Že volal o pomoc? Vyvěsila jsem telefon,” řekla nešťastně.

„Myslela jste si, že si z vás zase střílí,” řekl Derek laskavě. „To bylo naposledy, co se vám ozval?”

Těkala pohledem z jednoho na druhého a utrápeně si skousla spodní ret. Nemohla vypadat provinileji a Julie si uvědomila, že by tahle mladá žena nedokázala přesvědčivě lhát, i kdyby se sebevíc snažila. Roberta Kimballová jí zřejmě nepoložila správné otázky.

Derek ji oslovil jménem, tiše, jako by uklidňoval vyděšené hříbě.

„Stalo se ještě něco?”

Otálela, ale pak vyhrkla: „Billy sem včera přišel, já ale byla v práci.” Pověděla jim o starší sousedce, který bydlí přes ulici. „Viděla ho, jak mi bouchá na dveře. Zakřičela na něho a zeptala se ho, co chce. Říkal, že se mnou musí mluvit, že je to otázka života a smrti.

Sousedka říkala, že nevypadal dobře. Vlastně si myslela, že je zfetovaný. Myslela jsem si, že tak mluví, protože je stará, ale asi měla pravdu. V každém případě ji vyděsil. Běžela domů a zamkla dveře.”

Oči se jí zalily slzami. „Teď si myslím, že za mnou možná šel, abych mu pomohla. Ach, je mi tak hrozně. Chci říct, že jsem ho nemohla vystát, byl to darebák, ale umíral…” Vyhrkly jí slzy a koulely se jí po tvářích. „Proč nešel do nemocnice?”

„Možná nevěděl, že požil smrtelnou dávku,” řekl Derek.

„Kdyby šel do nemocnice, zatkli by ho,” řekla Julie. „To ne chtěl.” Natáhla se a položila Ariel dlaň na sevřené ruce. „Ale přesně vím, jak vám je. Byl u mě doma. Policie si myslí, že delší dobu.

Možná několik hodin. Jsem přesvědčená, že tam šel podstrčit důkazy, aby to vypadalo, že Paulovu smrt mám na svědomí já. Ale přitom umíral a já to nevěděla. Zachovala jsem se tak, jak by se zachoval každý, kdo by si myslel, že na něho útočí.”

„Nikdy jsem si nemyslela, že jste ho chtěla zabít,” řekla Ariel.

„Když jsem to slyšela ve zprávách, věděla jsem, že pro to musí být nějaké jiné vysvětlení. Předávkování. Páni! Jak jste to říkali? Na koho máte podezření, že mu to dal?”

„Synovec Paula Wheelera Creighton,” odpověděl Derek.

„To jméno mi připadá povědomé. Ukazovali ho taky v televizi?”

„Ne,” řekla Julie a letmo na Dereka pohlédla. „Vyhýbá se pub licitě. Jeho jméno vám je povědomé proto, že ho policie několikrát vyslýchala.”

Dívce se rozjasnily oči. „Měl alibi. Už si vzpomínám.” „Nicméně si s Julií myslíme, že Creighton zosnoval vraždu svého strýce.” „S

Billym?”

„Ano. Myslíme si, že se domluvili v Omaze, že Creighton zabil vdovu, která měla proti Billymu svědčit, a potom předložil Billymu účet.”

„No teda.” Ariel si to v duchu dávala dohromady. Jakmile Billy posloužil svému účelu, tak ten synovec ho chtěl mít z cesty?”

„Takhle si to myslíme,” potvrdila Julie. „Bohužel to nemáme čím doložit. Proto jsme přišli za vámi. Doufali jsme, že bychom se od vás mohli něco dozvědět.”

„Co třeba?”

„Třeba o spojení mezi Creightonem a Billym,” řekl Derek.

„Bohužel. Nejde to. Nikdy se přede mnou nezmínil o nikom jménem Creighton.”

„Co Billyho přátelé v Omaze?”

„Pokud nějaké přátele měl, tak já je neznala.”

Derek se předklonil. „Nechci vás vyděsit, Ariel, ale Creighton lidem ubližoval. Nejsou to žádné domněnky nebo falešná obvinění.

Násilné činy, jichž se dopustil, jsou prokazatelné. Pokud považoval Billyho Dukea za hrozbu, kterou musí odstranit, mohl by vás považovat za hrozbu také.”

„Mě?” vypískla. „Nikdy jsem se s ním nesetkala.”

„Ale byla jste ve styku s Billym. Sdělila jste jeho jméno policii.

Creighton se může obávat, že vám o něm Billy něco řekl.”

Rozčileně těkala pohledem z jednoho na druhého.

„Ariel.” Julie se znovu natáhla a dotkla se její ruky. Jak Derek říkal, nechceme vás poděsit. Ale pro případ, že by vás Creighton snad nějak kontaktoval, co nejrychleji před ním utečte a zavolejte policii.”

„Když ne policii, tak někoho z nás.” Derek vytáhl z náprsní kapsy firemní vizitku, poznamenal na její zadní stranu několik telefonních čísel a podal jí ji. „Máte tam všechna moje čísla, Juliin mobil a mobil mého vyšetřovatele. Jmenuje se Dodge. Ví o vás.

Okamžitě zareaguje. Je to dobrý chlap, kterého se vyplatí mít na svojí straně.”

Vzala si vizitku a sevřela ji v pěsti. „Nechci tady zůstat sama.

Poprosím Carol, aby se vrátila.”

„To je dobrý nápad.” Derek se na ni povzbudivě usmál. „Po pravdě si myslím, že kdyby vás chtěl Creighton kontaktovat, už by to udělal.” Pohlédl na Julii. Ještě něco?”

„Hlavně buďte opatrná, Ariel, a zůstaňte s námi ve styku. Ráda bych věděla, jak se vám vede.”

Tak trochu ostýchavě řekla: Je to moc smutné, co se stalo panu Wheelerovi.”

„Ano, to je. Děkuji.”

Všichni se zvedli a vykročili ke dveřím. Derek se ohlédl na prostřený stůl. „Váš host na večeři nepřišel?”

Ariel si povzdechla. „Už to tak vypadá. Měl tady být víc než před hodinou.”

Jak se jmenuje? Kvůli vám ho ulovím a spráskám.”

Znovu se zahihňala, Derekův zájem jí znovu vehnal ruměnec do tváří. Jmenuje se Tony. Vlastně Bruno, ale nechává si říkat Tony.”

„To se nedivím,” podotkl Derek. „Ať se jmenuje, jak chce, je to hlupák, že na schůzku s vámi nepřišel.”

„Děkuju,” řekla a ještě víc zrudla.

Stiskli si s ní ruku a vykročili po cestičce k Derekovu vozu. Je milá. Moc milá,” řekl. Je mi jí líto, že se zapletla do vraždy a zmatků, které se jí netýkají.”

„Mně taky. A k tomu ji její přítel vyšplouchl.”

Je to mizera.”

„Hned jak otevřela dveře, poznala jsem, že něco není v pořádku.

Pak jsem uviděla prostřený stůl a ” Prudce se zastavila a popadla ho za paži. „Ach Bože!”

Otočila se a rozběhla zpátky k domu.

Julie? Co je?”

„To jméno!” zavolala přes rameno. „Právě mi to došlo.” Jeho jméno?”

„Bruno. Tak se jmenoval zabiják z filmu Cizinci ve vlaku.”

„Proboha, máš pravdu.”

Julie doběhla k Arieliným dveřím jako první, začala do nich bušit a volat. Dívka otevřela, oči vykulené strachy. „Co je?”

„Bruno,” vyhrkla Julie. „Jak se jmenuje příjmením?”

„Anthony. Z toho je ten Tony.”

Julie pohlédla na Dereka. „Bruno Anthony.”

„Proč?” chtěla vědět Ariel. „Co se děje?”

„Jak vypadá, Ariel?”

„On… vypadá moc dobře. Chci říct úžasně.” „Vysoký? Štíhlý?

Blond? Modré oči?” Přikývla.

„Dobře oblečený? Velice uhlazený?” Jak to víte?”

„To je Creighton Wheeler.”

Mladá žena vrávoravě o krok ustoupila.

„Kdy jste ho poznala?” zeptal se Derek.

Je to pár dní.”

„Kde? Jak? Oslovil vás?”

„Jo. V… v klubu Christy’s. U baru. Já… všimla jsem si, že na mě upřeně kouká. On… přišel ke mně, dal se do řeči a pozval mě na skleničku.” Pověděla jim, jak ji pozval na kávu a potom zmizel. „Od služby na parkovišti jsem se dozvěděla, že odešel s jinou ženou.”

„To jsem musela být já,” řekla Julie Derekovi a znovu se otočila k Ariel. „Možná jsem vám ten večer zachránila život.”

„Nejspíš proto tak zuřil, když potom přišel ke mně domů,” řekl Derek. „Překazila jsi mu plány, které měl s Ariel.”

„Plány, které měl se mnou?” zakvílela.

Derek jí položil ruku na rameno, jako by ji chtěl chránit. Jsem moc rád, že jsme vás dnes večer našli.”

„Ano, bohudíky,” vydechla Julie.

Ariel jejich úlevu nesdílela. „Proč by mi chtěl ublížit?”

„Nějak se dozvěděl, zřejmě od Billyho, že jste to byla nejspíš vy, kdo Billyho oznámil policii. A říkala jste, že Billy se vychloubal.

Třeba se Creighton bál, že se Billy chvástal, že se dal dohromady s bohatým chlápkem a zabil pro něho jeho strýce. A to jenom proto, aby znovu získal vaši náklonnost a obdiv.”

„Aby znovu získal moji náklonnost?”

„Když vás podvedl s tou vdovou.”

Ariel zmateně pohlédla z jednoho na druhého. „Billy mě nepodvedl. Nebyl to můj přítel, ale Carolin.”

KAPITOLA 27

„Carol Mahoneyová?”

V obličeji viděl z něho jenom polovinu se jí zračila směsice překvapení a ostražitosti. „Ano?”

Creighton se usmál. „Bohudíky. To mi to trvalo, než jsem vás našel.”

Otevřela hlavní dveře jen tak, jak to dovoloval bezpečnostní řetěz. Poznal ji podle fotografií z novinových článků o Billyho procesu v Nebrasce.

„Kdo jste?”

„Promiňte.” Znovu nasadil oslnivý úsměv. „Peter Jackson,”

pravil. Sázel na to, že se nevyzná ve filmových režisérech, ani v těch, co vyhráli Oscara. „Píšu pro The Atlanta Journal.”

Obličej už měla opuchlý od pláče, zatvářila se bojovně. „Nechci mluvit s žádným novinářem:”

Než stačila zavřít dveře, řekl: „Ariel mi říkala, že se tisku vyhýbáte. Varovala mě, že mi nejspíš zabouchnete dveře před nosem.”

Zaváhala. „Vy jste mluvil s Ariel?”

„Osobně ne. Po telefonu.” Pomohlo, že ocitoval její přítelkyni a důvěrnici, ale ve vlhkých očích jí pořád ještě seděla nerozhodnost.

„Podívejte, počkám, než jí zavoláte a prověříte si mě.” Byl to trik.

Zatímco o tom uvažovala, táhlo mu hlavou. Pusť mě dál, než pojede někdo kolem a uvidíme na verandě.

„Nechci dnes večer Ariel obtěžovat,” řekla. „Má někoho po zvaného na večeři.”

Zasmál se. „Aha. Tak proto byla do telefonu tak zadýchaná.”

„Právě se s ním poznala. Je z toho rozčilená.”

Že jsem ale jednička? „Potom jsem o to radši, že si vyšetřila čas a promluvila se mnou. Jsem bohužel neodbytný.”

„Asi se mě chcete vyptávat na Billyho.”

„Billy Duke je teď sólokapr. Umřít v domě milenky svojí oběti.

To je k nevíře.”

Zatvářila se kysele. „Ani ne, jestli jste znal Billyho.”

„Neznal. To proto jsem vám chtěl položit pár otázek. Dozvědět se, jaký máte na něho názor.”

„Nechci o něm mluvit. Nechci si tím znovu projít.”

„Jako tím, co jste zažila v Omaze?”

„Vy o tom víte?”

Smutně se na ni usmál. „Zapátral jsem, Carol. Je to moje práce.”

„Potom tedy lituji, pane…” Jackson. Říkejte mi Petr.”

„Připadáte mi milý, Petře, a je mi líto, že jste sem jel takovou dálku a dal si práci, abyste mě našel. Ale nepřeju si se k tomu vyjadřovat.” Znovu se chystala zavřít dveře. Samozřejmě do nich mohl strčit nohu, vyrazit je, přetrhnout ten směšný řetěz, ale takhle to udělat nechtěl. Bude lepší, když se nenajdou žádné známky násilného vniknutí.

Její tělo se najde za několik dní a zůstane záhadou, kdo ji napadl.

Dosud si nevšimla, že nepřijel vozem. Parkoval o kus dál na cestě v křoví, aby na vůz nebylo vidět. Domek nemohl být lépe umístěn, pro to, co se chystal udělat. Kdyby hledal lokace pro film o ženě v nebezpečí, tady by to bylo to pravé. Vedla k němu vyšlapaná cesta, neměl žádnou rozpoznatelnou adresu a nejbližší soused byl skoro kilometr daleko.

„Chápu vaše výhrady,” řekl rychle, než stačila zabouchnout dveře. „Kdo by vám to mohl po tom všem, čím jste si prošla v Oma ze, mít za zlé? Ale chtěl bych vás upřímně varovat. Jeden můj kolega píše o Billym Dukeovi článek na první stranu, který vyjde zítra. Je tam řeč i o vás. Četl jsem pracovní verzi a nijak vám tam nelichotí.

Stal se z něho vyslovený nepřítel žen, od té doby, co ho manželka opustila.”

Soucitně ztišil hlas a dodal: „Můj článek by na vás a váš vztah s Billym poskytl jiný úhel pohledu. Nejsem tady, abych vás vylíčil jako jednu z těch jeho lehkých známostí.”

„Ten druhý novinář o mně napsal, že jsem lehká?”

Creighton bezmocně pokrčil rameny. Je to hlupák. Já bych to napravil, ale nepůjde to, jestli se mnou nebudete mluvit.”

Škvírou ve dveřích si ho prohlédla od hlavy k patě a viděl, jak pomalu ustupuje. „Právě jsem si vzadu na verandě dávala sklenku vína. Chcete to obejít?”

Zazubil se, otočil a vykročil k rohu domu. Pokud si to neroz myslela a nevolá Ariel, aby se jí na něho zeptala, má to v kapse.

Tady byla ve hře fantastická ironie. Carol Mahoneyová unikla z drápů domnělého zabijáka Billyho Dukea a zavraždí ji neznámá osoba, zdánlivě bez motivu.

Přímo viděl nějakého místního policajta, jak vyslovuje domněn ku, že ji zabil některý host sportovního klubu, kde pracovala. Večer co večer vtěsnala svoje pořádně vyvinuté prsy do trička o dvě čísla menšího, chodila s tácem nad hlavou roznášet kuřecí křidýlka a džbánky piva a poskytovala opileckému davu nadržených studentů ničím nerušený výhled na svoje poprsí. Provokovala je a dráždila, aby dostala větší spropitné. Dojdou k závěru, že některému z nich došla trpělivost. Každý, kdo někdy viděl nějaký horor, věděl, že běhna vždycky skončí mrtvá. Počet těl zkažených holek značně převyšoval jejich ctnostné protějšky. Promiskuitní přítelkyně Jamieho Lee Curtise ve filmu Halloween. Dianě Keatonová v Hledání pana Goodbara. Ten seznam byl nekonečný.

Napadlo ho, že to nechá plavat. Opravdu ano. Vážně uvažoval o tom, že prostě odejde a nechá Carol Mahoneyovou žít.

Ale představovalo to problém. Zaprvé řekl Billymu, že s tou holkou je to nedotažené, a to si může sotva dovolit. Jestli byl Billy takový blbec, že ze svého mobilu mnohokrát volal do domu, kde Carol bydlela s Ariel, potom ještě třeba napáchal bůhvíjaké pito mosti. Creighton se dost dobře nemohl Ariel zeptat, jestli se nechala obměkčit a řekla Billymu, kde by mohl svoji bývalou přítelkyni zastihnout. Ale musel předpokládat, že mu to řekla. Pokud věděl, tak si Billy několik dní, možná týdnů, vyléval Carol srdce. Aspoň že vyřešil problém s telefonem. Nyní ležel na dně jezera Stone Mountain, pokud ho nespolkl nějaký sumec.

Zadruhé Billymu slíbil, že to udělá, a přestože byl Billy po smrti, býval to jeho parťák a Creighton to považoval za otázku cti, aby slovo dodržel. Zatřetí chtěl.

Mučil lidi už předtím a působilo mu to nesmírnou rozkoš, ovšem absolutně nejlepší bylo, když škrtil tu cuchtu, tu vdovu, a cítil, jak z ní vyprchává život. Bylo to fantastické. Ne, to není přesné. Bylo to zdaleka lepší než souložení. Žádné jídlo, pití ani drogy, žádné exkluzivní oblečení, vůz ani sex, nic se nedalo srovnat s tím návalem slasti. Takové mimořádné blaho poskytne člověku jenom to, když jiného připraví o život, když si zahraje na pána nad jeho bytím, na vládce jeho osudu.

Od chvíle, kdy ta vdova ochabla v jeho rukou, chtěl to mimo řádné vzrušení prožít znovu. Strýc Paul se nepočítal. Ani Billy.

Neviděl je umírat. Aby dosáhl vytouženého vytržení, musí to být zážitek naostro.

Carol ostatně Billyho zradila, když proti němu svědčila, a opravdu by jí to nemělo projít.

Ariel bude žít dál jenom proto, že by si někdo z baru Christy’s mohl vzpomenout, že ho tam s ní viděl. Chudák holka bude určitě zničená, až se dozví o vraždě své spolubydlící. Její loajalita ke Carol byla zřejmá. Vynaložila velkou námahu, aby ji dostala z Omahy.

Snášela Billyho obtěžování, jen aby Carol před ním ochránila.

Samozřejmě si Carolinu vraždu nikdy nespojí s Creightonem.

Kdyby snad někdy přišla na to, že ten mizera, který se na ni dvakrát vykašlal, nebyl Bruno Anthony, ale nikdo jiný než Creighton Wheeler, bude po ruce jednoduché vysvětlení: Často při seznámení se ženou používá falešné jméno, nechce totiž, aby si ho spojila s Wheelerovými závody. V tu ránu, kdy se ženy dozvědí jeho pravé jméno, nalepí se na něho; stanou se z nich pijavice, které žízní jenom po rodinném jmění. Takže pouze zřídkakdy se ženě, s níž se právě seznámil, představuje pravým jménem.

Pokud to zjištění znepokojí Ariel natolik, že s tím půjde na policii, mohl by popravdě říct, že se s ní v obou případech setkal náhodně. Když měla trochu v hlavě, možná něco zamumlala o ně kdejších vztazích s nějakým zločincem. Ale proboha koho by vůbec napadlo, že mluví o Billym Dukeovi, chladnokrevném vrahovi jeho strýce? Taková náhoda!

Detektivové by si možná pomysleli, že taková náhoda je značně nepravděpodobná, ale nemohli by dokázat, že je to jinak. S Ariel se setkal dvakrát ve stejném baru čistě shodou okolností. Nikdy jí nevolal ani ona jemu. Ano, domluvil si s ní schůzku, ale pak si to rozmyslel. Jasně, zachoval se k nijako hulvát, ale zrušit schůzku nebo dokonce někomu zlomit srdce není zločin.

A když teď ví, že byla byť jen okrajově ve styku se zabijákem, který odpráskl zesnulého strýce Paula, nu… spolehl na svůj instinkt a na tu schůzku nepřišel.

Tohle všechno mu táhlo myslí, když kráčel kolem domu dozadu.

Carol na něho čekala na zasklené zadní verandě. Nalila víno v barvě moči do obyčejných sklenic na vodu.

Všiml si, že několik metrů od domu tráva neroste a že holá půda okolo je vlhká. Nejspíš tam zanechá nějakou stopu. Ne že by neučinil předběžné opatření. Měl na sobě boty, které si koupil před cestou do Nebrasky. Byly ohyzdné a kazily dokonalost jeho oblečení, ale pokud by se otisk boty vůbec našel, vysledovali by je do obchodního domu, kde si ty boty mohly koupit statisíce mužů z Atlanty a širokého okolí. Creighton tam platil hotově.

V duchu si poznamenal: Dnes později večer se těch bot zbav.

Těch ohavných křápů mu nebude líto.

Zastavil se na kraji trávníku a pokývl na víno. „Kolik jste toho dneska vypila?”

„Ne dost.”

„Nebo příliš. Dnes večer jste nešla do práce. Zašel jsem do baru, kde Ariel říkala, že budete.” Ve skutečnost si oblékl přes šaty tepláky a předstíral, že je běžec, kterého chytla do lýtka křeč. Půlhodiny před barem hlídkoval. Když ji nezahlédl, podíval se po ní v domě její přítelkyně, což chtělo jistou detektivní práci, aby dům vůbec našel.

Se zbytkem mu pomohla Ariel.

Nebyla jsem tam, ale říkala mi, že je to na konci nějaké venkovské cesty. Je to tam bezvadný. Dům je trochu starý, ale okouzlující, víte?

Jeho celá jižní strana je porostlá obrovskou vistárií. Bydlela tam myslím babička té její známé.

Díky, Ariel.

Carol mu právě potvrzovala to, co už si domyslel. „Zavolala jsem tam, že jsem nemocná.” „Kdo by vám to mohl mít za zlé?”

„Ariel by mohla. Říkala jsem jí, že se necítím na to, abych dneska večer roznášela pití. Naléhala, ať tam jdu. Říkala, že už pustila Billyho z hlavy a že bych to měla udělat taky. Asi je mnohem odolnější než já. V každém případě si myslela, že jdu do práce, já ale nemohla.”

Rozhlížel se po okolí. Vybíral vhodné místo. Ukázal k pásu stromů takových třicet metrů daleko. „Tamhle končí pozemek?”

„Nevím dost dobře, kde pozemek končí. Vím jenom, že je tam potok a staré indiánské pohřebiště.”

„Pojďme se projít.”

„Projít? Je tma.”

„Tím je to tak pěkné. Vychází měsíc.” Podmanivě se usmál a natáhl ruku. „Myslím, že se potřebujete dostat z domu. Byla jste zavřená celý den, že je to tak? Pokoušela jste se ujasnit si protichůdné pocity ohledně Billyho? Nemohla jste ho vystát, ale svého času jste k sobě patřili, a tak si nemůžete pomoct a je vám všelijak, že umřel, jak umřel.”

Sklopila hlavu. „Přesně tak.”

„Hned jsem poznal, že jste plakala. Jestli vás to nějak utěší, tak podle toho, co jsem o něm slyšel, nestál za to, abyste pro něho uronila slzu. Zvláště vy. Pojďte. Potřebujete čerstvý vzduch.”

Takhle jednoduše, a měl ji.

Odsunula zástrčku na pletivových dveřích a otevřela je. Měla na sobě tričko a šortky. Byla bosa. Nehty na nohou měla zářivě červeně nalakované. Uznale jí pohlédl na nohy. „Ariel mi říkala, že vás poznám, hned jak vejdu do baru. Říkala, že jste moc pěkná. Myslel jsem, že přehání. Mluvila pravdu.”

Rozpačitě se zavrtěla. „Děkuju.”

Právě v tu chvíli se odněkud z domu ozvala Gloria Gaynorová a její písnička „Přežiju”. Carol se zastavila a ohlédla. „Zvoní mi mobil.”

Doprčic!

A jen co si to pomyslel, začal zvonit další telefon. „A to je pevná linka. Někdo se mi snaží dovolat.”

„Hrom do něho!” řekl Creighton.

Pohlédla na něho, jeho reakce ji poplašila. „Kdo?”

„Můj kolega. Ten mizera si obstaral stejné informace jako já.

Jenom mě překvapuje, že jsem vás vypátral první.”

„Proč by mě měl hledat, když už ten článek napsal?”

„Takhle to dělá. Napíše článek, jak se mu chce, ať už má přesné informace nebo ne. Pak teprve se o tom domlouvá. Veřejnost ale samozřejmě věří tomu, co vyšlo tiskem.” Rozhořčení z něho přímo sálalo. „Chcete ten hovor vzít?”

Zaváhala, pak rezolutně zavrtěla hlavou a odhodlaně vykročila ke stromům. „Ne. Opravdu to bude kretén.” Creighton sáhl po její ruce a ona ho nechala. Druhou rukou si uvolnil vázanku.

„Detektiv Kimballová?”

„PaníRutledgeová?” zeptala se policistka překvapeně, napjatě a stroze. „Kde jste?”

Julie seděla na místě pro spolujezdce, Ariel na zadním sedadle vzlykala, modlila se a horečnatě mačkala čísla na mobilu, Derek řídil jako šílenec.

„Vyslechněte mě, prosím,” řekla Julie. Jedné mladé ženě hrozí nebezpečí.”

„Máme příkaz k vašemu zatčení, paní Rutledgeová.”

Je s námi Ariel Williamsová.”

„Ariel “

Jsme na cestě do Athén za její spolubydlící.”

„Carol Mahoneyovou,” řekla policistka.

„Creighton Wheeler ji zabije, jestli mu v tom nezabráníme.”

Rozhostilo se krátké ticho, pak uslyšela Kimballovou, jak říká „Zastav”, a domyslela si, že to bylo určeno Sanfordovi. „O čem to mluvíte, paní Rutledgeová? Co má Creighton Wheeler společného se spolubydlící Ariel Williamsové? Jak jste ji našli a co “

„To všechno může počkat,” vložil se do toho Derek, který to poslouchal přes hlasitý reproduktor. „Život té mladé ženy je v ne bezpečí. Zavolejte athénskou policii. Ať někdo zajede… Ariel, kde pracuje?”

Škytla. „U… u… Červeného…”

„Červeného psa?” zeptal se.

„U Červeného psa,” potvrdila.

„U Červeného psa,” řekl tak hlasitě, aby to Roberta Kimballová slyšela. Je to sportovní bar. Všichni místní poldové to tam budou znát. Potřebuje policejní ochranu. Řekněte policistům, aby s ní zůstali.”

„O čem to sakra vy dva mluvíte?” Sanfordův hlas k nim dolehl jako ze dna studny. Taky měl zapnutý hlasitý reproduktor. „Můžu nechat na váš vůz vyhlásit policejní pátrání, pane Mitchelli.”

Výhrůžka se od Dereka odrazila. „To můžete. Zabere to čas, a jestli ta dívka dnes v noci zemře, pak si ponesete vinu do hrobu.”

„Proč by měl Wheeler zabíjet Carol Mahoneyovou?” chtěla vědět Kimballová.

„Protože existuje možnost, že by mohla dát jeho a mrtvého Billyho Dukea do spojitosti,” odpověděla Julie. Otočila se k Ariel.

„Tak jak?”

„Volala jsem jí mockrát na mobil. Nebere to. Ale když pracuje, tak obvykle telefon nebere. Zavolá mi zpátky, když má pauzu. Nebo si pošleme zprávu.”

„Poslala jste jí zprávu?”

„Asi osm. Neodpověděla. Mohla se jí taky vybít baterie, i když si na tohle obě dáváme pozor.” „Máte číslo do toho domu, kde bydlí?”

Ariel začala mačkat číslice.

Do toho Kimballová se Sanfordem vykřikovali otázky a poža davky, kterých si nikdo nevšímal.

Nakonec Derek zařval. „Tak uděláte něco s tím barem, nebo ne?”

Já ne,” prohlásila Kimballová. „Ne, dokud nebudu vědět, že je k tomu důvod.”

„Důvod jsme vám řekli,” namítla Julie.

„Vy jste proti Creightonu Wheelerovi zaujatá, paní Rutledgeová,”

pravil Sanford.

Pohlédla na Dereka a řekla: „Povím jim o zápletce toho filmu.”

„Filmu? Říkala jste filmu?” zařvala jí Kimballová do telefonu.

Jakého filmu?”

„To by byla ztráta času,” odpověděl tak, aby to slyšela jenom Julie. „A ničeho bychom tím nedosáhli. Ne, když mají tuhle náladu.”

Hlasitěji se zeptal. „Mohli byste aspoň zkusit zjistit, kde je Creighton Wheeler?”

„Za jakým účelem?”

„Zeptejte se ho, kde nechal tělo.”

Jaké tělo?”

„Dívky, kterou zabil, zatímco jste vy dva točili palci.” Julii řekl: „Zavěs.” Poslechla ho. Jen ať si to přeberou, uvidíme, co udělají.”

„Nebere to ani doma,” řekla Ariel ze zadního sedadla. „Volala jsem tam pětkrát. Pokaždé se ozývá hlasová schránka. To jste myslel vážně, co jste říkal o jejím těle?” zeptala se roztřeseně.

„Ne, Ariel, to jenom, abychom rozhýbali policii.” Avšak rychle pohlédl na Julii, takže poznala, že má o bezpečí Carol Mahoneyové stejný strach jako ona.

Zazvonil mu telefon. „Dodge,” řekl Julii.

Když běželi z Arielina domu do Derekova vozu, zavolal Dodgeovi a řekl mu, ať všeho nechá a rozjede se do Athén. A ať se mu cestou ozve.

Derek to vzal na druhé zazvonění. „Kde jsi?”

„Ještě dvacet minut a jsem tam.”

Jak ses dostal tak rychle tak daleko?”

„Porušil jsem předpisy. Jel jsem skoro stočtyřicítkou a přes Lawrenceville jsem projel všude na červenou. Kam mám jet, až tam dorazím?”

„K Červenému psovi. Je to bar “

„Ten znám. Byl jsem tam v den, kdy měli sportovní hry.”

„Budeš hledat Carol Mahoneyovou. Dělá tam číšnici. Počkej vteřinku.” Pohlédl ve zpětném zrcátku na Ariel a požádal ji, aby hlasitě popsala svoji spolubydlící Dodgeovi.

„Drobná. Tmavé vlasy. Hnědé oči. Hezká. Velká prsa.”

„Velká prsa.”

„Bude mít z tebe nahnáno, tak buď milý.” Jsem vždycky milý.”

„Řekni jí, že jednáš jménem Ariel. Drž ji v ústraní, pokud to půjde, a nespusť ji z očí. Když bude chtít mluvit s Ariel, zavolej mi.”

„Proč to dělám?”

„Myslíme si, že se ji Creighton Wheeler pokusí zabít. Ale to jí neříkej.” „Kde jste?”

„Za tebou, ale všechny křižovatky v Lawrenceville jsme už projeli.”

„Ozvu se,” řekl Dodge a zavěsil.

Julie se náhle rozhodla. „Zavolám athénskou policii sama.” „A vzdáš se jim?” zeptal se Derek.

„Nechám mluvit Ariel. Může jim říct, že si dělá starosti o svoji přítelkyni, protože se jí neozývá, a poprosit, aby za ní poslali policistu.”

„Namítnou, že spolu mluvily před pár hodinami.”

„Ale budou to muset prověřit, ne?”

„Za pokus to stojí,” řekl, ale nevyznělo to optimisticky.

Číslo na athénskou policii získala Julie z informací.

„Víš,” řekl Derek, když mačkala číslo, „visíš na telefonu skoro nepřetržitě několik hodin. Tím by mohla atlantská policie zjistit, kde jsi.”

„Budeme to muset risknout.” Podala telefon Ariel a řekla: „Zmiňte se, že Carol je bývalá dívka Billyho Dukea. To jméno jim něco řekne.”

Ariel byla vyděšená a uplakaná, proto mluvila chvílemi až hys tericky. Julie nevěděla, jestli je to výhoda nebo ne. Zavěsila po pěti minutách. „Tvrdí, že je celé město vzhůru nohama, protože se studentské organizace připravují na zahájení školního roku a všude se slaví. Všichni jsou v ulicích. Ale říkali, že jakmile budou moct některého policistu postrádat, pošlou ho do toho baru poptat se po Carol.”

Julie pohlédla na Dereka. „Co ještě můžeme udělat?”

„Nic, jenom čekat, až se nám někdo ozve.”

Jak je to ještě daleko?”

Sešlápl plyn až k podlaze.

Detektiv Kimballová zaklapla telefon. „Sharon Wheelerová říká, že Creighton s nimi poobědval a pak odešel, protože měl schůzku.

Nevěděla, s kým. Od té doby s ním ani ona, ani jeho otec nemluvili.

Chtěla vědět, proč voláme, a ptala se, jestli může pomoct. Co jsem říkala, jsi slyšel.”

„Ze jenom něco ověřuješ.”

„Správně.”

Jaký z toho máš dojem?”

„Zneklidnilo ji, že jsem volala,” řekla Kimballová. „Dnes se dozvěděli o nové závěti. Rozplakala se a říkala, že se báli Creightonovi říct o ,Paulově zradě’. To cituji.”

„Creighton o tom ještě neví?”

Kimballová pokrčila rameny, ale vysílačkou se spojila s místní policií. „Ať někdo zajede k jeho bytu, jestli tam je, a podívá se, jestli tam parkuje jeho vůz.” Dispečera požádala, aby jim okamžitě podal zprávu.

Když domluvila, Sanford připomněl: „Byla řeč o nějakém filmu.

Zmínila se o něm Julie Rutledgeová a Mitchell se přidal.” ,Jo, o co šlo?”

Sanford si protáhl pravou paži, jako by se chystal chytit přihráv ku. „Vzpomínáš si, jak jsme Creightona vyslýchali poprvé?”

„Služebná nám nabídla sladký čaj a domácí makaróny.” „Tohle si pamatuješ?”

, Jistě. Musela jsem příští den ty kalorie vypotit. Na co si vzpo mínáš ty?”

„Ptal jsem se ho, co dělá ve Wheelerových závodech za práci.

Odpověděl Jsem král světa!’”

„Vzpomínám si. Rozhodil paže a zařval to.”

„Hm. Jako Leonardo di Caprio v Titaniku. Moje děcka ten film viděla snad tucetkrát. Milujou ho. Utahuju si z nich. Říkám jim, že konec se nikdy nezmění. Loď se vždycky potopí.”

„Myslela jsem, že jenom blbne,” řekla Kimballová. „Chvástá se před dvěma špatně placenými policajty, že nemusí dřepět v rodinné firmě.”

„To jsem si taky myslel. Ale i tak mi to přišlo divný. Citovat větu z filmu.”

„Co to podle tebe znamená?”

„To kdybych věděl.”

Ozval se jim dispečer a spojil je se strážníkem, který byl právě v domě, kde bydlel Creighton Wheeler. Oznámil jim: Jeho porsche je na místě.”

„Aha,” řekla Kimballová a pocítila zklamání.

„Stejně tak jeho landrover.”

„On má landrover?”

„A SUV. To tam není. Jedna z obyvatelek domu byla právě v garáži, když jsem tam přišel. Říkala, že Wheeler má modré a béžové SUV. Značku ani model nemůže uvést, protože jí připadají všechny stejné. Auto tam není a on neotvírá.”

Kimballová mu poděkovala a požádala ho, aby tam zůstal a ohlá sil, až se Wheeler ukáže. Pohlédla na Sanforda a podotkla: „Derek Mitchell je chytrý, že jo?”

Jako opice. Proto ho nemůžeme vystát. A vždycky si kryje záda.”

„Takže by nikoho bezdůvodně neobviňoval jenom proto, že ho naštval.”

„To by škodilo obchodům.” „Nenasazoval by krk, pokud “

„Pokud by nebyl stoprocentně přesvědčen, že má pravdu,”

dopověděl za ni. „Nicméně by mohl nastavit kůži kvůli ní.” „To myslíš Julii Rutledgeovou?” „Vnímal jsem vibrace. Co ty?”

Kimballová protočila oči. Jestli myslíš vibrace, když se posunou zemské desky, tak to jo. A jeden z policistů, co přišli na místo, když zavolal kvůli svému psovi…”

Jo?”

„…mi dnes odpoledne mailoval a ptal se, jestli vím, že Julie Rutledgeová byla ten večer u něho doma a poskytovala mu oporu.

Nevěděl, jestli je to důležité, ale “

„Neřekla jsi mi to.”

„Při tom všem, co se zběhlo dneska, jsem si na to vzpomněla až teď.”

Sanford si to přebral. „Tak jo, řekněme, že mezi nimi něco je.”

„To je, tuším, jisté.”

„Přesto…”

„…si Derek Mitchell kryje záda.”

„To si taky myslím. Jestli říká, že Creighton Wheeler pro někoho představuje hrozbu “

„Rozumím.” Kimballová popadla vysílačku a požádala dispečera, aby ji spojil s athénskou policií. Je to jedno,” řekla Sanfordovi, zatímco čekala na spojení. „Nebude to poprvé, co jsem ze sebe udělala blázna. A ty taky.”

Sanford beze slova připevnil na střechu vozu výstražné světlo, dupl na plyn a zamířil do Athén.

*

KAPITOLA 28

Derekův mobil zazvonil. Otevřel jej a zapnul reproduktor. „Není tady,” řekl Dodge. „Cože?”

„Máš v uchu špunt?” „Odešla s někým?”

Ariel na zadním sedadle začala šílet. „Už ji dostal. Já vím, že jo.”

„Dneska nepřišla do práce,” pokračoval Dodge. „Volala, že je nemocná. Říkala to jedna číšnice a byla naštvaná, jelikož nemohli najít náhradu a dneska nevědí, kam dřív skočit. Všude plno studentů.

Myslím, že jediný člověk z Athén, který v tom baru dneska není, je Carol Mahoneyová.”

„Potom musíš tam, kde bydlí. Ariel.” Derek se po ní ohlédl.

Tiskla si ruce na břicho a kolébala se dopředu dozadu. „Ariel!”

opakoval ostře.

Zvedla hlavu a pohlédla na něho ve zpětném zrcátku.

„Kde Carol bydlí?”

„V domě té dívky.”

Dcerek měl co dělat, aby neztratil trpělivost. „Vím, ale jakou má adresu?”

Stočila oči k Julii a žalostně zakvílela. „Nevím. Nikdy jsem tam nebyla a Carol mi adresu neřekla.”

Z reproduktoru bylo slyšet, jak Dodge nadává.

Vložila se do toho Julie. „Nevzpomínáte si na něco, Ariel? Jméno ulice? Kde to ve městě leží? Blízko kampusu?”

„Ne. Někde stranou. Aspoň jsem měla takový dojem. Říkala, že za domem je les. Jedna zeď je porostlá vistárií.”

Jako půlka domů v Georgii,” poznamenal Dodge.

Když to Ariel uslyšela, rozplakala se.

To zas když uslyšel Dodge, zaklel. Pak po krátké odmlce řekl: „Mám nápad. Ozvu se.”

Dodge znovu vešel do narvaného baru a prodral se tlačenicí k číšnici, se kterou předtím mluvil. „Kde bydlí Carol?” „V domě Savannahových.” „Víte, kde to je?”

Řekla mu, že ne. Neslyšel ji, ale odečítal jí ze rtů.

„Kde máte vedoucího?”

„Co?”

Přiložil rty až k jejímu mnohokrát propíchnutému uchu. „Ukažte mi vedoucího.”

Nervózní, že ji obtěžuje a ona přichází o spropitné, se vytáhla na špičky, přejela pohledem místnost, pak píchla ukazováčkem směrem k barovému pultu. „Ten, co má čepici štítkem dozadu. V tom tričku s buldokem.”

Poděkoval jí pokývnutím a odstrčil dva mládence, kteří dotírali na jednu studentku. Když došel k barovému pultu, naklonil se k asi třicetiletému muži, jehož mu číšnice ukázala. „Vy jste vedoucí?”

zahulákal.

„Jo. Co je?”

„Nějací chlapi. Vyprazdňujou vám skladiště.” Jako že kradou?”

Jenom mě napadlo, že byste to třeba rád věděl.” „Doprčic!”

Přišoupl pivo zákazníkovi, zaječel na jiného barmana, aby za něho zaskočil, hnal se dozadu a zmizel lítacími dveřmi. Dodge za ním. Našel ho stát uprostřed skladiště s rukama v bok, jak se nechápavě rozhlíží.

„Máte číšnici, co se jmenuje Savannahová. Potřebuju její domácí adresu.”

„Co to sakra znamená? Zbláznil jste se? Kdo jste?”

Dodge k němu přistoupil, popadl ho za pravou ruku a páčil mu palec, až se skoro dotýkal mužova zápěstí. Já jsem ten chlápek, co vám zlomí palec, jestli mi nedáte tu adresu. Máte na to dvě vteřiny.

Jedna a půl už uplynula.”

„Měla jsem se obout,” řekla Carol. „Bojím se, že šlápnu do něčeho hnusnýho.” „Nechtěla byste se radši posadit? Tamhle je padlý strom.”

„Budou v něm brouci. Možná i had.”

Bože, ta je ale otravná, pomyslel si Creighton. Vrtalo mu hlavou, co na ní Billy viděl. Kromě toho, co bylo patrné. Velká prsa.

„Vraťme se. Už není vidět na cestu a je to tady trochu strašidelné.

To pohřebiště a tak.”

Ještě jste mi nevyprávěla o sobě a Billym.”

„Řeknu vám to nad sklenicí vína.”

„Povězte mi to teď.”

Zastavila se, pohlédla na něho a v měsíčním světle postřehl první známky úzkosti. Pokusila se je zamaskovat nepřesvědčivým úsměvem. „Na verandě to bude mnohem pohodlnější. Mám také dobrý sýr.”

Přemohl se a úsměv jí oplatil. „To je přece řeč. Veďte mě.”

Usmála se víc, pak se otočila a vykročila zpátky k domu.

Následoval ji, zvedl ruku a vytáhl vázanku zpod límce. „Carol?”

„Hm?”

„.Kdybych vám to později zapomněl říct, tak jsem si to dnes večer fakt prima užil.’”

„Okay. Je to na Dabney Road, jižně od města na dálnici 441,”

oznámil Dodge přes reproduktor Derekova mobilu. „Víš, kde to je?”

„Tu dálnici znám. Je to nalevo, nebo napravo od sjezdu?”

„Napravo, ale ne moc daleko, mám to na navigaci.”

Jelikož Derek řídil, Julie si poznamenávala instrukce, jak je Dodge chrlil. „Nečekej na nás,” řekl mu Derek. „Už jsme na sjezdu, jenom dvě minuty od odbočky.”

Jedu.”

Derek přerušil spojení. „Ariel, zavolejte ještě jednou do domu.”

Bez řečí ho poslechla. Pohlédl na Julii a uviděl stejné obavy, jako měl sám, co by mohli najít, až tam dorazí.

Julie nadskočila, když jí telefon zazvonil v ruce. Vzala ho.

„Ano?”

Julie?”

Julie, ne paní Rutledgeová. To byl tedy obrat od chvíle, kdy s Robertou Kimballovou mluvila naposledy. „Ano?”

„Spojila se s námi athénská policie. Vedoucí od Červeného psa oznámil, že si na něm nějaký muž vynutil informaci o Carol Mahoneyové.”

„To byl Dodge,” řekl Derek tak, aby ho bylo slyšet. „Neměli jsme adresu, kde Carol Mahoneyová bydlí, a byli jsme zoufalí. Dodge pravděpodobně pěkně nepoprosil.”

„Tam máte namířeno? Do toho domu?” zeptal se Sanford.

Julie nechtěla, aby je někdo zastavil, a tak vyhýbavě řekla: „Ariel si dělá velké starosti o svoji přítelkyni. Chce se ubezpečit, že je v pořádku.”

„Dobře poslouchejte,” řekl Sanford přísně. „Připomínám, že tohle je věc policie.”

„A já vám připomínám, že jste nereagoval, když jsme vám předtím volali,” rozpálila se Julie.

„Počkejte na athénskou policii,” řekla Roberta Kimballová.

„Poslali hlídkový vůz k tomu domu. Rovněž uvědomili šerifovu kancelář.”

„Opozdili se a my jsme tady,” řekla Julie a přerušila spojení.

Vepředu viděla stát Dodge ve světle na verandě malého domku.

Pozorovala ho, jak se opřel ramenem do hlavních dveří a vyrazil je.

Derek zastavil, až se vůz otřásl. Všichni tři div nevypadli ven, jak prudce otevřeli dveře. Vyběhli po schodech na verandu.

S Dodgem se střetli u hlavních dveří. „Není tady.”

„Nějaké známky násilí?”

„Ne. Jedna sklenice od vína na zadní verandě.”

„Auto má tady,” řekla Ariel. „Musí tu být.”

Protáhla se kolem Dodge, proběhla místnosti a přitom zoufale volala Carol.

Jen co byla z doslechu, Dodge tlumeně řekl. „Nechtěl jsem, aby ji popadla hysterie, ale nebyl jsem jediný, kdo se dnes vedoucího ptal na tuhle adresu.”

„Creighton?”

„Vedoucí říkal, že se tam zastavil nějaký chlápek, tvrdil o sobě, že je člen sboru na katedře cizích jazyků a že si potřebuje upřesnit adresu Savannahových. Teď tomu vedoucímu došlo, že ho tak zmanipuloval, že mu ji dal. Nevěděl, že nemá.”

Ariel vběhla zpátky do obývacího pokoje a neměla daleko k hys terickému záchvatu, jehož se Dodge obával. „Není tady. Kde je? Co s ní udělal?”

Julie ji uchopila za ramena. „Říkala jste něco o lese za domem?”

*

„Krucinál!” zaklela Kimballová. Sanford zabočil za roh po dvou kolech. „Cože?” „Hlídkový vůz zrovna dorazil k tomu domu.”

„Nikdo tam není?”

.Jsou tam všichni,” oznámila Kimballová. Je tam vůz Carol Mahoneyové a dva další.” „SUVtamje?”

„Ne. Derekův vůz a vůz jeho parťáka. Zjistili to podle poznáva cích značek. Ovšem dostali hlášení, že modrobéžové SUV stojí opuštěné v křoví půl kilometru od domu.”

Sanford zaklel a Kimballová nezůstala pozadu. Tohle zvorali od samého začátku. Jestli Carol Mahoneyová skončí mrtvá v rukou Creightona Wheelera, padne to na jejich hlavu.

„Místní policie aspoň může Mitchellovi a paní Rutledgeové za bránit, aby vzali zákon do vlastních rukou,” poznamenal Sanford.

„Byly tam vozy. Po lidech ani stopy.”

„Cože?”

„Dům je prázdný.”

„Kde sakra jsou?”

Všichni čtyři běželi přes mýtinu, která se prostírala mezi domem a lesem. Derek byl vděčný, že svítí měsíc, ale měl na sobě polobotky a zem byla nerovná. Alespoň byl v kondici, kdežto Dodge měl co dělat, aby to zvládl. Oba muži ovšem předběhli ženy, které ho neposlechly, když jim řekl, že mají zůstat v domě. Nechali je s Dodgem za sebou, ale ne daleko.

„Máš zbraň?” zahulákal Dodge.

„Ne.”

„Špatnej zvyk, advokáte. Vždycky bys ji měl mít u sebe.”

Derek se rychle ohlédl a uviděl, jak Dodge vytáhl zbraň zpod saka. Měl licenci na nošení skryté zbraně.

Jestli ho chytneš,” funěl Dodge, „co s ním chceš udělat, beze zbraně?”

Derek doběhl k prvním stromům, ale nezpomalil. Střemhlav se vrhl do tmy lesa.

Creighton ocitoval repliku z Pretty Woman pouhou vteřinku předtím, než přehodil vázanku Carol přes hlavu a pevně ji utáhl kolem jejího krku.

Šokovaně vydechla a vzápětí uslyšel dusivé chroptění. Kolena se jí podlomila, ruce jí vyletěly k hrdlu. Přitáhl vázanku víc, v zátylku jí ji zakroutil a pokračoval v tom, jako by z ní chtěl vymačkat vodu.

Divoce zápasila, zarývala bosé paty do země.

Začala škubat vázankou, pak natáhla ruce dozadu a pokusila se poškrábat mu obličej a ruce. Počítal s tím a byl připravený. Opřel jí ruku vzadu o hlavu a udeřil jí obličejem o kmen stromu. Tím ji omráčil a ruce jí ochable klesly k bokům.

Takhle ji ale zabít nechtěl. To by bylo moc rychlé. Víc ji vázan kou přiškrtil a doufal, že vyvolá nějakou reakci. Ve Zběsilosti stál škrtič své oběti tváří v tvář. Pozoroval její obličej, když ji škrtil. To by si Creighton rád užil, ale okolnosti byly jiné. Ani Carol Mahoneyovou neznásilňoval, když ji dusil. Čas a místo mu zkrátka neumožňovaly tu scénu přesně zopakovat.

Také by se mu líbilo, kdyby ječela. Jako Sarah Walkerová a Allison Perryová, když jim protrhával panenskou blánu. Jako vřískal Jeny Bascomb, když uviděl svůj uříznutý prst ležet v kaluži krve na mokrých dlaždicích ve sprchách. Creighton se domyslel, že ten hubeňour ječel víc hrůzou než bolestí, ale i tak to bylo potěšení.

Carol Mahoneyové bránil ve vřískání nedostatek vzduchu, jak jinak, ale rád by slyšel aspoň, aby naříkala. Jako ta vdova na parkovišti u supermarketu.

„Carol!”

Volání se ozvalo zdálky, ale ztuhl. Dívku to vytrhlo ze strnulosti.

Zasténala a marně se pokusila mu uniknout. „Carol!”

Tentokrát uslyšel jiný hlas. ]\x\m.Juliin? Jak kruci…?

Zaslechl nějaký zvuk, otočil hlavu a na bradě mu přistála Derekova pěst. Rána to byla tak pádná, že ho odhodila dozadu.

Vázanka mu vyklouzla z rukou.

Mitchell ho srazil na zem, přistál na něm a sedl si mu na hruď.

„Ty mizerný vrahu!”

Praštil Creightona pěstí do brady těsně u ucha. Bolest mu vystřelila do lebky.

„Dereku?”

Julie? Zase ona? Ta ženská je ale otravná. Měl nechat Billyho, aby ji taky zabil.

„Tady!”

Slova zněla divně, zkomoleně. Creightonovi dělalo potíže se soustředit.

Mitchell právě říkal: „Tohle máš za všechny ty kluky a holky, kterým jsi ublížil, a prošlo ti to. Tady tě pozdravuje Paul Wheeler.”

Další rána do brady způsobila, že se Creighton kousl do jazyka a pak mu povolily zuby.

„A tohle je za Maggii.”

Creighton viděl, jak se pěst blíží, ale nemohl ji zastavit.

Slyšel, jak mu praskají lícní kosti. Bolest nepocítil hned, ale když se dostavila, bylo to, jako by ho zasáhl buchar. Málem ztratil vědomí.

Uvědomoval si, že se mu Derek Mitchell opřel dlaní o hruď a slezl z něho. Pak ale uslyšel Mitchella vyděšeně vykřiknout. Julie! Ne!

Nedělej to!”

Creighton pracně otevřel oči. Nad ním stála Julie s pistolí v rukou a mířila mu rovnou do obličeje. Nejmrazivějším hlasem, jaký kdy slyšel, zašeptala: „,Budu mít kliku?’”

A stiskla spoušť.

„Dej si to na ruku.” Dodge podal Derekovi pytlík s ledem.

Poděkoval přikývnutím a položil si ho na naběhlé, zkrvavené klouby.

Dodge si šel před půlhodinou zakouřit a právě se vrátil. Kromě pytlíku s ledem přinesl i tři kávy. Dvě podal Julii a Derekovi, třetí měl pro sebe.

Seděli v čekárně na pohotovosti v okresní nemocnici v Athénách, kam převezli různými sanitkami Creightona a Carol. Všude se tam pletli uniformovaní policisté a šerifovi zástupci, snažili se vypadat zdatně, pili kávu z prodejních automatů a překáželi zdravotnickému personálu. Jejich kolegové v civilu měli poradu se Sanfordem a Kimballovou.

Dodge usrkl kávu. „Už se ti na to někdo kouknul?”

„Na ruku?” Derek sevřel a natáhl prsty. „Je v pořádku. Nemám nic zlomeného.”

„Žasnu, jak jsi ho zmlátil.”

„Dostal jen, co mu patřilo, a zasloužil by víc.”

„Však nezůstalo jenom u toho.” Dodge střelil po Julii lišáckým pohledem.

„Co tě to, Dodgi, napadlo,” zavrčel Derek, „žes jí dal svoji pis toli?”

„Už jsem nemohl běžet dál, to bych se zhroutil. Nechtěl jsem, aby se sem za tebou přihnala beze zbraně.” Obdivné se na ni zazubil.

„Netušil jsem, že sehraje Drsného Harryho.”

„Jenom jsem chtěla, aby si to Creighton myslel,” řekla tiše. Když Paul trval na tom, aby měla pod postelí po ruce zbraň, neustoupil a musela se rovněž naučit přesně střílet.

Při výstřelu z pistole Creighton zaječel. Střelila do země blízko jeho hlavy, aby ten náraz pocítil, tak blízko, aby aspoň trochu poznal, jaký byl poslední okamžik Paulova života.

Dodge letmo pohlédl na detektivy. „Byla řeč o tom, že by některého z vás zadrželi?”

Derek zavrtěl hlavou. „Zřejmě debatují o soudní pravomoci.”

Ještě nás ani nijak zvlášť nevyslýchali.” Julie seděla vedle Dereka. Otřepala mu půdu a listí z kolena kalhot. „Řekla jsem jim, že se Creighton nechtěl vzdát a že jsme s Derekem museli udělat, co šlo, abychom ho zkrotili, než nás dohoní policie.”

Dodge se zachechtal. „Zkrotili? No jasně.”

„Ariel mě podpořila.”

„Z toho, co jsem viděl, když Wheelera šoupali do sanitky, tak měl promáčknutou lícní kost,” dodal Dodge. Je teď na operačním sále.”

„Už to nebude takovej fešák.” Detektiv si odfrknul. „A vsadím se, že mu museli převlíknout prádlo.” Rozhlédl se. „Kde máme Ariel?”

„S Carol,” odpověděla Julie. „Lékaři ji prohlédli. Bude mít modřiny a zhmožděný krk, ale za pár dní bude v pořádku. Ariel dostala povolení strávit s ní noc, jen co ji dají na pokoj. Obě jsou ještě v šoku.”

„Stačila chvilka a přišli bychom příliš pozdě,” řekl Derek. „I kdybychom ho chytili, Carol by byla mrtvá.”

„Ale není,” připomněla Julie a přejela mu dlaní po stehně.

Otočil hlavu, usmál se na ni, napil se kávy a přitom pokývl ke vchodu. Jsou tady.”

Dveřmi, které se otevíraly samočinně, vešli Doug a Sharon Wheelerovi a nějaký muž, jehož Julie neznala. Hned ji zahlédli a vykročili k ní. Doug vypadal rázně, Sharon byla otřesená a sotva se držela. Julie ji nikdy neviděla jinak než dokonale upravenou. Dnes večer vypadala zničeně.

„Přivedli si těžkou váhu,” řekl Derek tlumeně; tím měl na mysli muže, který zamířil k Sanfordovi, Kimballové a jejich kolegům z athénské policie.

„To je právník?”

„Spíš antikrist,” zamručel Dodge. Já jdu kouřit.”

Wheelerovi o Dodge ani nezavadili pohledem, když je cestou ven míjel. Julie se zvedla, aby je uvítala. Derek se rovněž zvedl.

„To není pravda!” vyvřískla Sharon a všichni lidé v čekárně se otočili a civěli na ni.

Doug ji objal paží a přitáhl k sobě, ale neodtrhl oči od Julie.

Oslovil ji a vyznělo to jako otázka.

„Creighton je na operačním sále,” řekla. Je zraněný “

„Byl brutálně zbit,” vykřikla Sharon hystericky a spalovala Dereka pohledem.

„Váš syn se snažil uškrtit mladou ženu, paní Wheelerová,” řekl.

Julie ho milovala už jen za to, že s ní dokázal mluvit bez nevra živosti.

„Kdybychom mu v tom nezabránili, tak ji zabil,” dodal.

Sharon se zhrouceně opřela o manžela. Derek rychle přistoupil a pomohl Dougovi odvést ji k židli. Skryla obličej do dlaní a rozvzlykala se. Doug se k ní sklonil, zašeptal jí něco do ucha a pohladil ji po zádech, pak se narovnal a otočil se k Julii a Derekovi.

„Uděláme pro Creightona, co jen půjde.” Jeho tón naznačoval, že od nich čekal, že něco namítnou. Vrhl pohled k právníkovi, který zpracovával Sanforda a Kimballovou. Jeho tiráda s nimi ovšem ani nehnula.

Když se Doug znovu otočil k Julii, měl v očích stejných jako měl Paul nesmírnou bolest. Přišlo jí ho strašně líto. „Moc mě to mrzí, Dougu.” Hlas měla zastřený pohnutím. „Myslím to upřímně.”

„Já vím, že ano.” Bezmocně máchl rukou. „Creighton je… To je tragédie. Ale je to můj syn. Jako jeho otec pro něho musím udělat všechno, co bude v mých silách.”

„To rodiče dělají. Starají se o své děti.”

Doug na ní několik vteřin hleděl a pak řekl: „Stejně jako Paul o tebe, svoji dceru.”

EPILOG

„Potřebuju tě, abys mi pověsila ten obraz.”

„Ještě jsi ho nepověsil?”

„Nechal jsem to tam nejdřív vymalovat.”

„Jakou barvou?” „Stejnou.”

„Aha. No, ten obraz by podle mě vypadal dobře na stěně, o kte rou byl opřený.”

„Pokud pro něj nenajdeš lepší místo.”

„Ráda se podívám. Dej mi vědět, kdy by se ti hodilo, abych přišla.”

„Dobře.”

Bylo sobotní dopoledne, čtrnáct dní po té noci v Athénách.

Julie ho nečekala, a tak otevřela dveře v zástěře, kterou měla uvázanou přes džíny a tričko bez rukávů. On byl také oblečený na sobotní dopoledne.

Odmlčeli se a hleděli na sebe přes práh. Toužila ho uvidět, ale neodvážila se mu zavolat. Věděla, že pokud se s ním ještě někdy uvidí, musí to vyjít od něho. Utírala si ruce do zástěry a srdce jí bušilo.

„Káva je ještě čerstvá.” Pobídla ho, aby vešel, a pak ho vedla do kuchyně. „Právě vařím.” „To jsem se domyslel.” Ukázal na její zástěru. „Kohouta na víně. Dal by sis kávu?” Jasně.”

Nalila mu hrnek a podařilo se jí podat mu ho, aniž se vzájemně dotkli.

Letmo pohlédl na troubu. „Voní to náramně.” „Dělám to pro Kateinu maminku. Dnes večer má návštěvu a chce podávat něco speciálního.”

„To je od tebe pěkné, že si kvůli ní dáš tu práci.”

„To nic není. Dělám to ráda. Vaření uklidňuje.”

„Potřebuješ se uklidnit?”

Tiše se zasmála a dolila mu kávu. „Posaď se.”

Seděli naproti sobě u malého stolku a mlčky pili kávu. Ani jeden zřejmě nevěděl, kam s očima. Promluvila jako první. „Nechal jsi vymalovat. Takže máš zřejmě v úmyslu v tom domě zůstat.

Neodstěhuješ se.”

Tázavě na ni pohlédl.

„Říkal jsi, že bez Maggie ten dům už nikdy nebude jako dřív.

Myslela jsem, že se možná odstěhuješ.”

„Vždycky mi bude chybět a v každé místnosti po ní zůstala vzpomínka. Ale to bych byl sám proti sobě, kdybych se odstěhoval.

Mám to tam rád. Kromě toho odmítám, aby měl Creighton Wheeler na můj život takový vliv.”

„Jsem ráda, že tam zůstáváš. Je to krásné místo.”

„Děkuju. Až přijdeš pověsit ten obraz, uděláme velkou pro hlídku.”

„Těším se na to.”

Rozhostilo se další rozpačité ticho. Nakonec řekla: „Volala Roberta a ” „Takže je to teď Roberta?”

„Trvá na tom. Zavolala a říkala, že jen co byl Creighton schopen mluvit, zeširoka povídal skoro pět hodin. Na nemocničním lůžku.

Všechno to natočili na video.”

Derek přikyvoval. „Také jsem dostal záznam. Přiznal se pyšně a bez lítosti ke všemu, i ke zločinům, o nichž se nevědělo, že je spáchal.”

„Našli těla těch dvou dalších dívek, o nichž tvrdil, že je zabil?”

„Včera. Přímo tam, kde řekl, že budou.” Smutně zavrtěla hlavou.

„Alespoň teď jejich rodiny vědí, co se jim stalo.”

„Bál se, že se Paul s tebou ožení, dokonce, že se vám možná narodí dítě, které ho vytlačí jako Paulova dědice. Podle Sanforda, když už jednou začal mluvit, nebyl k zastavení. Jeho právník byl na mrtvici, ale Creighton se chtěl vychloubat, jak je geniální. Stručně řečeno, je to psychopat.”

„Roberta chtěla vidět ten film, který Creighton napodobil s Carol Mahoneyovou. Dala jsem jí to DVD s filmem Zběsilost, s tím, že ho nechci vrátit. Ta scéna…” Třela si paže, na nichž jínaskočila husí kůže. Tiše dodala: „Ta mladá žena ti vděčí za život, Dereku.”

„Ty jsi na to přišla, ne já. Nebýt toho, že ti to připomnělo Cizince ve vlaku “

„Byla bych pořád jejich hlavní podezřelá.”

„A Carol Mahoneyová by byla mrtvá. Možná i Ariel. Creighton sice tvrdí, že neměl v plánuji zabít, ale myslím, že tomu přišel na chuť. V každém případě ty dvě vděčí za život i tobě.”

„No…” Nechtěla mít zásluhu za šťastnou shodu okolností. „Na jedno nemůžu přijít, a to, proč sem Billy Duke přišel nastrčit ty důkazy.”

„Chceš slyšet, co si myslím?”

„Prosím.”

„Creighton se snažil zpřetrhat všechny kontakty s Billym. Možná se Billy pokoušel o totéž. Zkoušel hodit vinu na tebe.”

„Potom pláchnout a nechat mě v tom.”

„Doslova.”

„Viděla jsem, jak zastřelil Paula. Chladnokrevně. Ale nemyslím, že by někdy někoho zabil, kdyby ho k tomu Creighton nedonutil.

Vlastně byl také Creightonovou obětí. Měl strašnou smrt. Nikdy na to nezapomenu.”

„Je toho hodně, na co nikdy nezapomeneme.”

Pár vteřin si hleděli do očí. Uhnula pohledem jako první. S

hlavou odvrácenou řekla: „Ohledně Jasona Connora… jsi měl pravdu.”

Ten příběh byl po několik dní hlavní zprávou. Dvojnásobné vraždy se v záchvatu vzteku dopustila jeho dvanáctiletá sestra, kterou nevlastní otec léta sexuálně zneužíval. Její matka to ze strachu, ale spíš z lhostejnosti dovolovala. Jason měl podezření, že je sestra zneužívaná, ale docházelo k tomu vždycky, když nebyl doma, a dívka se příliš styděla a měla velký strach z trestu, takže mu to neřekla.

Přišel domů ze školy a našel ji sedět vedle těl těch dvou, celou od krve, s nožem v ruce a skoro úplně strnulou. Umyl ji a vzal vinu na sebe, měl pocit, že za to může a že si zaslouží trest, že ji neochránil.

Zavřeli ho do vězení a ji svěřili do péče příbuzných, kterým se doznala.

„Nepříslušelo mi, abych se s tebou kvůli němu hádala,” řekla Julie. „Omlouvám se.”

„Moji klienti jsou obvykle vinní, Julie. Někteří jsou ničemové, není v nich nic dobrého. Bojuju za ně, protože mají ústavní právo na obhajobu. Někteří jsou bohatí a mocní, ale stejně ničemní. I ti mají právo na obhajobu.

Ale občas je obviněný opravdu nevinný. Jako Jason. Tím můžu tuhle práci dělat. Proto ji dělám. Čas od času je nějaký člověk obviněn falešně a zoufale potřebuje někoho, kdo by při něm stál, věřil mu, bojoval za něho.”

„Nikdy po tobě nebudu chtít, aby ses přede mnou ospravedlňoval nebo něco vysvětloval.” Zhluboka se nadechla. „Naproti tomu dlužím já vysvětlení tobě.”

Postavil šálek s kávou. „Paul Wheeler byl tvůj otec, ne milenec.”

Maličko pokrčila rameny. „Když matka dokončila střední školu, odjela na léto ke vzdáleným příbuzným na pobřeží. Poznala Paula na nějaké tancovačce. Bylo jim sedmnáct, podnebí bylo dusné, svítil měsíc, jahodové víno. Dovedeš si to představit. Počali mě.”

„Wheeler to nevěděl?”

„Věděl. Matka se s ním spojila a řekla mu, že je těhotná. Můj otec, tedy muž, který mě vychoval, ji už dlouho miloval a čekal, až dosáhne vhodného věku, aby se s ní mohl oženit. I jemu to řekla.

Pořád si ji chtěl vzít a ona ho opravdu milovala.

Když Paul viděl, jaký je mezi nimi vztah, vzdal se svých rodi čovských práv, protože věděl, že to bude v mém zájmu, když to udělá. Měl jít na univerzitu. Nebyl ženatý. Otec si chtěl matku vzít a prohlásit mě za svou. Tak se Paul taktně stáhl z mého života.

Nabídl finanční pomoc, ale máma s tátou ji zdvořile odmítli. Ctil jejich přání, ale matka mu musela odpřisáhnout, že pokud bude kdykoliv něco potřebovat, vzkáže pro něho. Nikdy tak neučinila. To až když jsem se dostala do potíží v Paříži.”

Časový spínač na sporáku cinknul. Zvedla se, natáhla si chňapky a vytáhla litinový pekáč s víkem. Posadila se zpátky na své místo a sundala si chňapky. „Matka byla nemocná a nemohla mi pomoct, tak zavolala Paula. Uplynula spousta let, co byli naposledy ve styku, a přesto za ní okamžitě přijel. Řekla mu o Henrim. Tedy to, co věděla.

Hodně jsem toho před ní utajila, nechtěla jsem, aby si dělala starosti kvůli tomu, co jsem si hloupě spískala. Paul všeho nechal, a jak jsi řekl, přiletěl mi na pomoc.”

Derek na ni zamyšleně hleděl. „Co sis myslela, když se ten americký milionář dostavil a představil se jako tvůj otec?”

„Myslel bys, že mi byl protivný, viď? Ty že jsi můj otec? Kde jsi celou tu dobu byl? Ale Paul byl mimořádně laskavý. Mojí matky si velice vážil, ať už jako dívky, kterou bývala, nebo ženy, kterou se stala. Považoval si mého otce, že to byl milující, vstřícný člověk.

Paul říkal, že tak nezištná, bezvýhradná láska je vzácná a že je vděčný, že mě vychoval a staral se o mě takový muž.”

Pousmála se. „I když ta novina otřásla základy mého života, nenacházela jsem důvod, proč bych ho měla nenávidět. Okamžitě dal jasně najevo, že ho mrzí, co jsem vytrpěla s Henrim, a vidí, jak jsem nešťastná, nicméně je vděčný, že má příležitost něco pro mě udělat.

Říkal, že i když do mého života nepatřil, stále na mě myslel. Chtěl si vynahradit ztracený čas. Chtěl mi nejenom pomoct ze svízelné situace, ale chtěl mě i poznat, vytvořit vztah, který nám byl odepřen.”

„Ale neprohlásil tě za svoji dceru.”

„Já mu to nedovolila.”

„Proč?”

„Především z úcty k tátovi. A z úcty k Mary, kterou Paul upřímně miloval. Nechtěla jsem, aby mě uznal, když mu Mary nedokázala porodit děti.”

„Řekl jí o tobě?”

„Ano. Neměli před sebou žádné tajnosti. Říkal, že čas od času na něho naléhala, aby se se mnou spojil, aby mě přibral do jejich života, ale z důvodů, o kterých jsem ti řekla, to neudělal. Možná kdyby byla Mary naživu, když jel do Paříže, možná kdyby tady ještě byla matka, rozhodli bychom se jinak, pokud šlo o to, že by se ke mně veřejně přihlásil. Ale za dané situace jsem považovala za lepší, abychom povahu našeho vztahu nijak nespecifikovali a nechali lidi, ať si myslí, co chtějí.”

„Víš, co si mysleli.”

„Pohrdání lidí, na nichž mi nezáleželo, mi vyvážily dva roky s člověkem, na němž mi záleželo velice. A byla to nádherná léta, Dereku. Památka na dva drahé lidi, kteří mě vychovali, zůstala nedotčená, a přitom jsme si s Paulem vynahradili hodně času, který nám byl odepřen. Měl mě rád a já měla ráda jeho.”

„Ani Doug o tobě nevěděl.”

„Dokud mu to neřekl Paulův právník v souvislosti se závětí, tak ne. Jsem ráda, že už to ví.”

„Přijme tě za člena rodiny?”

„Nevím. Jestli ano, bude udržovat náš příbuzenský vztah v taj nosti. Doufám, že mě se Sharon do jisté míry přijmou. Budou potřebovat oporu, když je teď Creighton zavřený. Vyrozuměla jsem, že je většina jejich takzvaných přátel opustila. Čelí tomu sami.

Chtěla bych jim pomáhat, jak jen budu schopná a jak jen mi to dovolí.”

Derek si pohrával s ouškem šálku, ale nezvedl si jej k ústům.

„Mohlas mi to povědět, Julie,” řekl nakonec.

Natáhla se přes stůl a položila mu dlaň na ruku. „Málem jsem to udělala v ten večer, kdy jsme parkovali před hotelem a ty jsi mě políbil.”

„Řekla jsi: ,Tohle mi nedělej.’”

„Protože to bylo trápení. Co jsem odešla od Henriho, žádného muže jsem neměla. Za celou tu dobu s Paulem, jsem žádný ro mantický vztah nevyhledávala. Pobízel mě, ať si s někým vyjdu.

Chtěl mě vidět šťastnou s mužem, který by mě miloval. Myslím, že si přál mít vnoučata,” dodala se smutným úsměvem.

„Ale po tom, co jsem prožila s Henrim, jsem byla opatrná. Kromě toho, kdybych někoho měla, většina lidí by nerozuměla mému .přátelství’ s bohatým a pohledným starším mužem. Takže mně v životě dlouho něco chybělo. Až do té noci v letadle.” Rychle na něho pohlédla a hned se odvrátila. „Nechtěla jsem, abys mě líbal, protože i když jsem po tobě toužila, věděla jsem, že si myslíš, že mi jde o peníze a klidně se dám dohromady s dalším mužem. Přímo z Paulovy postele do tvojí.”

„Nic tak ošklivého jsem si nemyslel.”

„Jenom něco podobného?”

Provinile pokrčil rameny. „Takže jsi mě odmítala, protože jsi chtěla, abych si tě ráno vážil.”

Usmála se. „Zní to sice otřepaně, ale ano.”

„Proč jsi mi to tedy v ten večer neřekla? Nebo kdykoliv jindy?

Proč jsi mě nechala, abych si dál myslel to nejhorší?”

„Zpočátku jsem se ti s tím tajemstvím nemohla svěřit.”

„A později?”

„Když jsem ti začala důvěřovat, tak se to tolik zamotalo, že bych před tebou vypadala ještě hůř.”

„Ať jsem si myslel cokoliv, pořád jsem po tobě touzil. A jestli jsem rád, že jsi byla Paulova dcera, a ne jeho milenka? Ano. Jsem rozhodně rád.”

„A já jsem ráda, že ty jsi rád.”

Zaváhal a pak se zeptal: „A co peníze?”

„Nikdy jsem neměla v úmyslu se jich dotknout. Rozdám je.”

„Buď reálná, Julie. Je to pořádný balík prachů. I rozdat je nějakou dobu potrvá.”

„Mám na to zbytek života.” Prosebně na něho pohlédla. „Ne přikládej jim prosím žádnou váhu. Přísahám ti, že pro mě důležité nejsou.”

Soustředěně jí pátral pohledem v obličeji, a když uviděl, že to myslí upřímně, uvolnil se. „Dodge má v plánu vymámit z tebe půjčku.”

„Tak už mě má rád?”

„Ano, to má.” Ztišil hlas a téměř neslyšně dodal: „I já.”

„Já tě mám taky ráda,” řekla zastřeně. „Kde jsi byl?”

„Od té chvíle, kdy jsem se vyřítil z pohotovosti? Přemýšlel jsem.”

„O nás?”

„O tom, jak mi je, že jsem byl za vola.”

„Nenechávala jsem si svoje tajemství pro sebe, abych tě ze směšnila, Dereku. Chránila jsem Paula, svoji matku, otce, Mary Wheelerovou, je všechny, před skandálem.”

„Jo, to je jeden ze závěrů, k nimž jsem dospěl.”

„A ty ostatní?”

„Že když jsme se poznali, byla jsi dcera a dědička Paula Wheelera. A že kdybych to věděl, když jsem se tě poprvé dotkl, neznamenalo by to žádný rozdíl.”

„Neznamenalo?”

Zavrtěl hlavou.

„I tak bys…?”

Jo. Nic by mě nezastavilo, abych za tebou nešel na ten záchod.”

Zvedl se a obešel stůl. Vytáhl ji ze židle a volně jí položil ruce kolem pasu. „A nakonec jsem dospěl k názoru, že bych byl opravdu hlupák, kdybych si odepřel léta štěstí kvůli uražené pýše.”

„Léta?”

„Počínaje dneškem. Počínaje touhle chvílí.” Dotkl se něžně rty jejích úst a pak se pevně objali a začali se hladově líbat.

Konečně zvedl hlavu a řekl: „Nic víc jsem nepotřeboval vědět.

Podrobnosti domluvíme později.”

Sklonil se, že ji znovu políbí, ale zaklonila hlavu. Ještě něco.”

Laskal jí hrdlo a přitom jí rozvázal zástěru a zajel jí rukama pod tričko. „Zkrať to.”

„Až se nás děti zeptají, jak jsme se poznali…”

Zasmál se. „Něco si vymyslíme.”