Sandra Brown

Pavučina z hedvábí

KAPITOLA 1

Děti začaly křičet a pištět jako mnohohlasý sbor, když drak poklesl a bláznivě se roztočil v prudkém pádu k zemi. „Pozor!”

„Nedělej to, Kathy!”

„Zatáhni!”

„Ne, Kathy, ne!”

Aniž by spustila oči ze zmítajícího se draka, skousla Kathleen spodní ret a napjala provázek. Popoběhla o několik kroků zpět s provázkem vysoko nad hlavou a vyhýbala se přitom teniskám tuctu rozjařených dětí.

„Trochu povol, maličká.”

Hlas to byl hluboký, mužný a zcela neočekávaný. Kathleen neměla čas si ho plně uvědomit, dokud nenarazila do muže, který se zjevil přímo za ní.

Překvapeně spustila ruku a drak se začal řítit střemhlav dolů.

Narazil do dubu, napíchl se bezmocně do koruny a ocas se mu zapletl do listí. Děti se prodíraly větvemi stromu, pokřikovaly na sebe nejrůznější rozkazy a nápady, jak draka vyprostit, a střídavě se jim buď smály, nebo je rozhodně odmítaly. Muž se na ně zadíval, pak otočil hlavu a upřel své modré oči na Kathleen. „Omlouvám se,” řekl pokorně a rukou se chytil za srdce. Záblesk v jeho očích vyvolal v Kathleen pochybnosti, zda to myslí upřímně. „Myslel jsem si, že pomáhám.”

„Zvládla bych to.”

„Určitě byste to zvládla, ale já jsem vás měl za jedno z těch dětí a připadalo mi, že potřebujete trochu pomoct.”

„Vy jste mě považoval za jedno z dětí?” Když si uvědomila, že má vlasy spletené do copánků, že na jejím srdcovitém obličeji není ani stopy po make-upu a že má na sobě námořnické kraťasy a bílé tričko se znakem letního tábora, pochopila, že se opravdu mohl zmýlit.

„Jsem Kathleen Haleyová, patřím k ředitelům tábora.”

Změřil si ji od hlavy až k patě a jeho pohled říkal, že na to v tomhle oblečení zrovna nevypadá. „Dělám tu ale taky vedoucí,” dodala a natáhla k němu pravou ruku.

Blonďatý obr s hustým knírkem jí podal svou.

„Jmenuji se Erik Gudjonsen. Píše se to G-u-d-j-o-n-s-e-n, ale čte Gud-džonson.”

„Má mi snad vaše jméno znít povědomě, pane Gudjonsene?”

„Jsem kameraman a budu natáčet pro UBC ten dokument. Harrisonovi vám snad neřekli, že přijedu?”

Pokud ano, vypadlo jí to z hlavy. „Neříkali, že to bude dnes.”

Letní tábor pro sirotky v Horské vyhlídce měl být zařazen do vysílání celostátního televizního magazínu Lidé. Ve snaze informovat o táboře veřejnost, a tím získat finanční příspěvky se Kathleen se svým nápadem obrátila na producenta jedné televizní společnosti. Po několika dopisech a zdlouhavých telefonátech do New Yorku se jí ho podařilo přesvědčit. Řekli jí, že určí kameramana, který by přijel v průběhu jednoho z letních turnusů a natočil děti na video.

Ani ji nenapadlo o kameramanovi přemýšlet, natož si představovat, jak asi bude vypadat. Vždyť všichni kameramani jsou přece krátkozrací, všichni přece nosí plandavé kalhoty a na krku se jim jako poznávací znamení houpá šňůrka s expozimetrem. Její obecnou představu o tomto povolání ale Erik Gudjonsen nepřipomínal ani vzdáleně.

Jeho vzhled i jméno byly skandinávské. Zdědil tělo svých dávných divokých předků. V tomto svalnatém těle, jež vyzařovalo sílu a vitalitu, určitě proudila vikingská krev. I když stál v klamně nenuceném klidu, bylo vidět, jak velkou silou je obdařen.

Vlasy Erika Gudjonsena zářily ve slunci jako zlatá helma. Byly husté, bohaté, neupraveně splývající podél aristokratické hlavy. Tmavší knírek dodával jeho širokým ústům na smyslnosti. Silné bílé zuby se leskly pod kartáčkem hustého knírku a ostře kontrastovaly s opálenou, větrem ošlehanou tváří.

Džíny měl obnošené a těsné. Sjížděly po štíhlých bocích a obepínaly svaly jeho stehen jako rukavička. Batistová košile mu padla jako ulitá. Pod vyhrnutými rukávy se rýsovaly šlachovité paže. Modrá látka se vypínala přes širokou hruď pokrytou světlehnědými chlupy. Jen těžko se dal od výstřihu jeho polorozepjaté košile odvrátit pohled. Dlouhé ruce se štíhlými prsty vyzařovaly sílu i citlivost nezbytnou k práci s videokamerou.

Z prapodivných důvodů pocítila Kathleen v hrudi zvláštní sevření, když sjížděla očima po provazovém sloupci jeho krku, hrdé a trochu zatvrzelé bradě, smyslných ústech, štíhlém nose a modrých očích.

A když se její zelené oči střetly se silou jeho pohledu, pocítila pod pasem slabost, která byla zároveň příjemná i zneklidňující.

„Vypadáte spíš na večerní zprávy.”

Lhostejně pokrčil rameny. „Jedu, kam mě pošlou.”

„No doufám, že u nás nehledáte andílky, protože byste byl zklamán. My si tu na nic nehrajeme.”

„Nic takového netvrdím. Ale proč hned ten křížový výslech? Vy novinářům nedůvěřujete?” Naklonil se a s úsměvem, který mu částečně zakrýval knírek, zašeptal: „Anebo snad mužům jako takovým?”

Její hlas byl stejně chladný jako výraz v její tváři: „Jeďte na kopec a tam zahněte doleva. Pokračujte po cestě až k hlavní bráně. Ta první budova uvnitř napravo je kancelář. Tam najdete Ednu nebo B. J.”

„Děkuji vám.” Se samolibým úsměvem se vydal směrem ke

svému zaparkovanému Blazeru.

Ačkoli po zbytek odpoledne zvládala Kathleen energické děti s obvyklou sebejistotou, byla podrážděná a nedokázala pro to najít jediný logický důvod. Děti svou Kathy, jak jí říkaly, zbožňovaly ze všech vedoucích snad nejvíc. Náklonnost to ovšem byla vzájemná.

Dnes byla ale Kathleen popudlivá od okamžiku, kdy se setkala s Erikem Gudjonsenem, a nemohla se dočkat, až se slunce skloní k obzoru. V pět hodin se pak všichni vydají k chatičkám, aby si před večeří ve velké hlučné hale chvíli odpočinuli.

Teď, když děti skotačily v lanem ohrazené části Královské řeky, která si razila cestu Ozarskými horami severozápadního Arkansasu, uvelebila se Kathleen na prosluněném břehu. Své svěřence nikdy nespouštěla z dohledu, ale teď, když se děti bavily veselými kousky v čisté vodě, mohla alespoň na pár minut vychutnávat relativní klid.

Hluboce se nadechla a na okamžik zavřela oči před slunečním odrazem na hladině. Měla to tu ráda. Každé léto, kdy tu pomáhala jako táborová vedoucí, bylo svátkem pro ni a pomocí pro její přátele, manžele Harrisonovy.

Na dva měsíce přestala Kathleen Haleyová, nákupčí módních oděvů Masonova obchodního domu v Atlante, existovat. Utíkala z uspěchaného města, kde žila po zbývajících deset měsíců v roce, a nabírala tu nové síly z horského vzduchu, pravidelného jídla, ranního vstávání a vyčerpávající fyzické námahy. I přes přísný režim byla pro její mysl i tělo práce v táboře odpočinkem.

Jen málo zaměstnaných dívek by obětovalo cenné volno práci vedoucího na táboře, ale pro Kathleen to byla radost. Zoufalství těchto dětí, které hledají lásku a pozornost, znala z vlastní zkušenosti. I kdyby dokázala vrátit jen setinu náklonnosti, kterou tu před lety našla, nevynakládala svůj čas ani úsilí nadarmo.

„Hej Kathy, Robby jde za lano.”

Otevřela oči a spatřila licoměrného žalobníčka, jak míří obviňujícím ukazováčkem na chlapce porušujícího přísné pravidlo.

„Robby!” zavolala Kathleen. Když se hlavička provinilce vynořila z vody, zatvářila se výhružně. To stačilo, aby se ponořil pod lano a vyhrabal na nohy v místě, kde mu hladina sahala po ramena. Aby ukázala, že to myslí vážně, varovala ho: „Ještě jednou půjdeš za lano a máš s plaváním konec. Jasný?”

„Ano, Kathy,” zamumlal a svěsil hlavu.

Pokradmu se usmála, protože věděla, že projev nelibosti byl obvykle dostatečným trestem a udržel i ty nejvzpurnější děti na uzdě. „Co kdybys trénoval tu stojku, o kterou ses tuhle pokoušel? Schválně, jak dlouho vydržíš pod vodou?”

Oči se mu okamžitě rozzářily poznáním, že ho opět vzala na milost. „Dobře. Dívej se!”

„Dívám.” Zamávala na něho ze břehu a on se nachystal předvádět svůj kousek.

„Jaimie, díky, že jsi mě na Robbyho upozornil, ale žalovat není opravdu nic pěkného. To přece víš.”

Hubený chlapec s tmavými vlasy a hnědýma očima vypadal jako hromádka neštěstí, přesto vykouzlil nesmělý úsměv a řekl: „Ano prosím.”

Každé léto se našlo jedno děcko, které si Kathy oblíbila více než ostatní. Letos to byl Jaimie. Byl menší než ostatní, nemotorný, introvertní. Sportování mu nešlo, a když se děti rozdělovaly do družstev, býval mezi posledními, koho si k sobě vybraly. Byl tichý, vážný a plachý. Byl ale nejhorlivějším čtenářem skupiny s největším uměleckým nadáním. Pod uslzeným pohledem jeho hnědých očí roztálo Kathleenino srdce hned první den tábora, a ačkoli se snažila nedávat to najevo, měla pro Jaimieho nepopiratelně slabost.

Vstala a vydala se k řece. Posadila se na vlhký písek, zula si tenisky, stáhla ponožky a ponořila chodidla do studeného proudu. Plnými hrstmi si cákala vodu na unavené nohy. Najednou ji přepadla nevítaná myšlenka na Erika Gudjonsena.

Ve svých pětadvaceti letech se Kathleen stýkala již s řadou mužů, několik z nich snad i milovala, ale blízký kontakt s mužem bylo to poslední, oč stála. Cožpak neutíkala právě před tím?

Pištivý smích ji vrátil do přítomnosti. Rychle se podívala na hodinky. Za deset minut pět!

Zahvízdala na stříbrnou píšťalku, která jí visela kolem krku na modré stužce. S odmítavým kňouráním se děti začaly shromažďovat na mělčině a vklouzávat do tenisek. Plavky si nechají na sobě, aby jim na zpáteční cestě k chatičkám uschly na slunci. Každý si vzal své věci a mohlo se vyrazit. Zatímco s reptáním plnily její příkazy, Kathleen se obula a začala je řadit k výstupu na kopec.

Na strmém kopci spustila písničku s nekonečným počtem slok. A znovu žasla, jak moc tuhle krajinu miluje. Červená štěrková cesta, vedoucí k táboru v Horské vyhlídce, byla rozpálená a prašná, ale tak alespoň žádné dláždění nekazilo její přírodní krásu. Správa tábora se při nezbytných úpravách moudře snažila zachovat původní ráz okolí. Pro děti žijící v domovech pro sirotky znamenalo toto místo jedinou možnost kontaktu s krajinou, která by nebyla přeplněna budovami a zalitá betonem.

V Ozarských horách bylo krásně po celý rok, ale protože na jaře hodně pršelo, zelenaly se hory letos v létě mozaikou dubů, platanů, jilmů a borovic. Po kmenech stromů se pnula vinná réva a zem pokrýval koberec bujného podrostu.

Proud Královské řeky byl v těchto místech prudký a rychlý. Na mělčinách byla voda tak čistá a průzračná, že se daly počítat oblázky na dně.

Kathleen toto všechno milovala. Měla ráda zdejší hory, stromy a lidi, kteří žili svým prostým, poklidným venkovským životem na okolních farmách a rančích.

Jejich život se tak lišil od toho jejího v Atlante, kde znala jen trvalý stres a nepolevující tlak. Jako nákupčí módních oděvů velkého obchodního domu se musela neustále rozhodovat. Nakupovala zboží pro několik oddělení - pro mladé, dámské sportovní oděvy, luxusní zboží, kabáty a odpolední a večerní toalety.

Ale i se všemi migrénami, které k tomu patřily, měla svou práci ráda. Proto její přátele a kolegy tak ohromilo, když dala počátkem léta výpověď.

„Kathy, ať mi Allison nepodráží nohy. Dělá to naschvál,” trucovala brýlatá Grácie.

Kathleen se s trhnutím vrátila do přítomnosti a automaticky řekla: „Allison, jak by se ti líbilo, kdybych podrazila nohu tobě? Přestaň s tím.”

„Ona si začala,” nedala se Allison.

„Tak proč mi neuděláš radost a neukážeš ostatním, že moudřejší ustoupí?”

„No dobře.”

Slunce se opíralo Kathleen do zad, a když se v dohledu objevila hrubá cedrová brána Horské vyhlídky, otřela si tričkem kapky potu, které jí stékaly po hrudi.

Táborníci byli neukáznění a vymezenou chvilku odpoledního klidu nutně potřebovali. Rozdělili se na chlapce a děvčata a lhostejně se plahočili ke svým ubytovnám.

„Všichni se před večeří osprchují. Potom se uvidíme. Lesi, hleď si svého a Todda nech na pokoji.” Kathleen je dovedla k chatičkám a pak se vydala ke skupině budov pro vedoucí. Její místo ve správní radě tábora jí vyneslo samostatnou chatičku. Prošla síťovými dveřmi a zapnula stropní větrák.

Vyčerpaně klesla na postel a natáhla se na záda jako hadrová panenka. Přinutila se zhluboka dýchat a brzy cítila, jak z ní horkost a napětí opadává. Zavřely se jí oči a myšlenky se bezděčně vrátily k uspěchanému odjezdu z Atlanty.

Pana Masona její náhlá výpověď zaskočila i znepokojila a chtěl znát důvody. Na jeho otázku mu však nedokázala povědět pravdu. Neřekla mu, že už prostě dál nemůže pracovat s Davidem Rossem.

David byl Masonův účetní a měl na starosti účetnictví celého obchodní domu počínaje nákupem žárovek a konče dlouhou výplatní listinou. Na své podřízené měl velké nároky, ale mimo kancelář byl milý a vlídný. Kathleen měla ráda jejich společné přestávky u kávy i těch pár příležitostí, kdy šli ve skupince ostatních vedoucích na oběd.

Brzy byly obědy soukromější, „náhodná setkání” častější a nedbalé doteky naléhavější. Zprvu si Kathleen myslela, že si jeho rostoucí zájem pouze namlouvá, ale zanedlouho bylo jasné, že je to vážné, a už si nemohla splést ten hladový pohled, kterým se na ni díval.

Přes noc uklidnila své rozjitřené city a začala odrážet jeho nepřímé útoky. David Ross byl velmi inteligentní, velmi hezký a velmi ženatý. Žil na předměstí Atlanty se svými třemi dětmi, anglickým ovčákem a atraktivní manželkou. Kathleen se překulila na úzké posteli na břicho a při vzpomínce na poslední setkání s Davidem skryla hlavu do polštářů.

Bylo to na konci dlouhého, únavného dne a Kathleen byla vyčerpaná. Otevírala krabice se zbožím, které právě přišly, a kontrolovala dodávku podle své objednávky. Obchod zavřel už před hodinou a skoro všichni zaměstnanci dávno odešli domů.

David vešel do její kanceláře a zaklapl za sebou dveře. Podmanivě se usmál, došel ke stolu, zeširoka se o něj opřel rukama a sklonil k ní hlavu.

„Co bys řekla večeři?” Hlas měl precizní a dokonalý jako své účetní knihy.

Usmála se. „Dnes ne. Byl to hrozný den a jsem unavená. Půjdu domů, vykoupu se a pak hned do postele.”

„Něco jíst musíš - někdy,” zdůvodňoval.

„Myslím, že mám v lednici kousek salámu.”

„To nezní zrovna vábně.” Komicky se ušklíbl.

Pobaveně se rozesmála, snad až příliš spontánně. „No tak přesně to budu mít dneska k večeři.”

Ze zásuvky psacího stolu si vzala kabelku, vstala a natáhla se pro kabátek na věšáku u dveří. Než ho stačila sejmout, chytil ji David za ruku. Otočil ji k sobě, kabelku jí vzal z ruky, odhodil na stůl a položil jí ruce na ramena.

„To, že jsi unavená, není ten pravý důvod, proč se mnou nechceš jít, že ne?”

Vyrovnaně se mu podívala do očí. „Ne.”

Zhluboka se nadechl. „Myslel jsem si to.” Jeho prsty ji něžně hladily po tváři, ale ona stála dál s netečným, téměř lhostejným výrazem. „Kathleen, není žádné tajemství, že mě přitahuješ. Víc než přitahuješ. Tak proč se mnou nejdeš aspoň na večeři?”

„Ty víš proč, Davide. To taky není tajemství. Jsi ženatý.”

„Ale nešťastně.”

„To mě mrzí, ale nic s tím nemůžu dělat.”

„Kathleen,” povzdechl si a přitáhl ji blíž. Snažila se vymanit, ale jeho ruce ji držely pevně. Rozhodl se, že zkusí jinou taktiku a zeptal se: „Kdybych nebyl ženatý, chtěla by ses se mnou vídat?”

„To je čistě teoretická otázka. Ty…”

„Já vím, já vím. Ale kdybych nebyl ženatý, měla bys zájem?”

Jeho oči ji nutily odpovědět a jako vždy byla Kathleen zranitelně upřímná. „Jsi přitažlivý chlap, Davide. Kdybys, kdybys nebyl ženatý, tak ano, chtěla bych se s tebou vídat -”

Než stačila domluvit, přitáhl ji k sobě v zoufalém objetí. Svíral ji jako v kleštích, sklonil hlavu a tvrdě ji políbil na ústa. Líbat uměl. Na kratičký okamžik se Kathleen zachvěla před jeho neskrývanou mužností, jeho žhavými rty, které se dotýkaly jejích a otevíraly je. Nepoddala se vědomě, ale najednou ucítila ve svých ústech jeho nenasytný, neodbytný jazyk. Ruka mu klouzala po její páteři, dotýkala se jejích boků a přitahovala ji blíž.

Zoufale ho začala odstrkovat. Několikrát se marně pokusila ho udeřit pěstí do zad. Pak se zapřenými dlaněmi začala vší silou odtahovat a kopala ho do holeně tak dlouho, dokud ji nepustil.

Oči měl zdivočelé touhou a ztěžka oddechoval. Udělal krok směrem k ní, ale její nehybná, rozhodná tvář a zelený led jejích jasných očí ho zarazily. Věděl, že zašel příliš daleko.

„Zůstaň, kde jsi,” vydechla tlumeně. „Ještě jednou se mě dotkneš a budu si stěžovat, že mě obtěžuješ.”

„Kecy. I kdybys měla tu kuráž a šla s tím tak daleko, kdo by ti věřil? Spousta lidí nás viděla spolu. Ty jsi dala popud. Já se podle něj choval. Jak prosté!”

„To ty jsi prosťáček, když nedokážeš rozlišit přátelství od pozvání do postele!” řekla vztekle. „Pracujeme spolu. To je všechno.”

„Prozatím.”

„Provždy, pane Rossi.”

Posměšně si odfrkl a začal si rovnat sako. „To se uvidí.”

Odešel, ale Kathleen věděla, že ho zadržela jen na chvíli. Už teď možná promýšlí plán dalšího útoku. Sedla si na stůl a zabořila hlavu do dlaní. Co teď?

K sakru, měl pravdu - nikomu si stěžovat nepůjde. Možná by se jí to i podařilo prosadit, ale nechtěla plýtvat časem a energií, které by jí to stálo. I kdyby vyhrála, zůstala by stejně u Masona a v poslední době měla pocit, že ji tenhle konvenční obchoďák už nijak nemotivuje. Bylo to tady tak usedlé. Chtěla pracovat v prostředí, kde se bude na módu pohlížet moderně a neotřele. David Ross byl jen katalyzátorem, který potřebovala k tomu obtížnému rozhodnutí zříci se bezpečí a jistoty a odejít do neznáma.

To si alespoň myslela. Odmítala si ovšem přiznat, že před svými problémy stále jen utíká, namísto aby sebrala odvahu se jim zpříma postavit. Ústup byl její strategií od té doby, co ztratila rodiče. Někdy to bývalo tak zlé, že útěk byl jedinou možností, jak se s tím vypořádat.

Najednou se jí pod víčky nevysvětlitelně zjevila tvář Erika Gudjonsena. Jeho sebejistý výraz tolik připomínal Davida Rosse. Co to jenom je u všech alespoň trochu hezkých chlapů? Má jim snad pěkná tvářička zajistit zvláštní privilegia? Myslí si, že jim každá ženská hned skočí do postele? Že se vzdá jejich zkušeným dlaním a rtům? Že…

Nebrala na vědomí zrychlující se tep ani chvění v erotogen-ními místech svého těla. Na prchavý okamžik ji napadlo, jaké to asi je, nechat se políbit od muže s knírkem.

K čertu s ním! řekla si Kathleen rozhodně, shodila nohy z postele a zamířila ke koupelně.

Osprchovala se ve vlažné vodě, osušila se a natřela pleťovým mlékem. Uvolnila si vlasy z gumiček a důkladně je vykartáčo-vala. Napadlo ji, že by si je mohla nechat rozpuštěné, ale vzápětí to zavrhla. I když se už slunce sneslo za horu, večery byly stále ještě teplé. Svázala si vlasy do ohonu na šíji a ozdobila je námořnicky modrou stuhou. Pramínky lemující její obličej byly ještě vlhké a roztomile se jí kroutily nad svěží pokožkou.

Na táboře se skoro nelíčila. Jemné pihy na nose a lícních kostech jen zdůrazňovaly její meruňkově opálenou pleť a odrážely rudé záblesky kaštanových vlasů. Pod lícní kosti si rozetřela trochu růže, vymáčkla kapku broskvové pomády na rty a malíčkem si ji nanesla na ústa. Několikrát přejela řasenkou konečky svých dlouhých černých řas a byla hotová.

Kathleen vklouzla do krajkových kalhotek, což byl jediný ženský luxus, který si v létě dopřávala, a uniformních námořnických šortek. Na večeři si většinou brala místo trička blůzku. Co bych dala za večer, kam bych se musela opravdu nastrojit, pomyslela si toužebně, když se soukala do čistých bílých ponožek a obouvala si plátěnky.

Právě procházela táborem k jídelně, když zazněl zvon svolávající k večeři. Jídlo bylo to jediné, na co byly děti ochotné stát frontu a Kathleen se k nim u dveří přidala.

„Ahoj, Kathy,” zavolal na ni jeden z vedoucích. Mike Simpson byl tmavovlasý student tělesné výchovy na univerzitě v Arkansasu. Jeho nemotornou výšku vyrovnávala bezprostřednost a něžná trpělivost s dětmi. Vedl je při tvrdších sportech jako fotbal, softbal či odbíjená.

„Ahoj, Miku,” zakřičela Kathleen přes povyk, který tropily děti stojící v řadě a čekající na okamžik, kdy budou moci vniknout do jídelny.

„Harrisonovi chtějí, abys před večeří zašla k nim do kanceláře. Čekají na tebe.”

„Dobře, díky,” zavolala rychle, když scházela ze schodů.

Ještě zaslechla Mika, jak říká: „Ohromná legrace. Kterej chytrák mě to štípnul? Co?” Odpověděl mu jen pronikavý smích.

Usmívala se, ještě když otvírala dveře do klimatizované budovy, kde sídlilo vedení Horské vyhlídky.

„Kathleen, jsi to ty?” zavolala na ni Edna Harrisonova, když za ní bouchly dveře.

„Ano,” odpověděla Kathleen. Prošla přední kanceláří směrem k soukromé části, kde Harrisonovi bydleli.

„Pojď dál, drahoušku. Čekáme na tebe.”

To už stála Kathleen ve dveřích a hleděla tváří v tvář Eriku Gudjonsenovi. Vstal ze svého místa na starožitné pohovce. Zády byl otočen k Harrisonovým.

„Seznamte se: Kathleen Haleyová. Erik Gudjonsen,” řekla Edna. „Ten kameraman z UBC. Eriku, Kathleen je členkou našeho představenstva. Bez ní bychom prostě ten tábor nemohli vést.”

„Já už slečnu Haleyovou znám. Narazili jsme na sebe dnes odpoledne.”

KAPITOLA 2

Kathleen si jen přála, aby neztratila nervy a nevlepila mu facku do toho jeho samolibého obličeje. Jen kvůli svým přátelům řekla mírně: „Dobrý den, pane Gudjonsene.”

„Pojď dál a sedni si, Kathleen,” řekl B. J. „Pan Gudjonsen chtěl vědět něco o Horské vyhlídce a já mu řekl, že ty dokážeš vysvětlit pojetí našeho tábora nejlépe, protože jsi to sama prožila. Brzy půjdeme na večeři.”

Edna a B. J. seděli na jediných dvou židlích v pokoji, takže Kathleen nezbylo než se posadit na pohovku vedle Erika. Jak usedala, rozpačitě si popotáhla kraťasy.

„Jak jste se dnes měli, Edno a B. J.?” zeptala se.

Tihle manželé ji byli drazí jako vlastní rodiče. Bylo jim už pres šedesát, ale byli stále silní a zdraví. Láska a zájem, které projevovali sirotkům přijíždějícím každé léto do jejich tábora, vzbuzovaly obdiv.

Kathleen vždycky na Harrisonovy myslela jako na celek, a co bylo ještě podivnější, ti dva si byli skutečně navzájem podobní. Oba byli malí a zakulacení. Edniny oči byly teple hnědé, oči jejího muže šedé, z obou však vyzařovala upřímná přátelskost. Při chůzi kráčeli oba dlouhými kroky. Jejich gesta při hovoru byla téměř totožná.

Kathleen pochybovala, že by se v jejich hlavě kdy zrodila myšlenka na něco jiného než na dobročinnost. Dobro nalézali v každém člověku a každé věci. Když o tom nyní uvažovala, uvědomila si, že ta vzájemná podobnost, která se mezi nimi vytvořila, vlastně tak překvapující není, vždyť už jsou spolu přes čtyřicet let.

„V jedné chatičce prasklo potrubí, tak jsem si s tím trochu hrál,” říkal B. J. „Ušetřil jsem vám možná za instalatéra. To poznáme tak za dva dny.” Spokojeně se usmíval.

„Díky, drahý.” Edna ho hladila po koleně. „Zítra by ses mohl podívat na tu mizernou klimatizaci.”

„Vidíte, Eriku?” B. J. rozpřáhl ruce v bezmocném gestu. „Nikdy nejsou spokojené.”

„Ty jeden,” zvolala jemně Edna a láskyplně strčila do manželova ramene. Pak obrátila pozornost zpět ke kameramanovi, který se zalíbením sledoval projevy lásky tohoto staršího manželského páru. „Víte, Eriku, Kathleen k nám do tábora poprvé přijela, když jí bylo čtrnáct. Nechci tě přivádět do rozpaků, Kathleen, ale myslím, že by si Erik rád poslechl tvůj příběh.” V laskavých očích se jí zračila úzkost, ale úsměv, který se objevil na tváři její mladší přítelkyně, ji uklidnil.

„Ne. O Horské vyhlídce mi nikdy není zatěžko mluvit.” Kathleen se donutila vzhlédnout na Erika. Těsná blízkost mezi jejich těly na pohovce jí nepříjemně oznamovala jeho přítomnost. Jeho syrová mužnost byla zhmotnělou vlastností, která na ni zaútočila a zanechávala v ní bodavý pocit.

„Mí rodiče se zabili při havárii na lodi, když mi bylo třináct. Neměli jsme žádné příbuzné a já neměla ani sourozence. Přátelé z našeho kostela mě dali do dětského domova v Atlante. Byl dobře vedený a proslulý jako jeden z nejlepších ve státě. Ale já jsem předtím žila v rodině jako jedináček a bylo pro mne těžké se přizpůsobit. Hrozně jsem se zhoršila ve škole. Začala jsem být agresivní. Krátce řečeno, byla jsem pěkný spratek.”

B. J. se zasmál, ale Edna ho zarazila kritickým pohledem a smích ustal.

„V létě mě poslali sem. Ten nápad se mi vůbec nelíbil, jako se mi ostatně tehdy nelíbilo vůbec nic. Myslela jsem si, že jsou ke mně všichni nespravedliví, všichni, i Bůh. Ale tehdy v létě se změnil celý můj život.”

Do hlasu se jí vloudily emoce a ona se plaše usmála na Harrisonovi. „B. J. a Edna mi zabránili, abych si dál ničila život zahořklostí a nenávistí. Naučili mě znovu milovat, protože oni milovali mě, když jsem si to vůbec nezasloužila. Začala jsem se zase chovat jako lidská bytost, a ne jako zraněné zvíře. Dlužím jim tolik vděku, že to nikdy nebudu moci splatit.”

„Už jsi to splatila tisíckrát, Kathleen.” Edna otočila své uslzené oči na Erika. „Víte, pane Gudjonsene, Kathleen se k nám do tábora vracela každé léto, než na to byla už moc stará. Pak, když byla na univerzitě, požádali jsme ji, aby nám pomohla jako vedoucí. Protože zná bolest a rozčarování většiny našich svěřenců, dokáže si k nim vytvořit mnohem hezčí vztah než kdokoli jiný. Sami jsme viděli, jak dělá doslova zázraky i s těmi nejproblematičtějšími dětmi. Když se uvolnilo místo ve správní radě, nabídli jsem ho Kathleen. Moc se jí do toho nechtělo, ale my jsme na tom trvali. A nikdo nebyl zklamán. Loni se jí samotné podařilo získat peníze na klimatizaci v jídelně a na dvě basketbalová hřiště.”

Kathleen se z té, podle ní nezasloužené, chvály začervenala. Nepříjemný pocit ještě vzrostl, když zvedla oči a zjistila, že si ji Erik upřeně prohlíží.

Uvědomil si její rozpaky a obrátil svou pozornost k hostitelům. „Chtěl bych se toho o vašem úspěchu tady dozvědět mnohem víc, ale teď umírám hlady. Mohli bychom v rozhovoru pokračovat v jídelně?”

„To je chlapec podle mého gusta,” zvolal žoviálně B. J., když vstával, a plácl se rukama do stehen.

„Nepočítej s tím, že si u večeře budeme moci povídat, Eriku,” varovala Edna. Tykání přišlo docela samo. „Naše jídelna zrovna vážným debatám nesvědčí.”

Zasmál se, když vzal nedbale Kathleen za paži a vedl ji přes vedlejší kancelář k východu. „To nevadí. Stejně chci načerpat atmosféru tábora.”

„No dobře, pokud pátráte po atmosféře, tak to jste na správném místě,” smál se B. J.

„Bylo by proti pravidlům, kdybych si tam vzal kameru?” ptal se Erik.

„Nám to nevadí,” řekla Edna. „Uděláš si vlastní pravidla, co tu budeš.”

„Děkuji vám, paní Harrisonova.”

„Edno,” opravila ho.

Úsměv, kterým ji obdařil, by mohl zdobit titulní stránku Gentlemana. „Edno. Skočím si jenom do auta a hned jsem zpátky. Držte mi místo ve frontě, B. J.”

„To se rozumí. Kathleen, co kdybys šla s Erikem a dala pozor, aby seneztratil.”

Začala protestovat, ale cožpak mohla něco říct, aby to neznělo nezdvořile? Z nějakého důvodu se jí nechtělo zůstat s ním o samotě. Možná že jí jeho nedbalý šarm nepříjemně připomínal Davida Rosse. Anebo, jak naznačil sám Erik, byla vůči novinářům podezřívavá. Program v Horské vyhlídce neměl žádná tajemství, a protože jí byl tábor tak drahý, přirozeně by jí vadilo, kdyby se někdo potuloval kolem a hledal neexistující skandály.

„Vy dva si pospěšte, nebo na vás nic nezbyde. Dohlídneme na to, aby si nikdo nepřidal, dokud se nedostanete k okýnku,” řekla Edna.

Starší manželé se ruku v ruce vydali směrem k jídelně.

„Kde máte auto?” zeptala se Kathleen.

„Zaparkoval jsem ho u chatičky.”

Otočila se a zamířila na cestičku mezi stromy, která vedla k chatičkám pro návštěvy.

Nebylo to daleko, ale než došli k zaparkovanému blazeru, byla zadýchaná. Asi proto, že tu vzdálenost překonala v rekordním čase. Erik si zřejmě uvědomoval, že se s ním Kathleen necítí dobře. Když otvíral kufr u auta, zdálo se jí, že se mu pod knírkem udělal malý dolíček. Otevřel bílou plastikovou krabici a vyňal z ní videokazetu. Zasunul ji do kamery. Kathleen ještě nikdy neviděla tak složitou videokameru zblízka a chtě nechtě to vzbudilo její zvědavost.

„Unesete to?” Kývnutím hlavy ukázal na dlouhý válec v pouzdře.

„Jistě,” odpověděla a sáhla po něm. Ruku si málem vymkla z kloubů, když se ho pokusila zvednout. Nečekala, že to bude tak těžké.

„Co v tom je?”

„Stativ.”

„Váží aspoň tunu,” stěžovala si.

„Jo, já vím. Proto jsem chtěl, abyste to nesla vy.” Zamrkal. „Kromě toho, na kameru smím sahat jenom já.”

Obratně zavřel jednou rukou kufr a vydali se zpět k budově. Mlčeli. Kathleen pochybovala, že by vůbec byla schopna pronést jediné slovo. Váha stativu s ní házela ze strany na stranu celou cestu až k jídelně.

Erik jí galantně podržel dveře, na což mu odpověděla spalujícím pohledem, když kolem něho proklopýtala dovnitř. Přivítal je ohlušující řev dvou set dětí.

„Kam to můžu dát?” zeptal se a zkoumavě se rozhlížel po místnosti.

„To je těžká věc, pane Gudjonsene,” zadrmolila bez dechu.

„No no, slečno Haleyová.”

„Tady jste,” přerušila Edna Kathleeninu pečlivě vybranou repliku a vpadla mezi ně. „Eriku, dejte si své nádobíčko na podium. Tam se mu nic nestane. Rychle si dojděte pro jídlo a přidejte se k nám u stolu. Je to tam o něco tišší.”

Erik přebral od Kathleen stativ a spolu s kamerou jej položil na místo, které navrhla Edna.

„Jdeme?” rozplýval se Erik, mnul si ruce a kývl směrem k frontě.

„V každém případě,” řekla Kathleen chladně, „myslím, že vás jídlo překvapí. Je kolikrát lepší než domácí strava.”

„Momentálně bych zbaštil cokoli. Celý den jsem nejedl.”

„Dáváte si pozor na figuru?” zeptala se jedovatě, protože pokud existoval někdo, kdo si s postavou vůbec nemusel dělat starosti, byl to Erik Gudjonsen.

Podíval se na ni a oči mu zajiskřily. „Ne. Je mnohem větší zábava dávat pozor na vaši.”

Kousla se do rtu, aby neřekla nahlas, co si o téhle nevhodné poznámce myslí. Měla za povinnost ho představit kuchařkám Horské vyhlídky, které pro děti i vedoucí připravovaly tři vynikající jídla denně. Většina z nich byla dost stará na to, aby byly Erikovou matkou, ale když začal do nebes vynášet jejich um, samolibě se usmívaly a tetelily blahem.

Když prošli frontou, měli talíře přeplněné pečeným vepřovým a zeleninou. Kathleen právě šmátrala po sklenici studeného mátového čaje, když ji Erik chytil za ruku a nasál vzduch kolem ní.

„Necítíte broskve?”

Broskve? Její pomáda na rty? Zapudila prvotní nutkání si je nervózně olíznout. Očima pečlivě zkoumal její obličej, jako kdyby se snažil najít něco nezachytitelného.

„Broskve?” zeptala se nevinně. „No, tady jsou ty vaše broskve. Jako dezert je broskvový koláč,” řekla s úlevou.

Triumfálně se k němu otočila a udivilo ji, že se s jejím vysvětlením nehodlá spokojit. Jeho upřený, vlahý pohled ji znepokojoval, a než jej odvrátil, několikrát nervózně stiskla ruce.

„Fajn, já mám broskve rád,” řekl. Tón jeho hlasu jí byl nepříjemný, protože v něm zachytila jakousi neurčitou hrozbu.

U zvláštního stolu mimo dosah dětí se přidali k ostatním vedoucím a manželům Harrisonovým. Všichni se navzájem představovali a Erik se hned v úvodu omlouval, že si prvních pár dní nebude pamatovat jejich jména.

Hladově jedl, ale zdvořile odpovídal na veškeré dotazy, které mu byly určeny. Z přemíry pozornosti svých kolegyň se Kathleen dělalo špatně, ale Erik se ke všem choval přátelsky, ať už byly hezké nebo ne.

Miláček žen, pomyslela si uštěpačně.

„Povězte nám něco o sobě, Eriku,” řekl B. J. s pusou plnou brambor.

Erik skromně pokrčil rameny. „V podstatě tu nic moc k povídání není.”

„Ale jdi, Eriku. Všichni víme, že jsi ve své branži dost známý. Byl jsi přece v Asii?” zeptala se Edna.

„Byl,” odpověděl. „Měl jsem tam nějakou práci. Byl jsem v Saudské Arábii v době Pouštní bouře.”

„Byl jste někdy v nebezpečí?” zeptala se jedna z mladších vedoucích bez dechu.

Usmál se: „Párkrát. Obvykle jsem točil jen průměrné věci.”

Ať se snažili sebevíc, nikomu se nepodařilo z něho dostat žádnou hrdinskou historku, i když tušili, že určitě nějaká existuje. Než ho poslali do tábora, sdělila jeho televizní stanice Edně, že Erik Gudjonsen patří k nejúspěšnějším kameramanům a že dokáže každou reportáž - neobvyklou i fádní - obohatit o citlivý lidský pohled.

Když Erik dojedl, vstal a omluvil se. „Asi bych měl něco natočit, než se ti povstalci moc rozdovádí,” řekl a ukázal na děti.

„Dobrý nápad,” souhlasil B. J. „Můžeme vám nějak pomoci?”

„Ne, chovejte se normálně. Doufám, že moc neupoutám pozornost dětí. Chtěl bych, aby se chovaly stejně jako teď. Ale možná by se mi hodila pomoc tady mé hlavní kulisářky.”

Kathleen došlo, že mluví o ní, až když všichni ztichli. Vzhlédla k němu. ,,Já?” zeptala se udiveně.

„Kdyby vám to nevadilo. Když už znáte vybavení…”

„Ale já jsem jenom…”

„Prosím vás, Kathleen, tlačí nás čas,” přerušil ji.

Rozhlédla se kolem po tvářích plných očekávání a uvědomila si, že jí nezbývá než vstát a jít za ním.

„Co to tady hrajete za komedii?” procedila koutkem úst, když šli napříč velkou místností. „Já přece to vaše vybavení vůbec neznám.”

„Ne. Ale já vás stejně potřebuju.”

„Proč?”

Došli k malému podiu, které používal B. J. vždy, když chtěl sdělit něco důležitého celé skupině. Erik zapnul kameru, přehodil si ji na pravé rameno a oko přiložil k hledáčku. Kathleen si všimla, že levé oko nezavřel. To musí být pěkně těžké, pomyslela si objektivně. Jak takhle dokáže zaostřit?

„Stůjte chviličku v klidu,” řekl a otočil se k ní.

Zděsila se, když přisunul čočku kamery jen na několik centimetrů od jejích prsou a začal kroutit těmi strašlivými kotouči, které kryly čočku.

„Co -” Šokované uskočila.

„Řekl jsem, stůjte v klidu.” Volnou rukou si ji přitáhl zpět.

„Dal byste tu věc laskavě pryč? Pro vás je to určitě ohromná legrace, ale pro mě ne.”

Odtáhl oko od hledáčku a popuzeně se na ni podíval. „Jenom potřebuju vaší bílou blůzu, abych si vyrovnal barvy.”

„Co to přesně znamená?” Částečně se uklidnila, ale zcela ji to nepřesvědčilo.

„To znamená,” začal pomalým zřetelným hlasem, jako by mluvil k dítěti, „že mám v kameře zabudovaný expozimetr. Když chci začít točit, musím zkontrolovat osvětlení a vyrovnat úroveň barev podle něčeho čistě bílého. Přísahám, že mé motivy pro využití vaší bílé blůzky jsou ty nejpočestnější.”

„Proč si k tomu nevezmete třeba ubrus?”

Koutek úst se mu stočil do cynického úsměšku. „Řekl jsem jenom, že mám počestné úmysly. Nejsem ale pitomec.”

Kathleen do něho vrazila a pospíchala zpátky ke štolu. Když dopadla na židli, otočil se k ní B. J. a zeptal se:

„Všechno je v pořádku? Už se Erik připravil k natáčení?”

„Myslím, že ano,” zamumlala, aniž by dodala, že to, co dělá pan Gudjonsen ji zatraceně vůbec nezajímá.

Další půl hodiny si povídala s ostatními vedoucími a záměrně se vyhýbala pohledem Erikovi, který se bez ohledu na svou výšku dokázal pohybovat mezi stoly takřka neviditelně a točil děti hrající nejrůznější společenské hry. Když skončil, hlasitě zahvízdal, aby upoutal pozornost celé místnosti. Jídelnou se rozlehl jeho hlas. „Já jsem Erik. Kdo z vás chce být v televizi?”

Reakce byla ohlušující. Kathleen pocítila samolibé zadostiučinění, když se k němu úprkem začaly hnát hulákající děti a všechny se dožadovaly stejného práva hloupě poskakovat před kamerou. Jako všechno, zvládl Erik i tuhle mačkanici s dokonalou jistotou.

Další půl hodiny nechal před sebou děti hrát divadlo. Když oznámil konec, opatrně vrátil kameru na pódium a po cestě ke stolu vedoucích si rukávem otíral upocené čelo.

„Ty jsi buď světec, anebo masochista,” smála se Edna, „proč by ses jinak nechal takhle mučit?”

„Naučil jsem se, že nic tak nenahání hrůzu jako kamera. I ti nejspolečenštější lidé před ní dostávají zábrany a začnou koktat. Takže jsem si myslel, že nejlepší bude nechat je dělat, co se jim zachce, aby ta tajemnost trochu zevšedněla. Zítra večer pro ně tu kazetu na obrazovce přehraju. Doufejme, že se jim ten zázrak techniky okouká a začnou mě ignorovat. Jen tak se dá v klidu točit.”

„Minul jste se povoláním, chlapče,” řekl B. J. „Měl jste být dětským psychologem.”

Zazněl zvon ohlašující večerku a děti začaly reptat a žadonit o čtvrt hodiny navíc. Jak samy předpokládaly, dostalo se jim odmítnutí, a pak už nebylo třeba dalšího přesvědčování, aby se rozešly ke svým chatičkám.

S výjimkou Kathleen, kterou zachránilo její postavení, odpovídal každý vedoucí za to, že budou všichni v postýlkách. Po táboře se ozývalo mnohohlasé „dobrou noc” a za chvíli z celého davu zbyli jen Harrisonovi, Kathleen a Erik.

„Eriku, my tu vstáváme časně,” varovala Edna. „Snídaně je v půl osmé.”

„Budu tady. Myslíte, že by mi některá kuchařka zítra uvařila termosku kafe na celý den?”

„Jistě,” řekl B. J. „Jak ho máte rád?”

Erikovy bílé zuby se zableskly ve tmě. „Černý jako bota a horký jako peklo.”

B. J. ho plácl po rameni a rozesmál se. „Líbíš se mi čím dál tím víc, chlapče. Půjdeme, drahá, jsem unavený.”

Edna vstala. „Kathleen, přiděluji tě Erikovi k ruce, protože toho víš o táboře víc než kdokoli jiný. Pár dní bude s tvojí skupinou, aby si tu všechno pořádně prohlédl. Budou s tím nějaké problémy?”

Nastalo trapné ticho, které našly odvahu prolomit jen cikády na stromech. Kathleen nebyla vůbec nadšená myšlenkou, že by ji měla pozorovat kamera, tím spíš pak kameraman.

„Kathleen?” temnotu proťal Ednin starostlivý hlas.

„Ne, žádné problémy. Jen jsem přemýšlela… hm… co zajímavého bychom mohli dělat.”

„Už jsem na to myslel,” řekl Erik. „Sepsal jsem takový volný scénář. Mám ho v autě. Pojďte teď se mnou a já vám ho dám. Ráno si můžeme probrat, jestli se to dá provést.”

„To je dobrý nápad,” řekl B. J. „A teď už nás, lidičky, nechte jít spát. Edno?”

„Jistě. Dobrou noc.”

„Dobrou noc,” odvětili Kathleen a Erik jednohlasně.

Manželský pár pohltila téměř naprostá tma. Tady na vrcholku kopce bývala noc nerušená. Žádná pouliční světla neokrádala temnotu o její nádheru, ani nebe o jeho nekonečnost. Bylo pokryto hvězdami, na jejichž existenci člověk ve světlech velkoměsta zapomínal.

V Kathleen se všechno vařilo, ale odmítala dát najevo svůj vztek, a tím poskytnout Eriku Gudjonsenovi to potěšení, aby poznal, jak ji vyvedl z míry. Kráčela po jeho boku, i ve tmě našlapovala jistě, a potlačila uspokojený chichot při jeho tlumeném zaklení, když narazil hlavou o nízkou větev.

Nesl kameru i stativ, ale, jak Kathleen zaregistrovala, dýchal zcela normálně. Zjevně byl na takovou námahu zvyklý. Jen počkej, až ona uskuteční některé ze svých plánů! Pak se hned uvidí, kdo tu je jako rybička.

„Otevřu dveře, ať tu máme trochu světla,” pronesl, když od-mykal svůj blazer. „Ten scénář je myslím tady vzadu,” řekl a zamířil ke kufru. Otevřel ho a uložil kameru do polstrování s péčí matky, ukládající ke spánku své právě narozené miminko. Narovnal se a otočil se ke Kathleen. Než jí došlo, co má za lubem, roztáhl ruce, objal ji a přitáhl k sobě. Sklonil hlavu a jazykem jí lehce přejel po horním rtu. Pak ji políbil - rychle a tvrdě.

Užasla. „Co si sakra myslíte, že děláte?”

„To by snad mělo být jasné.”

„Nemám zájem a vůbec mi to nepřipadá zábavné, pane Gudjonsene. Kdyby ta vaše reportáž pro tábor tolik neznamenala, už byste se pakoval. Bohužel, v dané situaci s vámi musím spolupracovat.”

„Myslel jsem si to. Broskve!”

„Kde je ten zatracenej scénář?”

„Žádný neexistuje. Lhal jsem, abych vás vylákal samotnou do temného lesa.”

Kathleen se prudce otočila a chvátala pryč.

Jako posměšná výzva - nebo sladký příslib - se za ní ozvalo: „Hned ráno si vás najdu, Kathleen.”

KAPITOLA 3

Začátek příštího dne nevěstil nic dobrého. Kathleen špatně spala a její rozmrzelosti vůbec neprospělo, když dorazila na snídani a zjistila, že tam Erik už je. Usmíval se, pošťuchoval děti, flirtoval s vedoucími, vypadal zcela odpočatě a překypoval zdravím.

Obvykle si pochutnávala na domácích sušenkách lehčích než vzduch, které se rozplývaly na jazyku, i když si na snídaně moc nepotrpěla. Dnes ráno by si snad ani nevšimla, že má místo sušenek křídu - tak bezmyšlenkovitě je žvýkala a zapíjela kávou s mlékem. Vůně čerstvě usmažené slaniny a míchaných vajec jí na chuti moc nepřidala. Jako by jí přes noc všechno zhořklo. Mohl za to Erik Gudjonsen, a ona se proto na něj zlobila. Dala výpověď v práci, aby unikla pozornosti muže s nadměrným sebevědomím, o kterou vůbec nestála. Teď jí připadalo, že David Ross byl v porovnání s tímhle kameramanem pouhý amatér.

Jen v tajných zákoutích své duše byla ochotna si přiznat, jak silně na ni zapůsobil jeho polibek. Byl rychlý, téměř hravý, ale účinný. Když na rtech ucítila špičku jeho jazyka, hrudí jí projel šíp rozkoše, který se rozléval dolů po celém těle až do samého středu, kde zanechal prázdnou, dutou ránu.

Teď, když ho pokradmu pozorovala zpoza opony svých černých řas, musela uznat, že mu hrála přímo do ruky. Všechno, co od jejich prvního setkání udělala, bylo obrannou reakcí na jeho působivou mužnost. A jeho evidentně bavilo ji popichovat.

Pevně rozhodnuta nedat se vyprovokovat, vymyslela Kathleen plán na celý den. Je přece schopná, nezávislá ženská a do večera to bude chlapečkovi jasné. Pokud jde o ni, bude se k němu chovat s chladnou zdvořilostí a profesionalitou, jeho žertovné lichocení bude přecházet s trpělivou blahosklonností.

Rozhodně vstala, mrkla na hodinky a velitelsky zahvízdala na píšťalku visící jí kolem krku. „Všichni ze čtvrté skupiny se seřadí u schodů. A fofrem!” Hrdá na sebejistotu svého hlasu odnášela se vztyčenou hlavou tác k velkému okýnku do kuchyně.

Jak vyplula ze dveří a zamířila ke své skupině, zjevil se před ní Erik. Stál rovně, jako by spolkl pravítko, a rázně zasalutoval. Děti se rozesmály.

„Hlásím se do služby, seržante.”

Spolkla hrubou odpověď a řekla vlídně: „Máte všechno, co potřebujete?”

„Ano, jsem připraven,” odvětil vážně.

To si myslíš ty, řekla si Kathleen. „Dobře,” pronesla nahlas. „Jde se.”

Na dnešek měla připravený vyčerpávající program. Doufala, že Eriku Gudjonsenovi ukáže, a proto ji rozladilo, že zvládal všechno dobře, ve všem byl perfektní. Po kamenech strmého svahu hory se šplhal jako kamzík, a přitom nesl celou cestu svou kameru na rameni, aby mohl kdykoli začít natáčet. Jak to jenom dokáže? divila se vztekle Kathleen, když došli na vrchol, kde končila první polovina túry. Zhroutila se do trávy a odpočívala.

Erik zatím točil děti, které rozbalovaly svačiny a dychtivě hltaly vodu, vysypávaly si kamínky z plátěnek nebo mizely do lesa v honbě za novým dobrodružstvím.

Kathleen se opřela o kmen stromu a zavřela oči. Okamžitě je však otevřela, když ucítila, jak se vedle ní svalilo Erikovo silné tělo.

„Uf!” Dlouze vydechl a otíral si čelo kapesníkem. „Jak tohle můžete dělat každý den?”

„Vy jste unavený?” zeptala se nevěřícně.

„To jsem. Vy snad ne? Kdybych tohle dělal denně, do týdne je po mně.”

Usmál se a ona mu odpověděla tlumeným smíchem. Znamená to jedna nula pro ni?

Po návratu do tábora se rychle naobědvali a unaveně se loudali na místo určené pro lukostřelbu, kde se měla trénovat střelba na terč. Děti umluvily Erika, aby si to s lukem také vyzkoušel. Mušku měl o hodně lepší než Kathleen, a když opakovaně vystřeloval šípy doprostřed terče, děti se k němu obdivné nahrnuly. Pak se mu na rameni znovu uhnízdila nepostradatelná kamera, která zachycovala dětské snažení pod Kathleeniným vedením.

Během odpoledne se částečně zbavila své zahořklosti a zdráhavě si přiznala, že Erik zasluhuje obdiv. Nikdy nezapomínal na svou práci. Kamera mu sloužila tak trochu jako prodloužená ruka a on byl neustále ve střehu. Co jí ale překvapilo, byl jeho vztah k dětem. Byl trpělivý, odpovídal na nekonečné otázky, žertoval, škádlil je, napomínal je a uklidňoval s naprostou jistotou.

Když písknutím ohlásila čas ke koupání, děti vzrušeně za-výskaly a hrnuly se k řece. Rozběhla se, aby je dohonila, a rychlým pohledem přes rameno zjistila, že se Erik vrací k táboru. Setřásla mírné zklamání a následovala své svěřence. Pod tričkem a šortkami měla bikiny, i když trochu konzervativní. Bezmyšlenkovitě ze sebe shodila oblečení a odhodlaně se ponořila do silného proudu. Dlouho netrvalo a děti ji zapojily do svého dovádění; brzy se musela vší silou bránit, aby udržela hlavu nad vodou.

Nakonec za všeobecného smíchu a křiku vyslyšely její žadonění o milost a propustily ji. Vynořila se z vody a z tváře si odhazovala přilepené vlasy.

V tu chvíli spatřila Erika stojícího na břehu jen v plavkách s kamerou u oka, která mířila přímo na ni. Zarazila se, pak se nejisté usmála a otočila, aby dětem připomněla, že nemají tolik křičet.

Vyšla na písek a ze stočených vlasů ždímala vodu. „Myslela jsem, že jste s námi pro dnešek skončil,” řekla nejisté a přála si, aby se díval někam jinam než na její tělo ve skořicových bikinách.

Uložil kameru a magnetofon do stínu stromu na vyvýšený, suchý, rovný kámen. Dech jí uvízl v hrdle, když spatřila jeho svlečenou postavu. Vlnitá pokrývka světlých chloupků na jeho hrudi přecházela v hedvábnou nitku, která mizela pod horním lemem modrých plavek. Nohy měl svalnaté, opálené dotmava jako celé tělo a pokryté světlými chloupky, které ostře kontrastovaly s tmavou kůží.

„Musel jsem si vzít novou kazetu a převléknout se do plavek.”

„Jdete do vody?” zeptala se.

„Jasně. Nemůžu odolat. Skoro jsem se tam uvařil,” ukázal na prudký kopec, kam se ráno šplhali.

Zatímco byl ve vodě, seděla Kathleen na břehu. S chlapci si hrál drsněji, s děvčaty jemně, ale nikdo nebyl ochuzen o jeho pozornost. Dokonce i Jaimieho, který byl Erikovi celý den v patách jako zbožňující štěně, vzaly děti mezi sebe.

Kathleen si prsty pročesávala vlasy a když Erik, zvaný už „strejda”, vylezl z vody, měla je téměř suché.

„Jestli tu zůstanu dýl, budu potřebovat víc vitamínů,” řekl, když se svalil na záda. Kůže na břiše se mu napjala a pod žebry se vytvořila prohlubeň. Zhluboka dýchal a hruď se mu rytmicky zdvíhala a klesala.

Kathleen se smála. „Vůbec vám nedělá problémy udržet s námi krok.” Než si mohla uvědomit důvod, přiznala se: „Chtěla jsem vás dneska znemožnit.”

Převalil se na bok a upřel na ni své pronikavé modré oči. Uhnula pohledem a zadívala se na ráchající se děti.

„Proč?” zeptal se jemně. Neusmíval se.

Pohodila vlhkými vlasy a řekla: „Nevím. Možná mám nějakou instinktivní averzi k někomu, kdo pronásleduje lidi s kamerou, jako kdyby se je snažil nachytat v nějaké kompromitující situaci. Myslím, že jsem si vás označkovala jako cynika, který tady za tím vším hledá nějaké postranní úmysly. Horská vyhlídka je ekumenická a podporují ji výhradně soukromé dary. Edna a B. J. si pro sebe nechávají strašně málo a každý rok na jaře a na podzim mají spoustu práce. Pořádají různé dobročinné sbírky. Peníze, které na tom vydělají, se okamžitě vrací do tábora. Vzali si tenhle letní tábor pro sirotky jako osobní poslání, a přitom jim vůbec nevadí, když je někdo kritizuje. Myslím, že jsem ve vás viděla moderního lovce čarodějnic.”

K jejímu překvapení se rozesmál. „Před pár lety byste měla pravdu.”

„Cože?”

„Ano. Byl jsem cynik. Myslel jsem si, že celý svět a všechno v něm stojí za starou belu. Samozřejmě, že jsem znal tisíc způsobů, jak dát všechno do pořádku, ale nikdo mi nestál za to, abych se s ním o to podělil. To by mě přece postavilo na roven všem těm idiotům, kteří se snaží napravit nespravedlnosti světa.” Hořce se zasmál sám sobě a z ruky do ruky si přehodil několik oblázků.

„Proč jste tak zahořkl?” zeptala se Kathleen. „Víte, já jsem sama sebe za tyhle pocity omlouvala. Přišla jsem o rodiče.”

„To je právě to nejhorší. Neměl jsem žádnou omluvu. Asi to všechno byla jen nuda a nevyzrálost. Byl jsem dokonalým příkladem generace, která zná jediné slovo - já. Kdyby si byl svět umanul, že se zničí, já byl rozhodnutý mu ukázat, jak je mi úplně fuk, jestli půjde k čertu se vším všudy. Dával bych pozor jen na Číslo 1. Na sebe.”

„A co vás změnilo? Tedy ne že byste si snad už nehrál na vševěda,” zhodnotila.

Její poznámka ho rozesmála, ale pak najednou zvážněl. „Poslali mě do Etiopie. Strávil jsem tam půl roku. Jel jsem tam tehdy s přesvědčením, že svět je hnusný.”

„A tam jste našel ještě větší hnus?”

„Ne,” řekl mírně. „Našel jsem krásu.”

Zmateně zavrtěla hlavou. „Já ne -”

„Vysvětlím vám to. Jestli to dokážu. Jednou jsem se dostal do uprchlického tábora. Bože, Kathleen, nikdy si nedokážete představit to strádání, to utrpení. Nemáme vůbec ponětí o…” Rukama udělal bezmocné gesto. „To zpustošení, ten… ten rozklad se prostě nedá popsat.” Přejel si rukou přes oči, jako by chtěl ten obraz vymazat.

„No nic. Takže jsem točil a najednou jsem v okuláru uviděl mladou matku s dítětem. Oba už byli v kritickém stavu, myslím tím za hranicí vyhladovění, doslova vysušení. Ale aniž by ta žena věděla, že je pozoruji, vymáčkla ze svého prsu poslední kapku mléka a zasunula bradavku dítěti do úst. Plakala. To miminko vztáhlo ruku a dotklo se její tváře. Jako kdyby vědělo, že to je vše, co mu ona může dát, a vyjadřovalo jí tak svůj vděk.” Zmlkl a zíral do prázdna. Dokonce i hlahol dětí jako by se vstřebal do jeho pohnutí.

„Uprostřed toho hnusu jsem viděl něco krásného. Nechci kázat, ale myslím, že jsem si tehdy uvědomil, že ve všem se dá najít něco pěkného, jen když se člověk umí dívat. Svět možná přece jenom stojí za to zachránit, i kdyby to bylo jen kvůli jednomu jedinému dítěti.”

Kathleen tento příběh podivně dojal. „Vaše kamera musí vidět spoustu jemných nuancí, kterých si pouhé oko nevšimne. Nedělá rozdíly, že ne? Není spoutána předsudky.”

„Pojďte sem,” řekl náhle, chytil ji za ruku a tahal na nohy.

„Kam?” zeptala se. „A děti -”

„Ne, ne. Jdeme jenom sem nahoru. Jen pár lidí má tohle privilegium. Doufám, že si toho budete vážit.”

Vedl ji k balvanu, na kterém ležela jeho kamera. S rukama v bok ji kradmo přejel hodnotícím pohledem a pak se podíval na těžkou kameru. „No uvidíme. Jak tohle provedeš?” zamumlal. „Když ti to dám na rameno, propadneš se do země.”

„Co -”

„Už to mám!” Když zapínal kameru, přejel rychle po několika vypínačích, jak ho to viděla dělat již předchozího večera. „Fajn. Pojdte sem.” Chytil ji za pas a přitahoval ji blíž a blíž, dokud nestála čelem ke kameni s očima téměř na úrovni kamery.

„Teď si stoupněte na špičky a pravé oko přiložte k okuláru. Vidíte tady ten monitor?”

Udělala, co jí řekl. Bylo těžké se soustředit poté, co se jeho ruka dotkla její bránice. Očima ale našla malý televizní monitor, který měl asi dva centimetry čtvereční.

„Takhle to tedy vypadá? Jako maličká černobílá televize. Myslela jsem, že to bude jako dívat se do čočky normálního foťáku,” zvolala.

„Když točíte film, tak ano, ale u videokazety vidíte přesně, jak to bude vypadat na televizní obrazovce, až na ty barvy. Proto potřebujete ten bílý základ na vyrovnání.” Hlasitě si odkašlal a vysloužil si šťouchnutí loktem do žeber. „Co vidíte? Říkejte mi, kam s tím mám hýbat.”

„Dobře,” zaváhala. Viděla jen rozmazaný obraz stromu, ktéry stál pár metrů před nimi. „Není to zaostřené,” přiznala.

„Řekněte už,” promluvil jí těsně u ucha. „Já se vám to pokusím zaostřit.”

Pozorovala, jak se kmen stromu stává zřetelnějším a nakonec rozeznala spáry na kůře. „Už!” zvolala vzrušeně.

„A kam teď chcete jet? Doleva? Doprava? Nahoru nebo dolů?”

„Trochu nahoru, víc do koruny.” Přiblížil se ještě na půl kroku, aby upravil kameru a Kathleen ucítila jeho teplou, pevnou hruď na svých zádech. Ruka mu spočinula na jejím rameni, když se přes ni natahoval, aby pootočil kotouče kolem čoček. Srdce jí začalo bít rychleji.

„Teď doleva,” řekla zajíkavě. „Ještě dál. Počkejte! Přesně tady. Něco tu je… je to pavouk a … ta pavučina je obrovská. Táhne se od větve k větvi. Ten se chudák nadře. Eriku, nemohl byste to přiblížit, myslím, aby byl větší?”

Potlačované se zasmál a dýchal jí do vlasů. „Jistě. Ale to budu muset znovu zaostřit. Je to teď lepší?”

„Ano! Tady. Teď to zaostřete. Bezva. Je skvělý.”

„Chtěla byste si natočit odpoledne v životě pavouka?”

„My to netočíme?”

„Ne. Musím zmáčknout nahrávací knoflík.”

„A nevadí vám to?”

„Samozřejmě že ne.”

Očekávala, že až začnou točit, on svou ruku stáhne, ale neudělal to. Namísto toho se opřel o skálu a Kathleen vmáčkl mezi tvrdý chladný povrch balvanu a hřejivé chvění vlastního těla. Nebylo snadné rozlišit, který z nich je pevnější a nedobytnější.

„Jak mu to jde?” zašeptal jí do ucha. Na vteřinu měla pocit, že na lalůčku ucítila zašimrání jeho knírku.

„Dobře. Je nádherný.” Cítila jeho kolena na zadní straně svých stehen a podvědomě své nohy přizpůsobila postavení těchto dvou svalnatých sloupů.

„Vlasy vám voní jako zimolez,” zašeptal Erik. Teď už nebylo pochyb, že se jeho rty pohybují po jejím uchu. Pohnul boky a Kathleen si uvědomila, že jeho mužství od jemné křivky jejích hýždí dělí pouze tenké bavlněné plavky.

„Eriku,” řekla chraplavě.

„Hm?” Nosem prozkoumával místo za jejím uchem.

„Myslím… já… pavouk… Asi bychom měli přestat.” Nevěděla určitě, zda mluví o natáčení nebo o vynucené blízkosti jejich těl, z níž se rychle stávalo objetí.

Povzdechl si. „Dobře.” Vypnul kameru a maličký monitor v okuláru opět zšedl. Odstoupil od ní, a když cítila, že je to bezpečné, ovládla výraz svého obličeje a otočila se k němu. Ještě ale nedokázala čelit jeho pohledu a promluvila do země. „Děkuju vám. Bylo to nádherné.”

„Opravdu?” Hlas měl roztřesený, ale intuitivní a vymáhal z ní pravdivou odpověď. Rychle zvedla oči a okamžitě se setkala s jeho pronikavým pohledem. Zírala na něho svýma zelenýma očima jako zhypnotizovaná. Erik pozoroval její tvář a pak se zadíval na její třesoucí se rty. Znovu zvedl zrak, jako by pátral po příčině neklidu, který z ní vyzařoval.

„Kathy, Kathy!”

Slabý, tichý hlásek konečně pronikl do jejího mozku zahaleného oblakem touhy. Odvrátila se od Erika a rozrušeně shlédla dolů na Jaimieho.

„Kathy,” začal nejisté. „Nohy už mám celé modré.”

Kathleen poplácala zrůžovělé tvářičky a rychle se podívala na hodinky. „Propánakrále, čtvrt na šest.”

Erik se jí začal smát, ale ona ho nevnímala a rozeběhla se k řece, popadla píšťalku, kterou měla položenou u šatů a hlasitě zapískala.

„Rychle, děti, pospěšte si! Máme zpoždění. Honem se obujte a seřaďte.”

Konečně si všimla malé ručky, bubnující na její paži, a znovu se podívala dolů na Jaimieho. Jeho tmavé oči zářily jasným světlem.

„Bylo prima, že tu Erik dneska byl, viď, Kathy?”

Kathleen se ohlédla zpět ke skále, kde stál Erik s kamerou na holém rameni. „Ano,” řekla rozechvěle. „Bylo to prima.”

Erik rychle spořádal večeři a začal připravovat televizor, na kterém mohl přehrávat své videokazety. Slíbil dětem, že se uvidí v televizi, a svůj slib plnil. Řada z nich přeskočila maso a zeleninu a vrhla se rovnou na čokoládový pudink v naději, že tím večeři uspíší.

Když Erik viděl, co se děje, hlasitě pronesl: „Nikdo se nebude dívat, dokud nebudou všechny talíře prázdné.”

Ozvalo se mohutné reptání, ale jídlo na talířích začalo mizet pod útokem hltavých úst. Za půl hodiny už všech dvě stě dětí sedělo v půlkruhu před pódiem.

„Prima. Tak a teď pravidla hry. První kluk, který vstane a bude někomu překážet ve výhledu, se mnou bude boxovat. První holčička, která to provede, mi dá pusu.” Děti se zajíkaly smíchy, když se Erik zamračil. „Myslím to vážně. Když se budete všichni snažit, uvidí každý. Souhlas?”

„Souhlas!” ozvalo se sborově.

Spustil kazetu a brzy se všichni váleli smíchy nad svými kousky v televizi.

„Ten to ale s dětmi umí,” řekla Edna nadšeně. Ona, Kathleen a ostatní vedoucí ještě stále seděli u stolu a odpočívali u šálku kávy nebo sklenice chlazeného čaje.

„Je velmi schopný,” řekla Kathleen.

„Já vím, že je. Kdyby nebyl, nepracoval by u téhle společnosti a nedělal by tak působivé reportáže. Ale i tak, mohl by mít klidně umělecký talent a stejně se na každého utrhovat. Ty děti zvládá prostě skvěle.”

Kathleen zkřížila ruce v obranném gestu. Nechtěla, aby byl Erik úžasný. Hledala na něm chyby. Chtěla vidět, jak dělá hlouposti, jak se dopouští prohřešků. Jeho dokonalost jí vadila. Jeho přítomnost jí vadila. On jí vadil.

Co se vrátili s dětmi do tábora a rozešli se do svých chatiček, měla v hlavě zmatek. Zlobilo ji, že se přisunovala při vzpomínkách, jaké to bylo, když stál tak blízko ní, na slova, která jí šeptal do ucha, na jeho vlahý, vonný dech, na jeho prsty laskající její obličej a krk.

Nadávala si, že se chová jako blázen. Byla přece dospělá a na takové chování už dost stará. Dost stará na zkrácený dech a zrychlený tep pokaždé, když si ho vybavila, jak kráčí k řece s jediným tmavým kusem látky kolem beder, který jeho sexualitu spíše zvýrazňoval než zakrýval. Nikdy se ještě v myšlenkách tolik nezabývala mužskou anatomií.

Odolala pokušení vzít si na večeři něco lepšího než své námořnické kraťasy a bílé pletené tričko. Podlehla ale marnivosti a jemně si na pulsovní místa svého tělo rozetřela kapičku Mitsouko. Ne kvůli němu, ujišťovala se, když se ohýbala, aby se navoněla i v záhybech kolen.

Teď ji Ednino nadšení z Erika ještě více zatvrdilo v pevném rozhodnutí nedat se k němu tolik přitahovat. Je to věčný tulák. Je o pár let starší než ona. Kolik mu může být? Třicet? Třicet pět? Na skutečném věku ale ani tolik nezáleželo. I kdyby byl mladší než ona, stále by měl o tolik let více zkušeností.

Určitě měl ženské v každém koutu světa. Muž, který vypadal jako Erik, by moc dlouho v celibátu nežil. Jeho mužství z něj zářilo jako světelná aura, která si podmanila každého, zvláště pak ženy. Přesvědčovat je snad musel jen o jediném - aby zmizely z jeho postele, jakmile s nimi skončil. Dostat je do ní pro něho zřejmě nebyl problém.

Neposlušné myšlenky sestavily obraz Erika ležícího na široké posteli. Někdo tam byl s ním. Byla to ona. Bezmocně pod ním ležela. Jazykem ji lechtal na krku. Jeho knírek…

Co to děláš? Kathleen potřásla hlavou. Pokradmu se kolem sebe rozhlédla a všimla si, že ani Harrisonovi, ani nikdo jiný její podivné chování nezaznamenal. Všichni byli ponořeni do sledování nesestříhané pásky, která se na monitoru na všeobecnou žádost přehrávala již podruhé.

Nikdo si nevšiml, když Kathleen vstala a s tichým klapnutím dveří opustila místnost.

Nikdo až na Erika.

Pozoroval Kathleen, jak zamířila na konec hluboké verandy a usedla na schody, zaklánějíc hlavu, aby viděla na nebe. Viděl, jak pramínky, které unikly z uzlu vlasů stočeného na temeni její hlavy, splývají po zářivě bílém tričku jako hedvábné nitky.

Když na chvilku zavřel oči, málem ucítil tu zimolezovou vůni jejích vlasů, která mu dnes odpoledne stoupla do hlavy a takřka ho opila.

Jen těžko odvracel zrak od toho bolestného obrazu, který vytvářela tam venku ve stínu. Pouze kvůli svému dychtivému publiku se vrátil pohledem na obrazovku. Nikoli však svými myšlenkami. Ty zůstaly s dívkou sedící na verandě.

Dívka? Žena? To bylo to nejhorší. Z neznámých důvodů Kathleen Haleyové neseděla žádná z nálepek, které obvykle k ženám připojoval. Měla něco ze všech ostatních žen, přesto mezi ně nepatřila. Měla styl, nedefinovatelnou úroveň, která ji odlišovala a znemožňovala její zařazení.

Ale byla to žena. Propánujána! To tedy byla. Pokaždé, když ji spatřil, hrozilo jeho tělo, že dá všem trapně na srozuměnou, do jaké míry ji za ženu považuje. To byla další věc, která mu do jeho modelu nezapadala. Nebyla jeho typ. Harrisonovi mu řekli, že dělá do módy. Měl to poznat hned. Kdo jiný by dokázal z obyčejných šortek a trička udělat poslední módní výstřelek? Nikdy mu ani za mák nezáleželo na tom, co má ženská na sobě. Nejraději je měl bez šatů. A vůbec, líbily se mu kulaté boky, plná těla, velká prsa.

Ona byla téměř chlapecky štíhlá, ale ta její malá prdelka ho doháněla k šílenství. Chtěl ji obejmout svýma rukama, jen aby poznal, zda je skutečně tak pevná a hladká, jak vypadá. Ty dlouhé štíhlé nohy nijak neprovokovaly, a přesto se přistihl, jak pozoruje hru jejich svalů, když před ním dnes ráno kráčela na horské túře. Prsa měla malá, ale plná a krásně tvarovaná. Když vyšla ze studené, valící se řeky, bradavky jí vyzývavě stály, dychtivě a troufale.

Zatraceně! Fantazíroval tu o ženské, která sotva dospěla, aby se za ni mohla vydávat. Měl rád ženy, ale měl je rád nahé, tiché a v posteli. Nikdy na ně nemyslel jako na lidi s vlastním povoláním. Nikdy žádnou nehledal jen kvůli povznášejícím rozhovorům. A přesto se dnes s Kathleen podělil o myšlenky, které ani sám neměl v hlavě urovnané. To její zaujaté, napjaté naslouchání otevřelo bránu do jeho mozku a ukázalo mu v jasnějším světle věci, které byly předtím zamžené.

Ten včerejší polibek nebyl spontánní. Naplánoval ho do nejmenších podrobností. Chtěl spojit svá ústa s jejími. Ale spíše než uspokojení pociťoval teď mnohem silnější touhu po něčem větším než pouhý polibek. Musel zjistit, zda chutná tak, jak to naznačil tenhle rychlý předkrm.

Když kazeta dohrála, přístroj se vypnul a z příjemných představ Erika vytrhly nadšené ovace dětí.

„Ještě jednou,” skandovaly.

Erik se zasmál. „Myslím, že už ne.”

„Děti,” přehlušil B. J. ten rámus a zatleskal. „Děti, za chvíli bude večerka, tak se pomalu vydejme k chatičkám, prosím. Vedoucí, seřaďte si své skupiny. Dnes večer jsme si opravdu užili. Všichni za to teď panu Gudjonsenovi hezky poděkujeme.”

Ohlušující „děkujeme” se rozlehlo sálem - děti plně využívaly toho, že mohly křičet, jak se jim chtělo.

Kathleen se vrátila do místnosti, když se to začalo hýbat. Erikovi se podařilo k ní přes ten dav nějak protlačit. „Rád bych vám ukázal, co jsem dneska natočil. Ty pásky sice ještě nejsou sestříhané, ale napadlo mě, že byste třeba ráda viděla, co všechno zatím mám.”

„No, já…” váhala. Nevěděla, zda s ním chce být o samotě.

„No tak,” naléhal. „Berte to jako volňáska do bijáku.” Jemně ji uhodil pěstí do ramene.

Zasmála se. „Tak dobře.”

Rozloučili se s ostatními vedoucími a s Harrisonovými, kteří ve spěchu odmítli Erikovu nabídku na promítání, protože B. J. se chtěl do chatičky vrátit, než začnou zprávy v deset hodin. Kuchařky umyly nádobí, když hrála kazeta, takže budova byla nyní opuštěná.

„Dám tam první kazetu,” řekl Erik. „Co kdybyste zhasla. Lip uvidíme.”

Kathleen došla k vypínači u dveří a otočila jím. Když se vracela na své místo k lavici, místnost matně osvětlovala už jen slabá žárovka z kuchyně.

„Připravena?” zeptal se s úsměvem Erik přes rameno.

„Připravena.”

Spustil kazetu a Kathleen usedla u dlouhého jídelního stolu. Erik se posadil vedle ní, opřel se o lokty a natáhl dlouhé nohy před sebe. Kathleen pohlédla na své nahé nohy, které byly jen pár centimetrů od jeho stehen. Neodsedla si.

Sledovali hrubou verzi snímků, které natočil, a brzy si příjemně povídali o náladách, které se mu podařilo zachytit. Kuthleen se musela smát, když kamera přejela na Graciin umazaný, uplakaný obličej. Při ranní túře upadla a odřela si koleno a její nářek vůbec neodpovídal zanedbatelnému poranění.

„Ach Eriku, to je kruté,” napomínala ho Kathleen, i když se smála.

Usmál se. „Možná. Ale nedokázal jsem odolat. Víte, jednou, až bude Grácie starší, přestane nosit rovnátka a místo brýlí si vezme čočky, vsadím se, že strčí všechny ostatní do kapsy.” Jeho ruka si našla cestu ke Kathleenině rameni.

„Doufám. Zaslouží si trochu štěstí. Její rodiče i mladší bratr zahynuli při autonehodě. Grácie pak celé měsíce ležela se zraněním v nemocnici. Bylo jí tehdy osm, a bohužel to už je pro adopci moc. V domově zůstane nejspíš až do osmnácti kdy, jak doufám, půjde na univerzitu.”

„Bože. To je hrůza.”

Kathleen povzdechla. „Ano. Většina tady těch dětí přišla do domova za podobných okolností. Některé mají jednoho rodiče, většinou otce, který je u sebe mít nemůže. Jen pár z nich se narodilo svobodným matkám, nebo přišlo o rodiče brzy po narození. Novorozenci se adoptují snadno.” Právě v tu chvíli obrazovku naplnil detail Jaimieho.

„Jaimie je výjimka, která potvrzuje pravidlo. Jeho rodiče se nikdy nevzali. Ona ho dala k adopci hned po narození. Nikdo ho ale nechtěl, protože otec nebyl běloch.” Erikova ruka se jí vyšplhala z ramene ke krku v uklidňujícím gestu, které se změnilo v pohlazení. „On je vám hodně blízký, že?”

„Je. Snažím se to nedávat najevo, ale je.” Byla ráda, že Erik musel jít vyměnit kazetu, a odtáhnout tedy i svou ruku. Zjišťovala, že je dost těžké se o něj neopřít.

Natočil čtyři dvacetiminutové kazety a pokaždé, když se zvedal, aby přetočil tu, která dohrála, a spustil další, vracel se na své místo a znovu jí pokládal ruku na krk, na záda, na rameno. Nějakým způsobem se jí dotýkal neustále.

Kathleen schovala tvář v dlaních, když začala hrát její kazeta s pavoukem. Smáli se nepravidelným pohybům kamery, díky kterým se zdálo, že pavouk na své pavučině tancuje.

„Ještě že jsem nikdy nechtěla být kameramanem,” zvolala.

„Byla jste v nevýhodě. Nemohla jste si kameru sama držet. Mě omlouvá, že jsem neviděl, co točím.” Přisunul se a ústy se dotkl jejího ucha. „A byl jsem rozptylován.” Lehce jako peříčkem jí přejel rty po tváři. Pak se video vypnulo. „Sakra,” zaklel potichu a zvedl se, aby vyměnil kazety.

Kathleen vstala. Kolena se jí třásla. „Radši už půjdu…,” řekla nervózně.

„Ne. Mám tu ještě jednu. Sedíte,” nařizoval.

Kathleen neměla dost vůle protestovat a vlastně si ani nebyla jista, zda protestovat chce. Znovu klesla na lavici. Když si k ní Erik sedal, troufale ji objal kolem ramen.

Pár minut tiše sledovali děti skotačící v řece. Obrazovka na moment zešedla a pak Kathleen prudce vydechla, když uviděla samu sebe pomalu vycházet z vody.

Byla středem záběru. Stromy v pozadí, lemující druhý břeh řeky, tvořily zelenou oponu za jejím tělem a do detailů zvýrazňovaly jeho obrys. Z vody vycházela s neúmyslně provokativní elegancí. Ve skořicových bikinách vypadala téměř jako nahá. Mokré vlasy jí svůdně ulpívaly na krku a ramenou jako prsty milence. Voda, zářící ve slunečních paprscích, jí stékala po nohách, po hrudi, po břiše v jiskřících kapkách, které na jejím těle svítily jako diamanty. Na kazetě vypadal její nejistý úsměv dráždivě - nesmělý, a přesto vyzývavý.

Obrazovka se znovu vyprázdnila a v místnosti nastalo hrobové ticho. Kathleen, neschopna pohybu, zírala nepřítomně před sebe. Konečně páska dohrála a přístroj se vypnul. Zaznělo to jako rána z děla. Seděla nehnuté, srdce jí tlouklo vší energií, která jí v těle zbyla.

Erik se dotkl hřbetem ruky jejího obličeje a sebejistými prsty ji otočil ve tmě bradou k sobě.

„Pro mou soukromou videotéku,” zašeptal a sklonil hlavu, aby se letmo dotkl jejích rtů.

Bez dechu se od něho opatrně odtáhla. Překotně vstala u ustoupila o dva kroky k podiu. „Vaše video…”

Pružně vyskočil z lavice. Se zlověstnou rychlostí natáhl ruku a chytil ji kolem pasu. „Na to zapomeň,” řekl stroze. Stáhl ji do své náruče k pevnému svalnatému tělu. Zručně jí uvolnil vlasy ze síťky, která je na temeni spoutávala, a probíral se prsty tou těžkou hedvábnou přízí. Se zapletenými prsty ji zvrátil hlavu a přinutil ji, aby na něj pohlédla. „Na všechno zapomeň. Mysli jen na tohle.”

Uzavřel jí ústa svými rty, přivlastnil si je a nepřipouštěl žádné pochybnosti o opaku. Upíjel z ní po malých doušcích, knírkem ji lechtal a škádlil, až ho uvítala otevřenými rty. Pak začal jeho jazyk hladově prozkoumávat všechna tajemství jejích úst.

Aniž by si to uvědomovala, začala ho hladit po tvářích. Teď se

její prsty proplétaly těmi nádhernými světlými vlasy a hladily kadeře na krku.

Jeho boky se pohnuly směrem k ní a ona jim přirozeně odpověděla a přitiskla se k němu. Spíš cítila než slyšela, jak se mu zastavil dech a jak stěží vyslovuje její jméno. Rukama jí sjížděl po zádech, dlouho hodnotil její štíhlý pas a pak zamířil k měkké křivce jejích boků. Troufale je vzal do dlaní a pevně ji sevřel.

Ústy jí laskal ucho a razil si cestu citlivou stopou dolů po jejím krku. „Čím to voníš?” vydechl a Kathleen vzdychla, když ucítila špičku jeho jazyka na citlivém trojúhelníku svého hrdla.

„Mitsouko,” zamumlala.

„To jsem v životě neslyšel.”

„Ne?”

„Ne. Ale teď už na to nikdy nezapomenu.”

Ruka mu spočívala na jejích žebrech a sunula se výš. Ach bože, ano! Ano! Dotkl se jejího prsu. Dlaň se mu uzavřela - byla snad stvořena jen k tomuto účelu.

Začala pomalu, zkoumavě kroužit pohybem, který Kathleen uváděl do euforické nálady. Sklonil se, aby uvolnil ruku, a přitulil se k ní ústy a nosem. Dech měl vlahý a přes bavlněnou košili ji spaloval. Jeho ústa se s jejím jménem na rtech obemkla kolem bradavky. Zaslechla krátký, ostrý výkřik, aniž by si uvědomila, že vycházel z ní.

A znovu cítila na prsou jeho ruku, prsty pokračovaly tam, kde skončila jeho ústa, a jemně hnětly tuhnoucí bradavku. Ústa měl u jejího ucha a uprostřed laskání se ochraptěle zeptal: „Kam chceš jít?”

„Cože,” ozvala se slabě, nepřítomně.

„K tobě nebo ke mně?”

Ta slova ji konečně vytrhla z oparu sexuálního zapomnění jako ledová sprcha. Plameny vášně šlehající po jejím těle a vzněcující její duši byly uhašeny touto jedinou prostou otázkou.

Odtrhla se od něho a usilovně se několika hlubokými, přerývanými vdechy pokoušela naplnit kyslíkem sevřené plíce.

„Kathleen, co…”

„Já… já s tebou… já nemůžu,” řekla rychle, aby si to snad nerozmyslela.

„K sakru proč ne?” vybuchl a chvíli se na ni díval. Pak řekl jemně: „Promiň. Na to se gentleman neptá.” Smutně potřásl hlavou a zklamaně zajel prsty do vlasů ještě rozcuchaných od jejího hlazení. Smutně se usmál.„Jen kdybys mi řekla, že máš ,svoje dny’ už tak před čtvrt hodinou.”

Až po chvíli jí došlo, jaký závěr si z toho vyvodil. Kdyby nebyla taková tma, viděl by, jak je jí trapně z jeho předpokladů. Ale pořád bylo lepší, když si myslí, že menstruuje, než aby znal skutečný důvod, proč s ním nemůže být.

Přehradil propast mezi nimi, když vzal její tvář do dlaní. „Dobrou noc,” řekl něžně a lehce ji políbil na rty a pak na čelo.

„Dobrou noc,” zašeptala. Stálo ji hodně úsilí, aby z jídelny nevyběhla, zatímco on tam zůstal stát a pozoroval ji.

KAPITOLA 4

„Mám naprosto geniální nápad,” ozvala se Edna příštího rána u snídaně.

„Copak, drahá?” zeptal se B. J. a zakousl se do sušenky.

„Kathleen by měla vzít Erika na večeři do hotelu Crescent.”

Kathleenina vidlička zacinkala o talíř, a když zvedla hlavu, spatřila v Erikových modrých očích pobavené plamínky.

„Co je ten Crescent?” ptal se Harrisonových, aniž by ji osvobodil od svého pohledu.

„Eriku, bude se vám tam líbit. Je to hotel v Eureka Springs, který postavili v osmdesátých letech devatenáctého století, a teď je zrestaurovaný do své původní viktoriánské elegance. Jídelna je tam přepychová.”

„Já -” začala Kathleen.

„Jak daleko je Eureka Springs?” přerušil ji Erik.

„Asi třicet mil, ale trvá to tam tak hodinu. Tady nahoře nemáme supermoderní dálnice,” smál se B. J. „Vážně by ses do toho města měl jet podívat. Říkáme mu americké Švýcarsko. Eureka Springs stojí přímo na vrcholku hory. Domy jsou tam starobylé, obvykle několikapatrové. Jedno patro může být na úrovni ulice a vzadu je dům podpírán devítimetrovými kůly.”

„Přesvědčili jste mě,” řekl Erik nadšeně. „O Eureka Springs jsem už slyšel, ale nikdy jsem tam nebyl.”

„Výborně. Takže dohodnuto,” uzavřela Edna.

„Moment!” Kathleen téměř vykřikla a pak se zarazila, když se k ní obrátily tři páry očí. „Já přece nemůžu jen tak odjet. Myslím… děti… dnes večer… je to proti předpisům.”

„Jsi ve správní radě. Můžeš předpisy porušit.” Edna se usmála. „Musíme dát Erikovi pauzu. Není zvyklý na to být odříznutý od civilizace tak jako my.”

Kathleen se na Ednu podezíravě zadívala. Co tahle starší dáma říká, sice dávalo smysl a je možné, že opravdu chtěla Erika ušetřit večera v hlučné jídelně, ale Kathleen napadlo, jestli Edna nefušuje do řemesla staromódním dohazovačkám. Nebyl tu však žádný vhodný způsob, jak odmítnout nabídku volného večera, takže Kathleen nervózně polkla a potichu řekla: „Určitě bude prima se na chvilku ztratit.”

„Můžete odjet hned, jak se odpoledne vrátíš s dětmi,” pronesla Edna rázně jako někdo, kdo splnil své poslání. „Eriku, Crescent má taky v suterénu příjemně schovaný klub s tanečním parketem.”

„Zní to čím dál tím lip,” řekl Harrisonovým, pak se k nim otočil zády a mrkl na Kathleen.

Propánakrále, povzdechla si v duchu. Dnes ráno musela sebrat veškerou odvahu, aby vůbec po včerejšku do jídelny vkročila. Co se to s ní stalo? Musela snad přijít o rozum. Zarazila ho právě včas, ale i tak s ní došel dál, než kdy komukoli dovolila. A to ho zná jenom dva dny! Její vlastní pohotové reakce jí naháněly hrůzu.

Pokrytecky ale sebe samu zprostila viny. Způsob, jakým jeho ruce bloudily po jejím těle s tou uvolněnou samozřejmostí, byl technicky dokonalý. Jeho ústa, horkost jeho objetí, to všechno bylo dobře natrénováno. Objevil v ní dychtivost a využil jí. Vyprávěl jí dojemnou historku o své práci v Etiopii a ona mu na tohle citové vydírání naletěla jako školačka. Kolikrát už tuhle historku použil pro překonání přehrad se ženou? Třeba to ani nebyla pravda!

Kathleen o sobě měla příliš vysoké mínění na to, aby se zahazovala s podřadnými pletkami, které nikam nevedly, se vztahy, které nijak život neobohacovaly, které přežívaly jen díky sebeklamu, rozčarování a bolesti, až nakonec člověku zbyl jen pocit prázdnoty. Cožpak se s Davidem Rossem neprala jako tygřice?

Než konečně upadla do nepokojného spánku, rozhodla se, že až příště Erik začne s jakoukoli milostnou předehrou, sdělí mu způsobem nepřipouštějícím žádné pochybnosti, že nemá o žádné romantické pletky zájem.

A teď jim Edna dohodne rande! Rande, které může trvat hodiny, jestli pojedou do Eureka Springs po dvouproudé silnici, která si razí cestu přes hory.

Se směsicí úlevy a zklamání přijala zprávu, že Erik si pro dnešek vybral skupinu Mika Simpsona, která má projížďku na koních po druhé straně hory. Bude to celodenní výlet. Jak Erik poveze svou kameru, Kathleen nevěděla, ale byla si jistá, že to zvládne. Je to muž neobyčejných schopností, pomyslela si sarkasticky, když ho pozorovala, jak kráčí na druhou stranu tábora ověšený svými přístroji a následovaný skupinkou zvědavých dětí.

Den se snadno zaplnil a Kathleenina skupina se právě drápala do kopce, když se vracel i Mike se svými svěřenci. Tajně doufala, že bude Erik unavený a rozlámaný ze sedla - cokoli, jen aby si tu schůzku rozmyslel. Ale když ji z druhé strany širokého dvora pozdravil, překypoval veselostí a dobrou náladou..

„Hej, Kathleen, počkej na mě.” Prohodil pár slov s Mikem, pocuchal vlásky jednomu ze svých chlapeckých obdivovatelů a polechtal pod bradou malou holčičku. Pak se rozběhl ke Kathleen.

Bílé tričko měl propocené a vlasy mu schlíple visely do čela. Oči se mu rozzářily úsměvem a nikdy snad nevypadal přitažlivěji. „Jak ses měla?” zeptal se.

„Fajn. Dětem jsi chyběl.” A mně taky, sakra, dodala v duchu. „Jak bylo na koních?”

„Chvíli jsem byl jako ze dřeva, ale nakonec jsem si s tím nějak poradil.” Byl ohromně skromný.

Věděla, že v copánkách, kraťasech a teniskách vypadá na dvanáct a neklidně uhnula před jeho zkoumavým pohledem. Pamatuje si na včerejší večer? V okamžiku, kdy jí tahle myšlenka napadla, sklouzly mu oči k jejím rtům a setrvaly tam. Pamatoval si a ona cítila, jak se pod tmavým opálením červená.

„Jak jsi nesl kameru?” zeptala se s nepřekonatelnou zvědavostí.

Usmál se a bílé zuby mu zazářily v tmavé tváři. „Měl jsem ji před sebou v sedle.”

„Geniální,” pronesla suše.

„Naučil jsem se improvizovat.” Znovu se široce usmál. Měl skutečně pod knírkem dolíček? „Kdy budeš hotová?” zeptal se najednou.

„Pořád se ti ještě chce jet?” namítla. „Nemusíme, vždyť víš.”

„Vím. Ale chci jet,” naklonil se a spiklenecky zašeptal. „Proč si myslíš, že jsem jel dobrovolně na ten zatracenej vejlet? Kdybych byl s tebou celý den a myslel při tom na dnešní večer, asi bych se neudržel. A sexuální výchova zřejmě nebude v programu tábora, co?”

Kam se poděla všechna ta pečlivě vybraná slova, která si celý den nacvičovala? Kde se v její popletené hlavě schovaly všechny ty řízné narážky? Zdravá logika, kterou si kousek po kousku seskládala, zmizela, a na její místo nastoupily dráždivé představy. Jazyk měla jako ze dřeva a nedokázala vyslovit to povýšené odmítnutí, které se naučila nazpaměť.

Neměla sílu čelit jeho pohledu. Byl příliš znepokojující, příliš rozrušující, příliš hypnotický. Odvrátila své zelené oči ke stromům, ke stožáru s vlajkou, schlíple visící v klidném odpoledni, a k vedoucím s dětmi, kteří se unaveně vlekli ke svým chatičkám. „Za hodinu?”

Do svých dlouhých štíhlých prstů uchopil pramen jejích vlasů. Jemně je promnul a zastrčil jí je za ucho. „Pětapadesát minut,” řekl zastřeně, než se otočil na patě a vydal se ke své chatičce.

Když pospíchala k té své, myšlenky se jí nezkrotně rozeběhly. Co si vezme na sebe? Vždyť s sebou nic pořádného nemá! Toužebně si vzpomněla na svůj šatník doma v Atlante, kde měla modelové šaty, nádherné boty a hromadu doplňků. To všechno si mohla díky své práci kupovat za velkoobchodní ceny.

Teď nepřítomně zírala na jednu kovovou tyč v úzké skříni a v duchu naříkala nad ubohostí výbavy, kterou tu měla. Bavlněnou potištěnou košili nebo tenké letní šaty? Kousla se do rtu. Potisk byl drobný, jednoduchý a hezký. A bezpečný. Šaty byly jemné, jednoduché a sexy. Ne tak bezpečné. Osprchovala se a pořád se ještě dohadovala sama se sebou.

Netrpělivě se rozzlobila na svou vlastní pošetilost a sňala z ramínka letní šaty. Látka jí obepjala tělo jako lehký obláček. Živůtek byl střižen do pasu. Nahá ramena jí překrývala krajkou lemovaná, asi dva centimetry široká ramínka. Od naprosté výstřednosti ji zachránilo jen to, že vepředu byla látka nařasená a naplizovaná po obou stranách řady perleťových knoflíčků, které končily v pase. Tím ji ňadra kryla dvojitá vrstva průsvitné látky. Sukně byla bohatá, ale Kathleen si oblékla tělové kalhotky a spodničku v chabé snaze průsvitnost zmírnit. Mořská zeleň zvýrazňovala její pronikavé oči i medově-meruňkový tón její pleti.

Vklouzla bosýma nohama do jediného páru sandálů s vysokými podpatky, které si s sebou přivezla. V tomhle horku odvrhla myšlenku na punčochy, ale dohladka si oholila nohy a namazala je dostatečným množstvím pleťového mléka, takže byly na dotek jemné jako hedvábí.

Vlasy si vyčesala nahoru a sepjala je dlouhou zlatou sponou ozdobenou loděnkovou mušlí. Do uší si nasadila malé zlaté kruhy. Když Erik zaklepal, právě se hojně natírala svou Mitsouko.

Roztřesené ruce jí instinktivně vylétly k hrdlu, kde ucítila svůj zrychlený tep. Přestaň! poručila si Kathleen bezvýsledně. Byla teď mnohem nervóznější než kdysi na své první schůzce, když ji tehdy ten mladík vyzvedával v domově.

Nějak své neposlušné nohy přinutila dojít přes pokoj k síťovým dveřím. Erikova silueta se objevila v soumraku.

„Ahoj,” pronesla se strojenou nedbalostí.

Nic se nepokoušel zakrývat. Ústa měl směšně dokořán, když cestoval po jejím těle široce rozevřenýma, ohromenýma očima. „Je tohle ta holka, co měla ještě před hodinou copánky?”

„Před pětapadesáti minutami,” opravila ho škádlivě. Jeho tvář nabyla původního výrazu a rozzářila se tím oslnivým úsměvem, ze kterého se jí vždycky točila hlava. Nikdy předtím ho neviděla v ničem jiném než v džínách. Ty plavky se daly těžko pokládat za oblečení. Jeho vzhled jí vzal dech a zamotal hlavu. Modrá košile mu padla dokonale. Kalhoty velbloudí barvy obepínaly jeho boky jako druhá kůže, rovné nohy ukončily krejčovskou preciznost u jazyka naleštěných mokasín. Námořnické sako se napjalo přes vypouklé ramenní svaly, když si dal ruce v bok a uznale na ni pohlédl.

„Slečno Haleyová, jste okouzlující. Tam venku,” pokývl Erik hlavou k táboru, „vypadáte jako něčí roztomilá mladší sestra. Teď vypadáte jako něčí krásná…. uh…”

„Co?”

„Nic, nevadí,” zavrčel. „To, co jsem chtěl říct, by mě mohlo dostat do potíží. Jde se.”

Vyvedl ji ze dveří ke svému blazeru, zaparkovanému pár metrů od chatičky. „Doufám, že znáš cestu, protože já jsem sem jel s jedním okem na silnici a s druhým na staré mapě.”

Kathleen se zasmála, když sklouzla na sedadlo vedle volantu. „Znám, ale jen proto, že sem jezdím už spoustu let. Jenom místní se tu doopravdy vyznají.”

„To věřím,” řekl. „Kudy?”

Udala mu směr cesty a pak se pohodlně opřela v sedadle, které bylo ještě teplé, jak bylo auto celý den zavřené. Jemný vánek vzduchu z klimatizačních otvorů to brzy spravil. „Blazer se k tobě nehodí,” řekla hloubavě.

Erik se zvolna zasmál a natáhl ruku k rádiu. „A co se ke mně hodí?” zeptal se pobaveně. Naladil příjemnou stanici a ruku spustil na opěradlo, až se jeho prsty dotkly jejího nahého ramene a způsobily, že se Kathleen zachvěla.

„No víš,” řekla přátelsky. „Snad Miata nebo možná Corvette.”

Znovu se zasmál, tentokrát o něco víc. Jeho smích byl tak přirozený, tak nenucený, tak mužský. Doslova hřměl z jeho hrudi. „A co třeba Dodge dodávka?”

„Děláš si legraci?”

„Ne. Tohle auto patří televizní stanici. Doma jezdím s dodávkou. Nic luxusního. Žádné kožešinové potahy, žádné čtyř-hlavé CD přehrávače, venku žádné malůvky. Ale je bezvadná, protože se mi do ní vejde všechno nádobíčko.”

„Tomu nemůžu uvěřit,” řekla Kathleen upřímně. Pak zvedla koleno, trochu se k němu natočila a zeptala se: „Ty žiješ v St. Louis, že?” Tohle jí o něm Harrisonovi řekli.

„Ano. Slyšela jsi už někdy termín ,VaP’?”

„Ne,” odpověděla a potřásla hlavou.

„No zřejmě jsi ani nemohla, protože neděláš do televize. VaP znamená vlastní a provozuje. Týká se to televizních stanic, které ve skutečnosti vlastní televizní společnosti. Podle předpisů FCC může mít každá společnost pět televizních stanic VHF. A UBC má jednu v St. Louis. Vlastně je to pro mě jenom adresa. Posílají mě všude, kam potřebují.”

„To je moc zajímavé. O televizi toho skutečně asi moc nevím.”

„Bojím se, že já taky ne,” řekl s úsměvem. „Jediné, co znám, je moje kamera a jak se s ní zachází. Ale chci dělat mnohem tvořivější věci, než zpravodajství pro společnost. Tahle práce je pro mě spíš získávání zkušeností. Jednou bych chtěl mít vlastní produkční firmu, dělat reklamy, dokumenty a tak. Bohužel to stojí spoustu peněz.”

„Společnost si určitě tak kvalitní zaměstnance, jako jsi ty, dobře platí.”

„Dobře, ale nijak přehnaně. Slavní jsou ti před kamerou, ne ti za ní.” Ukazováčkem ji polechtal na nose. „A teď ty. Já taky nevím nic o těch tvých hadřících.”

Kathleen se zasmála a stručně začala popisovat svou práci. K jejímu překvapení to Erika opravdu zajímalo a kladl jí tak inteligentní otázky, že za chvíli mluvila s nefalšovaným nadšením. „Jezdím několikrát ročně na velké módní přehlídky, a to nejen v Atlante, ale i do Chicaga a Dallasu. Každých pár měsíců jezdím i do New Yorku.”

„To zní skvěle,” řekl a bylo vidět, že to na něj udělalo dojem.

„Přijde na to,” smála se. „Často musím uklidňovat švadlenu, která šaty upravuje, když se upravit nedají. A vždycky se najde nějaká bohatá zákaznice, která musí mít šaty do toho večera, kdy se v country clubu tancuje. Dává mě na milost zásobovací ze skladu, který má srdce z kamene. Prodavačky nemají nikdy co prodávat a výrobci se zapřísahají, že už to zboží není k dispozici.” Odmlčela se a zhluboka se nadechla. „Stačí?”

Rozesmál se. „Ale už se nemůžeš dočkat, až se na podzim vrátíš.”

Tato náhlá připomínka, že se nemá kam vracet, ji přiměla rychle odvrátit pohled. „Ano,” odpověděla neurčitě. Nechtěla mluvit ani o své výpovědi od Masona ani o jejích důvodech.

Erik vycítil, že se stáhla, odvedl svou pozornost ze silnice a přivřenýma očima na ni pozorně pohlédl.

Kathleen se obratně vyhnula pokračování v tomto rozhovoru, když řekla: „Trochu zpomal. Tady na křižovatce musíš zahnout doleva.”

Hotel Crescent držel stráž nad městečkem Eureka Springs. Se svými šedými cihlovými zdmi, modrými střechami a červenými komíny vypadal velmi evropsky a jasně prozrazoval dobu, kdy byl vystavěn. Široké verandy se na každém poschodí táhly po celé délce budovy a hosté si tam mohli posedět v houpacích křeslech a kochat se výhledem na hory. Rohy hotelu byly čtvercové a na nich stály pyramidovité stříšky.

Erik zaparkoval a pomohl Kathleen vystoupit s rukou pod jejím loktem. Starý hotel na něj udělal dojem, ale Kathleen bylo trochu trapně, že s tím Edna nadělala takových cavyků, vždyť tenhle člověk projel celý svět. Přesto mluvil tak, jako by se mu tu opravdu líbilo.

Bílé antické sloupy spojovaly v hale dřevěnou podlahu pokrytou perskými koberci s vysokým štukovým stropem. Otevřený bílý mramorový krb nebyl ničím chráněn a každý v místnosti si mohl užít jeho tepla ze čtyř stran. Samozřejmě, v tomto horkém letním večeru oheň nesálal, i když dřevo bylo připraveno. Namísto toho si hosté hověli na viktoriánském nábytku v pohodlí klimatizace.

Jídelna vypadala jako z knihy Nepotopitelná Molly Brownová. Zdi byly pokryty rudozlatými tapetami. Dubové parkety se leskly patinou, kterou dokáže vytvořit jen čas a pečlivá údržba. Ubrusy byly rovněž rudé a vystavovaly na sobě porcelán, křišťál a stříbro. Jednomu z rohů vévodil obrovský klavír, na který něžně hrál muž v černém smokingu.

Edna zajistila na jejich jméno rezervaci. Majordomus hotelu je uvedl ke stolu a podržel Kathleen židli s okázalostí starého světa. Když si objednali pití, diskrétně se ztratil.

„Co to k čertu je ten střik?” ptal se Erik.

„Víno se sodou a ledem a kapkou citronu.”

„Kam se podělo zdravé, poctivé pití jako je skotská s vodou?” Opřel se lokty o stůl a podepřel si bradu pěstí.

„Já nemám ráda nic, co chutná po alkoholu. Mám ráda věci jako třeba punč nebo něco kyselého nebo se spoustou zmrzliny.”

Udělal znechucený obličej. „A co děláš, když potřebuješ pořádnou ránu do palice?”

„Vezmu si vitamíny.”

Rozesmál se a zvedl svou vysokou sklenici, která právě dorazila. Když upili, řekl: „Musím ten tvůj střik ochutnat. Bez toho se nedá žít.”

Vzal jí z rukou orosenou vinnou sklenici a schválně ji natočil tak, aby se jeho rty dotkly otisku její rtěnky. Trochu se napil a pozoroval ji přes okraj sklenice. Když ji podával zpět, řekl jemně: „Vynikající.”

Kathleen se sevřel žaludek, ale nedokázala odtrhnout oči od síly těch jeho. Nemluvil o nápoji, když pronesl tu stručnou poznámku. Připomínal jí, že již ochutnal její ústa, že je zná, že je nyní poznal a že se mu to líbí.

Byla by číšníka objala, když se vrátil ke stolu s jídelními lístky. „Tak co si dneska dám?” Předstírala zájem o jídelní lístek. Měla přitom obavy, že nedokáže pozřít ani sousto. Jako by jí srdce opuchlo v hrudi, stlačilo jí plíce a její dech se změnil v jakési lapání po vzduchu.

„Já už vím,” řekl Erik a rozhodně zavřel lístek.

„Co to bude?” smála se.

„Smažené kuře. Opravdické smažené kuře dostaneš jenom na jihu.”

„Tak to bys měl někdy přijet do Atlanty. Podle mě je to hlavní město všech smažených kuřat na světě.”

Když mluvila, pozoroval její ústa, a pak zvedl oči, aby se střetl s jejím pohledem. „Přijedu.” Byl to slib a její srdce začalo opět zběsile tancovat v rytmu, který už znala.

„Co si dáš ty?” zeptal se, když se číšník vrátil s bločkem a tužkou.

„Pstruha. Na rožni, prosím. A víc citronu,” ohlásila číšníkovi.

Když odešel, Erik se k ní znovu naklonil přes stůl. „Dáš si ještě střik?”

„Ne, díky. Ale ty si klidně objednej, jestli máš chuť.”

„Ne. Už takhle jsem opilý dost.” Vztáhl k ní ruku, chytil ji za zápěstí svými silnými prsty a přitáhl si ho ke rtům a vášnivě políbil. „Mitsouko. Vždycky tak krásně voníš?” Šeptal ta slova do hřbetu její ruky a palcem jí hladil citlivou dlaň v rytmu roztavujícím srdce. Otázka to byla řečnická a nepotřebovala žádnou odpověď, takže ani žádná nezazněla. „Povídej mi o sobě, Kathleen.”

„A co bys chtěl vědět?” zeptala se bez dechu.

„Všechno. Bylo hodně zlé, když jsi ztratila rodiče?”

Neměla to vůbec v úmyslu, vlastně ji to ani nenapadlo, ale vztáhla druhou ruku a položila ji na tu mužskou dlaň, která ji svírala. Chvíli zírala na spojené ruce a pak začala.

„Chtěla jsem taky umřít. Měla jsem vztek. Jak mi to mohl Bůh udělat? Vždycky jsem byla přece poslušná, dobře jsem se učila, dojídala zeleninu, znáš to, všechny ty věci, které jsou pro děti vrcholem vzornosti.” Vzdychla. „Byla jsem tehdy u kamarádky přes noc, protože jsem byla nastydlá a maminka nechtěla, abych s nimi jela na loď. O té nehodě jsem se dozvěděla až druhý den ráno, když to matka té kamarádky slyšela v rádiu.”

Zavřela oči a znovu v ní ožila všechna bolest onoho dne. „Je mi skoro šestadvacet. S maminkou a tatínkem jsem prožila jen polovinu života, a přesto je mám pořád v sobě,” řekla tiše. „Vzpomínky na ně jsou mnohem živější než na věci, které se staly po jejich smrti.”

„Dali tě do domova.”

„Ano.” Jemně se usmála. „Vzpomínám si, že jsem měla strašný vztek na přátele mých rodičů, kteří tvrdili, že o mě mají starost, ale ani je nenapadlo mi nabídnout, abych žila s nimi. Byli všichni moc hodní. Teď už to vím. Ale tenkrát jsem byla zahořklá, protože můj život nestál za nic. K nikomu jsem nebyla zrovna vlídná.”

„Na trochu hořkosti jsi měla podle mě právo.” Zvedl jí ruku a rychle ji políbil. Pak se otázal: „Kam jsi chodila do školy?”

„V domově. Podporovala ho církev - jak já ten svět nenáviděla! Bylo tam všech devět tříd. Pak jsem začala chodit na střední školu. To mi pomohlo připravit se na život venku.”

„A na vysokou?”

„Měla jsem dost dobré známky a patroni toho domova mi nabídli stipendium, ale pracovala jsem i v obchodě s oděvy blízko školy, abych si trochu přivydělala.”

Chápavě se usmál. „Mě neoblafnete, slečno Haleyová. Pracovala jsi, aby to nevypadalo, že přijímáš milodary.”

„Možná že to tak nějak bylo,” přiznala nesměle.

„Pokračuj.”

„Zbytek už znáš. Nebo skoro všechno. Když jsem skončila školu, začala jsem pracovat v odbytu v obchodech, postupně jsem se dostávala výš a nakonec přede dvěma lety zažádala o to místo u Masona.” Kathleen rychle změnila téma od práce, které se nedávno vzdala. „A co tvoje rodina? Podle jména bych řekla, že pocházíš ze Skandinávie.”

„Ano, můj otec byl Dán. Byl to Američan první generace. Jeho rodiče sem přijeli z Dánska, když byl ještě malý. Můj dědeček býval hodinář. Babička se nikdy nenaučila anglicky. Jediné, co si z ní pamatuju, jsou bílé vlasy, sčesané do malého drdůlku, a domácí cukroví, které bylo to nejlepší, co jsem kdy jedl.”

„Asi proto, že jsi byl malý,” hádala s úsměvem Kathleen.

„Asi.”

„A tví rodiče. Co dělal tvůj otec?”

„Byl to tvrdý chlap, věděl, co chce. Protloukl se školou, sloužil ve válce a pak se vrátil a oženil s mojí matkou. Pracoval v Seatlu u Boeingu, tam jsem taky vyrůstal. Byl to vysoký, svalnatý chlapík s divokou povahou. Ale u sentimentálního filmu jsem ho nachytal, jak brečí.”

„Mluvíš o něm v minulém čase,” poznamenala laskavě.

„Ano. Před deseti lety zemřel. Maminka, která byla tak maličká a jemná, jako byl táta bouřlivák, ještě pořád žije na severozápadě.”

Rozhovor přerušil číšník s jídlem. Kathleen až překvapilo, že je schopná jíst a se svým talířem si poradila vůbec ne jako dáma. Jídelna hotelu Crescent byla známá kombinací dobrého venkovského jídla a elegantní obsluhy. Erik personálu zalichotil, když ponořil rohlík do husté přírodní šťávy svého kuřete, o kterém tvrdil, že překonává všechno ostatní.

Kathleen odmítla jeho nabídku na moučník, ale nechala se u kávy přemluvit a spořádala zbývající rohlík s hustým tmavým medem.

Když přinesli Erikovi účet, setkal se její návrh, že za sebe zaplatí, se zlostným pohledem. „Ale byl to Ednin nápad, abychom sem jeli.”

„Slečno Haleyová, nemám vůbec nic proti rovnoprávnosti žen, až na výjimky. A zaplatit dámě večeři k nim patří. Účet platím já.”

Podle pevně sevřených čelistí a přísného hlasu poznala, že tato záležitost je uzavřena.

„Kde je ten salon s parketem?” ptal se Erik, když vycházeli z jídelny a mířili přes halu.

„Tam nemusíme chodit,” protestovala rychle Kathleen.

„Ale ano, musíme. Edna bude chtít úplnou zprávu a obávám se, že kdybych si s tebou aspoň jednou nezatancoval, tak ztratím její přízeň.”

Rozhodný výraz na jeho tváři jí říkal, že je zbytečné se dohadovat, takže se vzdala. „Je to dole.”

Vedl ji po širokém schodišti s vyřezávaným zábradlím do suterénu, kde byl tichý koktejlový salonek. Nebyl nijak okázalý, trochu lepší hospůdka. Za barem neony blikavě rozsvěcovaly názvy nejrůznějších značek piva. Byl pracovní den a v salonku bylo jen pár lidí, ale u malého tanečního parketu zahaleného temnotou vyhrával tříčlenný orchestr.

Bez ohledu na to, že tu skoro nikdo nebyl a už vůbec nikdo netančil, vzal Erik Kathleen za ruku a vedl ji k parketu, kde si ji přitáhl do náruče.

Právě hráli sladké cajdáky. Dvakrát tančili v tradičním držení, ačkoli si ji Erik k sobě majetnicky tiskl, s rukou položenou na jejích zádech.

Při třetí písničce jí zvedl ruce a položil si je kolem krku, sám ji chytil v pase. Naklonil k ní hlavu a zašeptal jí do ucha: „Takhle se mi to líbí víc. Je to jako milování s hudbou.”

Když ji přitáhl, nemohla Kathleen na okamžik ani vydechnout. Tiskl se k ní a jeho připravenost k milování byla více než zřejmá. Nosem jí jezdil ve vlasech a vdechoval jejich hladkou vůni. Ústy se letmo dotkl jejího ucha, když šeptal její jméno. Pak se zastavil na jejích rtech, rozevřel je a něžně políbil. „Je tak příjemné držet tě v náručí. Líbí se mi, jak se pohybuješ. Líbí se mi, jak vypadáš, jak voníš, jak chutnáš.” Jazykem podnikl několik rychlých, troufalých výpadů do jejích úst a Kathleen se ho mohla jen zoufale držet a přát si, aby nikdy neskončil.

Pár dlouhých sekund trvalo, než si uvědomila, že hudba ustala a trio hudebníků odkládá své nástroje, aby si udělalo přestávku. Kathleen se od Erika nesměle odtáhla.

„Asi bys měl tohle malý žhavý číslo dostat fofrem domů, kámo. Vypadá na prvotřídní zboží a je pěkně rozhicovaná.”

Vtíravá slova neznámého muže je okamžitě vrátila nohama na zem.

KAPITOLA 5

Kathleen se bleskově otočila za tím urážlivým, nosním hlasem a spatřila dva mladíky sedící u malého stolku. Rozvalovali se na židlích s pitomě suverénním výrazem ve tváři. Na hlavách měli naražené kovbojské klobouky s péřovou stuhou.

Po tváři se jí rozlila horkost. Nečekala na Erika, rychle se otočila a rozběhla se ke dveřím. Náraz židle o dřevěnou podlahu ji ale v mžiku zarazil.

S instinktem divoké šelmy se Erik vrhl na mladíky, kteří nevážili slova. Jednoho z nich udeřil pravou pěstí do brady. Kovboj vyletěl pod omračujícím úderem ze židle a bez zbytečných cirátů přistál na podlaze v nedůstojném kotrmelci. Druhý mladík se vztyčil v naději, že se pochlubí svou sebeobranou, ale na břicho mu dopadla železná pěst, která ho zlomila v pase a zakrátko i on poznal rezavou bolest Erikova úderu na své čelisti.

Z ponižující pozice zírali kalnýma očima zhrožené na Erika. „Dejte si jednu na mě, ať se trochu zchladíte, hoši,” řekl Erik vesele a hodil jim na stůl pětidolarovku. Pak došel s důstojností krále za Kathleen ke dveřím a vyvedl ji ze ztichlé místnosti.

Když vyšli na schody a kráčeli přes halu ke dveřím, zeptala se roztřeseně: „Eriku, jsi v pořádku?”

„Jistě. Proč bych neměl být? Zasloužili si srazit makovice za to, co o tobě řekli.” Usmál se na ni a povzbudivě jí zmáčkl paži. „Budou žít, slibuju. Skoro jsem jim neublížil, mohl bych jim nandat mnohem víc.”

To jí právě dělalo starosti. Když se k těm dvěma mladíkům otočil, spatřila na okamžik v Erikově tváři výraz, ze kterého ji strachem zamrazilo v zádech. Zuby měl vyceněné v divoké grimase a dlaně zaťaté v pěst mu visely podél těla přikrčeného do výhružné pozice.

Mluvil o divoké povaze svého otce. Bylo jasné, že jeho vikingská krev, prožívající silně každou emoci, nebyla ani vůči zlosti imunní.

„Můžeš mi, prosím tě, ukázat směr? Silnice v tomhle městě jsou jako bludiště,” řekl Erik, když už seděli v autě a on couval z parkoviště.

Byl tenhle vlídný člověk tím mužem, který jen před pár minutami zaútočil na dva kovboje v salonku? Kathleen se nervózně zasmála, když řekla: „Ještě pár bloků rovně.”

,,Rovně? To si děláš legraci!” řekl Erik, když poprvé prudce zatočil.

Skutečně, většina ulic v Eureka Springs byla zvláštní. Každá se točila kolem kopce jakoby bez cíle, ale nakonec se přece jen zázračně změnila v širokou, normální silnici.

Úzké krkolomné uličky byly plné starodávných domů, které měly okna jako z perníku, vikýře zdobené pelargoniemi, petúniemi, brčálem a měsíčky. Většina těchto stoletých domů byla opravena a natřena veselými kontrastními barvami, které z městečka dělaly spíše Disneyland než malou obec v Ozarských horách Arkansasu.

„Chtěla by ses ještě někde zastavit?” zeptal se Erik, když se ocitli na dálnici vedoucí zpět k Horské vyhlídce.

„Ne. Bylo moc fajn dostat se na pár hodin pryč, ale zítra to začíná znovu a pozítří jedeme se staršími dětmi autobusem na celý den k peřejím Bizoní řeky.”

„No to zní ohromně. Můžu jet s vámi?”

„Samozřejmě.” Ve tmě se na něj usmála.

Erik musel v jejích očích vyčíst pozvání a nijak se nesnažil skrývat ve svém hlase touhu, když jí ochraptěle nařídil: „Pojď sem blíž.”

Posunula se k němu tak blízko, jak jí to dovolovala řadicí páka. Jejich stehna se dotkla. „To už je lepší,” řekl s úsměvem a odvážil se ji rychle políbit na rty.

Když se vrátil očima na silnici, přitáhl si její ruku k ústům a horce, vlhce ji políbil do dlaně. Pak si položil její ruku na stehno. Prsty se jí chvěly, ale jeho sevření nepovolilo.

Po vjezdu na dálnici už Erik cestu do tábora znal. Kathleen uspávalo hučení motoru, plný žaludek i tichá hudba linoucí se z matně osvětlené palubní desky. Hlava jí spadla na opěradlo a víčka vzdala marný boj s ospalostí.

Rukou jí vklouzl pod sukni a něžně hladil hebkou pokožku jejího stehna. Když našel nejjemnější místo, ruka se mu zastavila a zůstala nehybně ležet. Jen občas pociťovala Kathleen letmé doteky jeho prstů.

Ospale vdechovala opojnou vůni jeho kolínské - silnou, nikoli však těžkou ani lepkavě sladkou. Byla to svěží, čistá, ostrá vůně, vyvolávající myšlenky na mořský vzduch nebo podzimní vánek. Vybavil se jí obraz Vikinga vplouvajícího na své válečné lodi do fjordů. Viking měl Erikovu tvář a ta dívka, která mu divoce mávala z pobřeží, vypadala jako ona.

Sen se stal ještě příjemnějším, když vracející se válečník vyskočil z lodi na pobřeží a uchvátil dívku do své silné náruče, prudce zaútočil na její rty a knírkem ji lechtal na uchu. Ona se chichotala, spojila ruce za jeho zády a přitiskla se k němu.

Kathleen se stále ještě usmívala ze sna, když auto dojelo před chatičku. Neměla sílu se ani pohnout. „Jsi vzhůru?” zašeptal Erik a jeho dech ji pošimral na krku.

„Ne,” odpověděla ospale.

Pousmál se. „To jsem si mohl myslet. Jsme doma. Tak pojď.”

Než si uvědomila, co se děje, otevřel dveře na její straně vozu, vsunul se dovnitř, uchopil ji pod koleny a kolem ramen a nesl k její chatičce.

Otevřel rozvrzané dveře, a když se začaly zavírat, zachytil je zády, aby nebouchly. Pak se pohnul v měsícem ozářené místnosti směrem k posteli.

Jemně ji položil na polštář a políbil na čelo. Na chvíli ji nechal, vrátil se k vypínači u dveří a zapnul ventilátor, světlo však nerozsvítil. Vysoukal se z kabátu a odhodil jej na židli.

Kathleen byla podivně malátná. Ještě snad nikdy si nepřipadala tak bezmocná. Jako by se jí všechny svaly rozpustily, a přesto se vzpínaly k Erikovi, který ulehl vedle ní na úzké lůžko a přitáhl ji k sobě.

Jeho rty se chtivě dožadovaly jejích. Tentokrát v jeho polibku nebyla žádná jemnost, žádné přesvědčování. Jeho rty i jazyk po ní dychtily, ale brzy byly připraveny o radost z dobývání, když jim k vlastnímu údivu Kathleen odpověděla stejnou lačností svých otevřených úst, vítajících plenění, a oddávala se pokušení.

Prvotní hlad se pomalu zmírnil, ale zdaleka nebyl nasycen.

Přestal, jen aby se nadechl, a aniž by se vzdálil od jejích úst, zašeptal: „Celý den jsem na to čekal. Včera v noci jsem si tě uvědomoval každou vteřinu, snažil jsem se zapomenout, jak voníš, jak vypadáš, jaká jsi na dotek, abych úplně nezešílel. A teď se tě nemůžu nabažit… nemůžu… nemůžu.” Nato se znovu přitiskl k jejím rtům. Kathleen jej přijala s důvěrou. Když mu přejela jazykem po spodním rtu a hedvábném kartáčku jeho kníru, hluboko z hrdla se mu vydral vzdech. „Ach bože, Kathleen, tolik tě chci.” Na to jediné se zmohl, než jí zajel rukama pod šaty a stáhl ramínka.

Lehce jí přejížděl zuby po krku, vychutnával každičký kousek její hrudi jako na gurmánské slavnosti. Hlavu mu držela v dlaních a libovala si v doteku jeho vlasů mezi svými prsty. Když dospěl ústy k horním křivkám jejích ňader, setrval v očekávání na místě.

Zvedl hlavu a podíval se jí do očí, v nichž hledal známky protestu. Jeho prsty obratně rozepnuly horní knoflík živůtku. Nic nenamítala, jen na něj hleděla široce rozevřenýma, důvěřivýma očima, takže uvolnil i druhý. Třetí. Čtvrtý. Všechny povolovaly pod jeho dotykem, zatímco on na ni nepřestával upírat pronikavý, laserový pohled svých modrých očí.

Pak pomalu v prodlouženém očekávání sklopil zrak a rozevřel rozepnutý živůtek, pod nímž se objevila její ňadra. „Kéž bych si tak troufnul rozsvítit,” řekl zastřeně. „Chci se na tebe dívat. Na tvou barvu. Chci vidět, jak vypadáš, když dělám tohle.” Zatímco mluvil, dotkl se špičkou prstu okouzlující bradavky a cítil, jak se při tom nejmenším náznaku laskání stahuje. Pak ji začal jemně mnout mezi prsty.

Tohle bych měla zastavit. Tohle bych měla zastavit. Ta slova se jí opakovaně vracela jako katechismus, ale neměla sílu svůj záměr uskutečnit. Erikovy prsty něžně, a přesto žádostivě, zkoumaly její tělo, učily se ji znát, hladily ji a přiváděly ji k takovému probuzení smyslů, které nikdy předtím nepoznala.

A čekalo ji zjištění, že tohle je jen začátek. Sklonil hlavu a přitiskl k ní svá ústa. Obalila ji sladká, horoucí, vlahá past, z níž nechtěla uniknout. Jeho jazyk se obtočil kolem její bradavky a jeho tváře se napjaly, aby ji vtáhl hlouběji do kouzelné jeskyně svých úst.

Cítila, jak ji jeho ruka citlivě hladí po stehně. Kdy jí pokrčil kolena? Proč se jí boky vlnily v erotickém rytmu jakéhosi pohanského tance? Nezáleželo na tom. Na ničem nezáleželo, jen když ji bude dál laskat ňadra svými ústy.

Jeho ruka se nebezpečně přiblížila středu jejího těla, kde se nahromaděná horkost stávala nesnesitelnou. Každý nerv její bytosti se vzpínal k tomuto jednomu místu, které bolestně toužilo po úlevě.

Zašeptala jeho jméno? Prosila ho, aby se jí dotýkal hojivou dlaní? Vycítil tu němou prosbu? Nevěděla, ale nedokázala odolat, když se na ní jeho ruce usídlily s přesností, která ji vyplašila a vyděsila. Vyjekla překvapením a rozkoší, když si prsty prorazil cestu pod krajkovou gumičku jejích kalhotek. Nekonečně něžným dotekem ji našel v koupeli sladké vlhkosti, kterou její tělo reagovalo na laskání jeho prstů.

Z letargie se vytrhla, teprve když vstal z postele a začal si rozpínat košili. Knoflíky doslova trhal od látky.

Poprvé od okamžiku, kdy vešli do chatičky, si Kathleen uvědomila, jak nebezpečnou hru hraje. Proboha! Co to dělám?

Erik byl už bez košile a teď zuřivě zápasil se sponou opasku a mumlal přitom nedočkavě nadávky na adresu tvrdohlavého kovu.

„Co… co to děláš?” zeptala se Kathleen třesoucím se hlasem.

„No ty to máš možná ráda v šatech a já uznávám, že to může být prima, ale dnes je příšerné vedro. A krom toho, já dávám přednost nahotě.”

„Ne!” vykřikla hlasitým šepotem a vyskočila z postele s ži-vůtkem přitisknutým k ztěžklým obnaženým ňadrům. „Ne!” opakovala a potřásala hlavou.

Přestal se potýkat s páskem a s trhnutím hlavy se na ni zmateně zadíval.

„Co myslíš tím ,ne’? Myslíš ,Ne, necháme si šaty’ nebo ,ne, tečka’?!”

Odvrátila se, aby se na něj nemusela podívat. „Ne, tečka,” zamumlala do zdi.

„Proč? Tak sakra proč?”

Proč? Styděla se za skutečný důvod, a i kdyby mu jej řekla, nevěřil by jí. Která holka je v dnešní době ještě v pětadvaceti panna? Žádná. Nikdo kromě Kathleen Pamely Haleyové.

„Já… já ne…” začala plaše. Ale pak s nabytou sebedůvěrou tvrdohlavě zvedla hlavu a vzdorovitě se mu zadívala do očí. „Já nechci.”

„To jsem viděl, jak nechceš,” řekl neurvale.

Na moment ji jeho zuřivost vyděsila natolik, že se nezmohla na slovo. Jeho nestoudnost byla neuvěřitelná. Kdo si myslí, že je? Za koho má ji? To ho nikdy žádná neodmítla? No s ní si hrát nebude a hezky rychle se to dozví. „Řekla jsem, že nechci a myslím to vážně,” zasyčela.

Ostré vrásky po stranách jeho úst ztvrdly a oči měl najednou jak led. „No,” začal protahovaným, klamně tichým hlasem, „nerad bych, abys prošla vším tímhle soužením a nepoznala plody své usilovné práce.”

Popadl ji kolem pasu s rychlostí útočícího hada a volnou rukou jí sevřel zápěstí. Tlačil jí ruku dolů a když rozpoznala jeho záměr, zamumlala: „Ne-e!”

„Ale ano. Nevím, jakou hru hraješ ty, ale teď hrajeme podle mých pravidel.” Přitiskl jí ruku na své přirození, které napínalo látku jeho kalhot.

„Přestaň, Eriku. Jestli nepřestaneš, nikdy ti to neodpustím,” varovala ho tvrdým hlasem.

Výsměšně se uchechtl. „A ty si myslíš, že mi na tom záleží? Jen do toho, Kathleen. Dotkni se mě. Sáhni si. Chci, abys poznala, jak se vyplatilo tvoje pečlivé dráždění.” Třel jí rukou nahoru a dolů po tvrdém hrotu a dýchal stále namáhavěji. Pak ji najednou prudce odhodil v znechuceném gestu.

Schovala si obličej do dlaní, aby skryla slzy zlosti a ponížení, které jí stékaly po tvářích.

„Krucinál,” zaklel, „nevím, proč se s tebou vlastně zahazuju.” Tichá místnost se zaplnila jeho přerývaným dechem. Otočil se na patách, hrábl po košili a kabátu a zamířil ke dveřím. Kathleen slyšela, jak se s vrznutím otevřely. Než vyšel, na chvíli se zarazil.

„Víš, ti kluci v klubu zas tak daleko od pravdy nebyli. Jsi malý číslo. Jsi prvotřídní zboží a bylas pěkně rozhicovaná.”

Příštího rána, když se Kathleen blížila k jídelně, měla nohy jako z olova. Hrozila se setkání s Erikem tváří v tvář, protože si nebyla jistá, jak zareaguje, až ho uvidí. Bude mít chuť ho vztekle uhodit do tváře za ta urážlivá slova, která na ni křičel? Nebo jí bude do breku, protože on si o ní myslí, že ho schválně tahala za nos? Pokaždé, když si vybavila odpor v jeho hlase, celá se roztřásla. Ale jakým právem čekal, že se s ním vyspí? Bylo to přece na ní. I když probděla celou noc v myšlenkách, stále neměla jasno.

Když vešla do jídelny, Erik tam nebyl. Chovala se normálně, odpovídala dětem na pozdrav. Když se přidala k ostatním vedoucím u stolu, přinutila se k povinným lichotkám, ale zarudlou opuchlost svých očí skrýt nedokázala.

Srdce jí vyskočilo až do krku, když Erik vstoupil, ale zdržel se jen tak dlouho, aby si z kuchyně vzal termosku s kávou. Pak za sebou bouchl dveřmi a nepodíval se ani napravo ani nalevo. Vykračoval si, jako když spolkl pravítko.

Ostatní vedoucí zvědavě otočili pohled na Kathleen a rozhovor zřetelně uvázl. Bezstarostně usrkávala kávu a tvářila se, že si ho ani nevšimla.

Když Kathleen vycházela z jídelny, kde předstírala, jak jí snídaně chutná, stála Edna na verandě. Starší dáma šla hned k věci. „Včera večer se to moc nevydařilo, viď?” zeptala se s neklamnou intuicí.

Kathleen byla v pokušení ji odbýt veselou odpovědí, ale věděla, že by to nemělo smysl. Ednu znala už tolik let, vyrůstala pod její pozornou péčí. Tahle žena znala Kathleenino srdce i duši možná lépe, než většina matek zná své dcery.

Kathleen si těžce povzdechla. S úlevou schoulila poraženě ramena, která kvůli personálu držela tak hrdě. „Ne.”

„Je mi to líto. Bylo ode mě hloupé hrát si na dohazovačku. B. J. mě varoval, abych tomu nechala volný průběh, ale zdálo se mi, že vás dva k sobě něco přitahuje. Moc vám to spolu sluší. On je tak mužný a ty tak -” Edna zmlkla údivem nad hořkým smíchem, který u Kathleen neznala.

„To, že bychom se nepřitahovali, skutečně není náš problém,” přiznala Kathleen.

Laskavá Ednina tvář ožila: „Aha. Takže můžu předpokládat, že právě opak je pravdou?”

Kathleen se provinile odvrátila. „Ano,” zamumlala. „On je o tolik…. je tak zkušený a já…”

„Myslím, že už chápu,” pronesla Edna smutně. „Víš co, projdeme se. Řekla jsem Mikovi, ať dnes vezme tvou skupinu s sebou na fotbalové hřiště.”

Jak jen Edna poznala, že by to dnes ráno asi nezvládla? Kathleen láskyplně objala starší ženu kolem pasu. Pomalu se loudaly k většímu potoku, který tekl za chatičkou Harrisonových a opodál se vléval do řeky. Ve vzájemné shodě se usadily na jetelem pokrytou zem. Byl tu stín a klid. Děti se už rozešly po svých ranních zaměstnáních. Odněkud se ozývalo hučení, jak B. J. sekal trávu. Ptáci cvrlikali a poskakovali v prosluněných větvích stromů. Někde se hlasitě hádala veverka se sojkou o hranice svého teritoria. Potok bublal přes kamenité dno nedotčen žalem, váhavostí ani bolestí.

„Jsi do něj zamilovaná, Kathleen?” zeptala se Edna laskavě.

Kathleen potřásla hlavou a ohon ji plácl po krku jako kartáč. „Já nevím. Opravdu nevím. Znám ho jen pár dní.”

Edna se pobaveně rozesmála. „Moje milá, s láskou má čas jen velmi málo společného. Někteří lidé se znají celý život a stejně dlouho se i milují. Jiní se potkají a zamilují za pár chvil. Láska nemá žádný rozvrh hodin. A nedělá rozdíly. Přichází k těm nejlepším z nás, víš? Ty se bojíš milovat, Kathleen? Nemyslím teď fyzicky,” zdůraznila. „Myslím, máš strach, že Erika ztratíš stejně jako svoje rodiče?”

Láska? Jen v posledních několika hodinách si Kathleen uvědomila, že Erik je muž, o kterého by možná hodně stála. Citu, který v ní vzbudil, ale ještě nebyla připravena nalepit visačku „láska”. Ale byl to cit příliš silný, než aby se dal brát na lehkou váhu nebo úplně pustit z hlavy.

A to byla další potíž. Erik měl o ni zájem. Věděla to. Jiskření mezi nimi se nedalo popřít. Ale i kdyby se s ním vyspala, co potom? On půjde dál svou cestou a u pasu se mu bude houpat další skalp. A ona? Jí nezbude nic kromě pocitu ztráty - ztráty muže a ztráty sebeúcty.

Většina současných žen by se vysmála jejímu staromódnímu mravnímu řádu. To jí nevadilo. Pro ni to bylo důležité. Ale byl tohle ten jediný důvod, proč ho odmítla?

Možná má Edna pravdu. Bojí se. Prostě se bojí. To, co by pro ni bylo závazkem, by Erik bral jako epizodu. Ano, toho se děsila. Ale ještě to nedokázala přiznat. „Je arogantní a hrozně sobecký a rozmazlený,” řekla Kathleen vztekle.

„Ano, to je,” souhlasila Edna. „A B. J. je louda, někdy příšerný lenoch a chrápe. Ale bez něj bych byla jako bez ruky, i když mám někdy sto chutí ho zabít.” Znovu zvážněla a vzala Kathleen za ruku. „Milovala jsi své rodiče a ve tvých mladých očích tě oni opustili v tom nejzranitelnějším období tvého života. Překonala jsi to a dospěla v krásnou ženu. Ale když se o tu krásu s nikým nepodělíš, Kathleen, uvnitř seschneš a rozpadneš se. Neboj se mít ráda.”

V koutcích očí se Kathleen nahromadily slzy. Položila si hlavu Edně na rameno a potichu řekla: „Tebe mám ráda.”

Edna ji jemně pohladila po ruce. „Já vím, že máš. Ale o to teď vůbec nejde.” Vstala úsporným pohybem tak charakteristickým pro ženu jejího věku. „Možná ti bude lip, když ti povím, že se netrápíš sama. Pokud se dá hádat z Erikovy ranní nálady, tak bych řekla, že mu taky zrovna dobře není. Byl mrzutý jako medvěd, kterého bodla do zadku včela.”

„Kde je?” zeptala se Kathleen potichu.

„Je v kanceláři. Poprosil mě, zda by si mohl projít archiv, prý si potřebuje udělat o jednotlivých dětech představu.”

„Hm,” řekla Kathleen lhostejně, když vstávala a oprašovala si vzadu kraťasy.

Vrátily se s Ednou do tábora a po zbytek dne se Kathleen vyčerpávala nejrůznější činností. Když ji přepadly myšlenky na Erika, zaháněla je a odmítala na něj myslet déle než pár vteřin. Takže na něj myslela neustále.

Na obědě se neobjevil. Zklamalo ji, že mu nemohla ukázat, jak se jí včerejší noc vůbec nedotkla, jak je klidná, jak je k němu lhostejná.

Na večeři už byl.

Do skleněných dveří jídelny vešel vznosným krokem svých nejudatnějších předků, okouzloval každého, kdo se jen mihl před jeho očima a usmíval se zpod svého knírku s klidem zbožňované filmové hvězdy.

Kathleen si povídala s Mikem Simpsonem, který byl překvapen a potěšen její pozorností. Seděla vedle něho u stolu a všechny ostatní zapojila do neutuchajícího proudu živého hovoru.

Erik si vzal svůj podnos a u stolu přehodil své dlouhé nohy přes lavici na protější straně dál od Kathleen. Sedl si vedle mladé vedoucí, která s ním nepokrytě flirtovala. Kathleen skřípala zuby pokaždé, když se vysoký, pronikavý smích té dívky rozlehl jídelnou. Nechtěla se na ně dívat.

Když se ke stolu přidali Harrisonovi, Edna odhadla situaci jedním pohledem a z očí jí Kathleen vyčetla, jak se tato dáma skvěle baví. Co je tu tak k smíchu? chtěla se domáhat.

Když dojedla, vzala tác, aby ho odnesla do kuchyně. Jestliže si nechtěla zbytečně prodloužit cestu, musela projít kolem Erika a jeho okouzlené společnice. Rozhodla se, že je bude ignorovat.

Vstala a naučeným pohybem stáhla spodní lem trička. Byl to automatický pohyb a jí ani nenapadlo, nakolik zvýrazňuje její postavu. Nedbale překročila lavici a rozhodně vykročila ke kuchyni.

„Ahoj, Kathleen.”

Téměř zakopla, jak se jí tenisky zarazily na místě. Jako by si její nohy přivlastnily pravomoc mozku a dávaly nezávislé příkazy.

Srovnala si obličej do jasného, veselého úsměvu a teprve potom k nim otočila hlavu.

Dívka se mu nahýbala přes ruku a Kathleen měla sto chutí upustit tác a vykrákat tu potvoru za vlasy. Namísto toho řekla sladce: „Ahoj, Eriku. Carol.” Z jejího hlasu kapal sacharin a úsměv byl dokonalý. Sama si ale nemohla všimnout zeleného ohně, který jí plál v očích. „Jak jste se dnes měli?”

„Erik byl dnes celé dopoledne zavřený v kanceláři, ale pak se k nám přidal u řeky, když měla moje skupina plavání.” Carol na něj otočila oči, jako by sdíleli velké tajemství. Pak se znovu podívala na Kathleen. „Ani si nevzal kameru. Říkal, že tam je jenom pro radost.”

Kathleen znechutil ten samolibý výraz její tváře, ale mnohem víc ji rozzuřilo veselé cukání Erikova knírku. „To je milé,” řekla s falešným nadšením. „Bylo vidět, že potřeboval zchladit.”

„Platí ještě ten zítřejší výlet k peřejím?” zeptal se Erik a měl co dělat, aby se nahlas nerozesmál nad Kathleeninou vtipnou poznámkou, kterou ta druhá nedokázala pochopit.

„Já jedu,” řekla Kathleen důrazně.

„V tom případě jedu i já,” odvětil.

„Jak je libo.” Otočila se k nim zády, a když vrátila podnos, odešla z jídelny.

Je nemožný! Jak si jen dovoluje být tak nenucený? Jenom se jí vysmívá! Chtěla se mu vyhnout, vrátit ho do patřičných mezí, a on neměl ani špetku galantnosti, aby jí dopřál spravedlivého zadostiučinění. Donutil ji, aby byla milá.

Jak si jen kdy mohla pohrávat s myšlenkou, že se do něj zamilovala? Nemiluje ho. Dokonce se jí ani nelíbí. Vyžene si ho z hlavy a bude myslet na něco jiného.

Proč ale, když se vrátila do chatičky, zapomínala, co chce udělat? Proč něco hledala a najednou nevěděla co? Proč, když se natáhla na postel, si začala živě vybavovat, jak jeho jemné ruce a spalující ústa trýznily a těšily její tělo?

Knírek vůbec neškrabal. Byl jemný. Když objal ústy její bradavku, hladil jeho knírek lechtavě její prs docela sám.

Se slabým vzdechem se převrátila na záda a přála si, aby se její tělo přestalo chvět při vzpomínkách. Aniž by si to dovedla zakázat, rukama bloudila po místech, která poznala jeho dotek a marně se snažila setřást vzpomínky. Nervy však měla příliš živé, příliš obnažené a spíše než by si pomohla, vzrušovala své tělo ještě víc.

Překulila se na břicho a zabořila hlavu do polštáře, neschopná zbavit se jeho obrazu. Teprve o celé hodiny později její mysl konečně unikla ze skutečnosti do světa ovládaného sny.

A Erik tam pořád byl.

KAPITOLA 6

Jitro se narodilo jasné a svěží a Kathleen si přála, aby nějaký rozmar přírody překazil dnešní výlet k Bizoní řece. Bohužel se tak nestalo, takže se oblékla a zabalila malý pytel na cestu.

V přípravě na nouzové situace sbalila do plátěného vaku pár náplastí, kysličník, repelent na hmyz, krém na opalování, kysličník zinečnatý pro ty, kdo by si o opalovací krém řekli příliš pozdě, ubrousky, jelení lůj, antracidové tablety, aspirin, několika rezervních ručníků a ponožek a šaty na převlečení. S jistotou, že zapomněla na něco, co bude určitě nutně potřebovat, zatáhla zip vaku, přehodila si ho na záda a vydala se z chatičky do centra tábora.

Snídaně se odbyla normálně. Kathleen jedla s rozhodnutím nevšímat si, jak Erik vešel a v mžiku se stal součástí rušného činorodého úlu. Děti, které měly jet na výlet, se vzrušením skoro pořádně nenajedly, a když se rozezněl zvon, rozběhly se ztřeštěně k autobusu zaparkovanému u brány, aby si vybojovaly místa u okna.

„Mějte se hezky, ale dávejte na sebe pozor,” mávala Edna na děti, které se vykláněly z okna.

„Na večeři budeme zpátky a jsem si jistá, že ji budou potřebovat,” řekla se smíchem Kathleen.

„Budu se na vás těšit.” Koutkem oka si Edna povšimla Erika šplhajícího do autobusu. Pohlédla na Kathleen, jako by chtěla něco říct, ale pak ji jen pohladila po rameni a dodala: „Hezky si to dnes užij.”

Kathleen prohodila pár vlídných slov s řidičem, který jezdil s tímhle stařičkým školním autobusem už celá léta. Erikovo vybavení se uložilo na jedno z volných míst vzadu, ale kameru si nechal na vlastní žádost u sebe. Usedl na místě přes uličku vedle Kathleen.

Nakonec se všichni usadili, řidič rozhýbal stávkující páku A vyrazili z brány Horské vyhlídky. Mluvit se nedalo, protože děti zpívaly, hlasitě se dohadovaly, škádlily a smály za jedinečného doprovodu lomozícího autobusu.

Na svém místě přímo za řidičem se Kathleen s každou ujetou mílí cítila uvolněněji. Když se konečně uráčila pohlédnout na Erika, zjistila, že on ji bezostyšně pozoruje. Nejprve se na ni nejisté usmál a pak, když se neodvrátila ani mu neoplatila kamenným pohledem, roztáhl ústa do širokého úsměvu, na který nemohla neodpovědět.

Každou chvíli projížděli nesčetnými horskými městečky, která lemovala dvouproudou dálnici. Jména těch měst nebyla důležitá. Všechna vypadala stejně. V každém byla benzínová pumpa a obchod se smíšeným zbožím. Některá měla i poštu. Dost často to však byl jen pojízdný domov přizpůsobený daným účelům, a přesto všude vlála na domácky vyrobených stožárech americká vlajka.

Domy, které většinou stály přímo u dálnice, také vypadaly všechny stejně. Přede dveřmi schlo na šňůrách vyprané prádlo, Na verandičkách - a ty byly u každého domu - stála houpací křesla pro dlouhé večery. Každá domácnost, i ta nejskromnější, byla téměř bez výjimky požehnána pohledem na hory. Zahrady plné letního ovoce všude zdobili strašáci do zeli. Obilí na malých políčcích však nebylo na ozdobu. Často z něj rodina musela vyžít řadu měsíců.

A právě v takovém městečku dala Kathleen zastavit, aby si děti odskočily u benzínové pumpy a u starodávného automatu s nálepkou „Grapette” si koupily něco studeného k pití.

Ačkoli si Erikovu přítomnost neustále uvědomovala, najednou jí v tom zmatku někam zmizel. Rozhlédla se a vtom ho spatřila přecházet zaprášenou silnici k osamělému domku, tyčícímu se na kopci ve stínu stromu.

Instinktivně ho následovala přes silnici a spatřila, co ho tak zaujalo. Na vratké verandě před domem seděl starý muž a hrál na skřipky. Za židli mu sloužila kovová lavice z autobusové zastávky s vybledlým znakem chleba Rainbo, který se ve zrezivělé, odlupující barvě skoro nedal rozeznat.

Tvář měl muž hnědou, vysušenou a zbrázděnou hlubokými vráskami. Řídké bílé vlasy mu komicky stály na hlavě. Měl na sobě modré montérky s jednou kšandou. Nahá hruď se mu pohupovala v rytmu hudby.

V okázalejší dekoraci by se snad nástroj zasunutý pod jeho bradou dal označit za housle, ale Kathleen věděla s jistotou, že nejvzácnější Stradivárky nebyly nikdy opatrovány s větší láskou. Mozolnatými prsty, pokrytými špínou a skvrnami od nikotinu, dokázal ten muž vyloudit na svých housličkách písničku, jejíž melodii asi nikdo kromě něho neznal.

Když uviděl Erika přicházet, usmál se bezzubými ústy na přivítanou a zašoupal bosými ztvrdlými chodidly o nenatřená prkna verandy.

Kathleen jen užasle stála, když se Erikova kamera rozhučela. Přiblížil se ke starci, kterého se přítomnost tohoto vynálezu z jiného století vůbec nedotýkala. Erik se sunul blíž a blíž, až se nakonec zkroutil na verandě u mužových nohou a kamerou mířil přímo na jeho úchvatný obličej.

Dveře se otevřely a vyšla z nich stejně stará žena, utírající si ruce do špinavého ručníku. Usmála se, a když spatřila Erikovu kameru, sebevědomě si uhladila uvolněné kadeře svých bílých vlasů, které jí vyklouzly z malého drdůlku. Na hubeném těle jí visely vybledlé potištěné šaty, nohy měla bosé jako její manžel a téměř stejně mozolnaté. Přehodila si ručník přes rameno a začala tleskat do rytmu.

Když muž dohrál svou píseň, sehnula se k němu a mlaskavě ho políbila na tvář. „To je moje voblíbená,” zaštěbetala.

Erik se postavil, vzal tu ženu za ruku, pozvedl si její dlaň ke rtům a jemně ji políbil. Smála se a mrkala na něj bezbarvými, řídkými řasami jako koketa na plese.

„Oběma vám děkuji,” bylo to jediné, co ze sebe Erik vypravil, než se otočil a seskočil z verandy. Tří líní psi, kteří se rozvalovali ve stínu pod verandou, na vetřelce jen pozvedli své ospalé oči.

Erik si všiml Kathleen stojící mezi ním a rozjezděnou silnicí. Když k ní došel, usmál se a volnou rukou ji pohladil po tváři. Pak hlavou naznačil, že by se měli vrátit k autobusu, který už netrpělivě troubil.

„Proč jsi to udělal?” ptala se, když byli znovu na cestě. „Proč jsi je chtěl mít na kazetě?” Děti teď přešly na mírnější táborové písně, takže se dalo snadněji rozmlouvat.

„Protože byli krásní,” odpověděl prostě. „Nepřipadali ti tak?”

Teď ano. Ale předtím by ji to ani nenapadlo. Ani by si jich nevšimla, neviděla by je, kdyby ji k nim Erik nedovedl.

„Ano,” řekla pomalu, „byli krásní.”

Přenesl svůj upřený pohled na její ústa a blankytně modré oči mu na okamžik naplnilo zoufalství a touha. „A ty taky,” oznámil jen jejím uším. Když se jejich oči znovu setkaly, roztála pod jejich silou. „Mrzí mě ta noc,” řekl potichu. „Měla jsi právo říct ne.”

Předchozího večera si před večeří s B. J. chvilku povídali u sklenice piva. Erik se během toho rozhovoru hodně dozvěděl. Teď chápal její odmítnutí a toto pochopení uhasilo jeho vztek.

Po jeho omluvě prahla Kathleen víc než po čemkoli na světě, chtěla ho vidět sraženého na kolenou a prosit o odpuštění. Teď, když zaslechla v jeho hlase výčitky svědomí, dokázala přiznat i svou vinu. „Nehrála jsem fér.”

„Když jsem tě poznal, Kathleen Haleyová, odhodil jsem všechna pravidla. Ode dneška si začneme vymýšlet svoje vlastní. Je tohle dost fér?”

Něze jeho úsměvu a upřímnosti jeho očí se nedalo odolat u Kathleen horlivě souhlasila: „Ano, Eriku, ano.”

Pokradmu našpulil ústa a Kathleen se začervenala. Na okamžik sklopila oči, a když je znovu zvedla, setkala se s hřejivým, přímým pohledem.

Jen několik mil před městem Jasper zabočil řidič doprava a stočil vzpurný autobus na blátivou cestu, která je nakonec zavedla ke břehu Bizoní řeky.

Za tisíciletí vyhloubila řeka v Ozarských horách hluboký kaňon. Po jejím břehu vyrostly na mnoha místech ze dna útesy o tyčily se nad rychle proudící vodou. Šedá kamenná skála, obalená popínavými rostlinami, se skláněla nad řekou a připomínala babylónské visuté zahrady. Bizoní řeka byla oblíbeným místem pro ježdění na kanoích, rybaření a další vodní sporty.

Kathleen sem na toto místo jezdila mnoho let a viděla, jak se rozrůstá z malého hřiště, o kterém věděli jen místní, ve vzkvétající turistickou atrakci. V každém čtrnáctidenním tur-nusu vyhradila jeden den, kdy brala děti na výlet k bílým peřejím. V nedalekém obchodě se daly půjčit duše z pneumatik. Odvážlivec se vyšplhal na skálu u břehu až nad hladké kameny, na nichž se vařila voda. Pak si sedl na duši a řítil se přes kameny, až dopadl do proudu, který ho zanesl asi půl míle po řece, kde se hučící voda nakonec utišila a kde se mohl znovu postavit na nohy.

Bylo to pořádné dobrodružství, ale jelikož voda nebyla nikde hlubší než metr, žádné nebezpečí nehrozilo. Přesto Kathleen nespouštěla děti z očí. Dnes sem s ní přijela ještě skupina Mika Simpsona a jedné další vedoucí jménem Patsy, takže dětí bylo skoro čtyřicet.

První hodinu po příjezdu strávil Erik se svou kamerou spolu s dětmi šplhal na skalnaté plošiny, natáčel očekávání v jejich tvářích a hlasech a pak zachycoval jejich vzrušený výraz, když se řítily bílou, vířivou vodou. Když měl vše, co potřeboval, odnesl vybavení do autobusu, aby bylo v bezpečí, a svlékl se do plavek.

Postavu měl dokonalou, kůži bez poskvrnky. Cákal se s dětmi, hrál si s nimi, dováděl a hulákal a děti se žárlivě předháněly, jak by na sebe upoutaly pozornost.

Po obědě trvali vedoucí i Erik na tom, aby si děti aspoň půl hodiny odpočinuly, než půjdou znovu do vody.

Asi ve dvě hodiny se Mark Simpson vynořil z vody a odhodil svou pneumatiku na kamenitý břeh. „Poslyš, Kathleen, od oběda jsme je nepočítali. Myslíš, že bychom měli?”

„Určitě,” souhlasila. Všichni se tak dobře bavili, že na to dočista zapomněla. Na Erikovo naléhání a ke všeobecnému veselí si sama několikrát sjela peřeje. Teď začala spolu s Mikem, Erikem a Patsy podle hlaviček vykukujících z vody odškrtávat jména na seznamu.

„Někdo chybí,” uvažovala, nahlas, stále ještě klidným hlasem.

„Pár jich je ještě nahoře u peřejí,” říkal Erik přesvědčivě.

Ale minuty ubíhaly, a i když se počítalo znovu a znovu, stále bylo o jednoho méně.

„Jaimie,” vykřikla Kathleen. „Kde je Jaimie?” Zběsile se kolem sebe rozhlížela, jako kdyby ho tím mohla přivolat. „Viděl ho někdo?”

„Nedělejme unáhlené závěry,” řekl Mike. „Zeptám se dětí, jestli ho někdo viděl.”

„Já taky,” nabídla Patsy.

„Nevyplašte je,” nabádala je Kathleen. „Držte to v tajnosti.”

„To víš že jo.” Mike odběhl.

Erik se ozval: „Já půjdu nahoru do lesa na druhém břehu. Ty se porozhlédni tady.”

„Díky, Eriku…” Položila mu ruku na paži.

„Já vím,” řekl s tajemným pochopením. „Najdeme ho.”

Vydala se ke stánku s občerstvením a vyptávala se na Jaimieho. Nikdo ho neviděl. Pak zašla do obchodu, kde se půjčovaly pneumatiky. Majitel Jaimieho neviděl, ale někdo prý přinesl pneumatiku, kterou našli v řece zamotanou do skloněných větví. Srdce se Kathleen sevřelo strachy. Stáhl Jaimieho silný proud a odnesl ho po řece, aniž by mu dal šanci postavit se na nohy? Byl tak maličký. Žádný sportovec. Plavat uměl, ale ne moc dobře.

Myšlenky, které se jí honily hlavou, byly jako ze zlého snu. Jaimie! chtělo se jí křičet. Ne! Rozběhla se zpátky k řece s bláhovou nadějí, že Mike již ztraceného chlapce našel. Ale v jeho tváři byl stejně zasmušilý výraz jako u Patsy, která se k nim na břehu připojila.

„Kathleen, co budeme dělat?” ptal se Mike. Bylo to poprvé od té doby, co se seznámili, kdy se na jeho optimistické tváři objevily stopy úzkosti.

„Mohli bychom zavolat policii. Aby prohledali les.” Mluvilil s větší klidem, než jaký v sobě cítila.

V tom okamžiku Patsy rozrušeně vykřikla: „Támhle jsou!”

Kathleen se podívala směrem, kterým ukazoval její prst a spatřila Erika s Jaimiem, jak slézají z prudkého útesu na protějším břehu řeky. „Díky ti, Bože,” modlila se, když sestoupili do řeky a brodili se na druhou stranu.

Když k ní došli, nevěděla, zda má chlapce k sobě přimáčknout anebo mu vyhubovat. Neudělala nic. Erik opět převzal velení.

„Hej Kathleen, podívej, co našel náš malý skaut!” řekl jí Erik vesele, ale s varováním v očích. „Jo, podívej, Kathy,” přitakával Jaimie. Na dlani měl kámen zhruba připomínající hrot indiánského šípu. „Erik říkal, že to může být od Creeků nebo Čerokézů nebo Čikasavů. Myslíš, že je pravý? Erik říká, že určitě. Co myslíš, Kathy?”

Rozzářené hnědé oči se na ni nevinně dívaly a ona zatoužila vztáhnout ruku po tom hubeném, droboučkém tělíčku a přitisknout je k sobě.

Ušetřila Jaimieho rozpaků a odpověděla tak klidně, jak jen byla schopná: „Určitě je pravý, i když nemám zdání, od kterého kmene by mohl být. Mohl by sis to najít v některé knížce u B. J., až se vrátíme.”

„Dobře,” řekl a odběhl.

„Jaimie,” zavolala za ním, „brzy budeme odjíždět, tak už nikam nechoď, prosím.”

„Dobře,” ozval se a uháněl k řece, aby se pochlubil svým pokladem kamarádům.

Teď, když bylo po zkoušce ohněm, zeslábla jí kolena a byla by upadla na rozpálené kamení, kdyby ji Erik nepodepřel svou silnou paží a nepřitiskl ji k sobě.

Mike a Patsy zrozpačitěli a honem se vypravili za dětmi. Za poslední hodinu všichni vystřízlivěli obavami.

Kathleen se otočila tváří k Erikovi. „Kde jsi ho našel?” zeptala se roztřeseně.

„Pojď sem,” řekl a za ruku ji táhl mezi zaparkované autobusy, aby měli aspoň trochu soukromí. Když byli z dohledu ostatních, přitiskl ji k sobě, jako kdyby to byla ona, kdo se ztratil a znovu vrátil domů.

Chloupky na jeho hrudi ji šimraly v nose, když si o něj opřela hlavu a on ji chlácholivou rukou hladil po zádech. „Jaimie nevěděl, že se ztratil. Proto jsem na tebe mrkal, abys mu nenadávala. Řekl mi, že se mu chtělo na záchod.” Z hrudi mu vyšel dunivý smích. „Prý na velkou. No a protože chtěl být úplně sám, rozhodl se jít do lesa. Když se mu ulevilo, zabral se do prozkoumávání a já ho našel, jak si prohlíží ten kámen. Řekl jsem mu, že je to určitě hrot šípu. Byl ve svém vlastním světě a vůbec si neuvědomil, jak dlouho už je pryč a že my budeme mít strach.”

„Eriku, kdyby se mu něco stalo… komukoli z dětí, já…” Najednou nebyla schopná dokončit myšlenku.

„Já vím, já vím, ale už je po všem a nikdo si neublížil. Pak řeknu Jaimiemu, aby se takhle sám už nikdy netoulal.”

„Díky,” zašeptala do chlupaté hrudi pod svými rty.

„Nedostanu žádnou odměnu?” zeptal se něžně a prstem pod bradou jí zvedl obličej.

Byl blízko. Byl silný. Potřebovala ho, jeho sílu. A než se k ní jeho ústa snesla a než ucítila na rtech jeho teplý polibek, svedla jen němě přikývnout. Byl to polibek plný starostlivosti. Když odtáhl rty, Kathleen se k němu ještě pár vteřin tulila.

Kráčeli zpět k řece a on ji držel kolem ramen. Kathleen se snažila chovat normálně, ale až do odjezdu byla celá nesvá, nervózní a přehnaně opatrná na děti. Ručičky hodinek se neuvěřitelně vlekly, ale nakonec byl čas zahvízdat na píšťalku a ohlásit zpáteční cestu.

Sedla si vedle Erika a ani se nepokoušela předstírat, že se jí nechce. Jakmile byli všichni v autobuse a ona si osazenstvo přepočítala, sesula se na nepohodlné sedadlo a nic nenamítala, když jí nastavil ruku k hlasitému tlesknutí.

Když dorazili do Horské vyhlídky, byli už všichni v jídelně. Pro tentokrát se slevilo z pravidel a děti se mohly navečeřet, aniž by se předtím musely sprchovat a odpočívat. Vyřítily se z autobusu celé horlivé, jak se podělí o zážitky z výletu s ostatními dětmi. Utahaní dospělí tak rozjásaní nebyli, a když vešli do jídelny, byl na ně žalostný pohled.

Edna a B. J. se Kathleen starostlivě ptali, proč je tak zachmuřená a bledá, a ona jim stručně vylíčila Jaimieho zmizení. Byli zajedno, že se zachovala správně, když mu nevyhubovala, ale dohodli se, že s ním B. J. promluví a znovu ho upozorní na nebezpečí, kterému se vystavuje, když se odděluje od ostatních.

Pod upřeným, pozorným Erikovým pohledem se Kathleen podařilo spolykat část večeře, ale stále byla ještě příliš rozrušena událostí, která jí nahnala tolik strachu, než aby si na jídle pochutnala. Snad ještě nikdy neuvítala večerku s takovou radostí.

Měla v úmyslu jít přímo do chatičky, ale na schodech z jídelny ucítila na předloktí pevný stisk. „Pojď, jdeš se mnou,” řekl Erik rozhodně.

„Cože?” Snažila se vyprostit paži, ale bylo to marné úsilí. „Já jdu do postele.”

„Jo, to bys měla. Ale nejdřív se trochu provětráš. Když se budeš snažit teď usnout, budeš mít jenom zlé sny o tom, co se dneska mohlo stát.”

Bezpochyby měl pravdu, ale nevzdávala se tak lehce, zejména proto, že se loudali směrem k jeho chatičce. „Kam mě to vedeš?” zeptala se Kathleen.

„Na projížďku.”

Takovou odpověď neočekávala, ale udělal Erik Gudjonsen vůbec někdy něco, co by od něj čekala?

„Na projížďku?” zeptala se slabě, „a kam?”

Usmál se na ni a v opálené tváři se mu rozzářily bílé zuby. „Počkej a uvidíš,” zlobil ji a s rukou kolem ramen ji k sobě

přitiskl.

Poslušně ho následovala, protože jí chyběla síla a vůle se dohadovat a zároveň s radostí přenechala rozhodování jemu. Tolik let byla za svůj život zcela odpovědná a nutnost ji donutila přijímat každičké rozhodnutí. Bylo tak příjemné se na chvíli někomu poddat.

Pomohl jí nastoupit do blazeru a pak usedl za volant. Rozjel se přes tábor a projel branou.

„Tudy se jede na koupání,” poznamenala, když zabočil.

„Jo, ale tam, kam chci já, budeme muset chvíli pěšky. Chci ti něco ukázat.”

Nehádala se. Noc byla chladná a ve vzduchu byl cítit déšť. Erik nechal spuštěná okénka, Kathleen se opřela, zavřela oči a nechala se ovívat chladivým vánkem.

Když blazer zastavil, otevřela oči a zjistila, že parkují skutečně u místa, kam se chodí děti koupat. „Je to tu hezké, ale to už jsem viděla,” řekla suše.

Erik se rozesmál. „Už je ti lip. Máš jazyk zase jako břitvu.” Otevřel jí dvířka a vytáhl ji ven. „Tak pojď, ty vševěde! Teď už musíš po svých.”

Očekávala, že zatočí k řece, ale Erik ji namísto toho táhl za sebou do lesa.

„Eriku,” začala znepokojeně, „víš určitě -”

„Vím, kam jdu,” dokončil za ni. Ani záblesk slabého měsíčního světla nepronikl skrz větve stromů, které se nad nimi rozevíraly.

„Jo, vím, kde jsem. Objevil jsem tohle místo tuhle v noci, když jsem byl dost… rozrušený… a potřeboval jsem se zchladit.” Pevně jí stiskl ruku a Kathleen se začervenala.

Dalších pár minut kráčeli potichu. Skutečně to vypadalo, že Erik tyhle končiny zná, protože jí pomáhal vyhýbat se kořenům a balvanům. „Kde -”

„Poslouchej,” přerušil ji. „Slyšíš řeku?” Zastavili se a ona se zaposlouchala. Uslyšela zvuk valící se vody.

Prošli poslední řadou stromů a měsíční svit odhalil Erikův cíl. Tam u řeky se rozprostíral bílý písek, jemnější než cukr. Svažoval se přímo do hladkého dna z oblázků. Asi třicet metrů po proudu vytvářelo pár kamenů malé peřeje. Na písčité pláži byla voda dost prudká. Obrovské duby a jilmy skláněly své větve jako přírodní stříšku nad řekou, která se tu zužovala a vytvářela atmosféru intimity a soukromí. Bylo to nádherné. „Jak jsi to našel?” zeptala se udiveně Kathleen. Ohromilo ji, že za ta léta, co jezdí do tábora, na tohle místo nikdy nenarazila. Ale nacházelo se mimo prošlapané cestičky a v oblasti, která byla pro túry se zvědavými dětmi příliš nebezpečná.

„Říkal jsem ti, že jsem si tu chůzí léčil zklamání,” usmál se. „Pojď.”

Rozběhli se k vodě. Erik vzal už předtím z blazeru deku a nyní ji rozprostřel na písek. Kathleen dlouho váhala, než se zbavila šatů, které měla na sobě ještě z výletu. Odpoledne si uvolnila horní šňůru svých bikin, aby co nejvíc využila slunečních paprsků a zavázala si je vepředu na mašli. Tyhle plavky se daly nosit na obojí způsob, takže bez rozpaků vstoupila do vody.

„Uf, to je studený,” vykřikla, když se jí voda převalila přes kotníky.

„Zvykneš si na to,” ujišťoval ji Erik.

Vydal se o něco dál, ale hladina mu stále sahala jen po kolena. V boji s proudem si dřepl na bobek a pak se usadil na oblázkové dno se zády opřenými o peřeje. „Je to jako vířivá koupel,” řekl.

Prudká voda ji na strastiplné cestě k Erikovi uprostřed řeky několikrát málem porazila. Když k němu došla, opřela se rukama o jeho pevná ramena a sklouzla do vody. Ochromující chlad jí málem vyrazil dech.

„Jak to můžeš vydržet?” vyjekla, když se konečně dotkla dna a natáhla nohy před sebe.

„Zvykneš si na to,” řekl. „Je to skvělý, ne?”

Po chvíli již byla ochotná souhlasit. Proudící voda ji konejšila svou bublavou ukolébavkou a odplavovala z ní veškeré napětí. Podepřela se rukama a zaklonila hlavu, nadzvedla boky a nechala své nohy volně plynout s proudem. Jakkoli to bylo příjemné, neobešlo se to bez problémů. Voda byla tak prudká, že se dostala i do košíčků podprsenky jejích plavek.

„Myslím, že mi hrozí ztráta plavek,” zasmála se nervózně.

„To hned spravíme,” řekl Erik.

KAPITOLA 7

Než si uvědomila, co se děje, podprsenka jí sjela z těla a houpala se v proudu, který ji odnášel pryč.

„Eriku!” vyjekla a zakryla se skříženýma rukama. „Co jsi to provedl?”

„Zachránil jsem tě před starostmi z toho, že ztratíš vršek od plavek. Teď už jsi ho ztratila a nemáš si z čeho dělat hlavu.” Šťastně se chichotal. Jeho úsměv byl oslnivý… a nebezpečný.

„Rozepnul jsi to schválně!”

„Vinen,” řekl klidně. „Teď se uvolni a vychutnávej vodu.” Zaklonil hlavu a tvář obrátil k obloze, jako by po vzoru svých pohanských předků uctíval nebesa. Oči měl zavřené.

Kathleen ani tolik neznepokojovala vířící voda, spíš prudký tlukot jejího vlastního srdce. Byla tu v divočině, uprostřed noci s tímhle silným a arogantním mužem, a sedila téměř nahá jen pár centimetrů od něho.

Bez ohledu na vzrůstající neklid ji urazilo a rozhořčilo, že se na ni ani nepodíval. Byl duchem někde úplně jinde a vypadalo to, že ho nic nezajímá. Pomalu se uvolňovala a znovu se uvelebila do své předchozí polohy s lokty opřenými o dno. Dávala si přitom pozor, aby se hroty jejích ňader, které působením chladné vody ztvrdly, nedostaly nad hladinu. Dlouho tam spolu tiše leželi a kolem nich hučela jen řeka. Když ji jeho hlas pohladil v uchu, polekaně vyskočila.

„Slyšela jsi to?”

Kromě vlastního tepu v uších neslyšela vůbec nic. „Co?”

„Vidíš támhle na té velké větvi tu sovu?” Ukázal na jeden z dubů, ale Kathleen neviděla nic. „Ne. Kde?”

„Támhle. Vidíš tu větev… počkej chvíli. Takhle to nejde.” Posunul se za ni a nohama jí obepjal boky. Za zády cítila jeho pevnou hruď. Ruku natáhl přes její hlavu, jak ukazoval na strom. „Vidíš jí? Na nejnižší větvi toho stromu.”

Upírala své oči do tmy, ale neviděla ani sovu ani nic jiného. „Nevidím,” vzdechla.

„To mě nepřekvapuje. Nic tam není.” Svými rty se usídlil za jejím uchem a rukou objímající její pas ji uvěznil ve svém náručí. „Lhal jsem. Nějak jsem tě přece musel k sobě dostat blíž.”

Napolo se od něj odtáhla, ale on byl dost vnímavý, aby poznal, že se ve skutečnosti vyprostit nechce. „Jednou tě to přivede do maléru,” varovala ho měkkým, roztřeseným hlasem. „To už je podruhé, co jsi mě nachytal.”

„Mm-hm. A pokaždé to vyšlo.” Vzadu na krku cítila jeho vlahý dech. Jemně jí nadzvedl vlasy a políbil ji na voňavou kůži. Pak nechal pramen spadnout zpět na záda, ale jeho ruka nečinná nezůstala.

Magickými prsty jí masíroval krk, pak pomalu sjížděl rukou po páteři, jako by jí chtěl spočítat obratle. Dráždivě ji hladil otevřenou dlaní po žebrech a pak rozprostřel svou ruku na jemné pokožce jejího břicha. Jeho prsty ji jemně hladily, ale dlaň zůstávala nehybná. Kathleen toužila, aby se pohnula. Jeho prsty ji trýznily, jak jí opakovaně sjížděly pod gumu plavek, aniž by se ve skutečnosti dotýkaly jejího těla.

„Máš kůži jako mokré hedvábí,” zašeptal jí do ucha. Jazykem se začal zaobírat sametovou pletí přímo za ušním lalůčkem. Ruku nepostřehnutelně posunul vzhůru.

Jemně vzal do dlaně její levé ňadro. „Tluče ti srdce, Kathleen. Je to kvůli mě?”

Pod lehkým dotykem jeho prstů zapředla jako kočka.

„Kathleen.”

Pak ji vzal do obou rukou, dlaně rozvíral a tiskl, hnětl ji a pozvedával, dráždil konečky svých prstů rozbolavělé bradavky jejích naběhlých prsů. Neochotně obětoval rozkoš, kterou rozdávala jeho ruka, vzal ji za bradu a otočil tváří k sobě. Zvrátil ji dozadu přes svá stehna, aby mohla přijmout vřelý polibek, který jí nabízel.

Ústa jim splynula. Ochutnávala se navzájem, vpíjela se do sebe a opět se otvírala k hlubokému polibku. Ještě nikdy se Kathleen nelíbala s takovým zapomněním a příslibem. Rukama mimovolně vjela Erikovi do vlasů.

Jeho ruce se po ní pohybovaly s udivující přesností, zkoumal každou prohlubeň, každou křivku, každou plochu. Sjížděly po stranách jejího těla přes pevné břicho zpět k ňadrům. Tyhle zvídavé ruce a mistrná ústa ji přinášely rozkoš, kterou nikdy nepoznala. A hluboko v ní začalo klíčit semínko touhy, které rostlo a nakonec vykvetlo do poupěte.

Přitiskla se k němu omámená jeho polibkem. Teprve zmučený vzdech u její tváře protrhl tu opojnou pavučinu z hedvábí, kterou kolem ní rozestřel. Uvědomila si, že mu bokem tiskne přirození.

„Promiň,” zašeptala a schovala hlavu na jeho hrudi.

„Není proč se omlouvat.” Hlas mu zněl podivně. „Zmrzneš tu na kost, jestli hned nevylezeme.” Rozpletli své paže, Erik se postavil a natáhl k ní ruku. Zdráhavě vystoupila z vody a tak rychle, jak jí proud dovolil, zamířila ke břehu.

Na písku, stále ještě prohřátém od slunečních paprsků, které vstřebával po celý den, se Kathleen Erikovi vzdálila, otočila se k němu zády a zkřížila ruce na hrudi. Přestože jí vodní hladina zrovna moc velkou ochranu neskýtala, bez ní se cítila naprosto obnažená.

Zaslechla šustění mokré látky a došlo jí, že se Erik svléká z plavek. Tiše se přiblížil až k ní. „Kathleen.” Chytil ji zezadu za ramena a otočil k sobě. Hlavu mu zabořila do prsou a křečovitě zavřela oči.

„Ty jsi ještě s nikým nic neměla, viď?” Když neodpověděla, ukazováčkem jí zvedl bradu a donutil ji, aby na něho pohlédla. „Viď že ne,” opakoval, když otevřela oči.

Jen zavrtěla hlavou.

Něžně ji k sobě přitáhl, objal ji a dovolil, aby mezi nimi zůstaly její zkřížené paže. Opřel se o ni čelem a dýchal jí do tváře. „B. J. mi něco naznačil. Moje ubohá holčičko. Mrzí mě to. Jak jsem mohl vědět, že jsi ještě panna? I když mi to mělo dojít hned na začátku.” Potichu se zasmál a záchvěvy jeho těla se přenesly i na ni.

Ruce, které obranně tiskla ke svým ramenům, se začaly uvolňovat a nakonec spočinuly na jeho hrudi. „Panna je dnes už taková vzácnost, že ani nepoznám, když ji mám před sebou.” Vysmíval se sám sobě. Zhluboka si lítostivě povzdechl a dodal: „Není divu, že jsi měla ze mě strach.”

Rychle zvedla hlavu. „Ne, Eriku. Měla jsem strach z toho, co se dělo, ale nikdy ne z tebe,” řekla vazně.

„A teď?”

Teď? ptala se sama sebe. Teď? Teď ví, že ho miluje. Pochopila to dnes ráno, když natáčel ten starý manželský pár. Když políbil té ženě ruku, jako by byla vévodkyně, pocítila Kathleen u srdce neznámé bodnutí. A jeho obavy o Jaimieho i klid a rozvaha, se kterou všechno zvládl, jí jen dokázaly, jak moc v jejím životě tenhle člověk znamená.

Ano, milovala ho. Chtěla, aby poznal velikost její lásky. Chtěla ji dát najevo. Plaše mu položila ruce na ramena a vzhlédli do jeho nevinných očí. „Ani teď z tebe nemám strach.”

Namáhavě dýchal skrz sevřené zuby, když se pohnula o půl kroku blíže a ňadry se přitiskla k jeho holé hrudi. Opatrně jako by byla vzácným kusem porcelánu, který se může každou chvíli roztříštit, ji objal kolem pasu a přitáhl blíž. Bylo to jako elektrický výboj, který je oba rozechvěl.

„Kathleen,” zamumlal jí do vlasů, „pojď si ke mně lehnout.” Podmanivě. Naléhavě. Jemně.

Jako jedna bytost popošli k pokrývce, kterou rozložil na písku. Posadil se a se vztaženou rukou k ní vzhlížel vzhůru. Kathleen zajela prsty pod gumičku svých plavek a stáhla je dolů po stehnech, nechala je spadnout a vystoupila z nich.

Sedla si k němu a nechala se obejmout. Erik pomalu uléhal a ona s ním. Převrátil se na bok a tiskl ji k sobě, až leželi tváří v tvář.

„Kdybych ti nějak ubližoval, chci, abys mě zarazila.”

„Nebudeš,” řekla a z ustaraného čela mu odhrnula kadeř stříbrozlatých vlasů.

„Ale ano. Kéž bych nemusel.”

„Tak potom chci, abys mi ublížil. Chci to.”

Potichu ji oslovil jménem a pak svými rty uchvátil její ústa. Jazykem opisoval jejich obrys, zkoumal každičký milimetr, ukládal si do paměti jejich jedinečnou chuť, napájel je nektarem svých rtů. Vzal ji za ruku a vášnivě ji políbil do dlaně, kterou si pak položil na prsa.

„Chci, abys mě znala, Kathleen. Dotýkej se mě. Neudělám nic, dokud nebudu vědět, že mě chceš tolik, jako já tebe.”

Dívala se mu do očí, když začala svou rukou zkoumat divy jeho hrudi. Prsty se jí zaplétaly do kudrnatých chloupků a masírovaly pevné svaly pod kůží. Stáhla se, když se náhodou dotkla jeho tmavé tuhé bradavky. Erik hlasitě vzdychl a zadržel dech v očekávání dalšího dotyku. Kathleen odhodila dívčí stud, vrátila prsty k zduřelému poupěti a zvědavě jej ohmatávala.

Hlasitě polkl. „Mám stejná privilegia?”

Tiše se zasmála. „Každopádně.”

Pohnula se, aby mu usnadnila přístup ke svým ňadrům. Jeho ruce ji obemkly. Hroty jejích prsů poznaly tu sladkou tíhu jeho ruky. Pak sklonil hlavu. Udivilo ji, jak horká byla jeho ústa na její prochladlé kůži. To, co s ní dělal, bylo natolik rafinované, že to Kathleen nedokázala popsat. Věděla jen, že se rezavá bolest z jejích ňader přesunula hluboko do lůna a toužebně vykřikla, aby nikdy nepřestal.

Vzepjala se k němu a na břiše ucítila horkost jeho mužství. Proč jí předtím nahánělo takovou hrůzu? Patřilo k němu. Byl to Erik. Jeho podstata.

Rukou přejížděla po napjatém, plochém břiše, sledovala stopu hedvábných chloupků, až narazila na hustší, hrubší porost. Sevřela prsty.

„Ach bože, Kathleen. Sladká… ano, ano.” Slova nebyla důležitá. Barva jeho hlasu, naléhavost dokreslující jeho řeč, jí sdělovaly jazykem mnohem mocnějším, že mu působí rozkoš. Jeho reakce jí dodala sebedůvěru a odvahu.

Jeho dlaň se dotkla delty jejich stehen a začala kroužit. Líně sjížděl svými prsty po ženské křivce jejího těla, kde ji našel hebkou, vláčnou a vlhkou. Opatrně, pomalu se pohnul a lehl si mezi její stehna.

Pak ucítila, jak jemně vstupuje přes práh tohoto utajeného místa. „Budu se snažit být tak jemný, jak to jen půjde. Slibuju ti to,” zašeptal a vstoupil do ni.

Bez ohledu na své rozhodnutí hlasitě vykřikla. Patami vyhloubila v písku pod dekou malé jamky a nehty se jí zaryly do kůže Erikových zad.

„Lásko moje,” zašeptal. „Odpusť. Odpočiň si, uvolni se.”

Dlouho leželi v tomto nejintimnějším objetí. Nadčasovém.

Věčném. Líbal ji, starostlivě jí stíral svými ústy nechtěné slzy. Rukou jí odhodil vlasy z tváře, mnul jejich husté provazce v prstech a pak skryl v jejich záři svou hlavu a hluboce vdechoval jejich vůni.

Kathleen se nevědomky pohnula a stáhla kolem něho své svaly. Jeho rychlý, přerývaný nádech jí zazněl v uších jako malý hurikán. Uvědomila si, že ho vyburcovala a znovu se zkusila pohnout. Tentokrát už zareagoval méně citlivě.

Zpočátku byl jeho nápor opatrný, ale pak převzala moc příroda a už nic ho nemohlo zastavit před dosažením konečného dle. V okamžiku naplnění zcela přirozeně vykřikl její jméno, tak jako lelek rozechvěle volá svou samičku.

V jejich nahotě se skrývalo něco prastarého a nevinného. Tekoucí řeka, šepot větru, černá obloha pokrytá hvězdami - ti všichni podávali své svědectví o síle života. A spolu s nimi i Erik a Kathleen.

Splynuli s nocí.

„Kathleen?”

„Hm?”

„Určitě jsi v pořádku?”

Zavrtěla se a potichu se zasmála. „Co mám udělat, abych tě přesvědčila? Co jsme se vrátili, ptáš se mě na to už počtvrté.”

Položil jí ruku na rameno a s potěšením hladil hebkou kůži. V nekonečném údivu klouzal dolů svými ústy, až našel plná ňadra. „Já vím. Chci mít jenom jistotu, že ti je hezky.”

Znovu se zasmála. „Je mi hezky, věř mi.” Na úzké posteli v chatičce pro hosty se k němu přitulila a boky se mu přitiskla k břichu.

Nikdy si nepředstavovala, že láska může být tak stravující, tak absolutní. I když uplynula už hodina od chvíle, kdy spolu leželi u řeky, intenzita jejího prožitku nijak nezeslábla. Znovu v myšlenkách prožívala každou vteřinu.

Erik si oblékl plavky a Kathleen si navlékla přes své bikini tričko. Se smíchem se dohadovali, kam asi doputovala její podprsenka a kdo ji asi najde. Složili deku a s propletenýma rukama kráčeli zpět k blazeru, když řekla: „Eriku, bylo to nádherné.”

„Pro mě ano.” Letmo ji políbil na čelo. „I pro tebe to bude příště lepší. Slibuju.”

Jak by to mohlo být lepší? Bylo jí krásně, i když nepociťovala tu uspokojivou beztíž, o které čítávala. Tělo ji stále bolelo jakousi nedefinovatelnou touhou.

„Myslíš, že nás vykážou z tábora, když zůstaneš přes noc u mě?” zeptal se jí, když vjížděli do hlavní brány. Zhasl světlu a hlemýždím tempem projížděl táborem.

„Když nás nikdo nenačape, tak ne,” odpověděla rozpustile.

„Věděl jsem, že se mi na vás něco líbí, Kathleen Haleyová. Jste dáma se smyslem pro dobrodružství.” Pohladil ji po koleni.

„Počkej,” řekla najednou. „Zacouvej ke kuchyni.” Čertovsky se usmál.

„Dostala jsi hlad?” Jako by ho chtěla potrestat za hloupou otázku, políbila ho prudce na ucho. „Ne, ale chci si tam něco vzít.”

„Dobře, ale pospěš si, nebo nás čapnou.”

„Hned se vrátím,” zašeptala, když otvírala dveře.

Do minuty byla zpátky s hnědým papírovým sáčkem. „Co v tom máš?” zeptal se, když tiše zařadil a pokoušel se ve tmě najít cestu ke své chatičce.

„Počkej a uvidíš,” zlobila ho, když kličkoval mezi stromy. Když vešli a zvykli si na tmu - nestáli o světlo - Erik prohlásil, že by neuškodila sprcha.

„Vana by byla lepší, ale musíme vystačit s tím, co máme,” pronesl s předstíraným mučednictvím v hlase.

Ze sprchy se stala orgie teple vody, mýdla, nahé kůže, zvědavých rukou a nenasytných úst. „Umyj mi vlasy, ženo,” přikázal rozverně, když si klekal a podával jí kluzkou umělohmotnou lahvičku šamponu. Zasmála se a pustila do díla. Nadšeně vtírala šampon do ho hustých vlasů. Ze zábavné práce ji vyrušovaly jen zneklidňující dotyky jeho úst na břiše. Rukama ji hladil po zadní straně stehen a boků a knírkem ji lechtal u pupíku. Když vstal, Kathleen se celá chvěla. Omezený příděl teplé vody pro chatičku byl téměř vyčerpán o proud se znatelně ochladil. „Už jsi čistá?” ptal se Erik, nepřestávaje masírovat její namydlená ňadra.

Opřela se o stojan sprchy a zapomněla na všechno kromě zkušených rukou, které se jí tak odborně dotýkaly. „Jako ze škatulky,” zašeptala.

„Víš to jistě?” Něco v jeho hlase donutilo Kathleen otevřít oči, které se jí předtím zavřely ospalou spokojeností. Když se jeho ruka dotkla napjatého kaštanového hnízda mezi jejími stehny, znovu v ní vzkypěla ta známá hladová touha. Oči se mu zakalily vášní, když ji hladil prsty plnými mýdlové pěny.

„Eriku,” zaprosila a objala ho kolem krku. Boky jí začaly kroužit u jeho ztopořeného mužství, které vystřídalo jeho ruce. Přitiskl ji ke stěně a líbal ji tak dlouho, až voda zcela vychladla.

Osušili se, ale neoblékli. Kathleen mu podala papírový sáček, který přinesla z kuchyně. „Pro tebe,” řekla. Sáček byl plný zralých, sladkých, šťavnatých arkansaských broskví.

„Děkuju!”

Usadili se na koberci a Kathleen mu začala s pokušitelským výrazem Evy v ráji pomalu loupat broskev malým nožíkem, který si přinesla. Hltavě jedli. Podělili se o dvě broskve a nechávali pramínky šťávy stékat po svých tělech.

„Máš lepkavý obličej,” řekla.

„To určitě mám. Vadí ti to?”

Potřásla hlavou a s rozpustilým výrazem zamručela: „Mhmhm.” Naklonila se k němu, přitiskla svá ústa na jeho rty a jemně je olízla. Erik zadržel dech, ještě než se její rty vydaly na cestu k jeho bradě a dál na krk. Razila si cestu po jeho hrudi, a když svým malým růžovým jazykem našla bradavku, Erik zasténal a vpletl jí prsty do vlasů.

Po další krátké sprše teď leželi na úzké posteli s rukama i nohama navzájem propletenýma. Do vlasů jí šeptal slova lásky a bez ustání zkoumal kouzla jejích ňader s radostným uspokojením, jak je dovede laskáním svých prstů proměňovat.

V žilách se jí začala vařit krev. Milovala dotek jeho hrudi na své kůži, jeho nohy, které ji jemně třely. Vůně mužského mýdla se závanem jeho vlastního pižma v ní vyvolala touhu s ním znovu splynout.

„Eriku?”

„Pšt. Máš už dávno spát.”

„Hriku, prosím -” nemohla mluvit, protože jí jemně mnul zvětšenou bradavku. Ústy se přiblížil k jejímu uchu a rozněcoval ji neodbytným jazykem. „Eriku, miluj mě ještě.”

„Kathleen, miláčku, budeš celá bolavá a -”

„Prosím.”

„Kathleen…”

V jeho hlase rozpoznala nerozhodnost a váhání. Cílevědomé se o něho otřela svými boky. Srdce se mu nepravidelně rozbušilo. Pomalu sjel rukou po zadní straně jejího stehna a jemně je tlačil nahoru, až se opírala kolenem o jeho hruď.

Lehce ji zkoumal, pomalu se do ní spouštěl a zase se stahoval. Svou dlaň posunul z prsou na břicho a přitáhl si ji blíž. Pak se jeho prsty začaly prodírat kaštanovými prstýnky.

Kathleen vzdychla a mumlala něco nesouvislého, ale Erik jí rozuměl. Vstupoval do ni teď mnohem jistěji a svými zvídavými prsty našel to citlivé poupě, které mlčky volalo po jeho dotyku. Roztřásla se po celém těle. Znovu se jí jemně dotkl s nekonečnou starostlivosti i potřebou dávat.

Kathleen se zdálo, že se ji dále nalévá, zvětšuje, odnáší ji na svých křídlech. V rychlém sledu se otřásla několika slabými výbuchy, které se rozehrávaly z rozkvetlé radosti, vzněcovaly v ní každý nerv, spalovaly ji duši. Přitiskla se k němu svými boky, vtahovala ho a vykřikovala jeho jméno hlasem plným údivu a lásky.

Poskytl jí čas, aby se pomalu vrátila ze svůdného opojení a uvítal její návrat slovy, která by nikdy nečekala z úst muže. Byla opravdu tak krásná? Byla opravdu tou ženou, kterou vynášel do nebes za její ženskost? Doufala v to. Chtěla jí být kvůli němu.

Ale když bylo po všem, překvapeně na něho zírala. „Eriku, ty ještě pořád -”

Něžně se na ni usmál. „Jo. Tohle bylo pro tebe,” řekl, než k ní uklonil ústa a dlouze ji políbil. „Chci vidět tvou tvář.”

Byla učenlivou žačkou, ale i tak se obávala, že ho zklame. „Já myslím, že ne… teda teď hned… tak brzy…”

Se smíchem se nad ni natáhl. „Máte se hodně co učit, slečno Haleyová, a já si to s radostí vezmu na starost.” Pohodil hlavou a jazykem jí několikrát rychle přejel po prsou.

Zvedl hlavu a se zkoumavým pohledem v očích sjel rukou mezi její stehna a klestil si cestu po orosené kůži. „Jsi tak krásná na dotek.”

„I ty.”

„Tady jsi tak hebká.” Jeho prsty se už dostaly za obrannou hranici.

Zaklonila hlavu. „Ach, Eriku, nemůžu uvěřit, že se mě takhle dotýkáš.”

„Věř tomu.” Sklonil se a políbil ji na obě ňadra a pak na rozevřené rty. „Jsi neuvěřitelně sladká,” zasípal a dál ji hladil.

Věděla už, že se nemýlil ve své schopnosti znovu ji roznítit. Když se nad ní sklonil a naplnil ji, byla více než připravená. S hlasitými vzdechy se poddala každičkému pocitu, který ji zaplavoval. Její tělo spěchalo k nyní již známému crescendu. Otevřela oči a zjistila, že jí Erik hledí do tváře. Sevřel ji a prudce se do ní vnořil hlouběji než kdykoli předtím. Dal jí vše, co dokázal dát. Když se přes ně oba převalila ohlušující vlna, měl na rtech její jméno, ale jeho oči mluvily o lásce.

Sešli se u snídaně. Kdykoli se jejich pohledy setkaly, smáli se na sebe jako provinilé děti sdílející to sladké tajemství, že provedli pěknou lumpárnu a beztrestně z ní vyvázli. A to se jim skutečně podařilo. Těsně před svítáním ji doprovodil k její chatičce, aniž by je kdokoli viděl.

Edna je podezřívavě pozorovala, ale oni si toho nevšimli. Ostatní dospělí byli příliš skleslí, než aby zaregistrovali cokoli kromě deště. Ten přivodil táborovým vedoucím hotovou katastrofu, protože kvůli němu museli trávit celý den v místnosti plné dvou set mrzutých dětí.

Díky bohu za disneyovky, protože ty byly jediným dnešním programem. Jeden film se promítne dopoledne, pak bude oběd a odpoledne po hodině ručních prací poběží další.

Erik přijal změnu programu s lehkým srdcem, jako ostatně dnes ráno všechno. „Aspoň natočím, co děláte, když prší. A stejně jsem si ještě neprošel všechny vaše záznamy,” vysvětloval Edně.

O hodinu později už děti seděly před velkou televizní obrazovkou. Začátek filmu byl přivítán mohutným tleskáním a dupáním. Erik si připevnil kameru na stativ, ale když ji zapnul, zjistil, že nefunguje. Potichu zaklel, ale díky hudbě z filmu Lady a Tramp to zaslechla jen Kathleen, která stála vedle něho.

„To je moc složité,” řekl jí, když se ho ptala, co se stalo. „Tyhle kamery jsou tak specializované, že když se porouchá i ten nejmenší šroubeček, můžou jít do šrotu. Já vím, co tomu je, ale nemám s sebou tu náhradní součástku, která se musí vyměnit.” Naštvaně si pročísl rukou vlasy a pronesl další tiché „sakra”.

„Co budeš dělat?”

„Celý den zůstanu s tebou v posteli,” navrhoval s komickou poťouchlostí a sklonil se k ní.

„Myslím to vážně.”

„Já taky.”

Autoritativně si odkašlala. „Myslela jsem s tou kamerou.”

„Aha, s kamerou.” Předstíral náhlé osvícení. „No budu muset

zajet do St. Louis a nechat ji spravit.”

„Eriku,” zašeptala zoufale.

Pošimral ji pod bradou a řekl: „Počkej tady. Hned se vrátím.” Nechal ji tam stát a potichu vyklouzl ze dveří.

Beznadějně sledovala pohybující se, rozezpívané postavičky, které se mihotaly na obrazovce, ale s myšlenkou, že bude muset dnešní den strávit bez Erika, ani nedokázala ocenit dokonalou animaci.

Když se vrátil, vypadal vesele, i když měl vlasy a ramena promočená deštěm. „Volal jsem na letiště do Fort Smith. Létají dneska do St. Louis a zpátky. Když teď hned vyrazíme, mihnu let v půl třetí, udělám, co je potřeba a večer jsem zpátky. Mluvil jsem s inženýrem z naší společnosti. Už pro mě shání tu součástku, abych ji měl hned, jak tam dorazím.”

„Budeš pryč celý den,” zabědovala.

„A ty budeš se mnou. Přinejmenším část dne.” Když uviděl, jak se jí na rtech rodí otázka, přitiskl na ně svůj prst. „Poprosil jsem Ednu, abys mě zavezla do Forth Smith. Říkala, že tě můžou postrádat, protože prší. Tedy, jestli ti nevadí, že se budeš muset ve Forth Smith poflakovat až do večera, než se vrátím.”

„Vůbec ne. Půjdu do kina nebo něco nakoupím. A můžeme spolu být celou cestu v autě.” Impulzivně ho objala kolem pasu a zabořila hlavu do mokré košile.

„Pomalu,” zašeptal, když se vyprošťoval z jejího objetí. „Ten film ztratí na přitažlivosti, když tu začneš s lepším představením. A krom toho, musíme si pospíšit. Vyzvednu tě za čtvrt hodiny před tvou chatou, jo?”

„Jo,” odpověděla nadšeně.

Když na ni za patnáct minut zatroubil, rozběhla se k blažení. Měla na sobě upnuté džíny, zelenou hedvábnou blůzu a průhlednou pláštěnku.

„Vždycky vypadáš tak senzačně?” zeptal se, když se k ní skláněl, aby ji jemně políbil na ústa. Z původně zamýšlené letmé pusy se stal polibek stejně vášnivý jako všechny ostatní. Při sebemenším kontaktu začala po sobě jejich ústa hladovět a nedala si tu rozkoš odepřít. Když se od sebe nakonec bez dechu odloučili, Erik si postěžoval: „Tohle bude nejdelší den v mém životě.”

Navedla ho na dálnici do Forth Smith a on se rozjel tak rychle, jak mu jen kluzká vozovka dovolovala. Trvalo jim téměř tři hodiny, než dorazili na místo, a Erik měl co dělat, aby stihl letadlo do St. Louis ve 14.43. U přepážky si vyzvedl rezervovanou letenku a otočil se ke Kathleen: „Vrátím se letadlem v jedenáct deset. To je skoro devět hodin. Zabavíš se na tak dlouho?”

„Budu myslet na včerejší noc.”

„Tak to by tě mělo plně zaměstnat,” usmál se. Pak naráz zvážněl. „Dávej pozor na blazer. Kameru mám sice s sebou, ale uvnitř jsou všechny moje věci, takže ho zamkni, až půjdeš do města.”

„Budu ho chránit vlastním životem.”

„To nikdy neříkej.” Položil kameru na jedno z tyrkysových ochromovaných sedadel, která byla rozházená po celé maličké odbavovací budově, a chytil ji za ramena. „Naše životy jsou teď příliš cenné, než abychom je prohazardovali.”

„Eriku,” zaškemrala, „dej mi pusu.”

Netrpělivě se rozhlédl po čekárně. Skrz širokou prosklenou stěnu spatřil, jak právě přijíždí jeho turbovrtulový letoun. „Pojď sem,” řekl, chytil ji za ruku a odtáhl k telefonní budce.

Nacpali se dovnitř a Erik se pokoušel zavřít dveře. „Zatracený dveře,” mumlal, když se mu to nedařilo. „A co. Ať se dívají.” Majetnicky ji objal. Svými rty jí otevřel ústa a jazykem vklouzl do té sladké prohlubně mezi jejími rty s příslibem většího naplnění, až to čas a okolnosti dovolí.

Rozechvěle ji odstrčil. „Asi bychom odsud měli vypadnout dřív, než nás zavřou.” Pokusil se o úsměv, ale odlet už byl tak blízko a ani jednomu z nich se nechtělo loučit.

Jeho let byl ohlášen veřejným rozhlasem, ale než letadlo do-čerpalo palivo, zbývalo jim ještě pár vzácných minut pro sebe.

„Jsme jak malí,” šeptal jí do vlasů, když ji naposledy objal. „Za pár hodin se uvidíme.” Tvrdě ji políbil na ústa. „Večer na shledanou.”

„Budu tady,” řekla s úsměvem.

Prošel bezpečnostní kontrolou, kde nervózně pozoroval, jak úředník zkoumá jeho kameru. Než vyběhl ze dveří k pojízdným schodům, přistaveným u čekajícího letadla, poslal jí vzdušný polibek. Těsně před vstupem na palubu si přendal kameru z ramene do ruky. Volnou rukou zamával na Kathleen, která stála za sklem, za něž doprovod cestujících už nesměl, a pak jí zmizel z dohledu.

V krku jí vyschlo a netrpělivě polkla. Co se to s ni děje? Vždyť ho večer uvidí. Huso! napomenula se.

Dveře letadla se zavřely. Pojízdné schody odtáhli pryč. Letadlo pomalu popojíždělo ke konci plochy a otočilo se do pozice ke startu. Čekalo, až přes rozjezdovou dráhu směrem k odbavovací budově přejede malé soukromé letadýlko, které právě přistálo.

Ze svého místa za sklem uslyšela Kafhleen řev motorů, jak je pilot zapojil ke startu. Pilot akceleroval a letadlo se začalo sunout dolů po rozjezdové dráze. Kathleen už chtěla odejít, když jí oči padly na jednomotorové letadýlko, které právě vjelo na pás, křižující dráhu. Na mokré ploše se bláznivě roztočilo a Kathleen s hrůzou pozorovala, jak se stočilo zpět na rozjezdovou dráhu přímo do cesty blížícího se většího letounu.

Nevěděla, že vlhkost v jejích dlaních je její vlastní krev vytékající z ran, které si způsobila ve smrtelné úzkosti zaťatými nehty. Věděla jen, že srážka dvou letadel před ní je nevyhnutelná.

„Ne!” zakřičela ve chvíli nárazu. Menší letadlo se dokodrcalo k přídi většího a okamžitě vzplanulo, rozpadajíc se jí před očima.

„Ne!” zakřičela znovu v napjatém očekávání věčnosti. Pak se ozval rachot, který otřásl zemí a roztříštil její svět v okamžiku, kdy v oslepující záři vybuchla nádrž Erikova letadla.

KAPITOLA 8

Kathleen se vyřítila ke skleněným dveřím, a když se nechtěly otevřít, začala do nich šíleně bušit pěstmi, aniž by si uvědomovala, jak si je zraňuje. Bez přestání křičela a lámala si nehty v pološíleném marném úsilí otevřít automatické dveře.

V budově vypukl blázinec. Rozezněly se sirény, lidé se hnali ke dveřím a oknům, aby lépe viděli na krvavou podívanou, která se jim nabízela. Přepážky byly opuštěné. Kathleen se probojovala mezi čumily a ani netušila, jak divoký a zoufalý výraz mají její oči. Vyřítila se ze dveří kolem západní strany budovy a uklouzla po rozbahněné půdě. Periférie letištní plochy byla obklopena vysokým větrolamným plotem, který na první pohled nenabízel žádnou možnost vstupu.

Bez pomyšlení na vlastní bezpečnost začala Kathleen šplhat na plot. Ruce si rozdírala o ostrý kov, šaty se jí trhaly o vyčnívající ostny, ale nedbala, lezla výš, až se dostala na vrchol, odkud mohla seskočit na druhou stranu. Dopadla tvrdě na beton a odřela si dlaně i kolena.

Rozeběhla se k hořícímu vraku, který obklopoval dusivý sloup černého kouře. Vypadalo to jako pohřební hranice.

„Ne. Musí být naživu,” přesvědčovala se v běhu.

Pohotovostní vozidla právě dorazila k letadlům. To menší z nich bylo takřka k nepoznání. O osudu jeho pilotu a cestujících se nedalo pochybovat. Většímu letadlu hořela jen přední část a požárníci se statečně pokoušeli uhasit smrtonosné plameny.

„Hej ženská, zbláznila jste se?” Někdo chytil Kathleen zezadu a srazil k zemi. „Jak jste se sem vůbec dostala? Jděte si sakra po svých.”

Tvář toho požárníka byla zašpiněná kouřem a vyčerpaná. Na sobě měl žlutý gumový kabát a klobouk, které neodmyslitelně patřily k jeho zaměstnání. Měl pravdu. Neměla by jim překážet, když se pokoušejí zachránit Erikovi život. Zoufale se bránila myšlence, že už by nemuselo být co zachraňovat.

Kathleen se zvedla na nohy a odstoupila stranou. Neustále však sledovala, jak se požárníci snaží uhasit plameny a jak ze zadního nouzového východu letadla další záchranáři vyprošťují cestující.

S rostoucí panikou pozorovala, jak je tahají ven. Někteří mohli vylézt sami, jiní potřebovali pomoci. Většina z nich krvácela, někteří byli v bezvědomí, někteří mrtví. Od těch odvracela Kathleen oči. Erik mrtvý není. Věděla, že není.

Její pozornost upoutal cestující, kterého právě vyprošťovali, Musel být těžký, protože i dva svalnatí muži, kteří ho vytahovali z tryskáče, s ním měli plné ruce práce. Srdce se jí rozbušilo ještě rychleji, i když si myslela, že to už snad ani nejde. Pak zahlédla zářivé blond vlasy potřísněné krví, kterým ani pološero neubralo na lesku.

„Eriku!” To jméno vyrazila z plných plic a rozeběhla se k mužům, kteří ho přivázali k nosítkům a nesli do čekající záchranky.

„Počkejte,” křičela, když spustili nohy nosítek, aby je zasunuli do vozu.

Doběhla k nim, lapajíc po dechu. „On je… je snad?… já jsem…”

„Není mrtvý,” řekl sanitář mírně. „Vlastně jsem si všimnul jenom pěkné boule na hlavě. A teď nás prosím nechte, ať ho můžeme odvézt do nemocnice.”

„Ale ta… ta…” ukazovala na kyslíkovou masku zakrývající Erikovi nos.

„Nasadili jsme mu kyslík. Má plíce plné kouře. Teď, prosím vás -”

„Jedu s vámi,” řekla Kathleen rozhodně a nespouštěla oči z Erikova voskového, klidného - příliš klidného - obličeje.

„V žádném případě.” To promluvil poprvé druhý sanitář. „Máme tu raněné, kteří potřebují lékařské ošetření. Jděte z cesty.”

Poslušně ustoupila a nechala je zasunout Erika do sanitky. Jeden z nich vylezl nahoru za nosítky a zabouchl dveře, znemožňuje jí tak další pohled.

Co když má Erik vnitřní zranění, která nejsou vidět? Vnitřní krvácení? Krvácení do mozku?

Sanitka nastartovala a ona se rozběhla k řidiči. Bušila na okýnko a křičela: „Kam ho vezete?”

„Nemocnice svatého Edwarda,” zavolal na ni sanitář, když se rozjížděl. „Jeďte podle houkaček.”

Nemocnice svatého Edwarda byla od letiště asi jen pět minut jízdy. Kathleen dojela za kvílícími sanitkami s jejich děsivým nákladem až k vjezdu do moderního nemocničního areálu.

Sledovala, jak záchranka s Erikem zajíždí k zavřenému průjezdu a vykládá svá nosítka. Zaparkovala jeho blazer, automaticky ho zamkla, jak jí nařídil, a hnala se po vzestupném nájezdu ke skleněným dveřím. Proběhla jimi a uviděla, jak v doprovodu lékařů a sester odvážejí Erika do jedné z ordinací. S úlevou zaregistrovala, že v nemocnici je k dispozici pohotovostní tým, který dokáže takovou situaci zvládnout.

Kathleen věděla, že nemá smysl se pokoušet za Erikem chodit, takže si nervózně sedla na jednu z nepohodlných židlí v bezbarvé, studené čekáme.

Modlila se.

Věděla určitě, že někde v nemocnici bude kaple, ale z nějakého důvodu necítila potřebu v ní hledat útěchu. Chtěla být Erikovi co možná nejblíže. Její víra byla vždy pevná a pokorná a často se k ní v životě upínala. Tohle byl jeden z těch okamžiků a ona smlouvala s Bohem o Erikův život, slibovala poslušnost, cokoli - tak jak se lidé obvykle v těžkých chvílích modlí.

Pár následujících hodin uběhlo v mlze zmatku, bolesti a strachu. Pokaždé, když někdo vycházel nebo vstupoval do místnosti, kde byl Erik, spěchala Kathleen k němu, ale buď byla nevybíravě odstrčena, anebo se dočkala jen soucitného pohledu, který nic neříkal. Příbuzní těch méně šťastných obětí nehody se shromažďovali v pokojích, odkud se ozýval mučivý pláč, pronikající až do morku kostí.

Zvonily telefony, pacienti s lehčím zraněním přicházeli a odcházeli v nekonečném průvodu, dveře výtahu se skřípavě otvíraly a s bouchnutím zavíraly, lékaři a sestry poletovali kolem, ale Kathleen nic z toho nevnímala. Oči měla upřené na dveře, za nimiž snad Erik bojoval o svůj život. Kdyby tak k němu mohla, možná by její přítomnost změnila jeho stav. Dokázala by na něho přenést svou sílu a dostat ho mimo nebezpečí?

Když už to nemohla vydržet, přešla k půlkruhové recepci a hlasitě si odkašlala, aby upozornila sestru, která se skláněla nad jakousi tabulkou.

„Ano?” vzhlédla sestra na Kathleen.

„Slečno -” Kathleen mrkla na jmenovku přišpendlenou k bílé polyesterové uniformě. Opravila se. „Paní Pratherová? Mohla byste,,. byla byste… pan Gudjonsen… Přivezli ho z letiště. Mohla byste mi něco, cokoli říct o jeho stavu? Prosím.”

„Vy jste příbuzná?” ptala se paní Pratherová přísně.

Kathleen byla v pokušení zalhat, ale nemohla a ani si nena-mlouvala, že by jí zkušená paní Pratherová věřila. Sklopila oči k šedé kachlové podlaze a tiše řekla: „Ne. My jsme… mhm -”

„Myslím, že chápu,” řekla paní Pratherová. Kathleen zvedla hlavu a zadívala se do šedomodrých očí, které o poznání změkly. Z nějakého důvodu se tato mladá žena se smaragdovýma očima, kaštanovými vlasy a potrhanými šaty dotkla slabého místa v srdci paní Pratherové. „Uvidím, co se dá dělat.” Neslyšně se otočila na gumové podrážce a přes rameno dodala: „Přinesu vám taky nějakou dezinfekci na ruce.”

Kathleen se podívala na své ruce a poprvé si všimla, že jsou fialové od modřin a že krvácejí z mnoha odřenin. Místo nehtů měla jen krvavé pahýly. Kdy se to stalo? Když znovu zvedla hlavu, byla paní Pratherová pryč.

Nedočkavě stála u stolu a počítala, kolikrát se otevřely a znovu zavřely dveře výtahu.

„Díky. Jsem v pořádku,” odpovídala jednoslabičně, když se jí některá sestra ptala, zda něco nepotřebuje.

Nakonec se paní Pratherová objevila v lítačkách a došla ke stolu. Podala Kathleen čtvereček gázy napuštěný jakousi páchnoucí žlutou tekutinou.

„Otřete si tím ruce. Bude to pekelně pálit, ale musíte ty rány vyčistit.”

„A Erik?” ptala se Kathleen zoufale.

„Zrentgenovali ho a pečlivě vyšetřili. Prý tam nejsou žádné příznaky vnitřních zranění ani zlomených kostí.”

„Díky Bohu,” zašeptala Kathleen a zavřela oči před vlnou závratí, která ji náhle zaplavila.

„Ovšem,” hodnotila paní Pratherová, „ještě nenabyl vědomí. Je stále v komatu a na hlavě má ošklivou ránu. Má tam pár stehů. Čím dříve se probere, tím lépe.”

Kathleen potlačila vzlyk, který se jí málem vydral z hrdla. „Možná, kdybych ho mohla vidět, mluvit s ním…”

Paní Pratherová zavrtěla hlavou. „Ještě ne. Je mi líto, ale bude pro něj skutečně lepší, když tam teď nepůjdete. Jsem si jistá, že až se probere a jeho stav se stabilizuje, lékař vás k němu na pár minut pustí. Do té doby musíte bohužel jen čekat.”

Kathleen vztáhla ruku a dotkla se rukávu paní Pratherové.

“Děkuji vám,” řekla tiše, když se obracela, aby se vrátila ke

své vigilii.

Stmívání přešlo v temnotu, aniž by si toho Kathleen povšimla. Na parkovišti před pohotovostním oddělením se automaticky rozsvítila světla. Provoz na rušném průjezdu nyní signalizovala přední a červená odrazová světla vozidel a Kathleen stále setrvávala na svém místě.

Paní Pratherová často procházela lítačkami, ale pokaždé, když se vrátila ke stolu, podívala se ke Kathleen a smutně potřásla hlavou. Nemělo smysl něco říkat. Kathleeniny otázky už předem znala.

Pani Pratherová teď už byla delší dobu pryč a Kathleen se v naději podívala na hodinky. Možná se brzy vrátí s nějakou zprávou. V tu chvíli se rozletěly automatické dveře a dovnitř vběhla nějaká žena.

Kathleen z ní nemohla spustit oči. Byla malá, blond a velice přitažlivá. Pospíchala k recepčnímu stolku a dokonalé rysy ji kalila jen úzkost. Na sobě měla rovnou bavlněnou sukni, která její malé postavě padla naprosto dokonale. Nad malými kulatými ňadry se jí tvarovala jemná bavlněná blůzka.

Opřela se dlaněmi o vysoký stůl a naklonila se k sestře, která na chvilku zastupovala paní Pratherovou.

Hlas měla chraplavý a v rychlosti ze sebe začala soukat: „Jsem paní Gudjonsenová. Volal mi doktor Hamilton kvůli Eriku Gudjonsenovi. Pan doktor ví, že mám přijít.”

„Ano, jistě, paní Gudjonsenová. Běžte dál.” Pečlivá sestra ukázala na lítačky, ze kterých Kathleen v posledních hodinách nespouštěla oči.

Paní Gudjonscnová se otočila a ve svých elegantních střevíčcích vklouzla do ordinace a zavřela za sebou dveře.

Stejně pevně a neprodyšně se uzavřela brána kolem Kathleenina srdce.

Seděla naprosto klidně v obavě, že se při sebemenšími pohybu rozpadne na milion křehkých střepů. Polilo ji horko a v rozpálených uších jí dunělo. Plíce se jí stáhly, vytlačovaly životně důležitou dávku kyslíku a Kathleen nedokázala polknout hořkost v ústech.

Zatočila se jí hlava a bála se, že omdlí. Ten hřmot v její hlavě přece musí všichni kolem slyšet, i když to vypadá, že se starají o své. Cožpak nikdo nevidí, že Kathleen Haleyová umírá? Právě teď. Jsou svědky pomalé, agonické, mučivé smrti lidské duše. A oni to nevidí. Nezáleží jim na tom.

Musela se dostat ven. Pryč.

Měla svůj rozum, nemusela dát na Edninu laskavou radu, a přesto se jí řídila, protože sama chtěla udělat přesně totéž. Znovu milovala a znovu prohrála. Našla v sobě odvahu mít zase ráda, ale stejně jako ji opustili její rodiče, opustí ji teď i Erik. Jenže ona nebude nablízku, aby mu to umožnila. Než se to stane, bude už dávno pryč.

Kathleen se opatrně postavila, jako by se bála, že se rozletí na tisíc kousků a zmizí ve vzduchu, a přistoupila ke stolu. Vzala si prázdný recept, napsala na něj Erikovo jméno a třesoucími se prsty prostrčila papír zlatým kroužkem jeho klíčů od vozu. Položila klíče s lístečkem na místo, kde si jich paní Pratherová nemohla nevšimnout.

Když se otočila, vrazila do vysokého robustního blonďáka, který se hnal k recepci. Sklopila hlavu - nechtěla, aby někdo viděl slzy, které jí zalily oči a stékaly jí po tvářích.

O pár minut později se vrátila paní Pratherová a její lehký krok vyjadřoval povznesenou náladu. Ten hezký pan Gudjonsen se probral, poznal svého bratra a švagrovou a mluvil s nimi. Pak se ptal na někoho jménem Kathleen.

O tom, kdo je Kathleen, vůbec nepochybovala. Se souhlasem lékaře se otočila na patách a spěchala halou k lítačkám.

Když je otevřela a pohledem přejela čekárnu, ta milá dívka s jasnýma smaragdovýma očima a kaštanovými vlasy, poškrábanýma rukama a úzkostlivou, lásku vyzařující tváří tam již nebyla.

„Kdybyste to věděli, řekli byste mi, kde je?” dožadoval se Erik. Kolem tvrdých úst a zarudlých očí se mu táhly jemné vrásky únavy a nedávné nemoci. „Tak krucinál řekli?” Uhodil pěstí do borového stolu.

„Eriku, uklidni se a přestaň na nás křičet,” řekl B. J. klidně. „Už jsme ti řekli, že nevíme, kam Kathleen zmizela, vážně to nevíme. Bojíme se o ni stejně jako ty.”

„Do…” Erik zaklel hlasem, ve kterém bylo všechno zoufalství a beznaděj světa. Svalil se na židli a skryl obličej do dlaní.

V posledním měsíci to bylo již podruhé, co přijel do Horské vyhlídky a prosil Harrisonovi, aby mu podali o Kathleen nějaké informace. Pokaždé mu přisahali, že o ní vůbec nic nevědí.

Ty dva týdny, co ležel v té zatracené nemocnici, nemohl zjistit, co se s ní stalo. Když nabyl vědomi i začal se po ní ptát, sestra mu řekla, že žena odpovídající jeho popisu tam byla, ale odešla. Byl pološílený strachy. Lékař mu předepsal sedativa, i tak si ale svůj stav zhoršil.

Když se znovu probral, vztek na vlastní nemohoucnost a pocit křivdy z utěšujících otřepaných frázi Boba a Sally ho uvrhly do ještě většího zoufalství.

„Říkám ti, že tohle nebyla holka na jednu noc do seníku, Bobe!” křičel na svého bratra. „Krucinál, takhle beze slova by neodešla. Možná ji přepadli nebo zabili nebo znásilnili nebo tak něco. Na to jsi nepomyslel? Co?” Žíly na spáncích mu hrozivě naběhly a sestry mu musely dát další sedativum, bez ohledu na to, že se s nimi pral jako Herkules a sršel nadávkami, jak se jim v tom pokoušel zabránit.

Když se probudil, byli u něho Bob a Sally - s napjatými nervy a sklíčeným výrazem. „Eriku, nechala v recepci tvoje klíče s cedulkou. Nemohlo se jí stát nic zlého. Odešla sama a v klidu.” Bob hledal podporu u své ženy, ale Sally upírala svou pozornost ke švagrovi, kterého měla skutečně ráda.

„Možná… hm…” koktal Bob, „možná, že sis špatně vyložil její… hm… city.”

„Vypadněte odsud. Jděte domů - kam chcete. Je mi to fuk,” mumlal Erik. „Jenom mě nechte na pokoji.” Odvrátil se od nich a zíral do okna s tvrdým, zahořklým výrazem ve tváři, který ho neměl opustit celé další týdny.

Nehledě na lhostejnost vůči svému léčení, se brzy uzdravil. Terorizoval sestřičky a nadával lékařům, ale uzdravil se. Bolesti ustupovaly každým dnem a rána na hlavě, která nejdřív bolela, pak svědila, se začala nepostřehnutelně hojit.

Bob a Sally odešli, když přešel prvotní vztek, ale vrátili se, aby ho doprovodili domů do St. Louis. Střídali se v řízení blazeru, zatímco Erik seděl zadumaně vzadu.

Telefonoval zoufale vystrašeným Harrisonovým každý den, co byl v nemocnici, a ptal se na Kathleen. Nic mu neřekli, přísahali, že nic nevědí. Neviděli Kathleen od té doby, co s ním toho deštivého jitra odjela. Erik jim sdělil, že se do Horské vyhlídky vrátí, jakmile bude moci.

Pročítal novinové články o havárii letadel a pochopil, jaké měl štěstí, že zůstal naživu. Jedenáct cestujících a piloti dopadli hůř. Přesto se někdy v duchu ptal, jestli se tu dá o nějakém štěstí vůbec mluvit. Bez Kathleen…

Proč zmizela zcela beze stopy? Když odešla, neznala ani rozsah jeho zranění ani nevěděla, jestli se z toho vůbec dostane. Něco ji odehnalo, ale co?

Začal ji hledat v Horské vyhlídce hned po několika zoufalých týdnech strávených v St. Louis, kde nabíral síly. Harrisonovi mu přísahali, že od Kathleen dostali jen jednu pohlednici odesílanou z jejího bydliště v Atlantě.

Erik si ji přečetl. Psala jen, že je v pořádku a že se jim později ozve. Prosila je, aby si o ni nedělali starosti, a velice se omlouvala, že je opustila uprostřed léta. To bylo vše.

Nyní, při své druhé bezvýsledné cestě do Horské vyhlídky, kde již stromy začínaly vystavovat na odiv své malované podzimní listí, ho Edna jemným naléháním vrátila do temné přítomnosti.

„Pověz nám ještě jednou, co jsi zjistil v Atlante.”

Vzdychl a narovnal se na židli. „Byla tam hned po nehodě. Doplatila nájem svého bytu, zaplatila všechny účty, všechno si zabalila a odjela. Nenechala žádnou adresu. Šel jsem i do Masonova obchodního domu. Věděli jste, že už tam nepracovala?”

„Ne,” řekli jednohlasně v ohromení.

„Dala výpověď už začátkem léta. A přitom když se mnou mluvila o své práci, znělo to, že se tam na podzim vrací.”

„Měla svou práci ráda, Eriku. Proč by takhle odcházela?”

„Musel jsem uplatit jednu prodavačku obědem, abych to zjistil. Vypadá to, že tam po ní jel jeden ze zaměstnanců. Byl ženatý.”

„No tím se to vysvětluje. Kathleen by si nikdy nic nezačalo se ženatým chlapem,” prohlásila Edna pevně.

Erik vstal s pohrdavým zafrkáním a popošel k oknu. Když ne k nim znovu otočil, z každičkého centimetru jeho těla číšil vztek.

„Jak to víte? Možná že je to intrikánská prolhaná mrcha, která nás všechny podvedla.”

„Tak pozor, mladý muži.” Edna vyskočila z gauče a přihnala se k Erikovi s prstem třepetajícím se u jeho tváře. „O Kathleen takhle nemluv. Víš stejně dobře jako já, že to není pravda. Nesnesu, abys ji v mém domě očerňoval.”

„Tak proč utekla jako provinilé nebo vyplašené dítě?” dožadoval se.

Zlost z Edny vyprchala a ramena jí sklíčeně poklesla. Třela si spánky, jako by ji bolely. „Nevím,” řekla pomalu.

„Možná že je vyplašené dítě,” promluvil ze své pohovky tiše B. J. „Možná že když jsi tam ležel zraněný, možná na pokraji smrti, nedokázala tomu čelit, nemohla to riskovat, nemohla snést pomyšlení, že by tě mohla ztratit. Myslím, že se nepletu, když říkám, že se k tobě hodně upnula.” B. J. přivřel oči a čekal na potvrzení, když však od Erika žádné nepřišlo, pokračoval: „Za jedno ručím. Vytváří si v životě nebezpečný precedent - vždycky utéct před nepřízní osudu. Jednou se ale bude muset problémům postavit s hlavou vztyčenou. A to pro ni nebude snadné. Není na to připravená.”

Zdálo se, že o tom Erik přemýšlí, ale za okamžik jeho rysy opět ztvrdly do neproniknutelné masky. „No prostě z nějakého důvodu utekla ode mě i od vás a dala jasně najevo, že nechce, abychom ji našli.” Sebral si z opěradla své židle pohozenou džínovou bundu a vykročil ke dveřím. „Ztratil jsem dva měsíce života tím, že jsem ji hledal, a nemám v úmyslu ztrácet už ani den. Dám vám vědět, kdy poběží ten dokument o táboru. Díky za všechnu vaši pomoc.” Ta slova byla ostrá, úsečná a podle Edny nucená. Pod jeho přísnou rozhodností Edna vycítila nevyslovitelně bolestné zklamání.

Jistotu nabyla, když pozorovala Erika, jak kráčí ke své dodávce Dodge, otevírá ji a bouchá dveřmi. Skloněnou hlavu položil bezútěšně na volant a chvíli mu trvalo, než nabyl dost síly, aby otočil klíčkem a nastartoval motor.

KAPITOLA 9

Kathleen si popotáhla sukni těsně nad koleny pohybem dámy, který vyloudil na tváři sekretářky středního věku pobavený úsměv. Tak atraktivní dívka, pomyslela si.

Kathleen jí úsměv oplatila. Jak tam tak seděla v nádherně vyzdobené kanceláři a čekala na svůj pohovor s panem Sethem Kirchoffem, majitelem exkluzivního obchodního domu Kirchoff v San Franciscu, byla doslova ztělesněním profesionality.

Za její klidnou maskou se ale skrýval zmatek. Uhodl by někdo, že uvnitř se Kathleen chvěje úzkostí? Tak nutně tu práci potřebovala. A to nejen z finančních důvodů. Potřebovala znovu nalézt svůj klid a rovnováhu, které nepřestala ztrácet od okamžiku, kdy seděla v nemocniční čekárně v Arkansasu a zí-rala na Erikovu ženu, spěchající do jeho pokoje.

Podvědomě Kathleen pevně stiskla očí v marném pokusu vymazat bolest, kterou ji ta představa dodnes působila. Okamžitě je zase otevřela a pohlédla na sekretářku v naději, že si ta žena nevšimla její chvilkové slabosti. Nevšimla. Skláněla se za svým stolem nad zásuvkou se spisy.

Člověk by si pomyslel, že po dvou měsících agónie odezní a z bolesti se stane jen tupá památka, ale vzpomínky nemizely, byly tu neustále jako otevřená, živá, zející rána, která pořád ještě krvácí.

Kathleen se otočila k širokému prosklenému oknu a prohlížela si panorama San Francisca. Našla Transamerickou budovu a mnohem dál i záliv, zářící v jasném slunečním svitu jako obrovský safír.

Jak mohla být tak naivní? Jak to, že ji ani nenapadlo, že by mohl být ženatý? Vůbec na to nepomyslela. Ten muž ji tolik oslnil, přitahoval ji jako magnet, že nemyslela na nic kromě toho, co prožívali.

Zdání, že o ni stojí, bylo však jen podvod. Když si vzpomněla, jak mu oplácela fyzicky i duševně, zalily se jí oči slzami studu a ponížení. Byl zkušeným učitelem a ona byla víc než ochotnou žačkou. Intimnosti, které jí ve chvíli, kdy je společně sdíleli, připadaly tak posvátné, ji nyní urážely.

Když v nemocnici zaslechla, jak se ta hezká žena představuje jako paní Gudjonsenová, a došlo jí, že díky svému jménu má právo stát u Erikova lůžka, dostat veškeré informace, které byly před Kathleen zamlčovány, chtělo se jí utéct, utíkat až do naprostého vyčerpání a pak spadnout z konce světa a nechat se pohltit zapomněním.

Utekla. Vrátila se na letiště a přečkala tam noc spolu s likvidačními posádkami, které odklízely zbytky neštěstí a obnovovaly provozuschopnost letecké plochy. Prvním letadlem mířícím na východ se vrátila do Atlanty.

Během několika minut Kathleen Haleyová dospěla. A to se považovala za vyzrálou ženu, která zná svět, bolesti srdíčka i utrpení.

Byla kus blázna. Erik ji oloupil o její nevinnost mnohem víc, než že ji připravil o panenství. Ukázal jí, jak sobecký dokáže muž být. David Ross byl ve srovnání s Erikem Gudjonsenem amatér. Kathleen neměla ponětí, že může někdo takhle úmyslně podvádět. Teď už to ví. Už nikdy tak slepě do žádného vztahu nevkročí. Ta dívka, kterou bývala, je už pryč. Na jejím místě nyní stojí žena s potlučenýma rukama a potlučeným srdcem. Obojí se bude hojit hodně dlouho.

Několik dní po sobě kupovala noviny v Little Rock a dychtivě hltala články o nehodě. Erikovo jméno se na seznamu obětí nevyskytovalo. Aby ulevila svědomí, zavolala do nemocnice, kde jí řekli, že se rychle uzdravuje a brzy bude propuštěn. Na otázku, zda si přeje přepojit na jeho pokoj, nebo alespoň nechat vzkaz, zavěsila.

Ze všeho nejvíc si přála tuhle kapitolu svého života uzavřít. Kdyby ji mohla vymazat z paměti, udělala by to, ale nebylo to možné. Zbývalo jí jen hodit všechno za sebe, odškrtnout si to jako poučnou zkušenost a jít dál. Toužila začít znovu, jinde, jako někdo jiný, takže vyklidila svůj byt a přestěhovala se do skromného hotýlku až do doby, kdy bude schopna se rozhodnout, co dělat.

Celé týdny se nic nedělo. Pročítala inzeráty ve všech novinách, které byly v atlantských novinových stáncích k dostání. Posílala dopisy s nabídkami velkým obchodním domům po celé zemi, ale pokud vůbec nějaká odpověď přišla, bývalo to obvykle slušné, neosobní odmítnutí. Po celou tu dobu se její bankovní konto zcvrkávalo stejnou měrou, jako její duševní rovnováha, která se nedokázala vzpamatovat ze smrtelné rány, jež ji zasáhla.

Pak našla v obchodním časopise inzerát. Bez jména, bez telefonního čísla, jen s adresou poštovní přihrádky, na kterou se měl poslat životopis. Inzerovali několik volných míst, ale konkrétní seznam uveden nebyl. Takřka bez naděje na úspěch poslala mechanicky požadované informace s vědomím, že je to rána naslepo.

Ke svému překvapení dostala během několika dní odpověď. Prý jestli má ještě zájem o práci módního nákupčího, ať zavolá na přiložené telefonní číslo a dohodne si schůzku.

Jestli má ještě zájem! Kathleen si rychle zkontrolovala stav svého konta a zjistila, že pokud se trochu uskrovní, stálo by za to risknout výlet do Kalifornie.

„Slečno Haleyová?”

Hlas té vyrovnané, sebejisté sekretářky ji vytrhl z přemítání. Z kanceláře právě vyšla elegantní, štíhlá a módně oblečená žena. Když míjela Kathleen na cestě ke dveřím, změřila si ji vypočítavým, vychytralým pohledem. Tahle o tu práci taky stojí.

„Pan Kirchoff vás teď přijme,” řekla sekretářka slavnostně. „Mrzí mě, že jste musela čekat.”

„Díky,” odpověděla Kathleen stejným tónem. „Nevadí mi to.”

Na roztřesených nohách vykročila k jednoduchým dveřím a vešla. Proč je tak nervózní? Tohle k ní přece vůbec nejde. Obvykle si bývala sama sebou tak jistá. Má snad tahle netypická nejistota a rozpačitost být dalším dědictvím po Eriku Gudjonsenovi?

S rozhodnutím zapudit své pocity méněcennosti vztyčila bradu a přešla přes luxusní tmavomodrý koberec k hrůzu nahánějícímu velkému psacímu stolu.

Muž sedící za ním na ni pohlédl s netečným výrazem a chvíli trvalo, než opět zvedl své tmavé oči a dlouze si ji prohlížel. ¨

„Slečna Kathleen Haleyová?” zeptal se klidným hlasem.

„Ano,” odpověděla s úsměvem.

„Posaďte se, prosím. Já jsem Seth Kirchoff.” Ačkoli nevstal, podal jí přes stůl svou upravenou ruku, kterou přijala a potřásla jí.

„Děkuji, pane Kirchhoffe,” řekla, když usedala, „velice mě těší.” Chvilkově ztracená sebedůvěra se začala vracet. Věděli, že

působí dojmem stylové, schopné módní nákupčí. Lněný kostýmek byl dle diktátu sezóny lehký jako pírko, i když jeho barva zašlého zlata připomínala, že léto je u konce. Úzká sukni velikosti 38 padla jejímu tělu dokonale. Krátkému výraznému sáčku dodávala jemné ženskosti krémová krepová blůzka. Hnědými lodičkami a ladící kabelkou od Gucciho si udělala radost při loňském výletu do New Yorku. Zlaté kruhy v uších byly tím nejvhodnějším šperkem. Tmavé kaštanové vlasy, ještě zvýrazněné barvou kostýmku, měla stažené na šíji do volného drdolu, ale od přílišné uhlazenosti ji zachránily přirozeně se vlnící pramínky podél tváří. Ráno se jemně nalíčila, pečlivě vybrané barvy ladily s jejím oblečením a přirozeným tónem její pleti, vlasů i očí.

Dívala se na muže za stolem a všimla si jeho hezkých rysů. Vlasy měl tmavé a vlnité, těsně přiléhající k pěkně tvarované hlavě. Vypadal velmi dobře a tak nějak citlivě. Nebyl tak drsně mužský jako -

Přestaň! poručila si Kathleen, když pokračovala v hodnocení pana Kirchoffa. Ústa měl citlivá, měkká. Dlouhý, úzce modelovaný nos harmonizoval se zbytkem obličeje.

Ze všeho nejvíc ale Kathleen uchvátily jeho oči. Byly syté, čokoládově hnědé, hluboké, tmavé, nikoli však tajemné, jak se takové oči obvykle popisují. Byly upřímné, teplé a vyjadřovaly čistotu a… co?…. Soucit?

Kathleen sjela pohledem po jeho tvarované bradě až k dobře stavěným ramenům. A tehdy v ní zatrnulo. Tam, kde očekávala opěradlo velkého koženého křesla, které by odpovídalo postavení pana Kirchoffa, spatřila nepatřičně se lesknoucí chrom. Seth Kirchoff seděl v invalidním vozíku.

V té chvíli si upřímně přála, aby si nebyl všiml jejího šokovaného výrazu, ale on si všiml. „Je to dost příšerné, když to člověk vidí poprvé, že?” zeptal se a pohlédl na opěradla. „Ale když si na to zvyknete, není to už tak zlé.” Zvedl k ní své podmanivé oči a usmál se.

„Nepřipadá mi to příšerné,” odpověděla upřímně. „Jen jsem to nečekala.”

Mile se zašklebil. „Často uvažuji o tom, že si dám zvenku na dveře cedulku ,Pozor, muž na vozíku’.”

Kathleen se spontánně rozesmála. „Tak byste se vyhnul spoustě nudných rozhovorů.”

„To určitě. Snad bych to měl provést.” Usmáli se na sebe s upřímnou sympatií. „I s tím rizikem, že budu znít ufňukaně, vám hned povím, že jsem měl autonehodu ten večer, kdy jsem promoval. Tři z mých spolužáků se zabili. Já to přežil, ale se zlomenou páteří a od pasu dolů jsem ochrnutý.”

„Měl jste štěstí.”

Podepřel si bradu sepnutýma rukama a lokty položil na opěradla vozíku. „To je dost neobvyklá odpověď, slečno Haleyová. Většina lidí by řekla, ,To je mi lito,’ nebo něco v tom smyslu. Za ta léta jsem se naučil třídit lidi podle toho, jak reagují na mé postižení. Vyjadřují buď lítost nebo rozpaky a nedívají se mi do očí, anebo to vůbec neberou na vědomí, jako by předstíranou slepotou mohli ten vozík odehnat. Vy jste nic z toho neudělala. Myslím, že se mi líbíte, slečno Haleyová.”

Usmála se. „Myslím, že vy mě taky.”

Vesele se rozesmál.,.Dala byste si kávu?” Aniž by čekal na její odpověď, zmáčkl tlačítko na stole a za pár vteřin už tu byla sekretářka.

„Slečno Haleyová, tohle je paní Larchmontová. Trvá na tom, abych jí tak říkal, i když jsme přátelé.”

„Nechci, aby si někdo myslel, že spolu prožíváme vášnivou milostnou aféru,” vrátila mu paní Larchmontová. Claire Larchmontové bylo něco málo přes padesát, jak Kathleen celkem přesně odhadla. Taková atraktivní, schopná asistentka musí být snem každého vedoucího, napadlo Kathleen.

Na první pohled bylo znát, že se tihle dva mají rádi a že jsou si svým přátelstvím jisti natolik, aby se mohli navzájem popichovat. Žena se otočila na Kathleen. „Vy mi můžete říkat Claire.”

„Slečno Haleyová, dala byste si kávu?” zeptal se znovu Seth.

„Ano, s mlékem, prosím,” obrátila se na Claire. „A já -” začal Seth.

„Já vím, co chcete, pane Kirchoffe,” řekla a odešla z kanceláře.

„Je nedocenitelná, že?” zeptal se Seth.

„Zdá se, že spolu velmi dobře vycházíte,” řekla.

„To ano.” Plácl rukama do stolu a řekl: „Tak a teď vám řeknu, co hledám.”

Začal se stručnou historií obchodního domu, který ve dvacátých letech založil jeho dědeček. Po celá léta, i přes krizi a druhou světovou válku, se Kirchoffům dařilo přežívat. Sethův otec převzal podnik po válce, rozšířil ho a zvýšil zisky. Před třemi lety zemřel.

„Jeden by si myslel, že mi podnik automaticky připadne, ale v závěti bylo jasně řečeno, že se vláda předává mému strýci. Víte, otec byl přesvědčen, že když mám půlku těla ochrnutou, že mi ochrnul i mozek. Nikdy mi úplně neodpustil, že je ze mě mrzák.”

V Sethově hlase nebyla žádná hořkost, jen hluboce zakořeněný smutek. „No, takže můj strýc zemřel loni docela náhle a já jsem se doslova vloupal do jeho kanceláře.”

Přerušil své vyprávění, aby si od Claire vzal stříbrný podnos s porcelánovými šálky a konvicí kávy. Claire kávu nalila a podala a nechala je opět o samotě.

„Slečno Haleyová, Kirchoff se může stát v módním průmyslu San Francisca důležitým jménem, ale podnik byl v rukou starých mužů bez rozhledu, a v to počítám i svého otce.”

Uskrl kávu a pokračoval. „Když jsem to tu převzal, začal jsem srážet hlavy - obrazně, samozřejmě.” Usmál se a Kathleen se nechávala unést jeho šarmem. „Nebylo to vůbec jednoduché, protože někteří z těch, které jsem propouštěl, tu byli i přes dvacet let, ale bohužel, bylo to nutné. Každému vedoucímu oddělení jsem dal dost času, aby si přeorganizoval svůj úsek. Když to nedokázal, musel jít. Je mi líto.” Odmlčel se. „Ještě kávu?”

„Ne, díky,” řekla a postavila šálek na podnos.

„Hned se dostanu k předmětu dnešního pohovoru, slečno Haleyová. Vím, že si říkáte, kam tímhle vším vlastně mířím.”

„Já se nenudím, pane Kirchoffe.”

Vrátil jí úsměv a pak stlačil páku, která nastartovala jeho motorizovaný invalidní vozíku. Vyjel zpoza stolu a zastavil těsně u její židle. Podle délky jeho těla a nohou odhadla, že musel být před nehodou hodně vysoký.

„Hledám někoho, kdo by koordinoval veškeré nákupy oděvů pro můj obchodní dům. A svěřím vám tajemství. Do konce roku se začnou stavět další dva. Do příštích vánoc budou tady u zálivu tři obchoďáky firmy Kirchoff.”

„To je báječné,” zvolala upřímně.

„To doufám. Ale chci, aby spolu s tím vzrostla i pověst podniku. Po celé roky jsme se starali jen o jeden typ zákaznice. Koupí si čtverý až šesterý šaty za rok. Je konzervativní a šetří. Vkus má omezený. Fantazii nulovou.”

„Tenhle typ znám moc dobře. Pohroma pro každého obchodníka s módou,” řekla Kathleen suše.

Zasmál se. „Proto musíme zlepšit svůj image. Chci, aby se Kirchoffova klientela změnila. Chci zákaznici, která si koupí čtyři až šest kompletů za jedno roční období. Má styl, stará se o módu, má kuráž a vytváří trend. Všechno rozhýbe a vším otřese. Je aktivní ve veřejném životě. Má své povolání. Nejlépe obojí. V každém případě se obléká jako manekýna. A přesně tak skvěle obléká i své děti.”

„Panečku,” řekla Kathleen s viditelným zájmem, „pěkně jste si prozkoumal trh.”

„To tedy ano. Chci tu mít moderní oddělení pro dívky, kde bude všechno od sexy prádýlka až k šatům na první ples. Chci tu mít velké oddělení pro holčičky, kde si maminka oblékne to svoje zlatíčko stejně dobře do košilky jako do šatiček, ve kterých půjde za družičku.”

Kathleen se hlavou honila spousta myšlenek. „Ceny?” zeptala se.

„Vysoké až velmi vysoké.”

„Doplňky?”

„Jen ty nejlepší. Když zákaznice potřebuje pásek za tři sta padesát dolaru, aby doplnila svou hedvábnou večerní sukni, tak chci, aby věděla, že může zajít ke Kirchoffovi a najde tu pořádný výběr.”

„Muži a děti?”

„Najal jsem pro tahle oddělení jiné nákupčí, ale vy byste měli pravomoc kontrolovat jejich objednávky a hlídat, jestli drží krok s vámi.”

„Chcete zůstat jen u našich návrhářů?”

Soustředěně svraštil obočí. „Ne výhradně, ale dávám přednosit nakupování v New Yorku spíš než v Evropě. Zřejmě yankeeovská pýcha.”

„Váš rozpočet na nákupy?”

„Momentálně neomezený. Skočíme do toho rovnýma nohama.”

Bylo to jako splněný sen! Kathleen si podvědomě skousla spodní ret při představě, co všechno by mohla s tak neomezenými možnostmi dokázat.

„Kdy můžete začít?”

Ta otázka přišla tak náhle, že Kathleen překvapením nadskočila a upřela na Setha své údivem rozšířené oči. „Co-co-že? Vy myslíte, že… já…?”

„Ano. To místo je vaše. Tedy, pokud je chcete. Plat je čtyřicet tisíc dolarů ročně, navíc prémie z prodeje a slevy pro zaměstnance. Spokojená?”

Spokojená? Nevěděla, co má říct. „Pane Kirchoffe, jste si jistý? Chci říct, ano, chci tu práci, ale nechcete si promluvit ještě s někým jiným? Možná byste měl počkat -”

„Ne, slečno Haleyová. Věděl jsem, že vy jste přesně to, co chci, hned když jste vešla do dveří. Pohrdám ženami, které si sem zaskočí při svém turné, odrecitují tady své grandiózní nápady a vůbec neposlouchají, co říkám. Vy jste dobrý posluchač. Máte styl a zkušenosti. To se pozná už z toho, jak jste oblečená a taky z vašeho životopisu. Máte bezvadný vkus. A co je pro mě velice důležité, jste velmi ženská. Chci, aby mé zákaznice chtěly vypadat jako vy - sebejistě, ale jemně, nezávisle, ale dokonale žensky.”

Pod jeho důkladným hodnocením se začervenala.

„Velice ráda vaši nabídku přijímám, pane Kirchoffe. A pokud jde o vaši otázku, mohu začít ihned. Anebo hned, jak si tu najdu nějaké bydlení a přestěhuji si své věci z Atlanty.”

„Výborně. Řekněme,” podíval se do kalendáře na svém stole, „v pondělí, šestnáctého? Tak budete mít deset dní. Kdybyste potřebovala víc času, dejte mi vědět.”

„Děkuji. To by mělo být víc než dost. Už se nemůžu dočkat, až nastoupím.”

Vřele se usmál. „Dobře.”

Podal jí ruku, kterou srdečně potřásla. Jeho stisk byl pevný a příjemný. „Děkuji vám, pane Kirchoffe. Nezklamu vás.”

„Toho se nebojím. Jen bych vás chtěl poprosit, abyste si nechala toho pana Kirchoffa a říkala mi Sethe.”

„Tak já jsem Kathleen.”

„Kathleen,” řekl jemně, jako by na rtech vychutnával zvuk jejího jména.

Sebejistě vstala s vědomím, že on musí zůstat sedět. Ale když se vydala ke dveřím, zaslechli za sebou tiché vrčení motoru jeho vozíku.

„Klidně bych si znovu zlámal hřbet, abych ti směl otevřít dveře, Kathleen, ale nevadilo by ti, kdyby ses toho ujala ty?”

Zasmála se spolu s ním. „Vůbec ne.” Podrželi dveře, aby mohl vyjet, a pak vyšla za ním. U stolku sekretářky stál muž v tmavošedém obleku.

„Georgi,” řek Seth, „to už je čas jít?”

„Ano, Sethe. Máš dohodnutý oběd se svou sestrou.”

„Georgi, chci tě seznámit s naším nejnovějším zaměstnancem, slečnou Kathleen Haleyovou.”

„Tak jste ji vzal,” zvolala Claire Larchmontová od svého stolu. „To jsem ráda.”

„Pročpak?” zlobil ji Seth. „Co když jsem ji najal místo vás?”

„Nikdy,” řekla, aniž by se nechala vyvést z míry. Pak se laskavě usmála na Kathleen. „Vítejte na palubě, slečno Haleyová.”

„Kathleen,” opravila ji Kathleen. Claire se usmála a přikývla, pak se otočila zpátky k obrazovce svého počítače.

„Kathleen, George tu patří k inventáři. Je moje peněženka, můj šofér, terapeut, kumpán na pití a nejlepší přítel. George Martin.”

„Pane Martine,” řekla Kathleen s úsměvem.

„Říkejte mi Georgi, prosím, jinak vás neuslyším,” prohlásil. Byl to vysoký, štíhlý muž středního věku, z něhož vyzařovala síla charakteru a spolehlivost. Jeho úsměv ji upřímně vítal.

„Tak teď už si tu všichni tykáme, až na vás, paní Larche-motítová,” řekl Seth. Claire se k němu otočila, jako obvykle nedotčená jeho špičkováním. „Prosím, zařiďte všechno to papírováni s přijímáním nového zaměstnance - výplatní listinu, pojištěni a tak dále. A taky vypište pro Kathleen šek na pět tisíc dolarů na stěhování.”

Kathleen začala protestovat, ale Seth ji zarazil. „Trvám na tom. Kdybychom byli velká firma a převáděli sem nějakého vedoucího pracovníka, bylo by to totéž. A ty jsi pro mě vedoucí.”

„Díky,” řekla ohromená tím vším, co se stalo. Když si uložila šek do kabelky, podala Sethovi ruku. „Uvidíme se šestnáctého,” řekla.

„Už se všichni moc těšíme.” Usmál se tím svým upřímně smutným úsměvem a pevně jí stiskl ruku.

Kývla na rozloučenou Claire a Georgovi. Když čekala na výtah, mrkla na hodinky. Mohla si gratulovat. Od poslední myšlenky na Erika uplynulo půl hodiny.

Stěhování do San Francisca se obešlo bez větších problémů, ačkoli se stěhovala z jednoho konce země na druhý.

Po rozhovoru se Sethem se šla Kathleen rovnou do města najíst a koupila si noviny. U sendviče s tuňákovým salátem začala pročítat inzeráty na vhodné byty.

Některé vyloučila hned po telefonických rozhovorech. Do jiných musela jezdit drahými taxíky, jen aby posléze zjistila, že to není to, co hledá. Nakonec se už skoro po setmění ubytovala v hotelu, kde strávila bezesnou noc, vyčerpaná a rozjařená událostmi celého dne.

Příštího rána našla byt, který nejlépe odpovídal jejím představám. Byl ve starém domě se čtyřmi partajemi. Zařízení bylo zastaralé, ale čisté a poutavé, stejně jako vnější strana budovy. Od hlavních dveří měli klíče jen nájemníci a tenhle byt byl v přízemí. Byl malý s jednou místností sloužící zároveň jako ložnice i obývák, maličkým kuchyňským koutem a koupelnou, ale Kathleen momentálně nic většího nepotřebovala. Složila domácímu požadovanou zálohu a první měsíční nájem a obstarala si zpáteční letenku do Atlanty.

Tam prodala své auto obchodníkovi s ojetými vozy s vědomím, že je sice obětuje, ale zároveň si ušetří čas i starosti, které by měla, kdyby ho chtěla prodávat sama. Až do San Francisca s ním jet nechtěla. Její byt v Atlante byl předem zařízený, takže odsud nebylo moc co odvážet. Většinu rozdala dobročinným organizacím. Pár osobních věcí zabalila do krabic, aby je vzala s sebou zpátečním letadlem. Za pár dní se už zabydlovala ve svém novém bytě v městě u zálivu.

Užívala si tohoto klenotu mezi městy, radovala se ze svěžího a povzbudivého podzimního počali. Chodila běhat do parku u Zlaté brány a procházela se v Rybářském přístavu.

Z části peněz, které dostala od Setha na „stěhování”, zaplatila zálohu na malé ojeté auto a na zbytek podepsala dlužní úpis. S mapou v ruce se vydala metodou pokusu a omylu prozkoumávat ulice na kopečku kolem svého bytu. Líbilo se jí, že má volno, že může lenošit, ale v neděli večer před nástupem na nové místo již byla připravena k práci.

„Zítra začínám úplně od začátku,” ujišťovala se ve tmě, když uléhala na rozkládací pohovku, kterou byl byt vybaven. „Za pár měsíců si už na něj ani nevzpomenu.”

Vytáhla si polštář zpod hlavy a přitulila se k němu. „Nevzpomenu. Ne.” Zabořila hlavu do měkkého polštáře, a i když si přísahala, že zapomene, zřetelně teď před sebou viděla jeho tvář. Slzy se jí prodraly skrz zavřená víčka, když ho před sebou spatřila, jak jí mává a pak mizí v letadle.

„Eriku, Eriku,” popotahovala. „Proč jsi mi to udělal? Proč?”

Vzpomene si někdy? Co asi teď dělá? Spí? Miluje se se svou hezkou ženou? Hladí ji svýma zrádnýma rukama a tiskne k ní své přesvědčivé rty?

Miluje se se svou ženou stejně vášnivě jako s Kathleen? Nebo je ona k jeho žáru chladná? Proto hledal milenky? Poslušné, jako byla ona. Kathleen zabořila svou tvář plnou studu do polštáře.

Přestože žárlila na tu blondýnu, která si činila po právu nárok na Erikovu lásku i jméno, najednou k ní pocítila i lítost. Ví o jeho nevěrách? Byla Kathleen první z jeho mimomanželských flirtů? Ne, určitě ne. Nemohl by ji tak hladce svést bez jakéhokoli pocitu viny, kdyby na to nebyl zvyklý.

Chtěla ho nenávidět. Nenáviděla ho! Ale když se překulila na stranu a přitáhla si kolena k hrudi v obranném gestu, zatoužila mít vedle sebe jeho štíhlé, pevné tělo. Bez tepla jeho objetí jí byla zima. Jediná noc po jeho boku ji rozmazlila a teď potřebovala v noci jeho sílu, potřebovala se budit v jeho bezpečném náručí, slyšet hlasitou, pravidelnou kadenci jeho dechu.

I dnes v noci, jako každou noc, pociťovala bolest krutější než smrt, která ji stravovala, drtila jí srdce a zaplavovala zoufalstvím.

Ráno vstávala brzy, snědla kousek suché topinky a v koupelně při líčení vypila dva šálky kávy. Rozhodně ze sebe setřásla rubáš smutku, který se kolem ní omotával každou noc a s obnoveným nadšením se už nemohla dočkat své nové práce. Ta ji zachrání. Musí.

Šaty si vybírala pečlivě. Nejdůležitější je udělat dobrý první dojem jak na nového zaměstnavatele, tak i na podřízené. Vypasované šaty v námořnické modři se pyšnily nášivkou módního salónu, ale Kathleen je koupila jako vzorek při své služební cestě do New Yorku téměř za čtvrtinu ceny.

Měly kulatý výstřih bez límečku a na levé straně se propínaly až ke kolenům. Rukávy byly dlouhé a úzké. Šaty měly rovný, košilový střih, ale Kathleen je přepásala koženým páskem barvy mědi, který jí ladil s kabelkou a botami. Nebylo náhodou, že kůže měla takřka stejnou barvu jako její vlasy. Zlatým špendlíkem sepjala kašmírový šátek kolem krku, který zářil modro-zeleno-měděnou duhou. Do uší si připjala malé zlaté kruhy a vlasy si stáhla do praktického, profesionálního drdolu.

Ve velkém zrcadle na dveřích kriticky zhodnotila výsledek půl hodiny strávené v koupelně a dospěla k názoru, že lépe snad už vypadat ani nemůže.

Ulice San Francisca už znala, takže špičku na silnici zvládla jen s malou nervozitou. Když přežila známé dopravní zácpy v Atlante, přežije všechno.

Při příjezdu k mrakodrapu, v němž sídlilo vedení firmy, se představila hlídači garáží. Usmál se na ni a řekl: „Ano, slečno. Pan Kirchoff říkal, že vám mám tohle dát. Přilepte si to na blatník a můžete tu parkovat kdykoli.”

„Díky,” odvětila a zajela do šeré jeskyně garáže.

Výtahem vyjela do dvacátého patra a šla přímo do Sethovy kanceláře. Jak očekávala, Claire Larchmonotá už byla v plné práci. Vesele zamávala, i když právě mluvila do telefonu, který si pod bradou přidržovala zdviženým ramenem.

„Dobře. Pan Kirchoff řekl, že ty návrhy tu musí být ještě dnes, aby je mohl schválit.” Zavěsila. „Kathleen! Tak dnes je tvůj velký den. Jsi nervózní? Stěhováni proběhlo v pořádku? Nepotřebuješ něco?”

Kathleen se zašklebila. „Ano na první otázku. Ano na druhou a na poslední ti odpovím později.”

„Promiň,” zasmála se vesele Claire. „Seth mi pořád říká, že mám pusu na motorek.”

„Seth? Myslela jsem, že si striktně vykáte.”

Claire zamrkala. „Já ho tím jenom zlobím.”

Kathleen se zasmála. „Je tady?”

„Ještě ne. Dnes ráno mívá pohybovou terapii. S Georgem cvičí každé pondělí a čtvrtek v bazénu, takže chodí asi o hodinu později. Ale je tam slečna Kirchoffová. Jeho sestra. Myslím, že se klidně můžeš sejít s ní.”

Kathleen se upřeně zadívala na Claire, z níž vyprchalo počáteční nadšení.

„A?” zeptala se Kathleen významně.

„To poznáš sama,” řekla Claire ostražitě a Kathleen nezbylo než respektovat nechuť sekretářky hovořit o svých zaměstnavatelích.

„Přinesu vám tam kávu,” dodala Claire, když se Kathleen dotkla kliky.

Stiskla kliku a vešla do místnosti. Okamžitě spatřila rovná záda ženy stojící u okna. Kathleen za sebou zavřela dveře, aby zámek hlasitě cvakl a upozornil slečnu Kirchoffovou, že není sama.

„Claire?” ozvalo se a žena se otočila na podpatcích svých lodiček. „Ach,” poznamenala, když zjistila, že se zmýlila.

„Dobrý den, slečno Kirchoffová, jsem Kathleen Haleyová.” Kathleen popošla směrem k ní, ale z nějakého důvodu, který si sama nedokázala vyložit, ruku k pozdravu nepodala. Druhá žena stála strnule s rukama zkříženýma na hrudi a její postoj výmluvně vyjadřoval, co si myslí.

„Slečna Haleyová. Já jsem Hazel Kirchoffová,” řekla a kývla hlavou jako vévodkyně zdravící služku. „Bratr mi říkal, že vás přijal.”

Jak má člověk na takovou poznámku reagovat? Nebylo co říct, takže Kathleen jen pokývla hlavou, téměř stejně, jako před chvílí Hazel Kirchoffová. Rozhostilo se nepříjemné ticho, v němž se obě ženy připravovaly k bitvě a odhadovaly jedna druhou.

Hazel Kirchoffová nebyla vysoká a postavu měla sice dobře tvarovanou, ale trochu matrónovitou. Kostým ze silného hedvábí byl bezvadně střižený a skvěle padl a blond vlasy měly krátkou, jemnou fazónu. Pokud na té ženě bylo něčeho přespříliš, byly to šperky. Na každém prostředníčku měla dva diamantové prsteny, na zápěstí diamantové hodinky a tři mohutné náramky. V uších se jí leskly malé diamantové náušnice. Byla přitažlivě nalíčená, ale ani make-up nedokázal zamaskovat slabé vrásky kolem očí a úst. Je o hodně starší než Seth, pomyslela si Kathleen, už jí bude dost přes čtyřicet.

Pozornost upoutávala stejně jako její bratr hlavně svýma očima. Ale na rozdíl od Setha, jehož oči vyzařovaly soucit a toleranci, byly ty její studené a povýšené. Namísto čokoládové hnědi jejího bratra se v nich zračila bezbarvá šeď, která neodrážela ani život ani spontánnost a její mrazivý, prázdný a pichlavý pohled viděl všechno, ale neodhaloval vůbec nic.

„Věřím, že se vám v našem městě líbí,” pronesla nakonec.

„Ano,” odvětila Kathleen. V duchu jí bylo do smíchu. „Každopádně je to něco jiného.”

„To jistě.”

Další věta, na kterou se těžko odpovídá. Aniž by se dala odradit, zkusila to Kathleen znovu. „Moc se těším, až začnu pracovat ve vaší firmě. Seth hovořil o velice zajímavých plánech do budoucna.”

„Můj bratr často jedná a mluví impulzivně.”

Kdyby Hazel Kirchoffová Kathleen lépe znala, byla by si uvědomila, že ten záblesk zeleného ohně, který jí naráz zajiskřil v očích, znamenal varování před zlobou, jež se pomalu začala prodírat k povrchu.

Kathleen odhodila veškerou opatrnost, přestože tu stála tváří v tvář své nové šéfové. „A vy si myslíte, že jedním z těch impulzivních gest bylo i to, že mě přijal?”

Hazel zvedla koutky do úsměvu, v němž ale nebylo ani stopy po dobré náladě. „Spousta mladých dívek by pro Kirchoffy ráda pracovala. Ale Sethovi jste učarovala právě vy. Přišel domů s vyčerpávající zprávou o vašich tělesných přednostech. Popsal vás dokonale.” Šedé oči se svezly Kathleen po těle, jako by hleděly na něco nevkusného. „Nejste první, kdo chce mého bratra využít.”

Tato nestydatá urážka Kathleen šokovala. „Nic takového jsem neudělala! Na tuhle práci mám kvalifikaci a pro firmu Kirchoff budu tvrdě pracovat. Seth je velice inteligentní člověk, který myslí na budoucnost -”

„Je to mrzák,” vyštěkla Hazel. „Já ho musím soustavně chránit před ženskými, které ho proto chtějí ulovit. Je na mně ve všem zcela závislý.” Rozvášnila se až na samou hranici vzteku a chtěla-li si zachovat důstojnost, byl nejvyšší čas se stáhnout. Narovnala se a milostivě dala Kathleen na srozuměnou, že jejich rozhovor je u konce. Zády k ní ještě dodala: „Stejně nezáleží na tom, co tu povídáme. Já se už postarám, abyste se u nás dlouho neohřála. Ženské jako vy tu nikdy dlouho nevydrží.”

Než mohla Kathleen vztekle odseknout, co měla na jazyku, George otevřel dveře a Seth vjel do kanceláře. „Ale! Mé dvě nejoblíbenější dámy! Vidím, že jste se už seznámily.”

KAPITOLA 10

Ano, seznámily, ale Kathleen to připadalo spíše jako konfrontace, To první ráno stanovilo tón všech následujících setkáni i Hazel Kirchoffovou. A protože Hazel byla ředitelkou obchodního domu, křížila Kathleen cestu poměrně často. Kdykoli spolu zůstaly o samotě, byla povýšená a jízlivá, zato v Sethově přítomnosti oplývala šarmem a laskavostí. Kathleen se nikdy nesetkala s tak nepříjemnou povahou a snažila se Hazel co nejvíce vyhýbat. Netrvalo dlouho a zjistila, že Hazel není u nikoho ze zaměstnanců obchodního domu zrovna v oblibě. Byla kritická a svým jedovatým jazykem dokázala dohnat i tu nejsrdnatější prodavačku k slzám. Ze stejných úst ale odkapával med, když byl nablízku Seth. Pro bratra měla jen samé úsměvy a chválu za jeho nápady, které však hned za rohem pohaněla.

Její vztah k němu byl divoce majetnický. Dokonce i George se stahoval do ústraní, když se objevila Hazel, aby dohlédla, co Seth potřebuje. Tomu bývalo z jejího neustálého rozmazlování často trapně, ale nikdy jí nic nevyčítal. Přijímal její nechtěnou pomoc s dobrotou, která byla typická pro jeho způsob jednání s lidmi.

Tak jak zaměstnanci jeho sestru nenáviděli, Setha zbožňovali. Bylo těžké litovat člověka, který sám sebe nelitoval. Stále dělal vtipy na svůj vozík, jemuž říkal „můj kočár”. Flirtoval s prodavačkami, kamarádil se s muži a dokázal i v novém úředníčkovi vzbudit pocit, že je pro podnik nepostradatelný. Své lidi platil dobře a oni to věděli. Na oplátku od nich očekával pečlivost, kterou mu poskytovali. Proto byli Kirchoffovi zaměstnanci věrní a jednalo se s nimi způsobem, ze které-

ho by se ostatní obchodní domy mohly učit.

V těch prvních zmatených dnech trávila Kathleen téměř veškerý čas u Setha v kanceláři, procházela knihy, kontrolovala objednávky, které udělal bývalý nákupčí, zjišťovala, které zboží již přišlo a co ještě před vánocemi dorazí. Něco z toho nebylo špatné, ale většina byla ohavná a Kathleen i Seth jen zoufale vzdychali.

„Musíme udělat všechno, co je v našich silách. Chci, abys v říjnu zajela do New Yorku a nakoupila na jaro, co srdce ráčí. Pak se nám podaří ten pravý průlom.”

„Mezitím,” začala Kathleen, „zavolám do několika salonů, od kterých jsem kupovala, a zeptám se, jestli by mi mohli poutat pár svých nejlepších kousků. Doufám, že ještě není pozdě.”

Souhlasil a Kathleen se rozhodla, že musí poznat „ducha” obchodu. Spolu se Sethem tam dojeli ve speciálně upravené dodávce. George je doprovodil z administrativní budovy k vozu, zaparkovanému na vyhrazeném místě jen pár kroků ode dveří. Dodávka byla natřená na stříbrno a interiér měla černý. Sethův vozík se do ní nakládal pomocí hydraulického zvedáku. Byl to luxusní vůz a Kathleen se o tom zmínila, jakmile vklouzla do měkkého koženého polstrování, zatímco George připevňoval Sethův vozík.

„Jo, je dobrá,” připustil Seth suše. „Chtěl jsem Ferrari, ale tohle zpropadená židle se do něj nevejde,”

Kathleen se bezstarostně rozesmála.

K Sethově velkému překvapení ho Kathleen požádala, aby si mohla svou kancelář zařídit v malém skladu v přízemí sedmi poschoďového obchodního domu. Původně ji totiž přidělil kancelář nahoře.

„Je to mnohem pohodlnější. Opravdu,” ujišťovala ho. „Můžu zapisovat zboží, když přijde, zkontrolovat je podle faktur výrobce a prohlédnout, než se pošle na krám.”

„Ale Kathleen,” protestoval, „na to na všechno máme lidi.”

„Já vím. Můžou mi pomoct. Ale já si toho chci většinu dělat sama, anebo na to aspoň dohlížet.” Nakonec prosadila svou.

Byl tu první říjnový týden a Kathleen očekávala svou cestu do New Yorku, která byla naplánovaná na konec měsíce. Právě vybalovala z krabice večerní šaty, věšela je na ramínka, aby se daly poslat do oddělení toalet, když se jí najednou zatočila hlava.

Na okamžik se chytila hrany stolu, zavřela oči a se skloněnou hlavou se pokoušela dodat mozku nezbytnou krev. Nakonec se pomalu narovnala a zhluboka se nadechla.

Děvče u parního mandlu si toho povšimlo. „Kathleen? Jsi v pořádku? Vypadáš na omdlení.”

„N-ne, jsem v pořádku. Jen se mi trochu točí hlava. Asi bych měla začít po ránu snídat.” Někdy se tak zabrala do práce, že oběd bud’ odkládala, nebo na něj docela zapomněla, takže k večeru ji už roztřásala slabost. Problém byl v tom, že nikdy nebyla zvyklá vydatně snídat a v poslední době neměli ráno na jídlo ani pomyšlení.

Dnes ráno, když si čistila zuby, se jí z příchuti zubní pasty zvedl žaludek. A kromě téhle ranní nevolnosti se jí začalo dělit špatně i večer. Každé odpoledne jako by se jí žaludek zvětšoval, stlačoval jí plíce a budil v ní pocit přecpanosti, i když měla ve skutečnosti hlad.

Kathleen to nešlo dohromady, jenže z dlouhotrvajících příznaků se stal stereotyp, který se už nedal ignorovat. Když v práci potřetí v jednom týdnu téměř omdlela, bylo toho právě dost. Zbytek dne přečkala v klidu a lehla si hned, jak přišla domů, pevně přesvědčená, že až se ráno probudí, bude jí lip. Ale když otevřela oči, věděla, že jí dobře není.

„Co to se mnou jenom je?” mumlala si pro sebe s pohledem zmateně upřeným na ručičku váhy, která jasně ukazovala, že shodila další kilo. Najednou se jí oči zakalily a deset nalakovaných nehtů na nohou se rozmazaně rozdvojilo. Pomalu bloudila očima po dlaždičkách koupelny, až v zrcadle nad malým umyvadlem uviděla vlastní bledou tvář. „Ne,” zašeptala neslyšně, „ne, to nemůže být pravda.”

Instinktivně se rukou dotkla břicha, ale ploché, pevné svaly byly na svém místě. Přesto jí bylo jasné, že tu něco nehraje. Už nebyly vláčné, ale tvrdé. Nalitá, citlivá prsa přičítala dlouho opožděné menstruaci.

Menstruaci! Kdy ji naposledy měla? V červnu? V červenci? Ano, prvního července. Pamatovala si, že to bylo při oslavách čtvrtého července v Horské vyhlídce.

A Erik přijel o týden později. V polovině července. Od té doby nemenstruovala. Myslela si, že to je kvůli citovému vypětí, kterému byla vystavena.

Podívala se na sebe do zrcadla a zoufale si zakryla ústa dlani, aby ztlumila výkřik, který se jí dral ze rtů. Pak ze sebe vylinula smích, který zněl i jejím vlastním uším hluše. „Jsi úplně pitomá, Kathleen Haleyová. Hysterčíš a napadají tě samé nesmysly. Tohle se přece dospělým ženským nestává. Prostě nestává. Je to něco úplně jiného. A krom toho, každý přece ví, že bys musela tloustnout, kdybys byla - Je to něco jiného.”

Ale nebylo.

Zatelefonovala gynekologovi, kterého našla ve Zlatých stránkách, protože se nechtěla vyptávat kolegyň v práci ze strachu, že vzbudí zvědavost. Naštěstí ji ten lékař mohl přijmout příštího dne v poledne. Souhlasila, protože tak to stihne při obědě a pak se vrátí do kanceláře.

Příštích třicet hodin bylo nejdelších, které Kathleen kdy prožila, snad jen s výjimkou té nekonečné doby, kterou proseděla v čekárně arkansaské nemocnice.

Jako by chtěla vzdorovat neklidnému žaludku, dala si pořádnou večeři v čínské restauraci, která byla všeobecně pokládána za jednu z nejlepších na Grant Avenue. Byli to hloupost. Do čínské restaurace by kvůli tomu kvantu jídla člověk neměl chodit sám. Ale Kathleen vyčistila všechny stříbrné talíře, které jí naservírovali po wontonské polévce a předkrmu dvou vaječných rolád.

S pocitem, že se jí podařilo zahnat nejhorší podezření, se vydala na cestu domů. Její přesvědčení však nemělo dlouhého trvání, když se hned od hlavních dveří divoce rozeběhla do koupelny a v křečích vyprázdnila plný žaludek. Uléhala vyčerpaná a vystrašená a už nyní se děsila lékařova verdiktu.

Nakonec přišel čas oběda, Kathleen si vzala auto z garáže o jela přímo do ordinace, která byla jen o pár bloků dál. Od svého záchvatu nevolnosti nic nejedla a ruce na volantu se jí třásly.

Vešla do příjemné ordinace vysoké budovy střediska, představila se ošetřovatelce za skleněným oknem a pak si sedla, aby vyplnila formuláře pro nové pacienty. Když byla hotová, vrátila papíry sestře, která řekla: „Děkuji vám, slečno Haleyová. Brzy si necháme poslat vaši kartu z Atlanty. Teď se prosím posaďte, pan doktor vás za okamžik přijme.”

Za chvíli se otevřely dveře a jiná sestra zavolala její jméno. Kathleen poplašeně vyskočila. Právě pozorovala mladou ženu s nádherným batoletem na klíně. Matka se pokoušela číst nezbednému chlapečkovi pohádku o střapatém nezbedovi, ale jeho víc zajímalo, jak by se dostal na zlatou rybičku v akváriu.

Kathleen následovala sestru dolů po chodbě a vešla do místnosti s velkou červenou dvojkou na dveřích. „Máte nějaké problémy, slečno Haleyová? Nebo je to jen běžná prohlídka?”

„Myslím…” kousla se do rtu. „Ne, jen běžná prohlídka.” Bylo to absurdní, ale napadlo ji, že lepší bude vůbec s tématem těhotenství nezačínat. Byla to dětinská hra - popírat to, čemu nechceme uvěřit.

Sestra si něco poznamenala do tabulky ve svých deskách. „Můžete se svléknout, a než přijde pan doktor, uděláme všechna předběžná opatření. V kabince je košile.”

Kathleen zašla do malého přístěnku, svlékla se a přetáhla si přes hlavu čtverec potištěné bavlny. Sahala jí sotva k bokům. „Okouzlující,” zadrmolila, když vycházela zpoza zástěny.

„Nejprve si vás zvážíme,” nařizovala sestra. Když bylo hotovo a její hmotnost pečlivě zaznamenána v tabulce, změřila sestra Kathleen krevní tlak a vzala jí vzorek krve z prsteníčku. Ruce se Kathleen tak potily, že si z ní sestra dělala legraci, jak je nervózní, a nařizovala jí, aby se uklidnila. Kathleen se zmohla jen na slabý úsměv.

„Máte pravidelnou menstruaci?” zeptala se sestra, když se nahnula nad tabulkou.

„Ano.”

„A naposledy jste ji měla kdy?”

Kathleen zbledla. „Hm… počkejte… nemůžu si přesně vzpomenout. Asi před dvěma týdny.”

Pak ji poslali do vedlejší maličké koupelny pro vzorek moči. Podala sestře plastikovou nádobku a doufala, že její obsah nebude svědčit proti ní.

Na několik minut se ocitla o samotě a snažila se uklidnit svůj zrychlený dech a zpomalit tlukot srdce, leč bez úspěchu. Když do dveří vrazil lékař, celá se nervózně chvěla.

„Slečna Haleyová. Já jsem doktor Peters.” Vesele se na ni zasmál a Kathleen mu odpověděla slabým úsměvem. Kdo by mohl mít strach z milého pána středního věku s tváří Mikuláše, bílými vlasy a brýlemi, které mu neustále klouzaly na špičku nosu? Byla mu vděčná za jeho bouřlivácký pokus ji trochu uklidnit.

Prohlídka proběhla normálně. Poslechl si její dech, prohmatal uzliny na krku, podíval se jí do uší a krku a pak si ji položil na stůl, aby jí mohl prohlédnout prsa.

„Bolí vás?” zeptal se.

V krku jí najednou vyschlo. Erik se jí na to ptal taky. Druhého dne ráno. Stále ještě slyšela jeho vážný hlas plný znepokojení, když se jí dotkl.

„Trochu,” odpověděla.

Lékař vystrčil hlavu ze dveří a zavolal na sestru, aby přišla Kathleen pomoci s položením nohou do ocelových držáků. Zastudily ji do chodidel.

„Mrzí mě to,” řekl lékař, když zaslechl její tichý vzdech. „Prosil jsem ženu, aby na to uháčkovala nějaké povlaky, ale kvůli tenisu nemá na nic čas. Tak teď hezky v klidu, já vám trošku roztáhnu nohy. Jen maličko, abychom tam mohli. Tak, to je ono. Teď se uvolněte.”

Znovu. Erik. Šeptal jí to do ucha, když ji obíral o panenství. Uvolni se. Uvolni se. Zatímco já tu jsem nevěrný své ženě a tebe podvádím, uvolni se.

Spekulum bylo taky studené, a když se v ní rozevřelo, Kathleen sebou trhla a se zaťatými zuby si přitáhla volnou látku k prsům. Pěsti uvolnila, až když z ní vyklouzly lékařovy prsty v rukavicích.

Nakonec byl hotov. Neřekl nic až na: „Až se obléknete, přijďte za mnou do kanceláře,” a odešel s rozevlátým pláštěm.

Oblékala se a povídala si se sestřičkou, která uklízela stůl a připravovala jej pro další pacientku. Když jí řekla, čím je a kde pracuje, udělalo to na sestru dojem. „To musí být ale skvělá a vzrušující práce!”

Ano, pomyslela si Kathleen. Jenže se pro těhotnou ženskou zrovna moc nehodí. Ale co, ona přece není těhotná, to by jí to ten doktor přece řekl. Vzala si ubrousek a otírala si upocené dlaně.

„Pojďte dál,” zavolal lékař, když nesměle zaklepala na dveře jeho kanceláře. Zdvořile povstal, když vešla, a ukázal na židli naproti svému stolu. Když si byl jist, že má veškeré pohodlí, složil ruce na stůl a přes obroučky svých brýlí na ni upřel odzbrojující pohled.

„Slečno Haleyová, odpusťte mi mou neomalenost, ale vy jste neměla podezření, že byste mohla být těhotná?”

Ta slova ji uhodila jako rána z děla. Energie jí pomalu unikala z těla, jako když z balónku s uvolněným provázkem uchází plyn. Vteřinu po vteřině se z ní vytrácel vzduch, až v ní nic nezbylo, Ale něco přece ano. Měla v sobě Erikovo dítě.

Když jí přes spodní víčka začaly stékat slzy, sklonila hlavu. „Měla,” přiznala tiše.

„Kdy jste naposledy menstruovala?” zeptal se vlídně s vědomím, že sestře lhala.

Kathleen odhodila veškeré předstírání a řekla: „První týden v červenci.”

Pár vteřin v duchu počítal a pak řekl: „To by souhlasilo. Podle velikosti vaší dělohy bych odhadoval, že jste asi deset týdnů těhotná.” Taktně si odkašlal a dal jí tak čas, aby si v hlavě srovnala, co jí právě sdělil. „Vypadá to, že všechno je v nejlepším pořádku. Hladina cukru v krvi je normální, ale asi byste měla začít pořádně jíst a trochu přibrat. Rodit byste měla -”

„Já to dítě nemůžu mít,” vyhrkla rychle, dokud ještě neztratila nervy. Těžce polkla a zaťatými pěstmi si netrpělivě setřela slzy z tváří. „Chci potrat.”

Rozhodnost v jejím hlase a tvrdohlavě zvednutá brada doktora Peterse zarazila. Nevypadala na ženu, která se rozhoduje zbrkle, zejména, jde-li o něco tak důležitého jako bylo tohle. „To je vaše první těhotenství, slečno Haleyová?”

Hořce se zasmála. Nevěděl, že to bylo poprvé, co byla s nějakým mužem. Nikdy ji ani nenapadlo, že by se měla před chorobami a těhotenstvím chránit. Prokristapána, většina puberťaček je v tomhle zodpovědnější! Co si vůbec myslela? Kathleen se znovu zasmála a pod vlivem toho ostrého zvuku svraštil lékař obočí. Bylo víc než jasné, že do jiného stavu v žádném případě přijít nechtěla. „Ano, je to první těhotenství.”

„A jste si svým rozhodnutím jistá?”

Sklopila oči k promočenému ubrousku ve svých rukou. „Tak jistá, jak si někdo může být, když chce někoho zabít.”

„Slečno Haleyová, na rozmýšlení máte jen dva týdny, ani o den víc. Do té doby se musíte definitivně rozhodnout, zda chcete těhotenství přerušit. Možná byste si měla promluvit s otcem toho -”

Okamžitě zvedla hlavu. „To není možné. A kromě toho, není si tu co rozmýšlet. Já si to musím dát vzít. Uděláte to vy? Nebo musím jít jinam?”

Dlouho se na ni díval a myslel na to, že její rozhodnost je do velké míry jen předstíraná. Vypadala tak bezmocně, tak zranitelně, tak nevinně, a to i bez ohledu na svůj věk. Zhluboka vzdychl. „No dobře.”

Zvedl telefon na svém stole a požádal svou sekretářku, aby objednala slečnu Haleyovou. „D a C. Přerušení těhotenství.” Když pokládal sluchátko, řekl jí: „Po cestě se zastavte u Maxine. Ještě pořád si to můžete rozmyslet, než se tu znovu ukážete, to přece víte.”

Došla ke dveřím, ale na chvíli zaváhala. Otočila se a pohlédla na lékaře. Tentokrát jí po tvářích stékaly neotřené slzy. „Pane doktore, nemyslete si, prosím vás, že se mi to dělá lehce. Ale já nemám na vybranou. Víte,” hrdinně popotáhla, „otec toho dítěte je ženatý.”

Sobota ráno. Dva dny. Dokáže tak dlouho čekat? Sestra jménem Maxine jí nařídila, aby od pátku od půlnoci nic nejedla a aby si večer přišla do nemocnice nechat udělat všechnu vyšetření. Doktor Peters, jak jí vysvětlili, dával svým pacientkám vždy narkózu, aby je ušetřil i toho nejmenšího nepohodlí. Takže si musela v nemocnici dát zrentgenovat plíce a vzít krev na laboratorní zkoušku.

Seth jí volal v pátek odpoledne a ptal se, zda by s ním nechtěla jít na večeři. Nervy měla jako špagáty. Hazel totiž přišla dopoledne do obchodu a zrušila instrukce, které předtím vydala Kathleen. Ubohá prodavačka, která pracovala podle novátorských metod Kathleen, se dostala do palby Hazelina pichlavého jazyka, která ji ponížila až k slzám.

„Ví Seth, co tady dole provádíte?” dožadovala se Hazel, když Kathleen scénu přerušila. „Se zbožím se vždycky zachází podle mých příkazu.”

Kathleen se zdržela komentáre k zastaralým metodám Hazel a vyrovnané odpověděla: „Ví a schvaluje to.”

Hazel si ji změřila vražedným pohledem a pak se otočila. Její rovná záda a velitelský krok jasně naznačovaly, jak Kathleen nenávidí.

A teď se k ní z telefonu linul milý Sethův hlas a jeho tón byl tak přátelský a důvěryhodný, že Kathleen se na okamžik ocitla v pokušení mu celou svou špinavou historii vybreptat.

Přestože se v posledních několika týdnech hodně sblížili, Kathleen věděla, že ho nemůže svými problémy obtěžovat. Když nemohla zavolat Ednu a B. J., nemohla to povídat cizímu člověku. Hryzaly ji výčitky svědomí, že od Harrisonových jen tak utekla. Nejen že se zřekla jejich přátelství a podpory, ale opustila je uprostřed léta, kdy měli před sebou ještě další dva turnusy. A nebylo falešnou skromností, když si uvědomila, že najít na toto místo někoho s jejími zkušenostmi pro ně asi nebylo jednoduché. Navíc dočasně přerušila i veškerou svou činnost v získávání peněz pro tábor. Samozřejmě, že s tím zase začne, ale později. Až si uzdraví duši. Teď má sama se sebou plné ruce práce.

Tolik toužila promluvit si s Harrisonovými, ale bála se, že padne zmínka o Erikovi. A v dané chvíli ještě nebyla schopna zvládnout to, co by jí mohli povědět. Bylo lepší si sama sobě nalhávat, že ji po svém uzdravení hledal, než vědět, že se nikdy nevrátil, aby se na ni přeptal.

„Po večeři bychom si mohli jít zatancovat.” Sethův příjemný hlas ji vrátil do přítomnosti. „I když záklony mi samozřejmě dělají trochu potíže.”

Kathleen se usmála do telefonního sluchátka. Jak se mohla litovat a užírat nakažlivou sebelítostí, když někdo v Sethově situaci dokázal o své nemohoucnosti vtipkovat. „To nevadí,” řekla, jak jen nejveseleji dovedla. „Já se taky neumím zaklánět.”

„Ale na ča-ču jsem ďábel. Dvakrát zatlačit vpřed. Brzda. Zpátky půl obrat. Brzda.”

Teď už ji rozesmál. „Jsi blázen, Sethe Kirchoffe.”

„Jo, to jsem. Do tebe.” Hlas se mu ztišil, zvážněl. „Štěstěna se na tohohle starýho mrzáka usmála, když jsi vešla do jeho kanceláře, Kathleen. Svou práci děláš dokonale. Jsi mazaná jako liška. Jsi krásná a nádherná a je rozkoš se na tebe jenom dívat. A k tomu ke všemu tě mám rád. Takže proč bys se mnou nemohla jít na večeři?”

„Sethe -”

„Budu se chovat jako skutečný gentleman. Slibuju. Když se s dámou trošku víc zapomenu, George mi pak nevyprázdní čúrací pytlík.”

„Sethe, to je příšerné!” zvolala, ale smála se.

„Kathleen, prosím.”

„Ne, opravdu dnes večer nemůžu, Sethe. Už něco mám.” „Rande?”

„Ne, ne, nic takového,” ujišťovali ho rychle. „Já… je to osobní záležitost.” Asi by si měla krýt záda. „A vlastně, zabere mi to celý víkend.”

Dlouho bylo ticho a pak se Seth zeptal; „Je všechno v pořádku? Práce? Peníze? Všechno?” Starost v jeho hlase ji dojala. Byl jaký byl a zcela přirozeně se stíral o bolesti druhých.

„Ano, Sethe. Uvidíme se v pondělí.”

„Fajn.”

„Ahoj.”

„Ahoj.” Už chtěla zavěsit, když znovu zaslechla jeho hlas.

„Kathleen?”

„Ano?”

„Víš, kdybys kdykoli něco potřebovala, stačí říct. Jsem tvůj přítel.”

Tak prosté. Žádné otázky. Žádné požadavky. Žádná omezení. Bezpodmínečné přátelství. Láska. Hrdlo se jí bolestivě stáhlo.

„Děkuju ti, Sethe. Ahoj.” Položila telefon dřív, než jí vyhrkly slzy, které cítila v očích.

Když jí vzali krev a zrentgenovali plíce a když vyplnila všechny dotazníky, poslali Kathleen domů do postele a řekli jí, ať se ráno hlásí v půl sedmé v recepci.

Instrukce dodržovala, ale přes veškerou únavu nedokázala usnout. V myšlenkách si představoval nástroje, které použije doktor Peters, aby ji zbavil „následku početí”. Ne „dítěte”. Ani ne „plodu”. Důsledku početí.

Nohy měla jako z olova a hlavu zas příliš lehkou, aby ji udržela na polštáři. Celou noc se vrtěla a převalovala. Mozek jí odmítal poskytnout úlevu spánku. Nutil ji, aby vzpomínala, aby si představovala, aby se bála.

Už dávno si přísahala, že než bude mít děti, musí si být jistá, že její partner je partnerem pro celý život. Znala bolest z dospívání bez rodičů a slíbila svým budoucím dětem, že budou mít oba rodiče, skutečný domov, úplnou rodinu. Kdyby měla potrat odvolat a dítě si nechat, porušila by svůj slib, okradla by dítě o jednoho z rodičů. Ne. Nikdy.

Co by si Erik asi pomyslel, kdyby věděl, že nosí jeho dítě? Chtěl by to vůbec vědět? Reagoval by vztekle, protože nebyla dost dospělá a zodpovědná a nechránila se antikoncepcí? Cítil by lítost a nabídl by jí pomoc tím, že polovinu zaplatí? Proboha! To by nesnesla.

Anebo by se zachoval úplně jinak? Naplnily by se jeho modré oči tím teplem, které v nich četla, když si prohlížel její tělo a líně je laskal, když je zvědavou rukou prozkoumával a očima je s údivem uctíval?

Klekl by si před ni, svýma silnýma rukama ji chytil za boky, přitáhl k sobě a přitiskl svou tvář k jejímu břichu v tichém hovoru se svým dítětem? Vtiskly by jeho rty děkovný polibek na její kůži, zatímco by ji k sobě tulil? Byl by pyšný na mateřskou plnost jejích prsou?

Ne! Ne! Proč se takhle mučí? Dítě by pro něho možná vůbec nic neznamenalo. Možná že už jedno má. Už mohl klidně se svou ženou mít celou rodinu malých Gudjonsenů, kteří pro něj neznamenali o nic více než věrnost.

Kathleen se snažila potlačit tuhle euforickou představu, ale ta nemizela. Spíš se zvětšovala. Viděla samu sebe, jak ji vezou nemocniční chodbou k porodnímu sálu a vedle vozíku klopýtá Erik, úzkostlivě jí mačká ruku a vyznává lásku.

Pak spolu stojí u skleněné přepážky a zbožňujícím pohledem si prohlížejí svého syna. Syna? Ano. Erik by musel mít syna.

Pak se procházejí po stezce ve stínu stromů, každý drží za ruku jejich zdatné batole. Má blond vlasy, mírně zvlněné a rozčepýřené. Oči má pronikavě modré. Jako tatínek…

Kathleen byla stále vzhůru, když jí u rozkládacího gauče zazvonil budík. S obrovským úsilím se donutila vstát. Jediná dobrá věc na dnešním ránu byla, že ukončilo pekelnou noc a že dnes večer skončí i její muka. Bude zbavena posledního, co jí po Erikovi zbylo, a bude moci začít nový život.

To si alespoň říkala, když se automaticky oblékala. Stejně automaticky dojela k nemocnici, zaparkovala a představila se v recepci. Poslali ji do třetího patra, kde se měla hlásit v jiné kanceláři.

„Jsem Kathleen Haleyová,” řekl bezbarvý hlas, který Kathleen nepoznávala.

„Dobré ráno, slečno Haleyová. Pojďte, prosím, za mnou.”

Sestru, která byla v tuto ranní hodinu nechutně čerstvá a čiperná, následovala dolů chodbou k pokoji se lešti lůžky. Pouze dvě z nich byla již obsazena.

Sestra navlékla Kathleen na zápěstí čistý plastikový identifikační náramek. „Svlékněte se tady a dejte si své osobní věci do skříňky. Máte v ní erární noční košili. Nezapomeňte si sundat všechny šperky. A odskočte si, jestli potřebujete. Já se vrátím a dám vám kapačku.”

Byla pryč a Kathleen tu zůstala ve studeném pokoji se dvěma ženami. Jedna byla mladší, víc než sedmnáct jí určitě nebylo. Je tu ze stejného důvodu jako Kathleen? Instinktivně se na ni zadívala, ale světaznalý, drzý pohled, s kterým se střetla, o nervozitě nesvědčil. Ta druhá žena byla starší a potichu plakala do kapesníku. Nebylo pochyb, že se musí interrupci podrobit ze zdravotních důvodů. Potrat si na ní vynutila příroda. Strašné.

Kathleen vešla do koupelny a dělala, co jí nařídila sestra. Nebude na to myslet, opakovala si v duchu. Nemysli na to, co děláš. Prostě to udělej a vyhrab se z toho.

Vylezla na vysokou nemocniční postel a natáhla se na polštář tvrdý jako kámen. Za pár minut se vrátila sestra s lahví a podnosem.

Dezinfekcí beze slova otřela Kathleen ohyb lokte. Zaplaťpánbůh to byla druhá ruka, než ze které jí včera večer brali krev.

Vždycky m?la odpor k jehlám. Jako dítě měla z injekcí hrůzu. A v dospělosti nebyl ten strach o nic menší. Odvrátila hlavu, když sestra začala hledat žílu a pak zabodla jehlu a vtlačila ji Kathleen do paže.

„Co je to?” zeptala se Kathleen nesměle.

„Předoperační,” odvětila sestra stroze. „Jdete na řadu ve tři čtvrti na sedm, tak si chvíli polezte.” Pak chytila Kathleen za ruku a netrpělivě ji pustila zpět na postel. „Máte nalakované nehty. Nemůžeme vás uspat, když máte na nehtech lak.”

„Mrzí mě to,” omlouvala se Kathleen pokorně. „Nikdo mi neřekl…”

Zmlkla. Sestra už byla pryč.

Plačící pacientku vyvezli z pokoje. Ta druhá dívka žvýkala žvýkačku a prohlížela si časopis Rolling Stone. Když už chtěla Kathleen prolomit ticho a zeptat se dívky, kolik je hodin, otevřely se dveře a v nich se objevil doktor Peters.

Na sobě měl zelenou chirurgickou zástěru. Roušku si u nosu rozvázal a visela mu volně kolem krku. Vlasy měl komicky rozcuchané, ale oči jasné a laskavé.

„Slečno Haleyová,” řekl potichu, když ji bral za ruku. Alespoň neřekl „dobré ráno”. Natolik pokrytecký nebyl.

„Zdravím vás, doktore Petersi.”

„Cítíte se za daných okolností pokud možno dobře?”

„Ano. Mám hlad.”

Pousmál se. „Dnes večer můžete sníst, na co budete mít chuť.”

„Odlakovali mi nehty.” Kathleen vyděsilo, že se jí chvěje spodní ret. Myslela si, že tyhle pocity už jednou provždy potlačila.

„Ta sestra, která vás sem přivedla?” ptal se doktor Peters. Když Kathleen přikývla, naklonil se k ní a zašeptal: „Je to děsná mrcha.” Na roztřesených rtech vyloudil úsměv. „Ale před operací musí lak pryč. Protože kdybyste neměla dost kyslíku a vaše nehty by zmodraly, neviděli bychom to.” Celkem zbytečně zkontroloval kapačku. „Jste ospalá?”

Tolik chtěla odpovědět „ano”. Prosila svou mysl, aby ji uvedla v zapomnění, ale byla stále při plném vědomí, a to mu také sdělila.

„Dobře. Uspíme vás, abyste nic necítila. Slibuji. Velice stručně bych s vámi chtěl projít celou tu proceduru, abyste věděla, co se bude dít.”

Bokem se uvelebil na straně její postele, napůl se opíral, napůl seděl. „Nejprve vám roztáhneme hrdlo děložní. Je to vchod do vaší dělohy.” Přikývla. „Pak, až to bude průchozí, zavedu do vás dutou trubici. Je připojena k vakuovému -”

„Ne,” vydechla a reflexivně stiskla ruce. „Ne, prosím vás, neříkejte mi to.” Dech se jí stále zrychloval až do poplašného tempa a ona pocítila, jak ji pohlcuje tma, jako kdyby měla každou chvíli omdlít.

„Slečno Haleyová -”

„Nechci to vědět. Prostě to udělejte. Kdy bude po všem?”

Položil jí ruku na dlaň a jemně ji pohladil. „Nebude to trvat dlouho. Proberete se nejspíš za dvě hodinky a pak, až se budete cítit dost silná, abyste mohla řídit, můžete jet domů. Já se pokusím vyjmout co možná nejvíc tkáně z vaší dělohy, abyste moc nekrvácela. Používejte vložky. Až do příští menstruace žádné tampony.” Před následující otázkou se zarazil. „Chtěla byste si pak někdy popovídat o antikoncepci?”

Antikoncepci? A z jakého důvodu? Ze rtů se jí téměř vydral hysterický smích. Možná že kapačka konečně zabrala. Najednou dostala závrať. „Ne. To nebude nutné.”

„Já navrhuji kondomy. A nejenom kvůli antikoncepci.”

„Samozřejmě.” Sama sebe nedokázala pochopit, že neudělala nic, co diktuje zdravý rozum, takže se ani nesnažila svou nedbalost doktoru Petersovi vysvětlovat.

„Uvidíme se na sále, řekněme,” mrkl na své japonské nerez hodinky, „za dvacet minut.”

Uplynulo třicet pět minut, než přišli zřízenci s lehátkem a beze slova na ně Kathleen přemístili. Měla pocit, že je schopná vstát a dojít sama, ale věděla, že to nepřipadá v úvahu. Rozpačitě se podívala na dívku na protější posteli.

Ta k jejímu překvapení poprvé promluvila. „Není to žádnej med. Fakt.”

Už si to jednou prošla? Kathleen se zmohla jen na ohromené zamumlání: „Díky.” A pak ji vytlačili na lehátku ze dveří.

Světla nad ní ubíhala po stropě chodby. Pak zahnuli za roh a Kathleen se mátožně zachytila stran lehátka, jako by se bála, že spadne na zem. Provezli ji přes dvoje lítačky a pak doleva do předoperačního pokoje.

Sestra zkontrolovala náramek na jejím zápěstí. „Slečna Haleyová?”

„Ano.”

Sestra se usmála. Tahle nebyla tak zlá. Možná že chápe. „Dám vám ještě trochu limonády,” řekla, když povolovala tvorku na trubičce od kapačky. Láhev přivezli spolu s ní. „Brzy začnete být pěkně ospalá.”

Opravdu byla. Takřka v několika vteřinách se začal pokoj naklánět a všechno se zvětšovalo a pak naráz zmenšilo, jako když se člověk dívá do dalekohledu z druhé strany.

Žádné nepohodlí. Roztáhnout. Důsledek početí. Vakuum. Vakuum. Kathleen se pokusila pohnout rukou a chránit, si břicho, ale nebyla si jista, zda se jí to podařilo.

Žádný důsledek početí. Člověk. Dítě. Její. Erikovo.

Erik. Eriku. Eriku, kde jsi? Já jsem tě milovala. Pořád tě miluju. A oni se chystají zabít naše dítě. Proč tu nejsi, abys mě chránil?

Proč tu nejsi, abys viděl, jak se ti narodí syn? Tvoje dítě. Ne, žádné dítě nebude. Vakuum.

Sestra se nad ní sklonila a mluvila k ní, ale Kathleen ji neslyšela. Strop se zase hýbal a pak najednou byla v jiné místnosti, kde světla zářila neobyčejně jasně. Někdo jí přivazoval kolena k vysokým držákům na konci stolu. Nohy měla tak těžké. Ucukla před studenou koupelí, kterou kdosi dával jejím genitáliím.

Roztáhnout. Žádné dítě. Erikovo dítě. Milovala ho. Je to opravdu tak špatné toužit po plodu této lásky? Snad by dokázala žít s jeho zradou, jen kdyby měla něco vzácného z doby, kdy byli spolu, něco, co by učinilo tu bolest ze ztráty snesitelnější. A co může být lepším důkazem lásky, kterou dala muži, než že porodí jeho dítě? To dítě jí její lásku vrátí.

Světlovlasé miminko. Chlapeček. Věděla, že to je chlapec. Modré oči. Erikovy oči. Erikovo dítě.

Cizí hlas bez těla jí něco pobrukoval a na ústa a nos jí nalit/oval masku. Nemohla dýchat. Odmítala dýchat. Slyšela někoho křičet a uvědomila si, že je to ona sama. „Ne!” Bojovali k rukama, které ji omezovaly. „Ne, nedotýkejte se mě.”

„Doktore Petersi,” ozval se vedle ní poplašně ženský hlas. „Nechte mě. Já ho miluju. Chci to dítě. Já nespím. Nejsem šílená. Jsem vzhůru a chci své dítě.” Jejím vlastním uším zněl hysterický hlas děsivě, ale musela je nějak přesvědčit. Zoufale opakovala ta slova se vší silou a přesvědčivostí, které byla schopna.

„Slečno Haleyová.”

Ten hlas znala a otočila za ním svou zmítající se hlavu, „Doktore Petersi,” vydechla. Jak je má donutit, aby pochopili? To dítě jí nesmějí vzít. Pokusila se dát kolena k sobě, ale o je stále drželo rozevřená. „To dítě, neubližujte mu. Moje dítě. Erikovo. Já ho miluju. Je to chlapec. Já vím, že je. Chci svoje dítě. Eriku… Eriku…”

To temné zapomnění, po kterém Kathleen toužila, teď proklínala! I tak ji obklopilo - černé a absolutní.

KAPITOLA 11

Kathleen zkoumavě pozorovala Sethův obličej, jak se pokoušel srovnat si v hlavě, co mu právě pověděla. Rysy měl naprosto bez výrazu, jako by byl omráčen.

„Nemůžu uvěřit, že jsem dobře slyšel,” řekl nakonec.

Kathleen nasadila masku duševní vyrovnanosti. Nevěděla nic o tom, jak obrovitým dojmem působí její zelené oči. Stejně tak si neuvědomovala, jak její vlasy, stažené do přísného uzlu, zdůrazňují ostré lícní kosti. Všem kromě jí samé bylo ze strnulého držení jejího těla nad slunce jasnější, v jakém žije napětí.

„Ano. Slyšel jsi dobře. Musím dát výpověď. Zůstanu, samozřejmě, ještě čtrnáct dní, než si najdeš náhradu.”

„K čertu s náhradou!” Seth uhodil dlaněmi o naleštěnou desku svého psacího stolu. To byl největší náznak vzteku, který dal kdy najevo. Ještě nikdy ho neslyšela takhle zvýšit hlas. Pod bodavým pohledem jeho hlubokých očí se propadala hanbou.

„Proč, Kathleen? Proboha proč? Myslel jsem, že se ti u nás líbí, že máš svou práci ráda.”

Nedokázala se na něj dál dívat a odvrátila hlavu k velkému oknu, za kterým se rýsovalo panorama města. „To mám. Ale jak chápu svůj popis práce, mám být nákupčí a módní koordinátor pro tvůj obchodní dům, brzy už obchodní domy. Z toho plyne, že bych měla vypadat jako člověk, který se stará o poslední módu, který drží krok s posledními trendy.”

Zmateně povytáhl své hnědé obočí. „No a?”

Odvrátila svůj pohled od zamlženého okna a podívala se přímo na něj. „A to není nic lehkého, když je člověk v jiném stavu.”

A znovu tu byl ten bezvýrazný, upřený pohled, jako by to, co právě řekla, bylo tak nesrozumitelné, že to nedokázal pochopit. Očima sklouzl na její ploché břicho a pak zpět k její tváři. „Chceš říct, že jsi těhotná?”

Narovnala ramena. „Ano.”

Byla polovina října. Od chvíle, kdy se Kathleen probrala v nemocničním pokoji a vzrušeně se dožadovala odpovědi na otázku, zda ještě stále nosí Erikovo dítě, uplynuly dva týdny. Doktor Peters byl u ní, aby ji v tom ujistil. „To dítě si nechám.”

„Mám to chápat tak, že budeš svobodná matka?” Přikývla.

„Ty to zvládneš.” Pohladil ji po ruce a Kathleen mu byla za vzpruhu vděčná.

Minulé dva týdny nebyly jednoduché. Ráno i odpoledne se pořád ještě dělalo špatně, ale doktor Peters jí předepsal nějaké prášky pro případy, že by to bylo skutečně zlé. Nejvíc ji ale trápila duševní úzkost, ve které neustále žila. Znovu byla v pokušení zatelefonovat Edně a všechno jí vypovědět, ale neudělala to. Harrisonovi by si o ni dělali ještě větší starosti, než které jim doposud bezpochyby připravila. Musí se s nepříznivou situací vypořádat sama. Přežije to. Vždyť ženy, i svobodné ženy, mají děti pořád.

Seth se to ale musí dozvědět hned. Naplno rozjížděl své veIkolepé plány a každý den telefonoval výrobcům do New Yorku smlouval pro Kathleen schůzky na konec měsíce, kdy měla jet na další služební cestu. Musí mu to říct - a přesto se toho Kathleen bála víc než čehokoli jiného. Trápilo ji, že ho nechá v práci na holičkách, protože dobře věděla, jakou důvěru vkládá v její schopnosti. A navíc ho nechtěla zklamat jako člověka, kterého si váží. Největší bolestí bude vidět rozčarování v jeho očích.

Teď mu to řekla, ale v jeho tváři nespatřila ani náznak znechucení, které očekávala. Naopak, jeho oči jako by zářily údivem a štěstím. Vyjel zpoza svého psacího stolu k její židli chopil její ruku do svých bezpečných dlaní.

„Předpokládám, že gratulace asi není na místě.” Nebyla to otázka a nebylo to míněno zle, ale Kathleen se přesto smutně usmála.

„Ani ne.” Upírala pohled do jeho bezedných tmavých očí a neviděla v nich žádné odsouzení. K tomuhle člověku mohla naprosto upřímná a vůbec si nepřipadala směšně. „Nevěděla jsem to, když jsem brala tuhle práci. Přísahám. Skoro jsem si to dala vzít, ale… ale…” Bylo to k zlosti, ale cítila, jak se jí začínají z očí řinout slzy. Kolik slz může člověk vyplakat, dokud mu už žádné nezbydou? Jí to zřejmě moc dlouho trvat nebude, vždyť poslední měsíc skoro celý probrečela.

„Jsem si jistý, že v tvém případě je rozhodnutí si to dítě nechat správné. Proč ses mi s tím nesvěřila už dřív?”

„Byla jsem zmatená, nevěděla jsem, co mám dělat.”

„A teď to víš?”

Bezradně zavrtěla hlavou. „Ne. Jen se snažím přežívat den po dni a držet hlavu nad vodou.”

Položil jí ruce na ramena a přitáhl ji k sobě, až se mu hlavou opřela o hruď. Potichu plakala, vzlyky otřásaly jejím tělem a on ji svou utěšující rukou hladil po zádech a šeptal jí do ucha starostlivé věty. Nakonec se proudy slz zastavily a Kathleen se narovnala, přijímajíc kapesník, který vytáhl z náprsní kapsy.

„A otec?” vyptával se jemně.

Uvažovala, zda má Sethovi zalhat a říct, že je otec dítěte mrtvý, ale nedokázala to. „Byla to známost na jednu noc. Druhý den byl pryč.” Prstem jí vklouzl pod bradu a zvedl jí tvář tak, že se mu musela podívat do očí.

„Měla jsi ho ráda, viď?”

Odvrátila se a očima bloudila po místnosti, přeskakovala sem a tam - jen aby nemusela čelit Sethovu pronikavému pohledu.

„Kathleen?”

Pohlédla na něj a spatřila jeho tvář plnou něhy a soucitu. To ji zlomilo. „Ano,” vzlykala a znovu schovala tvář do kapesníku. „A pořád mám. Bůh mi odpusť, ale mám.”

„Ví, že -”

„Ne,” vykřikla. „Nikdy se to nedozví. Už ho nikdy neuvidím. On má svůj život…” Nemohla Sethovi říct, že je Erik ženatý. Alespoň tolik úcty si chtěla v jeho očích zachovat. „Pro mě je to, jako by byl mrtvý.”

Vstala a popošla k oknu. Ruce měla ovinuté kolem pasu. Neslyšela motor jeho blížícího se invalidního vozíku, a když promluvil přímo za ní, polekaně poskočila.

„Proč od nás odcházíš?”

Kathleen se zmateně otočila - jak se může ještě ptát?

„Proč?” zopakovala užasle. Cožpak neslyšel nic z toho, co mu Italy povídala? „Proč? Myslím, že důvod je naprosto jasný. Jsem těhotná, Sethe. Za pár měsíců budu jako balón. A pak budu mít mimino, o které se budu muset starat.”

„Já vím, jak to v životě chodí, Kathleen,” odvětil naprosto klidné, ale usmíval se. „V tvé smlouvě není ani jedna věta tom, že bys kvůli těhotenství nemohla vykonávat svou práci. Je to nezákonné a krom toho my nejsme tak tupí a konzervativní. Zaměstnané ženy se už dávno nemusejí zříkat práva na rodinu. Máš strach, že toho na tebe bude moc?” Na šedém obzoru jí zazářil plamínek naděje. Pomalu odpovídala: „Ne, ale -”

„Co jsi chtěla dělat?”

„No,” začala vyhýbavě, „myslela jsem, že si seženu něco lehčího. A pak, až se to narodí a já se budu moct vrátit do práce, dám ho do -”

„Do jeslí, kde bude vyrůstat bez matky, bez lásky, kterou takové miminko potřebuje?”

„Ne,” rozzlobila se Kathleen. „Dala bych si pozor, aby to byly dobré jesle.”

„To nepřipadá v úvahu, Kathleen. Pojď sem.” Vzal ji za ruku a stáhl si ji na klín.

„Sethe,” vydechla, „co to… ublížím ti,” řekla, když mu těžce dopadla na stehna.

Zasmál se. „Kéž bys mohla!” Pak zvážněl, přitáhl ji k sobě, jednou rukou ji objal kolem ramen a druhou v pase.

„Kathleen, tolik bych si přál, abych v těch nohách něco cítil, Bolest. Ale od pasu dolů necítím nic. Je to mrtvé.” Pohledem se jí zabodl do očí. „Chápeš, co se tím snažím říct?” Odvrátila se v náhlých rozpacích a pak se na něho znovu podívala. Bylo těžké se cítit trapně s někým tak upřímným očistným, jako byl Seth. „Myslím, že ano,” zadrmolila.

„Takže taky víš, že nikdy nebudu mít děti, rodinu, i když to bylo jedno z mých největších přání. A bez ohledu na to, jak moc bych o to stál,” letmo ji pohladil prsty po tváři, „Nemohu mít na ženu žádné fyzické nároky.” Přitáhl si její ruku ke svým rtům a políbil ji na konečky prstů. „Vezmeš si Kathleen?”

Teď byla řada na ní, aby nevěřila svým uším. Neočekávaná nabídka k sňatku udělala své, ale mnohem víc ji zarazilo, že ji vyslovil právě teď, když mu prozradila, že čeká dítě jiného muže a že toho muže stále miluje. Cožpak se Seth dočista zbláznil?

„Sethe, ty -”

„Chci si tě vzít za ženu,” dokončil prostě. „Mám tě rád, Kathleen. Miluju tě od chvíle, kdy jsi poprvé vkročila do mé kanceláře. Vím, že ty mě nemiluješ. Miluješ otce svého dítěte a upřímné řečeno, kdybys ho nemilovala, moc valné mínění bych o tobě neměl. Ale on tu není. Já ano. A já tě chci. Chci tvoje dítě. Kathleen, prosím, vejdi do mého života. Takového, jaký je.” Usmál se a smutně pozvedl jeden koutek svých vykrojených úst.

„Žádám hodně, uvědomuji si to,” pokračoval po chvíli. „Vím, že zdravá žena jako ty potřebuje lepšího muže než jsem já.” V hlase mu znělo dojemné zoufalství. „Ale já ti můžu dát bezpečí, bezstarostný život a tvému dítěti jméno -”

„Sethe, prosím.” Položila mu ruku na ústa, aby ho umlčela. „Nezáleží mi na tvých penězích. To, co mi nabízíš je příliš velkorysé, než abych o tom vůbec mohla uvažovat. Co bys mi dal ty, tisíckrát převažuje to, co bych ti mohla dát já.”

„To už nech na mě,” řekl, přitiskl ji k sobě a položil si její hlavu na rameno. „Žij v mém domě, dovol mi, abych tě každý den vídal, abych s tebou mohl pracovat, pomoz mi uskutečnit mé plány, naplň mě svou životní silou.”

„Sethe,” zašeptala do teplé, voňavé kůže na jeho krku. Může to udělat? Je tohle odpověď na její dilema? Nesmírně si ho vážila. Možná že to je skoro láska. Byl čestný, idealistický, důvěryhodný a tolerantní. Co víc může od mužského chtít?

Jeho fyzická omezení v jejím rozhodování nehrála vůbec žádnou roli. Jednou milovala. Erikovi dala své tělo, vše, co měla, a byla si jistá, že už nikdy nebude schopna milovat s tak slepou vášní. Erika už nikdy neuvidí. A i kdyby, on patří jiné. Nikdy by spolu nemohli žít.

Stále ho miluje. Tenhle nesmazatelný fakt se již nesnažila popírat. Miluje ho. Život se Sethem nebude tak blažený, tak nabitý. Nebude se zajíkat očekáváním, že ho uvidí, a při setkáni nebudou i ty nejkrásnější sny blednout v porovnání se skutečností. Už nikdy nepozná to splynutí těla, duše a mysli, tu jednotu s jinou lidskou bytostí, která přichází jen s láskou.

Ale život se Sethem bude hezký život. Bude ji mít rád a bude mít rád i její dítě. Bude to tichý a klidný život. Budou pracovat bok po boku a oba budou dělat to, co mají rádi. Ona pozná dobrotu a… čestnost.

„Nemusíš mi odpovídat dnes, ale kdybys řekla teď hned ano, udělala bys mi ohromnou radost,” řekl Seth.

Narovnala se a položila ruce na klopy jeho kabátu. „Víš, o co si koleduješ?”

„Ano.”

„Tak pak si tě vezmu, Sethe. Ráda a bez váhání.”

Jemně ji políbil na ústa. Byl to polibek prostý veškeré vášně, ale plný něhy. Zpečetil úmluvu. Když ji odstrčil, řekl: „Pocházíme z různých… kultur, abych tak řekl. Vadí ti, že jsem Žid?”

„Ne, jestli tobě nevadí, že jsem křesťanka.”

Rozesmál se. „Jediné, co žádám je, že když to bude kluk, necháme ho podle našich tradic osmého dne života obřezat.”

„Ovšem. A bude moct slavit vánoce i velikonoce do té doby, než bude dost velký na to, aby si vybral svoje náboženství sám?”

„Jistě.” Očima pomalu bloudil po její tváři, zbožně si prohlížel každičký rys. Nakonec řekl chraplavě: „Miluji tě, Kathleen.”

Zahnala ze svých myšlenek obraz azurových očí, které se třpytily jako vodní hladina, vlasů, které zářily ve slunci jako zlato, knírku, který rámoval blýskavé bílé zuby, a pokusila se zaměřit svou pozornost na milující obličej proti sobě. „Já vím, Sethe, já vím.”

„Ty žertuješ.” Hazel Kirchoffová seděla ve svém nádherné, draze a vkusně zařízeném obýváku na hedvábných broskvových polštářích své půlkruhové pohovky. Ruce měla důstojně složené v klíně, kotníky příkladně překřížené, záda jako pravítko - tak jak ji to jako mladou dívku naučili v soukromé škole.

„Ne, nežertuji. Kathleen a já se v neděli odpoledne bereme v kanceláři soudce Walterse. Je nám dlužen službičku. Vzpomínáš si? Objednali jsme ten norkový kožich pro paní -”

„Sethe, já velice dobře vím, co jsme pro toho soudce udělali,” odsekla. „Mohl bys mi laskavě říct, co máš na mysli, když mluvil o tom, že si bereš tu malou… slečnu Haleyovou?”

Seth se zakřenil a popojel ke starožitnému příborníku z rulového dřeva, kde si nalil další sklenici skotské. „Překvapená? Já taky.”

„Jediné, co mě překvapuje je, že tu můj rozumný, inteligentní bratr kecá nesmysly. To přece nemůžeš myslet vážně, že si bereš slečnu Haleyovou. To je absurdní.”

„Souhlasím!” řekl vesele. „Ale ať to zní jakkoli divně, je to pravda.”

Rozrušení na její tváři nevypovídalo nic o zuřivosti, která se v ní hromadila. Věděla, že ta holka bude jen pro zlost. Krása a mozek nepatří k sobě. To, co její bratr považoval za inteligenci, pokládala Hazel za vypočítavost. Kathleen si namalovala svou cestu do podniku, který byl pro Hazel tím nejcennějším na světě. Teď se vtírá do její rodiny a jejího domu. Chytře Setha oblbla a bůh ví, že jemu by zalichotila pozornost jakékoli ženské.

Matka jim zemřela, když bylo Hazel čtyřiadvacet. Sethovi, který byl pozdním dítětem svých rodičů, bylo teprve jedenáct. A od té doby se o něj Hazel starala a chránila ho. Nebyla to povinnost, o kterou by stála nebo z ní měla zvlášť velkou radost, ale ke všem čertům, na ni si nikdo vyskakovat nebude.

Skryla své vnitřní pobouření a s úsměvem pronesla: „Sethe, drahoušku, tak mi o tom přece něco pověz.”

Seth začal horlivě vypočítávat Kathleeniny přednosti. Čím déle Hazel naslouchala, tím více svého bratra proklínala za to, že je opravdu takový blázen, za něhož ho vždy pokládala. Jeho velkorysé skutky ji rozčilovaly. Dráždila ji jeho trpělivost, s níž se smiřoval se svým postižením. Jak to, že nebyl zlý u zahořklý? Byl to slaboch. Stejně jako jejich otec, ke kterému chovala vždy jen nejhlubší opovržení.

Když Seth konečně zmlkl, aby si usrkl skotské, přiložila rty ke své sklence sherry, ale nenapila se. Neměla sherry ráda. Potěšení ji přinášela jen tajná láhev vodky pečlivě ukrytá v zásuvce v ložnici.

Sladce se usmála a výraz na její tváři byl sotva víc než pouhá grimasa. „Já vím, jak nadaná a krásná slečna Haleyová je, Sethe.”

Ta slova se jí zadrhla v hrdle jako nějaký odporně chutnající lék. „Ale co o ní vlastně víme?”

„Po smrti rodičů vyrůstala v dětském domově.” Pokračoval ve svém zhuštěném popisu Kathleenina života podobně, jak mu jej vyprávěla Kathleen toho odpoledne, kdy ji požádal o ruku.

Čím déle o Kathleen mluvil, tím více mu zářily oči a Hazel svírala v žaludku palčivá a nepříjemná bolest. „Sethe, miláčku,” řekla laskavě, „odpusť mi mou netaktnost, ale ty přece nemůžeš… chci říct… nebude to tradiční manželství.” Dokázala na své tváři vykouzlit nucený ruměnec a rozpačitě se zadívala na své ruce - celou tu dobu se jí honilo hlavou, že její bratr nemůže tu děvku uspokojit ani za milion let. Přesně věděla, jak Kathleen využila ty svoje svůdné oči a drobné, pružné tělo v plné zbroji a donutila jejího bratra, aby si o sobě znovu začal myslet, že je muž.

„Já vím, Hazel,” řekl Seth smutně. „Ale prozřetelnost mi to vynahradila. Víš, i tak Kathleen nosí Kirchoffova dědice. Na jaře bude mít dítě.”

Účinek těch slov doslova rozmetal její falešnou vyrovnanost. „Cože?” vydechla. Tvář jí zošklivěla, fasáda spadla a veškerá škaredost její duše vyplula na povrch. Ta kurva je těhotná! To Hazel nepřekvapovalo. Co ji ale překvapilo, byla drzost té čubky, která se snažila hodit svého parchanta na krk Klrchoffům. „Ty si chceš vzít kurvu, která čeká cizího parchanta? Máš v úmyslu dát tomu bastardovi svoje jméno a udělat z něj svého dědice?”

Hazelin hrubý výpad Setha na okamžik šokoval. Její jediný milostný vztah se kdysi nevydařil a Seth věděl, že jeho sestra se mužům s výjimkou profesionálních vztahů vyhýbá. Odložil svou vysokou sklenici na vykládanou desku konferenčního stolku a zajel svým vozíkem těsně k ní. Věděl, že k tak divoké reakci ji vyprovokovalo jen velké rozrušení. Snad o tom měl začít o něco mírněji, neměl se nechat unést a tak nezkrotně dát průchod svému štěstí.

„Hazel,” řekl vlídně, „já vím, že je to pro tebe překvapení a přirozeně jsi vůči motivům Kathleen podezřívavá, ale já tě musím požádat, abys o ní takhle nemluvila. Já ji mám opravdu rád.”

Hazel na něho ohromeně zírala a v duchu se ptala, jestli má ten člověk vůbec zdání, jak idiotsky mluví.

„Ten muž… otec toho dítěte jí hodně ublížil. Milovala ho. Kathleen by se mu nikdy nedala, kdyby ho neměla ráda.”

To si myslíš ty, pošklebovala se v duchu Hazel. Ta kurva by roztáhla ty svý dlouhý hubený nohy před každým. A tobě, můj pitoměj bratříčku, bohužel v těch partiích něco chybí.

„Prosím tě, dej jí šanci, Hazel. Já vím, že ji budeš mít ráda tak jako já. A to dítě taky. Konec konců, bude to tvoje neteř nebo synovec.” Usmál se.

Hazel nasadila neproniknutelný výraz. Co může dělat? Když dá průchod všem těm tvrdým slovům, která se v ní hromadila a domáhala se cesty ven, Seth se na ni možná rozzlobí. Ta ženská mu úplně popletla hlavu.

I tak má nad ním vládu pořád ještě ona sama. Jediným způsobem, jak ji neztratit, bude přijmout tu couru do svého domu a před Sethem hrát usměvavou svobodnou švagrovou. Nebude to těžké. Něco podobného - zbožňující sestru - už hraje přece celá léta, i když ji pouhý pohled na Setha odpuzuje. Musí chránit svou jedinou lásku - firmu. Hazel se donutila ke klidné otázce. „A co bude s její prací v obchodě?”

„Zůstane tam. Trval jsem na tom. Ale chci, aby si najala asistenta a vyškolila ho, takže až se to miminko narodí, mohl by po ní práci převzít.”

To Hazel nepokládala za nejlepší možnost, ale nějak si přece poradí. I jí samotné připadal její úsměv falešný, když pronesla: „Odpusť mi, Sethe, co jsem řekla. Příliš mě to ohromilo, než abych mohla rozumně uvažovat.” Vztáhla ruku k jeho tmavým vlasům a uhladila mu několik rozcuchaných pramenů. „Asi prostě jenom žárlím. Jsi pro mě víc syn než bratr. A teď tě ztrácím kvůli jiné ženě.”

Chytil ji za ruku a přitiskl si ji na tvář. „Neztrácíš mě. Budeme jedna rodina. Všichni dohromady.”

„Ano,” zamumlala, když se odebral za Georgem, aby ho požádal o velkou láhev šampaňského. Jednou věcí si Hazel byla jista - i kdyby měla zavraždit tu ženskou, jejího parchanta, Setha i samu sebe, ta děvka nezdědí ani jediný cent z toho, co po právu patří Hazel Kirchoffové.

„Já tomu prostě nemůžu věřit, B. J.,” řekla Edna. „Ona se vdala.”

„To píše v tom dopise, ale ať se propadnu, jestli tomu rozumím.” Prohrábl si své šedé vlasy. „Kdo že je ten člověk?”

„Píše, že se jmenuje Seth Kirchoff a že mu patří ten obchodní dům, ve kterém pracuje. A prý ještě další v San Franciscu. Brali se minulou neděli. Píše, že se tenhle víkend stěhuje do jeho domu.”

„Myslíš, že je bohatý?”

Edna znovu přelétla pohledem list papíru, který držela v ruce. „No pokud by o něčem svědčil tenhle dopisní papír s jejími novými iniciálami, tak bych řekla, že je,” poznamenala Edna uštěpačně. Znovu se začetla do dopisu a zeptala se: „B. J. tebe to nepřekvapuje?”

„Mě už nepřekvapuje vůbec nic,” zabručel.

Edna se otočila a zadívala se na něj. „Odložil bys konečně ty zatracené noviny a promluvil si o tom se mnou? Přede mnou se za tou oponou neschováš. Já vím, že i tebe mrzí, jak se zachovala. Tak si o tom popovídáme.”

„Není o čem. Kathleen má muže a nový život. A tím to hasne,” řekl rázně.

„Ne, tím to nehasne. Nemyslíš, že bychom mu měli říct -”

„Ne,” řekl B. J. neústupně. Ani na okamžik nepochyboval, o kom Edna mluví.

„Ale slíbili jsme mu, že mu dáme vědět, až se nám Kathleen ozve.”

„Nic takového jsme neudělali, Edno, a nepokoušej se mě obalamutit a přesvědčit o opaku.”

Kousla se do rtů a promýšlela novou kličku. „Snad bychom mu měli aspoň dát vědět, že je naživu a v pořádku.”

„A že žije v San Franciscu se svým bohatým manželem. Myslíš, že by to od nás bylo hezké?” dožadoval se.

„Ne,” vzdychla a sesula se na židli u kuchyňského stolu, kde si předtím pochutnávali na klidné snídani až do chvíle, než došla pošta.

„Tak vidíš,” řekl B. J. vděčně, že má nepříjemný rozhovor za sebou. „Nalij mi ještě trochu kávy.”

Erik upíral zrak do hnědé tekutiny ve své sklenici, jako kdyby se v ní ukrývala odpověď na všechny záhady vesmíru. Možná kdyby se díval dost pozorně, dost hluboko, našel by východisko ze svého vlastního trápení.

Z druhé strany baru se ozval hlasitý smích, tam v boxu se tři páry dělily o džbán piva a příjemně si povídaly. V návalu osamělosti se k nim otočil zády. Byl on vůbec někdy členem nějaké party, patřil někdy někam? Jednu dobu ho jeho kolegové brávali s sebou, když chodili po práci na skleničku. Ale z jeho pití se stal dost vážný problém, jeho nálady bývaly dost nevrlé a rozpoložení příliš proměnlivá, než aby byl pro ostatní lidi přitažlivý.

Když se mohl po letecké nehodě konečně vrátit do práce, byl vzteklý do míry hraničící s šílenstvím. Nakonec dokončil svůj dokument o novátorských dětských domovech, na který byl přidělen, ale každý den, kdy na něm pracoval, pro něj byl utrpením. Pokaždé, když si přehrával videokazety z Horské vyhlídky, stahoval se mu žaludek. Když na obrazovce spatřil Kathleen, mlátil pěstí do otevřené dlaně, jako by si přál, aby to byla ona, koho drtí.

„Pěkně sis užíval, kamaráde,” řekl jeho producent, když mu konečně přehrál svůj výtvor.

„Jdi k čertu,” zavrčel Erik na cestě ke dveřím.

„Počkej chvíli, Gudjonsene,” zavolal na něj ten muž, ale před zatvrzelým pohledem, který na něj Erik upřel, se zmírnil. „Poslyš, já vím, že mi do toho nic není,” řekl vzdorovitě, ,,ale co ses vrátil po té letecké nehodě, chováš se, jako bys měl osinu v zadku. Pár lidí tady už má toho plné zuby. Já tě mám rád, Eriku. Jsi úžasný talent a já bych nerad viděl, jak marníš kariéru a zahrabáváš se jen proto, že se na každýho hned naježíš. Jestli pro tebe můžu něco udělat -”

„Jak jsi říkal, nic ti do toho není,” zabručel Erik a bouchl za sebou dveřmi.

To bylo koncem podzimu a teď je jaro. Všude kolem něj rozkvétal nový život, ale pro Erika byl každý den jen dalším krokem do propasti.

Měřítka dokonalosti, která vždy uplatňoval na výsledky své práce, už nebyla tak přísná. Filmy, které tvořil, byly lajdácké. Příliš mnoho pil, obvykle tak dlouho, dokud ho neobklopila ospalá apatie. Deprese ho neopouštěla, ani když byl se ženami. Ani jedna se mu nelíbila. K máni jich byly tucty, tak jako ostatně vždy předtím, ale on jimi pohrdal. Ať se snažily sebevíc, žádné se nepodařilo v něm vzbudit tak silnou vášeň jako Kathleen.

„Ještě jednu, prosím,” řekl Erik stroze barmanovi a pozoroval, jak skotská stéká do sklenice. Už před několika měsíci se vzdal vody, sodovky i ledu, všeho, co ředilo alkoholovou drogu, díky níž byla jeho bolest snesitelnější.

Nyní však zval svou bolest dál. Ta pomalu doutnající pálivost v srdci byla téměř příjemným společníkem a doslova jediným přítelem, který mu zbyl. Důvěrně se znali. Zpočátku svých myšlenek odháněl obraz její tváře pokaždé, když se mu nechtěně vytvořil. Teď už se o to nepokoušel. Vychutnával si pohled na ni, i když to byl jen pouhý přelud. Loňské léto. Opravdu to je tak dávno? Těch pár dní, tak krátkých v porovnání s délkou života, mu přineslo nezměrnou radost a nevyslovitelný smutek. Jedna dobrá věc z nich ale přece jen vzešla. Bob a Sally adoptovali malého Jaimieho.

Erik se bez ohledu na svou sklíčenost usmál. Celá léta se ho bratr a Sally snažili o dítě, téměř zoufale zkoušeli všechny léčebné metody, kterým ani nerozuměl. Když jim byl schopen vyprávět o Horské vyhlídce, řekl jim i o Jaimiem. Ten chlapec je začal zajímat a požádali Erika, aby jim ho ukázal na kazetě. V očekávání se spojili s dětským domovem v missourském Joplinu, kde Jaimie žil, ale raději si nedělali přehnané naděje. Než ale uplynuly dva měsíce, byl Jaimie jejich. O vánocích pak Sally hrdě oznámila, že čeká dítě. Jaimie se z té zprávy radoval stejně jako celá rodina.

Jedna dobrá věc vzešla z loňského léta.

Jak dlouho ještě bude takhle žít? Není přece první, kdo dostal kopačky. Jenže tohle bylo poprvé, co se to stalo jemu. Umírání pomalou, zbytečnou smrtí zrovna neodpovídalo jeho představě udatnosti. Odcizil se svým přátelům a svého bratra dohnal starostmi málem k šílenství. Kolegové jím opovrhovali, ne ale víc, než Erik opovrhoval sám sebou. Nechtěl se znovu změnit v toho cynika, kterým byl před svou cestou do Etiopie, kde se mu poprvé otevřely oči pro bolest a utrpení druhých.

Teď byl duben. Duben v Paříži by mohl být pěkný. Pomalu, téměř lítostivě odstrčil Erik plnou sklenici whisky a vstal. Ze zrcadla nad barem na něj zíral obraz bledého, neupraveného, zanedbaného muže.

Na cestě ke dveřím už věděl, co musí udělat.

,,Miminko! Kluk!” zvolala Edna s kouskem papíru v ruce. „Když nám o vánocích posílala ten dlouhý dopis, vůbec se nezmínila, že čeká dítě.”

„Přečti mi to znovu,” řekl B. J.

„Theron Dean Kirchoff, tři kila devadesát, pětapadesát centimetrů, narozený dvanáctého dubna.”

„Dvanáctého dubna,” přemítal B. J. nahlas.

Ruka se zprávou o narození Edně poklesla, když zvedla oči, aby se střetla s pohledem svého muže.

„To není možné,” zašeptala ochraptěle.

„Už jsi někdy slyšela, aby nedonošené dítě vážilo tři kila devadesát? Toho chlápka si brala až v říjnu. A poznala ho až někdy koncem srpna, prvního září.”

„Co to děláš?” zeptala se Edna, když za ním utíkala do obývacího pokoje k telefonu.

„Jdu volat Erika Gudjonsena. Jedna věc je, aby pro své vlastní dobro nevěděl, co se s Kathleen děje. Druhá věc je mít syna.”

B. J. telefonoval asi čtvrt hodiny, ale výsledek meziměstského hovoru byl méně než uspokojivý. Ano, je to televizní stanice, kde byl pan Gudjonsen zaměstnán, sdělila mu dívka v centrále, ale už tam nepracuje. Před několika dny dal náhle výpověď. Ne, nikdo neví, kde teď pracuje, ale povídá se, že odjel do ciziny.

KAPITOLA 12

„Therone, prosím tě,” křičela Kathleen a uskakovala před kopajícíma nožkama, které jí z bazénu hrozily novou sprškou průzračné vody. Theron se zajíkal radostí a znovu se pokouŠel maminku postříkat.

„Jsi zlobidlo, abys věděl,” škádlila ho a chytila jeho buclaté tělíčko kolem pasu. Sklonila hlavu a začala ho nosem šimrat na krku, zatímco on se snažil uniknout projevům matčiny náklonnosti. Ve svých sedmnácti měsících si již vytvořil nechuť k mateřské ochraně a prosazoval svou nově objevenou nezávislost. Útěchu u Kathleen hledal, jen když se dostal do nesnází.

Byl živý, zvědavý a tvrdohlavý a za každou cenu si prosazoval svou. Když byla Kathleen doma, trávila s ním téměř každou minutu a vyhřívala se na slunci své pýchy a lásky.

Když se Theron narodil, Seth si přál, aby odešla z práce. Věděl, že jí mateřství zabere spoustu času a energie. Ale Kathleen byla neoblomná.

„Pracovala jsem pro tebe dřív, než jsem se stala tvou ženou. Přijal jsi mě na velmi náročné místo. A dokud nebudu mít pocit, že jsem splnila, co jsi ode mě čekal, budu pracovat alespoň tři dny v týdnu. Teď, když jsi otevřel ten nový obchoďák ve Stonetownu a butik v Girardelli, mě potřebuješ víc než kdy předtím.”

Souhlasil, ale jen s podmínkou, že jí bude i nadále vyplácet mzdu. Každý týden podepisovala výplatní šek a ukládala plat na spořitelní účet. Seth by jí nedovolil, aby z těch peněz něco utratila. Dal jí k dispozici tučné konto „na domácnost”.

Přestože si k ruce najala asistenta, byla stále na telefonu, když se zrovna nepohybovala po obchodním domě nebo své kanceláři.

Asistentem jí byl mladík jménem Eliot Pate. Znal oděvní průmysl jako svoje boty, měl nos na styl a záhadný instinkt na zboží, které se rychle prodává. Rozpoznali navzájem své nadání a okamžitě se z nich stali dobří přátelé.

Kathleen přijala jeho alternativní životní styl. On přehlížel její do očí bijící ženskost a ona zase jeho občasnou hašteřivost. Když měla volno a trávila své dny s Theronem, věděla, že Eliot má všechno pevně v rukou.

Dnes byl jeden z takových dní. Spolu s Theronem zmámeně prolenošili podvečer v Kirchoffově bazénu. Kathleen na tenhle dům ve Woodlawn nikdy nemyslela jako na svůj domov. Byl příliš velký, příliš okázalý a Hazel si nikdy nedala ujít příležitost, aby dala Kathleen najevo, kdo je tu paní. Když ji sem Seth poprvé přivedl jako svou nevěstu, Kathleen už polekalo, jak se tu dává bohatství na odiv, ale postupně si na to zvykla, přestože to s ohledem na to, kde a jak vychovala, bylo poněkud zvláštní.

Tradiční dům byl upraven podle staveb anglického venkova, obklopoval jej široký pruh zeleného, dokonale sestříhaného a upraveného trávníku. Interiér byl až do nejmenších podrobností vyzdoben s úzkostlivě pečlivou pozorností. Ale Kathleen připadaly pokoje spíš jako kulisy z časopisu než místo, kde opravdu žijí lidé. Ve všem byla cítit osobnost Hazel a už kvůli tomu Kathleen nikdy nezískala pocit, že sem patří. Nejlépe se cítila v pokojích, které patřily jí a Theronovi. Seth jí velkoryse nabídl, aby si je dala zařídit podle vlastního stylu. Zbavila ty místnosti pochmurného, studeného, formálního zařízení, které tu instalovala Hazel a nahradila je vlastním nábytkem, který byl světlejší, jasnější a pro každodenní žívání mnohem praktičtější.

Seth měl své pokoje dole v místnostech bývalé knihovny. Byly propojeny se soláriem, z něhož se stala jeho speciální ložnice. Apartmá to bylo veselé a příjemné a oni zde spolu to trávili večery v rozhovoru o obchodních plánech a pokrocích malého Therona.

Nyní, když házela svou ratolest do vody, znovu žasla, jak dobře všechno dopadlo. Když si přede dvěma roky brala Setha, ani ji nenapadlo, že by mohla někdy být tak… spokojená. V mysli jí téměř vytanulo slovo šťastná, ale to její stav nevystihovalo přesně. I tak pociťovala hluboké uspokojení nad tím, co udělala ze svého života, který se v jednom okamžiku zdál tak beznadějný.

Její vztah s Harrisonovými se obnovil. Ozvali se brzy poté, co jim napsala o své svatbě. Jejich gratulace byla ovšem rezervovaná.

Teprve když je informovala o Theronově narození, zaplavili ji dárky a rodičovskými radami. Od té doby si často psali a pravidelně telefonovali k narozeninám a svátkům. A protože jejich kdysi sdílená vzájemná blízká náklonnost po tom osudovém létě ochladla, byla Kathleen ráda, že cesta zůstala otevřená.

Spolu s nimi se radovala z adopce Jaimieho. Když jí o tom pověděli, pocítila jen chvilkový záblesk žárlivosti na rodinu, která zapojila chlapce do svého života. Často myslela na tohle dítě, které si tenkrát v létě získalo její srdce. Se Sethovým plným souhlasem zůstala v představenstvu Horské vyhlídky jako nepřítomný člen a anonymně přispívala vysokými částkami. Šeky nechávala Kathleen vždy proplácet z konta, které měl Seth v New Yorku, a podepisovat jeho právníkem. Jeden z nich se měl dle jejího určení využít speciálně na výstavbu tenisových kurtů. Řadu let chtěli Harrisonovi doplnit tento sport k letnímu programu. A Kathleen se snažila samu sebe přesvědčit, že své dary neposílá proto, aby se vykoupila z pocitu viny kvůli svému ostudnému chování k manželům, kteří ji tolik milovali.

Seth o Harrisonových věděl, ale neznal rozsah jejich bývalého vztahu ke Kathleen. Nikdy mu neřekla, že byla v Horské vyhlídce jen pár týdnů předtím, než přijela do San Francisca. Tomuto tématu bylo lepší se vyhýbat.

Jistotu a klid duše, který cítila onoho odpoledne, si vykoupila skutečně draze.

„Chceš se potápět?” ptala se Therona. „Co? Zadrž dech.” Přehnaně se nadechla a pak rychle stáhla malé pevné tělíčko pod hladinu, aby jej hned zase vynořila. Theron mrkal svýma modrýma očima, lapal po dechu a pak se hlasitě rozesmál. Začal sebou mrskat a ukazovat, že to chce zkusit znovu.

Kathleen se smíchem řekla: „Zadrž dech. Připraven? Tak jedem.” Znovu ho ponořila a tentokrát reagoval okamžitě. Když se vynořoval, plácal rukama o hladinu.

Díky jeho řehotu a vlastnímu pyšnému smíchu nad jeho od-vážným kouskem neslyšela po cestě přijíždět Sethovu dodávku. Nezaslechla ani zvuk hydraulického zvedáku, který spouštěl na zem jeho vozík, ani tlumené hlasy ozývající se z vydlážděné cesty vedoucí k bazénu.

„Kathleen! Co se to tu děje? Je vás slyšet až k hlavní bráně,” Sethův hlas byl jako obvykle vřelý a šťastný. Svou pozornost plně věnovala mokrému, kroutícímu se synovi a zavolala přes rameno: „Pojď se podívat, co Theron umí. Je na sebe strašně pyšný.”

„S tím klukem opatrně, Kathleen,” ozval se za ní George. „Je ho už pěkný kousek a za chvíli ho nezvládneš.”

„To tedy jo,” souhlasila. Theron byl teď ještě rozjařenější z nadšeného obecenstva a mával na ně svýma baculatýma ručkama, až mu Kathleen řekla, aby znovu zadržel dech a strčila ho pod vodu. Všichni tleskali, když prorazil hladinu a pod usměvavými rty se mu objevily už skoro všechny bílé zářivé zoubky. „To pro dnešek stačí,” řekla Kathleen se smíchem. „Mám toho dost!” Vyzvedla Therona z bazénu na můstek z červeného dřeva o on se rozběhl k Sethovi. George se sehnul a vzal chlapce o náručí, jemně ho poplácal po zadečku a posadil Sethovi na klín bez ohledu na to, že mu z plenek crčela voda. Teprve když se Kathleen otočila a po mozaikových kachlových schůdcích vystupovala z bazénu, všimla si druhého muže, který stál tiše za Sethovým vozíkem. Něco jí mlhavě

Proboha!

„Kathleen, dopustil jsem se smrtelného hříchu, který je vlastní bezohledným manželům, a přivedl jsem na večeři hosta, uniž bych ti to dal vědět předem.”

Srdce bušilo Kathleen tak nahlas, že sotva slyšela, co jí Seth povídá. Zpoza vozíku vyšel Erik. „To je Erik Gudjonsen. Eriku, moje žena Kathleen.”

Jako by jí srdce naráz naběhlo a puklo a pokropilo vesmír neviditelnými částečkami její bytosti. V té chvíli zmizel její svět a namísto něj se objevil svět menší, kam patřila jen ona a muž stojící před ní. Tak blízko. Dost blízko, aby viděla, aby slyšela, aby cítila, aby se dotkla…

Ne, nesmí se ho dotknout. Kdyby to udělala, zemřela by radostí i bolestí. Erik k ní však natáhl ruku a přinutil ji změnit rozhodnutí. Pozorovala, jak se vzdálenost mezi nimi zkracuje. A pak, téměř v údivu nad tím zázrakem, vztáhla svou paži a uchopila tu ruku do své dlaně, uzavřela kolem ní své prsty, jako by si chtěla ověřit, že je to skutečnost, a ne jen pouhý sen.

Jemný stisk, kterého se jí dostalo, nad slunce jasněji dokazoval, že Erik je skutečný. Zvedla oči, soustředěně upřené na jejich spojené ruce, a bloudila pohledem po jeho hrudi, po pevné, řezané bradě, přes smyslná ústa pod knírkem, o kterém se jí pořád ještě zdávalo, přes štíhlý aristokratický nos k očím, které ji probodávaly.

A v tom okamžiku umlkl slavnostní jásot v její hrudi. Jeho tvrdé a nepoddajné oči připomínaly pod hrubým, vyšisovaným obočím kusy modrého ledu. Hluboko pod povrchem se v nich zračilo hrůzu nahánějící nepřátelství.

„Paní Kirchoffová,” zareagoval nakonec na Sethovo představení. Svět se vrátil do původní podoby a žádal, aby se chovala podle zvyklostí.

„Pane Gudjonsene.” Vlastní hlas jí zněl cize a jen doufala, že si toho nikdy jiný nevšiml. Jeho hlas byl tak bolestně známý - hluboký, chraplavý, padnoucí k jeho tělu.

To už mluvil vzrušeně Seth: „Kathleen, s Erikem jsme si posledních pár měsíců psali. Pracujeme spolu na projektu pro obchodní domy. Chtěl jsem tě překvapit. Teď, když tu Erik je, projdeme si po večeři všechny podrobnosti.”

Úsměv jí zmrzl na rtech, točila se jí hlava a dělalo se jí špatně od žaludku. Trnula hrůzou, že se v příštím okamžiku poníží a začne zvracet. První údiv nad tím, že vidí Erika před svým vlastním domem, vystřídala ženská marnivost. Příliš dobře si uvědomovala své mokré vlasy, které jí visely na ramena. Nebyla nalíčená, kapala z ní voda a jablečně zelené plavky se jí lepily k rozechvělému tělu.

„Už se nemůžu dočkat, až mi povíš, co jsi naplánoval, Sethe. Teď mě ale prosím omluvte, vezmu Therona dovnitř a umyju ho, než mu Alice dá večeři. Za hodinu se sejdeme v zahradě na skleničku.”

„Dobře, ale přiveď Therona s sebou. Chci, aby ho Erik viděl, až bude v přijatelnějším stavu.”

„Vypadá na pěkný číslo,” poznamenal Erik, když se poprvé podíval dolů na Therona.

„To tedy je,” řekl Seth pyšně. „Měl bys ho vidět, jak se pokouší zvládat schody. Snad ani neví, co je strach.”

S narůstající hrůzou sledovala Kathleen, jak si Erik měří Theronův obličej. Chlapec ho pozoroval se stejným zájmem.

„Musím ho vzít dovnitř,” řekla Kathleen a vkročila mezi Erika a Setha, aby na Therona dosáhla. „Omluvte mě,” řekla, popadla chlapce a pospíchala k domu.

Vřítila se do kuchyňských dveří, a když byla uvnitř v bezpečí, vyčerpaně se opřela o stěnu.

„Proboha Kathleen, vypadáš, jako kdybys viděla strašidlo. Co to s tebou je, holka?” ptala se Alice znepokojeně.

Alice, Georgeova žena, tu fungovala jako hospodyně a kuchařka a domácnost vedla se schopnostmi lodního kapitána. Byla jemná a baculatá, jako byl George tvrdý a štíhlý, ale navzájem se dokonale doplňovali. Kathleen věděla, že jim zemřel dospívající syn na svalovou dystrofii. Když byl Seth v nemocnici po své nehodě, George ho přišel navštívit jménem sdružení paraplegiků a nabídl mu své služby. Od té doby u něj tito manželé žili. Alice přešla kuchyň a utěrkou si sušila ruce. „Ale,” zasmála se nervózně Kathleen. „Asi jsem byla dlouho na sluníčku. Když jsem vylezla z bazénu, trochu se mi zamotala hlava.” Zhluboka se nadechla. „Co máme dnes k večeři? Seth přivedl Er-hosta. Doufám, že s tím nebudeš mít žádné potíže,” řekla Kathleen a zlobila se na sebe za svůj zrychlený dech.

„Ne. Plánovala jsem rostbíf, takže ten už je v troubě,” od-věděla Alice nepřítomně. Více než to, kolik lidí bude u večeře, jí dělala starosti Kathleenina bledost. „Jako předkrm dělám mísu z čerstvého ovoce a k hlavnímu jídlu přijde salát a zelenina. A co bys řekla, kdybychom dali místo těžkého moučníku mátový krém Parfait?“

„To zní skvěle,” lhala Kathleen. Pouhá představa jídla ji odpuzovala. „Dobře, Theron se potřebuje vykoupat.”

„Určitě by mu to neuškodilo,” zasmála se Alice na chlapce, který právě vytahoval ze zásuvky plastikové odměrky.

„Pojď, Therone,” řekla Kathleen, vzala ho za ruku a vedla ho ven z místnosti. „Když budeš potřebovat pomoc, Alice, tak mě zavolej.” Svou pomoc nabízela stále, jenže Alice ji nikdy nevzala za slovo.

„S večeří si nedělej starosti. Jen se hezky pro tu společnost ustroj.”

V široké vstupní hale, z níž se zvedaly majestátné schody, byla Kathleen ráda, že Alice nevidí, jak se při chůzi sotva drží na nohou.

Když koupala Therona, honilo se jí hlavou na milion otázek, kterým dříve nedovolila vyplout na povrch. Teď vypluly. Co tu Erik vůbec dělá? Jaké může mít se Sethem kšefty? Kde byl celé ty dva roky? Co dělal? Je tu se svou ženou?

Vypadal stejně. Ne, vypadal jinak. Co to jenom bylo? Zestárl. Čas mu vyhloubil v koutcích očí malé vrásky. Rýhy po obou stranách jeho úst ztvrdly, už neměly sklon se vesele zvedat. Jeho oči - zachvěla se - jeho oči už nezáří tím ďábelským humorem. Jsou chladné, cynické, bezcitné.

Dala Therona do ohrádky a připravila si pěnovou koupel. Co tady dělá? Proč se vrátil do jejího života, když všechno tak skvěle vycházelo? Proč nepřišel dřív?

Vyhýbala se té nejdůležitější otázce, té, která ji trápila ze všech nejvíc. Pozná v Theronovi svého syna? A jestli ano, co s tím udělá?

Utřela se a zabalená do osušky se dotáhla do ložnice. Zůstala stát před otevřenou skříní, vybrala si kostým, hned ho ale zavrhla, vzala další, až se nakonec rozhodla pro bílé večerní hedvábné kalhoty. K nim si vybrala kovově laděnou barevnou blůzku bez ramínek. Do pasu si uvázala zářivě růžovou šerpu. Vklouzla do sandálů na vysokých podpatcích a do uší si nasadila zlaté kruhy. Opálený krk ozdobily dva elegantní zlaté řetízky.

Líčení jí snad nikdy nedělalo takové potíže. Ruka se jí třásla, a než si pořádně nalíčila řasy, musela několikrát stírat rozmazanou řasenku. Nemotorné prsty si vůbec nedokázaly poradit s hřebeny a sponkami, takže se rozhodla nechat si vlasy volně rozpuštěné na ramena.

U Kirchoffů se naučila zvyku oblékat se k večeři. A za ty dva roky, co tu žila, si tuhle tradici docela oblíbila. Kromě toho, Seth na ní rád viděl hezké šaty.

Když byla hotová, oblékla Therona do námořnicky modré kombinézy s bílým nápisem „AHOJ”. Když mu kartáčovala husté světlé vlasy, znovu žasla nad zázrakem jeho zrození. Věděla, že to bude chlapec ještě předtím, než to doktor Peters na porodním sále oznámil. Její předtucha se tajemně vyplnila. Pokaždé, když si vzpomněla na dobu, kdy uvažovala o potratu, přeběhl jí mráz po zádech. Jaká by to byla ohromná oběť nepoznat radost z lásky k Theronovi.

Cítil by i Erik tu spřízněnost, kterou pociťovala ona pokaždé, když se na Therona podívala? Jsou otcové připoutáni ke svým dětem stejně jako matky?

Zhoupla Therona dolů z vypolstrovaného převlékacího stolku o vzala ho za ruku. „Připraven?” zeptala se, ačkoli tou otázkou mířila spíš na sebe. Jediná možná odpověď zněla „ne”. Potácela se mezi palčivou touhou pokochat se ještě jednou pohledem na Erika a úzkostí z toho, že ho uvidí nebezpečně blízko jeho syna. Když si ale nepospíší, Seth se bude divit, co ji zdrželo. V žádném případě nesmí vzbudit jeho podezření. V Erikově přítomnosti musí zůstat za každou cenu chladná a vyrovnaná, protože Seth se o jejich bývalém vztahu nesmí dozvědět. Nikdy mu nesmí ublížit. Jen se modlila, aby si nevšiml podoby mezi Theronem a jejich dnešním hostem.

Ruku v ruce sešli ze schodů. Kathleen otevřela skleněné dveře vedoucí do zahrady a pustila Theronovu ruku. Chlapec se okamžitě rozeběhl k muži sedícímu u kulatého stolku pod slunečníkem, který tam usrkával svůj nápoj.

Erik se překvapeně zasmál a sehnul se, aby pocuchal kadeře na hlavičce, která se mu tiskla ke koleni. „Ahoj, kapitáne. Kde máš ma-”

V tom okamžiku zvedl oči a spatřil Kathleen stojící ve dveřích. Bože, je krásná, pomyslel si Erik a netrpělivě polkl knedlík, který se mu udělal v krku. Myslel si, že je vyléčen, že je schopen snést všechno, co mu osud hodí do cesty, ale když ji viděl vycházet dnes odpoledne z bazénu, rozezpívalo se jeho srdce radostí a rozum proklínal bohy, kteří s ním hráli tuhle ohavnou hru.

Zezadu mu mladá paní Kirchoffová připadala povědomá. Takhle zářivé vlasy viděl jen jednou v životě. Když se obrátila a on spatřil tvář, která ho pronásledovala roky, touha se mu rozlila v žilách jako horečka a hrozila, že ho spálí zevnitř a promění v prach. Jak tam stála pokryta třpytícími se kapkami, čas se vrátil do jiného okamžiku, kdy ji viděl vycházet z vody. Tu kazetu ještě pořád měl. Jen v těch nejdepresivnějších dnech si dopřával to potěšení - a utrpení - že se na ni díval. Dnes ale nebyla obrazem zachyceným elektronickým přístrojem.

Měl se co ovládat, aby nevyletěl zpoza Kirchoffa, nevzal ji do náruče a nepřitiskl k ní svá ústa, která stále lačněla po chuti jejích rtů. Ale v cestě byl ten druhý muž. Ten muž na vozíku. Ten muž, kterého Erik za posledních pár týdnů začal nesmírně obdivovat a kterého si vážil za jeho odvahu, poctivost a brilantní obchodní cit.

Seth Kirchoff mluvil o své ženě donekonečna, vychvaloval její nadání a krásu do nebes, ale zmínil ji vůbec někdy jménem? Ne, určitě ne, protože Erik by byl na to jméno zareagoval. Ale koho by napadlo, že Kathleen, jeho Kathleen skončí jako žena tohoto sanfranciského podnikatele.

Právě v tu chvíli dostal záblesk počáteční radosti z toho, že ji vidí, nahořklou příchuť žluči. Samozřejmě. Utekla od video-kameramana, který bojoval o život, hned jak se jí naskytla lákavá příležitost. Snad dokonce pohrdala sama sebou, že se nechala poskvrnit jeho rukama. Měla namířeno výš. Jak jí asi bylo z toho, že se vzdala svého největšího trumfu? Kirchoffovi to asi nevadilo, pomyslel si Erik, když ho dostala pod čepec. Gratuluji, paní Kirchoffová. Jste velice bohatá dáma.

Seth měl proč být na svou ženu hrdý, říkal si Erik, když se k němu blížila po zahradě. Byla krásná a vznešená, mateřství zaoblilo dívčí rysy a nahradilo je ženskými křivkami.

Pořád byla štíhlá, snad až příliš. Nikdo by při pohledu na ni neuvěřil, že nosila dítě. Břicho měla díky padesáti poctivým a usilovným sklapovačkám denně ploché. Nebýt plnosti jejích ňader, nikdo by nepoznal, že je matkou.

Podpatky klapaly po cestičce. Šaty jí zašustily, když se u jeho kolen sehnula, aby vzala dítě do náruče. Hedvábí na její hrudi se lehce poodhalilo a otevřelo mu pohled na hebkou nahou kůži. Když se narovnala, vzduchem se k němu donesla její vůně. Vášnivá bolest probleskující jeho tělem se mu soustředila ve slabinách a rozechvěla ho touhou.

„Mitsouko,” řekl nahlas, i když to neměl v úmyslu.

Kathleen stála jako socha a zírala na něho. „Ano,” odpověděla. Otočila se a s chlapcem na klíně usedla na židli za stolem. „Vidím, že sis nalil,” řekla bez dechu. Nedívala se na něj.

„Jo.”

„Kde je Seth?” zeptala se skoro zoufale.

„Šel se s Georgem dovnitř převléknout. Říkal, že se hned vrátí.”

„A Hazel?”

„Vůbec se neobjevila.” Znovu se napil ze sklenice a řekl: ,,Takže jsme tu úplně sami, Kathleen.”

Prudce zvedla hlavu. Ve své sněhobílé košili a modrém sadu vypadal elegantně. Košili měl do poloviny rozepnutou pod ní se otvíral pohled na opálený krk a mužnou, chloupky pokrytou hruď. Ruce se jí roztřásly při vzpomínce, jaké to bylo, cítit pod nimi křivku jeho svalů. Béžové kalhoty obepínaly pevná stehna a klenuly se kolem štíhlých boků a…

Rychle zvedla oči a doufala, že si nevšiml, kam se dívá, ale pak byl pravdou. Urážlivě zvedl sklenici ve výsměšně pozdravném gestu.

„Musím ti pogratulovat, Kathleen. Ušla jsi dlouhou cestu té táborové vedoucí v Ozarských horách. Jak je to dlouho? Počkej.” Přimhouřil oči a předstíral hluboké soustředění. „Dva roky? Ano, dva roky. Na letišti ve Forth Smith došlo tehdy k nehodě. Hodně lidí přišlo o život a byly tam ohromné materiální škody, ale já jsem to kupodivu přežil. Stalo se šestnáctého července ve dvě hodiny čtyřicet tři minut odpoledne.” Jeho tvrdý hlas úmyslně zraňoval a Kathleen cítila, jak se jí do očí derou slzy.

„Jsem ráda… že… že jsi to přežil.”

„Jo. Tvůj zájem mě tehdy skutečně ohromil,” řekl štiplavě. Kdo mu dal právo se na ni zlobit? „K těm davům u tvé postele jsem se dost dobře přidat nemohla, nebo snad ano?” řekla stroze. Davy u jeho postele? Co to má k sakru znamenat? Kromě Boba a Sally tam nikdo nebyl a s nimi se vůbec nesetkala. Vyptával se jich na to dost důkladně.

Než si mohl vyjasnit její záhadnou poznámku, George už pomáhal Sethovi do zahrady. Erik si všiml, že všude jsou u schodů přistavěny rampy, aby po nich mohl jezdit i Sethův vozík. Vypínače a termostaty na stěnách byly umístěny dost nízko, aby na ně Seth snadno dosáhl.

„Rád vidím, že se tu vy dva tak hezky seznamujete. Vypadáš úchvatně, miláčku.” Dojel ke Kathleen, která vstala a postavila Therona na zem. Položila obě ruce Sethovi na ramena a sklonila se k němu, aby ji mohl jemně políbit. Když se narovnávala, stále ji držel za ruce. „Není nádherná, Eriku? Vsadím se, že sis myslel, že přeháním, když jsem ti o ní povídal, vid? Viděl jsi už někdy takovou barvu vlasů a tak jemnou pleť?”

Kathleen znatelně pobledla. Erik viděl mnohem víc její kůže než kdy Seth. Od chvíle, kdy ji přivedl do tohoto domu, rozcházeli se každý večer do oddělených ložnic. V jejím pokoji byl jen jednou, a to když ho George vynesl po schodech, aby se mohl podívat, jak si to nově zařídila. Každý večer se políbili na dobrou noc. Ale pak šla Kathleen do svého pokoje a Seth k sobě v doprovodu George, který ho ukládal do postele.

„Tvá žena je skutečně krásná, Sethe,” řekl Erik, ale Kathleen zaslechla v jeho hlase skrytý výsměch.

„Georgi, ujal by ses, prosím tě, baru? Já si dám skotskou s ledem a Kathleen střik jako obvykle.”

Kathleen zalétla bezděčně pohledem k Erikovi, který ji pozdravil svou sklenicí, aniž by si toho Seth všiml. Oba vzpomínali na jiný okamžik. Kathleeniny vzpomínky byly vlahé. Erikovy zřejmě malovaly obraz triumfálního svůdce.

Scéna v zahradě navodila náladu pro celý zbytek odpoledne. Kathleenino napětí ještě vzrostlo, když se k nim na skleničku před večeří přidala Hazel. Jako obvykle byla milá a líbeznou švagrovou a tetičku v jedné osobě hrála jako primadona na divadle, jenže Kathleen věděla, že je to přetvářka. Když byly o samotě, nechávala Hazel volný průchod své nenávisti a odporu ke Kathleen. Občas ji Kathleen přistihla, jak si zlověstně měří Therona. Odmítala ho nechávat o samotě s touhle ženskou, jejíž majetnický vztah k Sethovi byl až chorobný.

Než Alice oznámila, že se podává večeře a osvobodila Kathleen od kroutícího se Therona, byl z Kathleen jen uzlíček nervů. Často si všímala, jak Erik chlapce upřeně pozoruje. Poprvé byla vděčná, že Theron vždy večeří pod dohledem Alice v kuchyni na vysoké stoličce. Kathleeen tohle vyhnanství neschvalovala, byla přesvědčená, že by rodina měla být vždy pohromadě. Brzy po jeho narození dala však Hazel jasně najevo, že si nepřeje, aby s nimi seděl u stolu. Seth souhlasil: „Myslím, že potřebuješ tu chvilku, aby sis odpočinula a v klidu se navečeřela, Kathleen. Hazel to s tebou myslí dobře.”

Vešli do jídelny a Kathleen vyvedlo z míry, že se Erik posadil přímo naproti ní, protože u jednoho konce stolu seděl Seth a u druhého Hazel. Vynikající jídlo, které Alice tak šikovně servírovala, jí vázlo v krku a dokázala sníst sotva třetinu své porce.

Nenáviděla tenhle pokoj. Vždycky se v něm dusila. Stěny byly pokryté tmavomodrým moaré, látkou, kterou nikdy neměla ráda. Nábytek byl příliš tmavý a těžký, porcelán přeplácaný a lustr příliš ozdobný.

„Co je to vlastně za projekt, na kterém se Sethem pracujete, pane Gudjonsene?” ptala se Hazel svým nasládlým hlasem.

Ozval se Erikův veselý smích, který si Kathleen dobře pa-mutovala. Pod knírkem se zvednutými koutky se možná skrýval malý dolíček. Oči mu v jemně osvětleném pokoji zářily nádhernou modří. Nehledě na předchozí zlost se jí srdce zastavilo nad jeho mužnou krásou.

„Jsem si jistý, že vám, slečno Kirchoffová a vám…” chvíli zaváhal, než řekl: „Kathleen, asi vrtá hlavou, proč jsem se tak najednou objevil na scéně.”

„Tohle je tvoje představení, Eriku. Ty jim pověz, co chceme udělat,” řekl Seth.

„Fajn,” pokračoval pomalu Erik. „Já jsem kameraman, ale místo na film dělám hlavně na videokazety. Nějakou dobu jsem pracoval pro jednu stanici televizní společnosti.” Letmo pohlédl na Kathleen. „Vloni jsem odjel do Evropy a chvíli se tam potloukal. Stýskalo se mi ale po Státech, a tak jsem se vrátil s nadějí, že si tu zřídím vlastní producentskou společnost, a napadlo mě, že nejlepší bude se usadit právě tady u zálivu. Měl jsem štěstí a našel nějaké finanční sponzory a ti mě odkázali na Setha. A on nejen že souhlasil do mojí nové firmy investovat, ale udělal z Kirchoffů i mé první zákazníky. Plánujeme reklamy na vaše obchodní domy, které by měly být něčím úplně novým a jedinečným. Doufejme, že až se začnou vysílat, přivedou mi další zákazníky. Kirchoff je konec konců jméno, které má prestiž, a je dobré ho mít ve své klientele. Jednou bych rád dělal i průmyslové filmy, dokumenty a tak.”

„To je báječné, Eriku,” zvolala Kathleen nadšeně nad jeho novým projektem, které vytrysklo dřív, než ho mohla potlačit. Oči všech ostatních se k ní překvapeně otočily. Začervenala a pokračovala k Sethovi: „Přesně to jsme potřebovali, Sethe. Nemohl jsi mi svým rozhodnutím udělat větší radost.”

Zašklebil se a natáhl se po její ruce. „Věděl jsem, že se ti to bude líbit. Počítám s tím, že Erikovi pomůžeš.”

Očima zalétla k Erikovi a pak se podívala zpět na svého muže. „A… a jak?” zakoktala.

„Chci, abys mu radila. Film zná jako své boty, ale tvrdí, že o módě toho moc neví. Než vytvoří nějakou reklamu, chtěl by na všechno znát tvůj odborný názor.” Tmavé oči mu vzrušeně zářily a bez ohledu na vlastní pochybnosti o Erikově náhlém návratu do jejího života a vyhlídkách na jejich společnou práci, se nemohla neradovat z Sethovy fantazie.

„Hazel, co si o tom myslíš ty?” zeptal se Seth. Nastalo zlověstné ticho.

Starší žena se na Erika sladce usmála a po chvíli řekla: „Obávám se, že v televizních reklamách se vůbec nevyznám. Umění pana Gudjonsena radši posoudím, až uvidíme výsledky jeho práce.” Stejně pochmurným tónem pak navrhla, aby se šlo do obývacího pokoje na kávu.

Erik uvedl Hazel dovnitř, zatímco Kathleen kráčela vedle Sethova vozíku a držela ho za volnou ruku. Jakmile se posadili, přinesl George stříbrný podnos s kávovým servisem a porcelánovými hrnečky a talířky. Plný podnos položil na konferenční stolek. Vešla Alice a na ruce držela Therona, který se jí opíral o bok. „Náš malý princ je připravený do postýlky, ale ještě chce dát všem pusu na dobrou noc.”

Kathleen si všimla přísného výrazu nelibosti na Hazelině tváři, ale Alice postavila chlapce na zem a ten se, hned jak mu maminka dala pusu na dobrou noc, rozeběhl k Erikovi. S přirozeností, která Kathleen udivila, zvedl Erik chlapce v pyžamu u posadil si ho na klín. S nevinností dítěte, které nedělá rozdíly, omotal Theron své baculaté ručičky Erikovi kolem krku a vlepil mu mlaskavou pusu na ústa.

Hned se odtáhl a legračně se drbal na obličeji. Knírek lechtal a jeho tahle nová, zábavná hračka okamžitě zaujala. Natáhl prstíčky a zabořil se do ní.

„Au! Ten je tam napevno, kapitáne,” řekl Erik, ale Theronově zvědavosti nijak nebránil. Smál se a hladil chlapce po zádech s pohledem upřeným do jeho očí, které, jak Kathleen viděla, byly zrcadlovým obrazem jeho vlastních.

Napjatě pozorovala Erikovu tvář. Zpočátku v ní četla nedůvěru, pak úžas a nakonec poznání. Srdce se jí zastavilo. Erik zvedl oči nad Theronovu hlavu a Kathleen se zatřásla pod jejich pichlavým obviněním.

Theron slezl dolů a cupital na svých maličkých nemotorných nožičkách k Hazel. Přijala jeho polibek s falešným nadšením, ze kterého se Kathleen dělalo špatně. Pak se vydal k Sethovi a bez pomoci se mu vydrápal na klín.

„No řekni, Eriku, není báječný? Je vůbec na světě chlap, kletý by měl takové štěstí a měl takového syna?” Theron se postavil na zem a znovu se vydal ke Kathleen, která si k němu klekla a pevně ho k sobě přivinula. Dopřál jí to potěšení, aby pokryla jeho obličejíček něžnými, rychlými polibky a pak ho předala zpět Alici.

„Díky, Georgi. Já naliju kávu,” řekla Kathleen tiše, když manželé odcházeli z pokoje, aby Therona uložili a šli se navečeřet do kuchyně, což byl další zvyk, který šel Kathleen na nervy. Proč nemohli jíst všichni pohromadě jako jedna velká rodina, kterou i tak byli?

Seth začal Erikovi do nebes vynášet Theronovy klady a vyprávět veselé historky, zatímco Kathleen nalévala kávu. Nejprve obsloužila Hazel, která ji pila černou. Erik i Seth si ji poručili s kapkou brandy. Když podávala Erikovi jeho šálek, na okamžik se ho prsty dotkla. Bylo to jako elektrický výboj, který jí projel paží a směřoval přímo do srdce.

Roztřeseně nalévala kávu Sethovi a právě mu ji podávala, když Erik řekl: „Je to už kus chlapa. Jak je starý? Kdy jsi říkal, že se narodil?”

V tu chvíli ztratily Kathleeniny chvějící se ruce nad hrnečkem kontrolu. Sklouzl z podšálku přímo Sethovi do klína, kde se rozlila vařící káva.

KAPITOLA 13

Kathleen jen hloupě pozorovala, jak se horká tekutina vpíjí do látky Sethových kalhot. Nakonec zvítězil podmíněný reflex u ona vykřikla: „Ach Sethe, miláčku, promiň.” Přiskočila k podnosu a vzala z něj plátěný ubrousek, pak se rychle vrátilA a než mohl začít protestovat, začala utírat kávu v jeho klíně.

„Kathleen,” rozesmál se. „Miláčku, nic si z toho nedělej.” Z napjatých, bezbarvých rtů se jí draly úzkostlivé vzdechy. „Moje ochrnutí má jednu výhodu, že mě totiž dokáže potrápit jen něco skutečně bolestivého. Nevzpomínáš si?” zeptal se vlídně, když jí bral z rukou ubrousek pokrytý skvrnami. „Běž si vypít kávu. Určitě ti udělá dobře.”

Jako robot došla k pohovce a posadila se, ale kávu si nenalila. Měla pocit, že její roztřesené ruce by to nezvládly, takže je pouze křečovitě sepjala v klíně a pozorovala Setha, jak jede ke stolku a nalévá si nový šálek.

Ještě pořád se pochechtával. „V čistírně možná ty fleky dostanou pryč, no a když ne, koupím si u Kirchoffa nový oblek. Slyšel jsem, že mají úžasnou podzimní kolekci.”

S širokým úsměvem pohlédl na svého hosta, ale Erik se jeho vtipu nezasmál. Zíral na Sethův klín, na který se před chvílí snesla sprcha vařící tekutiny a který přesto nic necítil. Nic.

O půl hodiny později se Erik zvedl a popřál dobrou noc. „Bylo to u vás moc hezké. Už mě unavovalo jíst pořád po hospodách. Děkuji vám, Hazel. Kathleen.” Dlouhými kroky přešel přes pokoj a zastavil se před Sethovým vozíkem. Potřásl mu rukou a vážně řekl: „Moc se těším, že spolu budeme pracovat.”

„Já taky,” odvětil Seth rozhodně a vyloudil svůj odzbrojující úsměv. „Doufám, že mě omluvíš. Kathleen tě doprovodí ke dveřím. Myslím, že bude nejlepší, když mě George dostane z těch šatů co možná nejdřív.”

„Já tě doprovodím k tvému pokoji,” ozvala se Hazel starostlivě a zaujala majetnické postavení za vozíkem svého bratra.

Kathleen se podlamovala kolena, když vstala a kráčela s Erikem k širokému oblouku vedoucímu do haly. „Kathleen,” oddálil Seth jejich odchod, „slíbil jsem Erikovi, že mu ukážeš, jak máme osvětlený bazén. Byla bys tak hodná a vzala ho tam, aby si to mohl prohlédnout, než odejde?”

Krev jí bušila v uších. Bude s ním muset být o samotě! „J-jistě.”

„Takže já vám popřeju dobrou noc.” Seth jí poslal vzdušný polibek a vyjel z pokoje s Hazel v těsném závěsu.

Jakmile se za nimi zavřely dvojité hlavní dveře s leptanými skleněnými tabulemi, otočila se Kathleen útočně k Erikovi. „Musíš ten bazén vidět?”

„Každopádně.” Maska dobrého chování spadla. Rysy mu nehybně ztvrdly. Popadl ji za ruku a doslova ji za sebou táhl. Poskakovala a klopýtala na svých vysokých podpatcích a nakonec ze sebe dostala jeho jméno. „Nech mě,” řekla. Nepomohlo to. Ani nezpomalil, ani neuvolnil tlak na její paži.

Když byli u bazénu za kabinkou, hodil s ní na tmavou stranu budovy a svým tělem ji přišpendlil ke stěně.

Uchopil její obličej do rukou, nikoli jemným, ale uvězňujícím, drtivým gestem. Jeho tvář naháněla hrůzu. Už jednou tenhle výraz viděla, tenkrát, když se chystal zmlátit dva kovboje v salonku hotelu Crescent.

„Chci to vědět. A chci to vědět hned. Je to můj syn?” Ten hlas nepatřil Erikovi. Nebyl to ten hlas, který ji uspával milostnými slůvky šeptanými do ucha. Tento hlas se třásl vztekem a nenávistí.

Vzpírala se mu, ale jeho tělo ji tisklo stále víc a železné pěsti jí roztáhly ruce podél hlavy a hrozily, že zlámou jemná zápěstí. „Odpověz mi, zatraceně! Kdy se narodil? Ta tvoje malá nehoda tam vevnitř mi nezabrání, abych se to dozvěděl.”

Myslí si, že tu kávu rozlila schválně! „Pusť mě.” Ta slova se jí doslova vydrala z úst, která byla ztuhlá vzteky.

„Ani náhodou,” zahučel. „Dokud mi neřekneš pravdu. Je to můj syn?”

Přitiskl se k ní a bez ohledu na svůj vztek se začala pod dotykem jeho pevných svalů, mužnou vůní a tlakem, který cílila na břiše, v jejím těle rodit a rozlévat touha, která se dva toky ukrývala kdesi hluboko.

Překonala ji. Na okamžik zavřela oči, aby se zbavila jeho vzteklého obličeje, který byl tak blízko. „Záleží na tom?” zeptala se nakonec tónem, který jak doufala, vyzněl pohrdavě.

„Prolhaný děvče jako jsi ty asi ne. Ale mě ano.”

Spolkla slzy. Jak je surový a nespravedlivý. Vždyť ona ho milovala! To on byl nevěrný, to on podváděl svou ženu. A ještě ji bude takhle urážet.

Kathleen mu chtěla ublížit stejně, jako ublížil on jí. „Ano,” syčela. „Je to tvůj syn. Tak teď to víš a třeba se tím zadus.” Hlavu přitiskla k hrubé stěně a vzepřela se mu každičkým alem svého těla.

Podezřívavě ji pozoroval a pátral po stopách lži. Pak se mu tvář rozjasnila údivem a posvátnou hrůzou. Rázem ji však vystřídal nekonečný smutek. Nakonec se vrátil vztek, se kterým na ni vyštěkl: „Jestlipak Seth ví, jaká je jeho žena malý nažhavený číslo?”

Kathleen se začala vzpírat, ale ani teď neměla naději uniknout. „To už jsi o mě jednou řekl. Nebyla to pravda tenkrát a není to pravda ani teď. Vůbec nic o mě nevíš, Eriku.”

Sklonil hlavu a knírkem jí přejel po čele. „Že ne?” vydechl.

„Dokážu ti, kolik toho o tobě vím.”

„Ne,” zaprosila Kathleen tiše, když ucítila jeho stehno mezi svými. „Ne,” řekla znovu, aby přesvědčila samu sebe. Tiskl ji ke zdi a otíral se o tenké hedvábí jejích kalhot. Palcem ji hypnoticky kroužil po zápěstí, dokud neuvolnila sevřené pěsti. Přitiskl ruce na její otevřené dlaně a naplnil tento prostý dotek erotikou. Zrychleně dýchal a s ústy těsně u její tváře horce sliboval: „Já tě ze sebe dostanu, ty malá nažhavená… nažhavená…” Hladově se zmocnil jejích úst a jazykem jí rozevřel rty.

Kathleen se z hrdla dral rozhořčený protest, který se ale vzápětí změnil ve vzdechy plné vzrušení. Rukama sjížděl z jejích dlaní po pažích, na ramena a pak na záda, kde rozepnul její blůzky. Zesláblá silou jeho polibku se nebránila. Nemohla. A ani nechtěla.

Stáhl jí blůzku. Její ňadra vklouzla do jeho připravených dlaní. Zabořil mezi ně svou hlavu, opájel se omamnou vůní a jemnými pohyby svých prstů vychutnával hebkost její kůže. Jeho ústa se kolem ní uzavřela, hladová a vlhká a ona se vzepjala k té dlouhé, silné noze, kterou cítila mezi svými stehny.

Našel tmavý střed jejího prsu, který se naléval a chvěl touhou a pošimral jej jazykem. Pak začal jemně sát, sladce ji vtahoval jako dítě, žebronící o výživu. Podvědomě ho objala kolem krku, přitahovala ho blíž a tiskla k sobě jeho hlavu. Cítila, jak ji zvedá ke svému stehnu.

Přimkl se k ní a naléhavýma rukama tiskl její boky. Nahoru. Blíž. Doširoka. Tvrdá boule v jeho kalhotách odpověděla na její bezbranného pozvání. Jen šaty zabránily naplnění jejich splynutí. Pohnul se. Odpověděla mu vstřícným tlakem. Jeho tělo ji laskalo stále víc a víc.

Kathleen cítila, jak letí do horečných výšin, na které nezapomněla. Vznesla se k nim, ještě než si stačila uvědomit svůj let a než se přestala ovládat, a pak už nebylo návratu.

Prsty se jí zarývaly do svalů jeho zad a boky kroužily kolem toho chtěného vetřelce mezi stehny. Nepatrně odtáhl ústa od jejího prsu a jazykem něžně laskal její bradavku. Zaplavila ji bouře a vykoupala ji v tekutém ohni. „Eriku, Eriku,” volala v křečovitém přívalu.

Když bylo po všem, bezmocně na něm visela a lapala po dechu. Na krku cítila jeho přerývaný dech. Prsty se jí zapletly do zlatých pramenů jeho vlasů, jejichž hebkost se jí tak dávno vryla do paměti. „Eriku,” vydechla vyčerpaně, naplněná láskou.

Najednou ji prudce odstrčil ke stěně. Rty, které jí před malou chvílí přinesly tolik rozkoše, se nyní stočily do cynického posměšku. „Tak vidíš, Kathleen,” vysmíval se jí, „právě jsi dokázala, že mám pravdu. Nejsi vhodná matka pro mého syna.”

Celé dny byla Kathleen stále bez sebe z toho, co se stalo. Neměla náladu ani na Eliota, který jí vytrvale mával fakturami pod nosem.

„Tak Kathleen, dávej pozor. Ptal jsem se tě, jestli jsi zrušila tuhle objednávku. Seth je na telefonu. Hazel,” výmluvně se zašklebil, „je u něj, stěžuje si, že se naši zákazníci ptají po těch nových polokošilích v podzimních barvách a že žádné nemáme.”

Vzpamatovala se do té míry, že byla schopná vnímat, co jí říká. „Ještě nepřišly? Objednala jsem tucet košil různých velikostí od každé barvy pro všechny tři obchoďáky. Jak to, že nejsou na skladě?”

„Jak to mám krucinál vědět?” řekl Eliot a štíhlými prsty zajel do umně načesaných vlasů. „Promluvíš se Sethem? Ještě nikdy jsem ho neslyšel takhle naštvaného.” Vzala telefon a klidně začala mluvit do sluchátka. „Haló, Sethe. Já nechápu, v čem je problém, ale určitě to dám do pořádku.”

„Kathleen, ten problém je, že nemáme ani jeden kus toho lepšího zboží a zavinila jsi to ty. Chci vědět proč.” Kathleen ještě nikdy neslyšela Setha mluvit tak podrážděně. A bylo to namířeno na ni. „Já jsem to zavinila?”

„Ano. Volal jsem přímo do zásobovacího oddělení. To zboží jsme přijali - ty jsi ho přijala - třináctého července. Odmítla jsi je, podepsala doklad o vrácení a poslala zpátky. Jak jsi mohla něco takového provést?”

„Já jsem to neudělala!” křičela tak, že Eliot zvedl překvapeně obočí. Nikdy nebyl svědkem žádné hádky mezi Kathleen a jejím mužem. Nervózně se poškrábala na čele. Proč se musí stát něco takového právě teď, když není ve své kůži? Snažíla se být rozumná. „Sethe, to musí být nějaký omyl. Já jsem to zboží vůbec neviděla. Nikdy jsem nic nepodepisovala.”

„Tak jak to, že mám před sebou kopii objednávky a dívám na tvůj podpis? Snad proboha poznám podpis vlastní ženy, když ho mám před očima!” Kousla se do rtu, aby na něj také nekřičela. Uvědomovala si, že ji Eliot bděle pozoruje a věděla, že na druhém konci Hazel hltá každé její slovo. HazeI.

Začalo se jí rozjasňovat. Byla by ta ženská něčeho takového schopna? Obětovala by prosperitu obchodu, jen aby rozeštvala Kathleen a Setha? Kathleen přisuzovala Hazel lepší vlastnosti, ale možná že byla příliš velkorysá.

„Sethe, já jsem tu objednávku nikdy nevrátila,” řekla klidně.

Seth si těžce povzdechl. „Zavolám znovu Ralpha Laurena a pokusím se ho ukecat, aby nám tu zásilku poslal. Zatím musíme doufat, že si zákazníci nedojdou jinam.”

„Za chvíli přijdu k tobě do kanceláře. Uvidíme se tam,” řekla Kathleen, ještě než zaslechla cvaknutí položeného sluchátka, které jejich rozhovor ukončilo.

Pomalu položila telefon a chvíli na něj nepřítomně zírala. Koutkem oka viděla Eliota, jak se k ní blíží a pokládá jí ruce na ramena. Otočil ji k sobě.

„Sedni si. Musíme si promluvit.”

Poslechla ho, protože byla příliš rozrušená, než aby se vzmohla na protest. „Co se to s tebou děje, Kathleen? Poslední tři dny se chováš jako chodící mrtvola. Vypadáš šíleně.”

„Díky.”

„Víš, co myslím, puso. Kam se poděla ta živá holka, na kterou jsme tu byli zvyklí? Kam se podělo naše malý sluníčko? Co?”

Eliot ji nikdy nelákal. Byl až moc hezký. Jeho vysoká, hubená postava byla stvořena pro šaty a on je s gustem nosil. Pečlivě udržované odbarvené vlasy míval chlapecky zastřižené. Byl bezvadně opálený, a jak se Kathleen domnívala, zřejmě po celém těle. Rovné bílé zuby a jemná ústa vytvářely podmanivý úsměv. Šedé oči s hustými řasami hleděly vždy přímo a občas i drze. Věčná opovržlivost, s níž se díval na svět bylo to jediné, co kazilo dokonalou krásu. Ale byl to její přítel.

Vyhnula se jeho pohledu a nevrle zabručela: „Poslední dobou špatně spím. To je všechno.”

„Mhmh. Je v tom něco jiného, ale když nemáš chuť mi to povědět, necháme toho. Co se podle tebe stalo s tou objednávkou?”

„Nevím.”

„A já jsem siamský král.” Sedl si na roh jejího psacího stolu a pohazoval nohama v drahých botách.

Baby blue v měkkých botách, opravdu! pomyslela si s úsměvem.

„Vzpomínáš si, jak paní Vanderslicová objednala své dceři ty plesové šaty? Ty jsi objednala velikost 42, ale dovezli 44. Ta stará mrcha tu udělala peklo a vpálila ti, že je podle tebe její dcera tlustá. Pamatuješ si na to?”

„Až moc dobře, ale -”

„Poslouchej mě,” pokračoval. „Vzpomínáš si, jak jsi prodala stejné šaty těm dvěma starejm rašplím, co šly na galapředstavení do Opery? Pamatuješ si, jak vyváděly?”

„Ano.” Cožpak se na to dalo zapomenout? Nechápavě uvedla obočí. „Eliote, co chceš touhle dlouhou podivnou historkou vlastně říct?”

„Že někdo sabotuje tvoji práci, zlato.”

„Ale kdo?”

„Víš to stejně dobře jako já.” Sklonil se k ní a divadelním šepotem řekl: „Naše malá Hazel.”

Kathleen vstala a poodešla k jedinému oknu, které v její malé kanceláři bylo. „Já jsem neobjednala pro tu Vanderslicovic holku čtyřiačtyřicítku a neprodala bych tytéž šaty dvěma ženským, které chodí do stejné společnosti.”

„Přesně tak.”

„Ale proč by to Hazel dělala?” ptala se Kathleen, čímž ne-dovtipně připustila, že by jeho podezření mohlo být opodstatní.

„Protože na tebe tak žárlí, že vzduchem létají otrávené šípy pokaždé, když se na tebe podívá.” Rukou udělal tak komicky výmluvné gesto, že se Kathleen bez ohledu na vážnost situace rozesmála. „A,” pokračoval Eliot, „jestli se mě zeptáš, jak je to s ní a Sethem, tak na něj ona zvysoka sere.”

„Eliote, prosím tě,” řekla Kathleen. Hrubý jazyk byla jedna s věcí, které mu nikdy nedokázala tolerovat. „Pardon, cudná ouška,” řekl s přehnanou zdvořilostí. „Hazel na něj zvysoka kašle, jde jí jen o to, aby ho měla pod kontrolou u aby jí zobal z ruky. Z toho, jak s ním manipuluje, se člověku zvedá žaludek. A jako by toho nebylo dost, on do ní vidí. Nemá ani ponětí, že ho má omotaného kolem prstu.” Elliot měl pravdu, i když si to Kathleen nechtěla přiznat. V případě jeho sestry nebylo Sethovým handicapem jeho ochrnutí. Byla to zaslepenost.

„Dávej si na tu mrchu pozor, Kathleen,” varoval ji Eliot. „Chystá se ti ublížit, vím to.”

Kathleen se pokusila Eliotově hrozivé předzvěsti zasmát, ale vydala ze sebe jen slabý vzdech. Eliot se postavil za ni a lehce ji políbil na krk. Na jeho projevy náklonnosti byla zvyklá a nevadily jí, protože věděla, že se za nimi skrývá jen přátelství. Dnes se ale odtáhla a v obranném gestu zkřížila ruce na prsou. Chvěla se zimou, ačkoli teploty neklesly pod zářijový normál.

„Co je, Kathleen? V tom vězí ještě něco jiného než Hazel Kirchoffová, viď?”

„Nechápu, co tím chceš říct?” odpověděla vyhýbavě.

„Ale víš. Jsi roztržitá a hned vyskakuješ. Do své práce nedáváš ani srdce ani hlavu. Co se stalo?”

Můj bývalý milenec a otec mého dítěte se vrátil, aby mě mučil. Tak. Tohle má říct? Měla by Eliotovi i všem ostatním povědět, co se to s ní děje? Uvěřili by jí? Hořce se usmála. Eliot ano. Z historek, které jí vykládal o svých husarských kouscích, jí občas vstávaly vlasy na hlavě. Tohle by ho ani nepřekvapilo, ani nešokovalo.

Ale ji Erikovo znovuzjevení v jejím životě šokovalo do hloubi duše. To, co se stalo u kabinky, bylo ostudné. Nepřekvapilo ji, že se s ní pokoušel milovat. Ne, milovat ne. Byl to jen sex. A rozdával ho jako trest. Když byl přede dvěma lety takový hulvát a jako ženatý muž svedl nevinnou dívku, nebylo nic divného, že se mu teď zachtělo tu opelichanou aféru oprášit a pokračovat v ní, ačkoli teď byla vdaná už i ona.

Kathleen ale překvapila její vlastní reakce. Proč se víc nebránila? Vítala dotek jeho těla. Nemohla se nabažit jeho úst a omamné vůně jeho kolínské smíchané s jeho vlastním jedinečným pachem. Zkušené pohyby jeho rukou ji dovedly k -

Bože! Zastyděla se při té vzpomínce a schovala tvář do dlaní.

„Kathleen? Je ti něco?” ptal se Eliot a v hlase se mu ozývala obava.

„Ne, ne. Jsem v pořádku. Jsem jenom unavená. Kdybys to tady vzal, stavila bych se v hlavní kanceláři a pak bych šla domů. Chtěla bych být celé odpoledne s Theronem.”

Sebrala si své věci a odešla, ale na cestě přes pár bloků k administrativní budově pocítila znovu ten bodavý strach, který jí projel, když Erik mezi zuby procedil svá poslední slova.

On přece neudělá nic, aby ji oddělil od jejího dítěte. Tak krutý není. A kromě toho, i kdyby si to zamanul, nikdy by mu to neprošlo. Theron byl její. Erik byl ženatý, když bylo dítě počato. Kdyby na to došlo, vždycky může tvrdit, že ji opustil. Jenže on ji vlastně neopustil. Ona ho opustila.

Strach ze soudního sporu o dítě byl nepatrný ve srovnání k katastrofou, kterou by Erik způsobil, kdyby o nich řekl Sethovi. Jejího muže by to zničilo. Therona považoval za svého. Ode dne, kdy ji požádal o ruku, se nikdy o Theronově otci nezmínil. Když byla těhotná, neříkal nikdy „tvoje dítě”, ale vždycky jen „naše dítě”. O Theronovi mluvil jen jako o „svém synovi”. A jestli měli ostatní o jeho rodičovství nějaké pochybnosti, byli dost zdvořilí na to, aby se o tom nezmiňovali. Z praktického hlediska patřil Theron Sethovi.

Kathleen mu byla stoprocentně věrná a o své oddanosti ke svému muži nikdy nedala nikomu příležitost pochybovat. Seth ji pořád říkal, aby chodila víc ven mezi lidi, aby navazovala nová přátelství, ale ona odmítala, protože s ním byla doma ráda. Byl opravdu pozoruhodný. Chodíval do míst, kde by ho nikdo neočekával. Brávali Therona na procházky do parku u Zlaté brány. V cukrárně u Girardelliho si dávali zmrzlinu. Chodili do kina a na večeře. Samozřejmě že je vždycky doprovázel George, aby jim pomohl zvládat komplikované přepravní problémy, ale Seth se maximálně snažil, aby se Kathleen nemusela kvůli němu vzdávat ničeho, co měla ráda.

V poslední době ale vypadal unaveně, čehož si Kathleen nikdy předtím nevšimla. Už se mu nechtělo tolik chodit ven a nejspokojeněji vypadal, když se usadil u bazénu a pozoroval ji, jak plave, anebo když spolu seděli u skleničky a povídali si. Měl i bledší obličej. Vyptávala se George, ale ten odpovídal s vyhýbavou blahosklonností. Kathleen sama zatelefonovala Sethově lékaři, ale jeho zdlouhavá, odborně znějící odpověď na její otázky o zdravotním stavu jejího muže jí nic neřekla.

Všechny tyhle myšlenky se jí honily hlavou v děsivém kolotoči už pár dní od Erikovy návštěvy. Kroužily jí mozkem, ještě když dorazila do Sethovy kanceláře a našla ji opuštěnou, a dveřích visel vzkaz, že Seth odešel s Hazel na oběd a za chvíli se vrátí. Má si prý udělat pohodlí. Počítač Claire byl přikrytý. I ona byla na obědě.

Kathleen se opřela o široké dveře a zavřela je za sebou. Bolestně se rozpomněla na první den, kdy jimi prošla. Tuhle místnost měla vždycky ráda. Přešla k rádiu na poličce, zapnula ho a naladila si příjemnou stanici. Popošla k oknu, zatáhla rolety a kancelář se zahalila do pološera. Možná by si mohla na chvíli zdřímnout, než se Seth vrátí. Posledních pár nocí vůbec nespala.

Zula si boty, položila se na pohodlnou koženou pohovku a zavřela oči. Bylo tu šero a ticho. Během několika minut tvrdě spala.

Zdál se jí obzvlášť příjemný sen. Byl v něm Erik. Ale nebyl to ten rozzlobený, zahořklý muž, který ji tlačil ke zdi kabinky u bazénu. Byl to ten starý Erik, ten, kterému se smály oči i ústa.

Ve snu se k ní skláněl a malíčkem ji odhrnul pramínek vlasů z tváře. Cítila na obličeji teplo jeho dechu. A pak se jeho ústa přiblížila, pohybovala se po jejích rtech, otevírala je a nutila ji, aby svůj jazyk spojila s jeho v erotickém dobrodružství.

Rukama ji pevně držel v pase, pak jimi pohnul. Pomalu se sunul po žebrech tak pečlivě, jako by je počítal. Cítila, jak bere do dlaně její ňadro a hladí je.

Sen se změnil, tempo se zvýšilo a jeho ústa byla stále naléhavější. Cítila na sobě tlak jeho těla. Přes tenkou látku svých šatů ze salonu Diany von Furstenburgové nalezly jeho všetečné prsty poupata jejích ňader a s rostoucí touhou je laskaly. Bylo to tak skutečné. Jeho polibky byly tak vlahé. Jeho ruce se pohybovaly s přesností, která ji stále víc vtahovala do oblaku vášně. Jeho prsty nepřestávaly kroužit. Jeho tělo bylo tak těžké. Tak těžké…

Otevřela oči a její podvědomá obava se potvrdila. Nebyl to sen. Erik ležel vedle ní na úzké pohovce! Vzepřela se rukama i nohama. „Nech mě vstát, Eriku,” přikazovala vztekle. „Nesahej na mě.”

Neočekávaně udělal to, co po něm chtěla. Vstal z pohovky a zasmál se hlasitým, démonickým smíchem. „Právě jsem si říkal, kdy se asi probudíš. Anebo jsi ten svůj pornografický sen jenom hrála?” Očima jí sjel k ňadrům, která stále ještě výmluvně reagovala na jeho dotek. „Ne, nehrála jsi to,” poškleboval se.

„Mlč. Už s tebou nechci být ani ve stejné místnosti.” Kathleen vklouzla do bot a bezvýsledně se pokoušela upravit si vlasy.

„Proč?” zeptal se bezstarostně, když se usazoval do jednoho z hlubokých křesel. „Bojíš se, že se přestaneš ovládat? Že si zopákneme tu noc u bazénu? Fakt je, že sis to pěkně užila, zato já jsem zůstal na tvrdu a na suchu. Doslova.”

„Jsi nechutný,” řekla a vyskočila z pohovky.

Znovu se rozesmál. „Myslím, že tuhle v noci jsi znechucená nebyla. Pokud si dobře vzpomínám -”

„Přestaneš už o tom konečně mluvit?” zakřičela a skryla obličej do dlaní. Několikrát se zhluboka nadechla a snažila se nabýt ztracenou rovnováhu. „Odpor, který k tobě cítím, se vůbec nemůže měřit s tím, jak jsem znechucená sama sebou, že jsem ti dovolila, aby ses mě vůbec dotknul. Odcházíš ty nebo já?”

Svaly na bradě se mu pohnuly a Kathleen věděla, že mířila dobře, ale nemohla si dovolit být milosrdná. „Mám tu schůzku s tvým manželem,” řekl pevně. „Fajn. Já ho uvidím doma.”

Doběhla ke dveřím. Dokonce je stihla otevřít. Dál se nedostala. Vynořila se před ní Erikova velká, opálená ruka, přilepila se ke dveřím a rázně je zabouchla. Ve stejné chvíli ji jeho tělo přitisklo k dubovým dveřím - obojí bylo stejně neproniknutelné.

„Ne tak rychle, paní Kirchoffová. Máte něco, co mi patří a co chci.”

Krev ji zamrzla v žilách a Kathleen zavřela v závrati oči. Byla skřípnutá mezi ním a dveřmi a jen tak tak, že se otočila a prosebně k němu vzhlédla. „C-co?” zeptala se rozechvěle.

„Mého syna.”

Vrtěla hlavou a pohybovala rty, aniž by vydala zvuk. Nakonec chraplavě vyhrkla: „Ne. Je to můj syn.”

„Měl bych ti zakroutit krkem za to, že jsi mi o tom neřekla. S chutí bych tě kvůli tomu zabil.”

Kathleen ani vteřinu nepochybovala, že to myslí vážně. „A jak bys Therona vysvětlil svojí ženě?”

Erik na ni jen zíral. V jeho tváři nebyla žádná vina, žádné výčitky svědomí z podvodu, který odhalila, jen ohromená prázdnota. Pomalu od ní ustoupil se stále stejným, tupým pohledem. Paže mu bezvládně visely podél těla.

Protlačila se kolem něho k oknu, vytáhla rolety a do místnosti vlétlo nečekané, všeodhalující světlo. Ozval se rezolutní zvuk vypnutého rádia. Okamžitě toho ale zalitovala. Ticho se zmlknutím hudby stalo ještě hmatatelnějším.

Vrátila se k oknu a zahleděla se ven na auta, projíždějící dole po silnici. Když konečně promluvil, zněla jeho chraplavá slova tak ohromeně, že rozptylovala veškeré pochybnosti o jejich pravdivosti.

„Kathleen, já nemám ženu. Nikdy jsem nebyl ženatý.”

Obrátila se a hleděla na něj s nezastíraným úžasem. Řeka nepochopení se rozlila ze břehů. Očima pátrala v jeho tváři po známkách podvodu, ale nebyly tam. Jeho vlastní ztrhané rysy odrážely beznaděj, kterou cítila i ona sama.

Než se mohl jeden z nich pohnout nebo promluvit, otevřel George dveře a Seth jimi projel. Byl už zase ve své dobré náladě. Hlas se mu rozveselil, když je oba spatřil a řekl: „To je ale pěkné přijetí. Kdybych věděl, že tu na mě čekáte, zkrátil bych oběd. Jak se máš, Eriku?”

Stále ještě ohromený Erik zareagoval reflexivně - otočil se a potřásl Sethovou nataženou rukou. „Dobře.” Odkašlal si a zopakoval: „Dobře.”

„Prima. Jsi připraven začít dělat na našem projektu? Našel sis už nějaké bydlení?” Jako obvykle vyzařovala ze Sethovy tváře upřímnost, bezelstnost, připravenost pomáhat, pochopit a… odpouštět.

„Ano,” odpověděl Erik. „Koupil jsem byt. Jenže teď to jsou jenom čtyři holé stěny. Musím ho zařídit.”

Seth se rozesmál. „Tak to máš štěstí. Kathleen je na to jednička. Určitě ti ráda pomůže. Viď, Kathleen.”

KAPITOLA 14

Kathleen hodila po Erikovi letmým pohledem a pak se zadívala zpět na svého muže. „Já… jsem si jistá, že kdyby chtěl Erik návrháře, tak by si nějakého sehnal,” řekla opatrně. Co jí to Erik právě řekl? Co to povídal? Nemá ženu? Nemá ženu! A nikdy neměl!

„No ale návrháři jsou tak… profesionální. Když si najme návrháře, bude ten jeho byt vypadat jako náš obývák - příliš dokonalý na to, aby se v něm dalo žít.”

To bylo poprvé, kdy Kathleen od Setha slyšela třeba jen skrytý náznak kritiky vlastní sestry. V tu chvíli to však nebylo důležité. Sotva si toho všimla. Hlavou se jí honilo to, co jí řekl Erik. Nemá ženu. Nikdy jsem nebyl ženatý. Ta slova se jí vracela jako monotónní chorál. Ta jediná věta pro ni znamenala všechno na světě.

„Kathleen má spoustu práce, než aby se zaplétala do zařizování staromládeneckého bytu,” řekl Erik.

Opravdu zdůraznil slovo staromládenecký?

Seth zajel k psacímu stolu a zívnul do dlaně. „Omluvte mě,” řekl. „Moc jsem se najedl.”

Zdálo se, že si Seth nevšiml napětí v místnosti, které následovalo po šoku a vibrovalo ze stěn jako dozvuky odhalení, vyřčeného před pár okamžiky. „Zítra je čtvrtek, že? To máš zrovna volno. Naplánovala sis už něco?”

„Ne, ale -”

„A ty, Eriku?”

„Ne.”

„Skvěle. Takže zítra spolu můžete celý den nakupovat. Až skončíte, přijdete k nám a já vám ugriluju v zahradě řízky.”

Nikdo z nich neprotestoval, takže Seth považoval záležitost za uzavřenou a přešel k dalším věcem. Kathleen se omluvila, schnula se k němu, aby ho políbila na rozloučenou a při odchodu kývla na Erika.

Večer u jídla se znovu přetřásala otázka zrušené objednávky. Tentokrát s ní přišla Hazel. „Myslím,” začala, když si způsobně otírala koutky úst do lněného ubrousku, „že na Kathleen leží spousta úkolů. Jak jinak by mohla udělat tak nákladnou chybu?” Sethovi unikl pichlavý tón, slyšel jen starost své sestry.

„Já jsem chybu neudělala,” odpověděla Kathleen klidně.

„Miláčku, na tom nezáleží,” ozval se Seth smířlivě. „Všechno už je zařízené. Do týdne tady to zboží bude.”

„Záleží na tom, když mě někdo obviňuje z neschopnosti a není to pravda,” protestovala vehementně.

„Hazel tím nemyslela, že -”

„Já rozhodnu, jestli mám moc úkolů a kdy, a já sama se s tím taky vypořádám. Nepotřebuju, aby mi někdo radil.” Prudce vstala. „Teď mě omluvte, jdu si hrát nahoru s Theronem.”

Kathleen je zanechala v jídelně a nevrátila se, dokud si nebyla jistá, že Hazel odešla nahoru do svých pokojů.

Když scházela ze schodů, George právě odvážel Setha do jeho ložnice. Zarazila ji únava, kterou zahlédla kolem jeho úst a očí. Pleť, kterou míval obvykle zdravě opálenou díky hodinám terapie ve vyhřívaném bazénu, byla nyní šedá. Nafialovělé kruhy pod očima, které vypadaly za denního světla bledé, ošklivě ztmavly.

„Sethe,” řekla a sedla si na bobek, aby mu mohla položit ruku na koleno. Všimla si, že se George taktně vzdálil. „Mrzí mě, jestli jsem u večeře zněla nějak rozladěně. Nedokážu ti vysvětlit, co se stalo, ale musíš vědět, že jsem tu objednávku nezrušila, ať už se mi v té době honilo hlavou cokoli.”

Cítila stálý tlak jeho ruky, která ji hladila po vlasech. „Moje sladká Kathleen, ani já nevím, co se stalo, ale odpustil bych ti cokoli. Miluju tě.” Hlas mu zněl konejšivě a jeho slova, která, jak věděla, vycházela ze samého dna jeho duše, ji ťala do srdce. Zavrtala hlavu blíž k jeho noze, která nemohla cítit něhu, jež byla v jejím srdci.

„Dělám si o tebe starosti, Sethe,” řekla tiše. „Cítíš se dobře?” Zvedla hlavu a zadívala se upřeně do jeho očí, ve kterých bylo něco, co nedokázala definovat. Věděla jen, že nezáří tou veselostí, kterou v nich byla zvyklá vídat.

„Je mi dobře. Co by podle tebe nemělo být v pořádku?”

„Nevím,” řekla pomalu. „Řekl bys mi, kdyby ses necítil dobře, že ano?”

„Kdyby mi to zaručilo tvou lásku, prozradil bych ti svá nejhlubší a nejtemnější tajemství.” Usmál se, ale jeho úsměv byl mdlý.

„Ale já tě opravdu miluju, Sethe.” Myslela to vážně. Což pak bylo možné tohoto člověka nemilovat? Představoval všechno dobro a laskavost světa.

Tvář mu zvážněla, ale zářila z ní láska. „Já vím,” zašeptal. „S Theronem pro mě tolik znamenáte, Kathleen, že mě ta láska až někdy bolí. Jako by se do mého těla nevešla, jako bych měl vybuchnout tím, jak moc vás mám rád. Rozumíš?”

Ano, rozuměla. Znala ten cit, který se on snažil vyjádřit slovy. Měla ho v sobě celé dva roky a z jeho neopětovanosti pociťovala stejnou úzkost jako Seth.

„Jsi krásná, Kathleen. Opravdu krásná. Chci si tvou tvář zapamatovat pro tu dobu, kterou strávím na věčnosti.” Prsty sledoval cestu svých očí, které putovaly po jejích rysech.

Výběr a intenzita jeho slov ji nahnala hrůzu, a když tiskla jeho ruku, jemně vykřikla: „Sethe!”

„Tak pojď,” řekl čile a přitáhl ji k sobě, aby ji políbil na tvář. „Dopřej těžce pracujícímu muži trochu spánku. Kromě toho máš před sebou perný den. Erik se ti líbí, viď Kathleen?”

Chápala, jak moc pro něj znamená její názor. „Samozřejmě. A myslím, že je fantastické, co chce udělat pro firmu. Rozhodl ses moudře.”

Úleva na Sethově tváři stála za všechno trápení, které si pro-žije, když bude s Erikem těsně spolupracovat. „Jsem moc rád, že s tím souhlasíš. Chtěl bych, abyste vy dva spolu dobře vycházeli. Nevadí ti, že jsem mu nabídl tvou pomoc se zařizováni bytu, že ne? Já vím, že tyhle věci děláš ráda, a krom toho trávíš až moc času tady jen se mnou, Georgem, Alicí a Hazel. A to už nemluvím o tom, jaké má na tebe nároky Theron.”

„Tím se netrap. Jste moje rodina. Ale jestli chceš, klidně budu Erikovi pomáhat.”

„Výborně.” Vypadal spokojeně. „Dobrou noc, zlato.” Přitáhl ji k sobě a tentokrát ji jemně políbil na rty.

George vycítil, že důvěrná chvíle skončila, a vynořil se ze stínu. Popřál dobrou noc a otevřel dveře Sethovy ložnice. Když Seth projel svým vozíkem, zase je tiše zavřel.

Kathleen do toho pokoje nikdy nepozvali. Nikdy se Setha neptala na ty nejsoukromější věci. Možná že v ložnici bylo jeho postižení příliš viditelné. Přijala jeho rozhodnutí a respektovala ho. Bylo-li to v její moci, nikdy by neudělala nic, co by mohlo zranit nebo ponížit člověka, který jí dal budoucnost, když žádnou neměla.

Co si vezme na sebe? lámala si Kathleen hlavu nad obsahem svých tří šatníků. S typicky ženskou nespokojeností došla k názoru, že se nehodí nic z toho, co má.

V duchu si nadávala, že se chová jako pitomá puberťačka. Nejde přece na rande s kavalírem. Jde jenom nakupovat s Erikem, a ten ji viděl nastrojenou jako princeznu stejně jako v námořnických šortkách a bílém tričku - uniformě Horské vyhlídky. A taky ji viděl bez kousku šatů na těle.

Kathleen se při té myšlence začervenala. Ležela v jeho posteli ve skvostné nahotě, viděl ji ve sprše, kde její tělo pokrývalo jen mýdlo a voda stékající v pěnivých potůčcích, jejichž směr určovaly jeho ruce a ústa. Vzpomene si někdy? Ruměnec na tvářích ještě ztmavl. Znalost, s jakou se jí dotýkal během posledních několika dní, dokazovala, že si její tělo pamatuje dobře.

Nakonec si vybrala hnědé kožené kalhoty džínového střihu, které si koupila na Sethovo naléhání. Byl pyšný na její postavu a často ji nutil, aby předváděla na ohromných módních přehlídkách, které v Kirchoffově obchodním domě zavedla. Ve svých darech býval velkorysý, nutil ji, aby si pro sebe kupovala alespoň jedno oblečení z každého salonu, který na svých cestách do New Yorku navštívila.

Když spolu chodili na pravidelné obchůzky obchodního domu a Seth zahlédl něco v Kathleenině velikosti, co se mu líbilo, strhl to z ramínka a podal jí to s okouzlujícím úsměvem. „V tom budeš vypadat fantasticky, holčičko,” říkával tónem Humphreyho Bogarta. Nikdy se s ním nehádala. Když ho mohla potěšit tím, že bude nosit hezké šaty, činila tak s radostí. Bylo tak málo toho, co pro něj mohla udělat.

Když se oblékala, pocítila ve svých rozjitřených nervech záblesk viny. Je Sethovi nevěrná tím, že se s takovým očekáváním chystá na dnešní den s Erikem? Ne, domlouvala sama sobě. To Seth dnešek naplánoval. Ona to v podstatě dělá kvůli němu. Ale když se na sebe kriticky zadívala do zrcadla, věděla, že to dělá i kvůli sobě.

Ke kalhotám si oblékla hedvábnou košili. Její jasně modrá barva jen prohloubila smaragdovou zeleň jejích očí. Špičky dovozových italských kozaček se leskly stejnou sedlově hnědou barvou jako měly její kalhoty. Vlasy si nechala rozpuštěné, takže se jí vlnily kolem tváře a ramen jako měděná šála.

Lehce sbíhala ze schodů právě ve chvíli, kdy se ozval zvonek. Zcela přirozeně zavolala: „Já otevřu, Alice,” ale její chůze po schodech značně znejistěla. Zachytila se kliky jako pověstného stébla, a než ztratila odvahu, otevřela trhnutím dveře.

Přes práh na ni hleděl Erik. Beze slova ji přelétl nenasytnýma očima. Svaly na krku se mu křečovitě stahovaly. Když nakonec zvedla zrak a podívala se mu do očí, řekl: „Dobré ráno.”

„Dobré ráno.” Na ta dvě slova potřebovala veškerý vzduch, který měla, protože vypadal skvěle. Stále štíhlé boky ještě více zdůrazňovaly obepjaté džíny. Tmavá kostková bavlněná košile se vypínala přes pevné svaly jeho hrudi a ramen, přes která měl nedbale přehozenou vestu velbloudí barvy. „Pojď dál,” zamumlala a ustoupila, aby mohl projít. Když ji míjel, ucítila vůni jeho kolínské. „Seth tě chtěl pozdravit. Právě Theronem snídají.” Erik se zastavil, pohlédl na ni a přikývl.

„Já bych ho taky rád viděl.”

Nebylo jí jasné, zda myslí Setha nebo Therona, a měla pocit, že bude lepší se nevyptávat. Šla pár kroků před ním, aby mu ukazovala cestu v bludišti chodeb přízemí, až se dostali do jasné, prosluněné jídelny u kuchyně, kde se obvykle snídalo. V okamžiku, kdy Kathleen strčila do lítaček, je uvítaly výbuchy smíchu. „Co se to tady děje?” zeptala se vesele. Příliš vesele?

Středem pozornosti byl Theron, který seděl na vysoké stoličce, pořád ještě ve svém pyžámku. V ruce držel dlouhý banán a ze všech sil se ho snažil oloupat.

„Ahoj,” přivítal je Seth. „Alice, nalij Erikovi trochu kávy, prosím. Sedněte si. Tady je ohromná legrace. Už pět minut se snaží přijít na to, jak se dostat do toho banánu, ale nikomu nedovolí, aby mu to ukázal. Dívejte se.”

Seth se naklonil k vysoké stoličce a řekl: „Therone, dej mi ten banán, já ti ho oloupu.” Natáhl se po ovoci, ale chlapec si je k sobě přitiskl a pevně ho držel, dokud se Seth neodtáhl. Pak se znovu pustil do loupání.

„Není jedinečný?” pokládal Seth pyšně řečnickou otázku.

„To tedy je,” odpověděl Erik chraplavě, až se Kathleen otočila a pohlédla na něj. Podle nepřirozeného zvuku jeho hlasu skoro čekala, že uvidí v jeho očích slzy, ale k její úlevě tam žádné nebyly. Pozoroval svého syna stejně majetnicky jako před pár minutami ji. Najednou jí ho bylo líto. Musí to být hrozné dívat se na svého syna a nemoci se k němu přihlásit.

Triumfální vrnění vrátilo její pozornost zpět k chlapci, kterému se konečně podařilo banán zdolat. V několika vteřinách se ocitl oloupaný banán v jeho ústech, kde nakonec zmizel docela.

„Je to nejtvrdohlavější dítě, jaké jsem kdy viděla,” řekla Alice s potřásáním hlavy, které předpovídalo důsledky takové paličatosti.

„Budeš dnes ráno cvičit v bazénu?” zeptala se Kathleen Setha, který vypadal k její radosti odpočatě a mnohem víc ve své kůži než předešlý večer.

„Ano. Pak nechám Therona, aby si tam chvíli hrál.”

„Nemyslíš, že je tam chladno?” pochybovala se skrčeným obočím.

„Až se namočí, budu ho držet ve vodě, a jakmile skončíme, hned ho zaženu dovnitř.”

Mlčky souhlasila, protože věděla, že teplota vody se pečlivě udržuje na takovém stupni, aby Seth mohl s Georgem pohodlně cvičit celý rok. „Jen na něj dávej pozor. Klouže jako úhoř a vody se vůbec nebojí.”

Sethovy oči změkly, když odpovídal: „To víš že budu. George tam bude celou dobu s námi. Život svého syna bych neriskoval za nic na světě.” Natáhl ruku přes stůl a poplácal ji po dlani.

Netroufala si pohlédnout na Erika, ale přesto věděla, že se jeho tělo při Sethových slovech zřetelně napjalo. I ona v sobě cítila napětí.

„Alice ti udělá nějakou snídani, Eriku.”

Sethovu nabídku odmítl. „Ne, díky. Už tak jsem na vás jedno jídlo vymámil. Po cestě jsem si dal koblihu.”

Úsměv měl jako vždy opravdový a dokonalý. Neprozrazoval nic o zmatku, který cítil uvnitř. „Jestli je Kathleen hotová, můžeme jít.”

„Je hotová,” řekl Seth a slabě se zamračil. „Nikdy se mi nepodařilo ji donutit, aby se rozumně nasnídala. Moc se stará o svou figuru.”

„Je to vidět,” řekl Erik a zálibně si ji prohlížel.

„Měl jsi ji vidět, když byla těhotná,” mluvil dál Seth. Erikovu pozornost to neodvrátilo. Oči měl přilepené na Kathleen a Seth pokračoval: „Nikdy jsem neviděl ženskou, která by nosila dítě s větší elegancí. Zezadu bys to vůbec nepoznal. Vypadala báječně i v den porodu.”

„To si myslím,” odpověděl Erik.

Vřelost jeho pohledu na ni silně působila a téma hovoru jí nepříjemné. Rychle vstala a převrhla Theronův hrneček s pomerančovou šťávou. Naštěstí měl víčko s perforovaným otvorem právě pro případy podobných nehod. Nervózně ho urovnala a řekla: „Vrátíme se před večeří. Budeš něco potřebovat, Alice?”

„Ne. Dnes večer vaří Seth,” smála se.

„Tak dobře,” pronesla Kathleen nepřítomně. Najednou jí došly výmluvy, proč nemůže s Erikem odejít. „Ahoj, Therone,“ řekla a sklonila se, aby dostala pusu s banánovou příchutí. „Maminka se večer vrátí. Možná ti přinesu nějaké překvapení.”

„Pa pa,” řekl šťastně a zamával jí baculatou ručičkou.

Všichni se rozesmáli. Ke Kathleenině údivu popošel Erik ke stolu a pohladil Therona po vlasech. „Ahoj, kapitáne.”

Kathleen vykoktala poslední pozdravy, rychle políbila Setha a pak se spolu s Erikem vydala ke dveřím a po hlavní vydlážděné cestě k zaparkovanému sportovnímu autu.

Překvapeně se otočila. „Corvette,” řekl suše. „Jedna moje známá mi kdysi řekla, že je to můj typ.” V očích mu tancoval malý plamínek nad jejich dávným společným vtipem.

Když vklouzla do štíhlého stříbrného auta s bohatým kaštanovým interiérem, zeptala se: „Co se stalo s tvou dodávkou?”

„Pořád ji ještě mám. Ale tohle auto je lepší pro profesionální image. Kdo by měl důvěru ke kameramanovi, který se zjeví na obchodní jednání v dodávce se supícím karburátorem?”

Rozjel se po cestě olemované stromy a pak zahnul k hlavní bráně. „Napadlo mě, že bych tě nejdřív vzal do bytu, abys viděla, co se vlastně bude zařizovat.”

„Dobře.”

To bylo všechno, co si za celou cestu řekli. Jeho dům se nacházel ve velkém působivém areálu se zahradou. Každá jednotka byla postavena v jiném architektonickém stylu, ale navzájem se k sobě dobře hodily. Zahrady byly pěkně udržované a uprostřed areálu byl bazén pro všechny majitele domů.

„Je to tu moc hezké,” poznamenala.

„To by mělo,” řekl Erik. „Platím za to nekřesťanské peníze.”

Odemkl svoje dveře a ustoupil stranou. Vešla do haly moderní stavby. Jejich kroky se dutě ozývaly po prázdných místnostech a Erik poukazoval na zajímavá místa. Mluvil polohlasně, jak to obvykle lidé v prázdných domech dělají.

Byt byl směsí dřeva a skla. Jedna stěna obývacího pokoje byla ze sekvojového dřeva, krb stál mezi dvěma celoplošnými okny na protější zdi. V kuchyni již byly zabudovány všechny potřebné spotřebiče, ale i tak si uchovala příjemnou útulnost.

„Nahoře jsou dvě ložnice a u každé je koupelna. S těmi teď nic dělat nebudu. A nemůžu moc utrácet, Kathleen. Nejsem tak bohatý jako tvůj muž.” Hlas mu zněl jízlivě a Kathleen se od něho zlostně odvrátila. Okamžitě zalitovala, že nevěnovala více pozornosti tomu, do čeho se žene.

Ocitla se ve velké ložnici, které kralovalo prostorné letiště. Podle rozházených pokrývek bylo jasné, že se v něm nedávno spalo. Nic jiného v pokoji nebylo.

„Je to tu momentálně dost ubohé,” ozval se těsně za ní Erik. Odstoupila a předstírala, že ji zaujal výhled ze širokého okna bez záclon. Ve skutečnosti jí šlo o to, aby mezi ní a jeho podmaňujícím mužským magnetismem byla co možná největší vzdálenost.

Kathleen si pečlivě prohlížela prosklený vysoký strop, žaluziové dveře, kterými se otevírala velká šatna s vestavěnými skříňkami. Opět byl těsně za ní a Kathleen se dala na ústup dalšími žaluziovými dveřmi.

Koupelna u velké ložnice byla přepychová. Za skleněnými dveřmi byla sprcha, vedle dvě umyvadla, skříňka a vana. Kathleen zaujaly lahvičky s vodou po holení, mýdlo s lesní vůní, staromódní kalíšek s holicí štětkou a malý hřeben na knírek. Na mosazném držáku visel modrý kartáček na zuby. Kartáč na vlasy byl zasazen v želvovině. Toaletní potřeby provždy měly příchuť něčeho velmi osobního. Rychle od nich vrátila pohled, ačkoli by nejraději každičkou věc vzala do ruky.

Sekvojová saunička byla hned u okna a bylo z ní krásně vidět do malé soukromé zahrádky s věčně zelenými rostlinami a sezónními květinami, které nyní kvetly v zimních barvách.

„Pane jo.”

Uchechtl se. „Ta koupelna má cenu skoro celýho baráku.” Citlivost a intimita této místnosti spolu s dravými kroky, mi se

za ní plížil, jí napjaly nervy jako špagáty, takže se dala zpět do ložnice, kde jí oči automaticky padly na postel., Spí v ní Erik sám? Ano. Je tu jenom jeden polštář. Ale vždyť i oni se o polštář dělili.

“Kathleen.” Ucítila na svých pažích jeho ruce, jak ji obraceli k sobě. Zvedl jí bradu ukazováčkem a zadíval se jí hluboko do očí.

„Jak to, že sis myslela, že jsem ženatý?” Hlas měl laskavý. Se vší tou něhou, která v něm zněla, by byl mohl mluvit k vystrašenému, zmatenému dítěti.

Do očí se jí nahrnuly slzy. Hledala slova. „Já… viděla jsem… Čekala jsem tam celý den, věděla jsem, že jsi zra-zraněný, že máš bolesti. Oni mě nenechali… nechtěli mi říct… Strašně jsem se bála. A pak přišla ona a říkala, že je pa-… paní Gudjonsenová. Vzali ji hned k tobě… a já… já… byla malá, světlovlasá, hezká a …”

„Sally.”

Kathleen spolkla slzy a vzhlédla k němu. „Sally?”

„Moje švagrová. Manželka mého bratra Boba.”

Kolena se pod Kathleen nakonec podlomila slabostí, která se vkradla do jejího těla, a ona k němu vyčerpaně klesla. Pevně ji k sobě přitáhl, téměř jí znemožňoval dýchat, jak ji zoufale, majetnicky objímal.

„Proboha, Kathleen, co jsme provedli, abychom si tohle zasloužili?”

Jejich těla se společně kolébala, navzájem se utěšovala. Dlouho zůstávali zaklesnuti do tohoto tichého, a přesto všeříkajícího objetí, a Erik jí do vlasů šeptal nesrozumitelná vyznání.

Políbil ji. Pohltil ji svými ústy. Rukama ji hladil po zádech, jako by byla tím hojivým lékem, který chtěl nechat vsáknout do své kůže.

Pak ji s ohromným sebezapřením od sebe odstrčil. Usedl na roh postele, roztáhl kolena, sepjal mezi nimi ruce a zíral na své nehybné, bílé klouby.

„Jak tě vůbec mohlo napadnout, že jsem ženatý potom, co…” V jeho hlase zaslechla náznak podráždění. „To jsi o mě měla tak špatné mínění? Krucinál, Kathleen, jak jsi mohla?”

„Já nevím,” vzlykala. „Byla jsem vynervovaná, pološílená hrůzou, měla jsem strach, že bys mohl… měla jsem strach ze všeho.” Neexistovalo žádné vysvětlení. Neexistovala žádná náprava.

I Erik to věděl. Když znovu promluvil, zlost byla ta tam. „Když tě nikdo nemohl najít, byl jsem jako pominutý maniak. Myslel jsem, že se ti stalo něco hrozného, že tě unesli nebo něco. Pak když bylo úplně jasné, že jsi odešla schválně a že ses všemožně snažila zahladit stopy, prošel jsem obdobím takové zuřivosti, která snad nemá obdoby. Nemohl jsem pochopit proč…”

Jeho hlas ztichl a on stále zíral na své ruce pevně sevřené v pěst. Kathleen se opírala o okenní rám, tupě zírala do prázdna, ale neviděla nic, slyšela jen zoufalství v Erikově hlase, které odpovídalo přesně tomu, co cítila ve svém srdci.

„Když jsem tě tuhle večer znovu uviděl, chtěl jsem tě zabít.” Smutně se zasmál. „Ne. Chtěl jsem se s tebou milovat a pak tě zabít.”

Chvíli mlčeli, každý zabrán do vlastních myšlenek. Ticho prolomil Erik. „Proč sis ho vzala, Kathleen?”

Zhluboka se nadechla. Cítila, jak zabodává své oči do jejich zad, ale odmítla na něho pohlédnout. Kdyby to udělala… „Zjistila jsem, že jsem těhotná s Theronem.” Polkla knedlík krku, který se jí tam tvořil pokaždé, když si vzpomněla na tu první návštěvu v ordinaci doktora Peterse a rozhodnutí, které tam učinila. „Nejdřív jsem si myslela, že jediným východiskem bude potrat. Šla jsem do nemocnice, dokonce už jsem byla na sále. Zastavila jsem je těsně předtím, než mě uspali.”

„Proboha,” vydechl Erik.

„Ano, tenkrát byl Bůh se mnou. Nemusela jsem Therona -” Odmlčela se, když jí tělem znenadání proběhl chvějivý záblesk. Když se vzpamatovala, pokračovala ve svém vyprávění o Sethově návrhu a jejich sňatku. „Je na mě tak hodný, Eriku. Nikdy se mě na tebe - na Theronova otce - nevyptával. Přijal mě i s Theronem bez výhrad. Stará se o Therona jako o vlastního.”

„Ale Theron není jeho. Je můj. Můj, Kathleen.” Otočila se a hleděla na něj. Barva se jí pomalu vytrácela z tváře. „Ty bys přece ne-nemůžeš mu ublížit, Eriku. Prosím, tě prosím.”

„Mizera!” ulevil si naštvaně, když vstával a přecházel pokojem, aby se k ní postavil u okna. Nedíval se na ni a ruce zastrčil do kapes svých džin. Upřeně hleděl z okna se stejným nezájmem jako před chvílí ona.

Najednou se otočil a zakřičel: „Jak vůbec může člověk takovému chlapovi konkurovat? Paraplegikovi. To mám ze sebe lat toho největšího hajzla na světě a přihlásit se k Theronovi? Mám mu sebrat dítě, které miluje jako vlastního syna, když mu osud dal jednou co proto? Co mám dělat, Kathleen? Theron je můj syn, zatraceně!” Uhodil pěstí do zdi svého nového bytu, aniž by dal najevo bolest, kterou si tak musel způsobit. „Bylo by to jednodušší, kdyby byl Seth skutečně parchant. Jenže jako vždycky mám smůlu. Ten chlap je světec.” Hořkost v jeho hlase bodala Kathleen do uší. Pohled na člověka zoufale bojujícího s vlastním svědomím jí trhal srdce.

„Byl ke mně velkorysejší, než jsem vůbec mohl doufat. Půjčil mi peníze, abych mohl založit firmu. Bez jeho podpory bych si nikdy nemohl koupit vybavení a najmout budovu, kterou potřebuji. A navíc mě ještě zkontaktoval se všemi obchodníky v San Franciscu, kteří by jednou mohli být mými zákazníky.” Erik se opřel zády o stěnu a zavřel oči. Zoufalství vyzařovalo z každého kousku jeho těla. „A teď bych mu to měl všechno odplatit? Odvést mu dítě, které považuje za své, a říct, že umírám touhou po jeho ženě?” Rukama si přejel zavřené oči, jako by chtěl všechno zahnat, smazat body na výsledkové tabuli morálky, zbavit se všech skrupulí, se kterými se teď potýká. Pomalu vydechl, spustil ruce a podíval se na ni. „Nedokážeš si představit, jakou oběť ode mě žádáš, Kathleen.”

Zadívala se mu hluboko do očí. Když promluvila, byl její hlas plný něhy: „Ale ano, Eriku, dokážu.”

Slyšel ta slova a v jejích uslzených očích si přečetl jiná, která nebyla vyřčena. Vzal jí tvář do dlaní a něžnými prsty hladil a tišil její třesoucí se rty. Opřel se o ni čelem a znovu zavřel oči před tou nespravedlností, že ji svírá v náručí a nemůže ji mít.

Tohle je skutečné peklo, pomyslel si. Víc než dva roky kralovala všem jeho myšlenkám, vědomým i podvědomým. Znal její tělo lépe než svoje vlastní, protože se ho učil znát a protože bylo nesmazatelně zapsáno na stránkách jeho paměti. Čas nesmazal ten pocit, jaké to je, usínat v ní. Žádná žena ho nikdy nedržela tak pevně, neobklopovala ho tak sladce, nepohltila ho tak úplně.

Za to ji miloval. Miloval i její duši a odvahu, se kterou v dětství překonala nepřízeň osudu. A ironicky ji nyní miloval i za to, jak se obětovala svému muži. Teď s ní nemůže mluvit o lásce. Nemůže ji mít. Nebyl zloděj a nevzal by si, co mu nepatřilo. Ale pane na nebi! Jak se jí může vzdát a nezbláznit se s toho?

„Radši půjdeme,” řekl nakonec, uvolnil své objetí, a otevřel tak mezi nimi propast lítosti.

V těch nejpoetičtějších zákoutích své mysli si Kathleen tento den označila jako „políbený hvězdami.” Podle tiché dohody odhodili veškeré trápení stranou a užívali si společného dne, kterého se jim dostalo.

Kathleen se jako první pokusila promluvit o něčem jiném než o bolestivé minulosti a beznadějné budoucnosti. Vybrala téma, které Erika určitě zaujme.

„Hádej, co se stalo. Jaimie byl adoptován,” řekla a myšlela, jak ho překvapí. Právě jí pomáhal do auta.

„Já vím,” odpověděl lehce, když zavíral dveře.

„Ty to víš?”

Když se usadil za volantem, zasmál se jejímu šokovanému výrazu. „Jo. A vsadím se, že jsem to věděl dřív než ty. Kdo to ti řekl?”

„B. J. a Edna, samozřejmě,” odpověděla ohromeně nad tím, jak vzal rozhovor úplně jiný obrat. „Ale neřekli ti, kdo ho adoptoval.”

„Ne.”

„Bob a Sally.” Vychutnával si nadšený úsměv, který se jí rozléval po tváři. „Je teď Gudjonsen a do svého strýčka Erika blázen. Má malou sestřičku, jmenuje se Jeniffer.”

„Eriku, to je báječné. Pro Sally a Boba je to opravdové pohnání.”

„Ano. To je.” V jeho slovech zazněl jen nepatrný osten hořkosti.

Jak projížděli městem, začala Kathleen probírat všechny možné nápady pro Erikův byt, až se nakonec rozesmál a řekl: „Je mi jedno, co s tím uděláš, jen když mi tam nedáš růžový fialový satén. Jsem si jistý, že máš stejně dobrý vkus jako já.” Hravě ji rýpl loktem do žeber, když brzdil před semaforem.

„Ale co se ti líbí?” ptala se podrážděně.

Rychle se na ni podíval, čímž dal víc než jasně najevo, co se mu líbí, ale zdržel se té citlivé poznámky, kterou měl na jazyku. „Líbí se mi hnědá, víš, v nejrůznějších odstínech. Mám rád tu rezavou barvu javorového listí na podzim.”

Usmála se. „Barvy země?”

„Jo. To by šlo.” Střelila po něm netrpělivým, zahanbujícím pohledem, a pak se oba rozesmáli.

Než dojeli do obchodní čtvrti, měla už hlavu plnou nápadů. Dala mu intenzivní kurs zařizování bytu. Erik se stáhl a nechal ji převzít velení. Vybrala mu povlečení a ručníky do koupelny a dvojsedačku do obývacího pokoje. To už měli vyhlédnutou židli, velký konferenční stolek a dva noční stolky. Chtěl poradit s lampou. Vzal do ruky jednu s porcelánovým stojanem ze sedmnáctého století a s pastýřem a pastýřkou na pevném cylindru. Kathleen se zhrozila, ale jediný pohled na jeho rozzářené oči, kterými se díval na zdobené stínidlo, jí stačil, aby pochopila, že si z ní dělá legraci. Shodli se na dvou lampách s keramickými podstavci a látkovými, plizovanými stínidly.

Na oběd si zašli do restaurace v Rybářském přístavu, odkud byl krásný výhled na panorama vzdáleného zálivu a most u Zlaté brány. U jídla překypovalo Kathleen srdce štěstím. Ještě před několika dny si myslela, že ho už nikdy neuvidí. A teď tu byl, seděl naproti ní u malého stolu a pod oponou ubrusu se jí dotýkal kolenem. Dýchali stejný vzduch. Mohla se na něho dívat, co srdce ráčilo, a nemusela dávat pozor na zvědavé oči, které by si mohly všimnout jejich nestřežených, láskyplných pohledů.

Z restaurace zavolala domů a promluvila si s Alicí. Seth odjel do kanceláře. Theron se najedl a teď dole spal. „Je v pořádku a vůbec se mu po tobě nestýská,” ujišťovala ji Alice.

„Já vím,” řekla Kathleen trucovitě. „To mě právě štve.”

Když se vydali znovu na cestu, vzal ji Erik přátelsky za ruku. Procházeli obchody na náměstí Girardelliho a vyhýbali se Kirchoffově butiku. Erik si toužebně prohlížel všechny ty hezké zbytečnosti, které mu zatím jeho peněženka nedovolila přidat k vybranému základnímu zařízení.

V umělecké galerii se mu zalíbily koberce na zeď utkané z hnědé, béžové a pálené vlny. Kathleen ho poslala na zbytečnou pochůzku, protože mu je chtěla koupit jako dárek od ní a od Setha. Zklamalo ji, když se dozvěděla, že jsou to jen vzorky. Prý je ale možné si je u daného umělce objednat. Napsala objednávku a přidala své telefonní číslo, aby jí mohli dát vědět, až budou hotové. Na sekvojové stěně jeho obýváku budou vypadat báječně a pokoj trochu prohřejí.

Vybírání záclon bylo únavné a Erik to s chutí nechal na Kathleeen a prodavači, se kterým se dohodl, že k němu koncem týdne přijde do bytu a vezme si přesné míry.

„Časem možná budeš chtít zadní pelest k posteli, ale prozatím bys mohl třeba jen vymalovat stěnu za postelí nějakou výraznou barvou a naházet k ní stovku barevných polštářů.”

„Stovku?” poškleboval se nad svým čokoládovým koktejlem. Právě odpočívali v Girardelliho cukrárně. „No dobře, tak jen tucet,” slevila s úsměvem a slízla ze lžičky poslední kapky sladké pěny. Když zvedla hlavu, zarazilo ji, že se Erik upřeně dívá na její ústa, jako by záviděl jejímu jazyku právo v nich zmizet. Pomalu zvedl své modré oči hledal její. Rozhostilo se chvilkové ticho, ve kterém vibrovala jejich vzájemně rozpoznatelná touha. „Co dál?” zeptal se zastřeně ve snaze znovu nastolit pohodu, ve které probíhal jejich den. Ale jeho oči se bouřily a zahleděly se na zrychlené stoupání a klesání jejích prsou. Cítila jeho pohled a její bradavky k němu vyslaly svůj vlastní pokušitelský vzkaz.

„Takže, jak jsme mluvili o té ložnici,” řekla Kathleen bez dechu, uvědomujíc si až příliš, jak nebezpečným směrem se ubírá jeho zájem a že i ona jde poslušně za ním až na samý okraj svůdné propasti. Bezpečnost se skrývala jen v bezvýznamném, planém hovoru. „Co kdybychom se dohodli na té stěně, koupili barvu a pak se porozhlídneme po těch polštářích. Třeba budeme mít štěstí a narazíme i na nějaké levné křeslo, které by tam padlo. Co bys říkal proutěnému koši do nohou postele? Je to praktické a vypadá to pěkně.”

Naklonil se k ní, přitiskl ústa na její ucho a zašeptal: „Napadá mě jenom jedna praktická a hezká věc, kterou chci u své postele. Má kaštanové vlasy, které jí na slunci září jako oheň. Má zelené oslnivé oči s nádhernými tmavými řasami. A jestli nechce, abych takhle mluvil, proč si vzala hedvábnou blůzu a upnuté kožené kalhoty, které padnou na tu její malou sexy prdelku jako ulité?”

Odtáhl se a Kathleen se musela držet, aby se k němu nena-klonila. Tón jeho hlasu a jeho slova ji zhypnotizovala. Oči mu planuly touhou a knírek se mu chvěl kolem nestoudné křivky úst. Věděl, že ji vyvedl z míry. Chtěla mu to vrátit.

„Vždycky jsem se tě chtěla na něco zeptat. Máš pod pravou stranou kníru dolíček?”

„Možná jo, možná ne. Proč si to nezjistíš,” provokoval.

A najednou se role zase vyměnily. Nevystřelila si z něj, jak měla v úmyslu. On pořád o bod vedl. Ale záleží na tom? Ta hra měla své zvláštní odměny. „Snad někdy,” slíbila tiše a dál se na sebe upřeně dívali.

„Už se na to těším.”

S nakupováním byli hotovi za dvě hodiny a vydali se k autu. Erik vrčel, že si stejně nepamatuje, kdy mu mají co přivézt.

Když dojeli na cestu k domu Kirchoffů, ještě stále se vyhřívali na slunci přítomnosti toho druhého. Erik obešel auto, aby jí otevřel dveře. Dívala se mu do tváře ještě, když docházeli k hlavním dveřím, ale z nějakého náhlého popudu stočila oči k postrannímu dvoru. Srdce jí vyskočilo až do krku, když se od Erika rychle otočila a zběsile se rozeběhla.

„Therone,” křičela.

KAPITOLA 15

Chlapec bezhlavě běžel po odrazovém prkně nad bazénem, a konci se zastavil, podíval se dolů do lákavé vody, kterou miloval, šťastně se zasmál a pak skočil. „Therone,” chtěla Kathleen znovu zakřičet, ale nevydala ani hlásku. Panická hrůza jí zalepila hrdlo a ústa jí oněměla. Jen se dál hnala kupředu, když viděla, jak se jeho blonďatá hlavička ztratila v hluboké vodě.

Už byla skoro u dřevěného mola, když kolem ní zaduněly něčí kroky a Erik ji v letu srazil k zemi. Aniž by na okamžik váhal, odrazil se na prkně a po hlavě skočil do bazénu. Za několik vteřin, které Kathleen na břehu připadaly jako věčnost, se Erik vynořil z vody a rukou držel Therona kolem hrudníku. Theron lapal po dechu a zalykal se vodou, jak s ním Erik plaval ke břehu. Zvedl chlapce a podal ho do úzkostlivé náruče jeho matky.

Kathleen zaslechla své vlastní vzlyky, aniž by si uvědomovala, že je vydává ona. „Therone, Therone,” volala tiše, když si tiskla jeho pevné tělíčko k sobě. Theron přežil téměř fatální nehodu, ale teď, když byl v bezpečí a cítil matčinu úzkost, začal v opožděné reakci také naříkat.

„Děťátko moje, zlatíčko moje,” mumlala Kathleen, když mu odhrnovala mokré vlásky a dotýkala se každičkého rysu jeho tváře, aby se ujistila, že je opravdu naživu.

Erik vylezl z bazénu. Ze šatů mu crčela voda, když si klekal vedle matky s dítětem a přidal vlastní utěšující slova.

„Eriku,” vyhrkla Kathleen a pohlédla na něj. „Viděla jsem, jak jde pod hladinu, myslela jsem… já -” Umlkla, nemohla dál mluvit, zesláble se opřela o jeho mokré rameno a tulila Therona k sobě.

„Já vím, Kathleen, já vím. Já sám jsem umíral tisíckrát,” řekl procítěně.

Když se trochu uklidnili a Theron plácal do Erikových kolen, aby mu z promočené látky stříkala voda, Kathleen vzhlédla a uviděla v zahradě Hazel. Kde jsou všichni? Teď, když odezněla první panika, Kathleen si plně uvědomila podivnost celé nehody.

„Co tady dělal Theron úplně sám?” zeptala se.

„To bych taky rád věděl.” Erik vzal Therona do náruče a s majetnicky ochranným pohybem si ho přitiskl k sobě.

Hazel spěchala přes trávník k bazénu, právě když George a Alice pomáhali Sethovi do zahrady.

„Co se stalo?” zvolal znepokojeně.

Všichni tři je zahrnuli otázkami.

Erik zvedl ruce a ujal se vysvětlování. Kathleen si vzpomněla na ten den, kdy se Jaimie ztratil u řeky. Tenkrát také všechny uklidňoval. „Když jsme přijeli, byl Theron na odrazovém prkně. Skočil do vody, ale díky bohu jsem ho stačil v několika vteřinách vylovit.”

„Já… já za to nemůžu,” začala blábolit Hazel. Všichni se na ni zahleděli jako jeden muž. Kathleen by nikdy nenapadlo, že v očích té ženy uvidí slzy, ale byly tam. „Hráli jsme si v zahradě s těmi jeho autíčky. On… já… já jsem si listovala časopisem. Když jsem uslyšela Kathleen křičet, rozhlédla jsem se. Vůbec jsem nevěděla, že je u bazénu. Dostal se tam tak rychle. Já… já… ach, Sethe.” Zakryla si ztrhaný obličej rukama a nevěřícně kroutila hlavou nad vlastní nedbalostí.

„No tak, všechno je už v pořádku,” uklidňoval Seth. „Theronovi se nic nestalo. Ale příště na něj budeš muset dávat větší pozor, Hazel. Víš přece, jak je zvědavý.”

Hazel naříkala do dlaní, ale pozornost všech byla upřena k Theronovi, který se podle všeho už docela vzpamatoval a choval se, jako by se nic nestalo.

Kathleen pozorovala Hazel. Ve zvláštní úlevě po nešťastné události se všichni smáli louži, která se na zahradě tvořila pod Erikem a Theronem. Dohodli se, že by měli zajít do prádelny u kuchyně, kam jim Alice přinese suché šaty. Seth natáhl ruku, a než odjel za ostatními do domu, zmáčkl své sestře povzbudivě ruku. Theron byl stále ještě bezpečně usazen v Erikově náručí.

Kathleen zůstala ve stínu křoví, které obklopovalo bazén, a pozorovala je, jak odcházejí.

Hazel v domnění, že je sama, narovnala poníženě svěšená ramena a škodolibě, tiše zaklela. Rychle se otočila, aby si po-sbírala svoje věci ze stolu. Už se chtěla vydat k domu, když viděla Kathleen, jak stojí jen několik metrů od ní a upřeně ji pozoruje. Ruce se jí zastavily uprostřed cesty a překvapeně vyjekla.

„Kathleen, ty mě udivuješ. Jak to, že nejsi uvnitř, aby ses starala o svého syna?”

Kathleen udělala dva kroky kupředu, až byla těsně u své švagrové. „A ty udivuješ mě, Hazel. To sis opravdu myslela, by ti prošla i vražda?”

Hazel instinktivně ustoupila, jako by se chtěla chránit před hrozbou, kterou četla v Kathleenině nebezpečných očích, „Nevím, o čem mluvíš,” řekla s nucenou přesvědčivostí a narovnala se.

„Víš přesně, o čem mluvím. Hezky jsi to pro ně zahrála.” Kathleen ukázala na ostatní, kteří se teď shromáždili v kuchyni. „Já si ale myslím, že se ti chtělo brečet zoufalstvím nad nevydařeným plánem, a ne lítostí, že jsi nedávala dobrý pozor, dobře jsi věděla, kde je Theron. Kdyby se utopil, docela by se ti to hodilo, viď?”

Kathleen vymrštila ruku a s překvapující silou chytila Hazel za zápěstí a drtivě je sevřela. „Jestli se mému synovi někdy přihodí nějaká nehoda a ty budeš nablízku, já tě u Setha zničím. Rozumíš, Hazel? Já mu otevřu oči. Mně taky uvěří. Má tě rád, ale mě víc. Takže si to radši pořádně rozmysli, si začneš znovu zahrávat s Theronovým životem. Mohla bys ztratit všechno.”

Hazel vyhodila rukama do vzduchu. Zasmála se tvrdým, pronikavým smíchem přímo Kathleen do tváře. „Ty si myslíš, se tě bojím?”

„Jo, myslím,” odpověděla Kathleen vyrovnaně. „Jinak bys neútočila na dítě. Kromě toho, že jsi sobecká, podvodná zrůda. Jsi navíc ještě zbabělec. Když chceš bojovat, bojuj se mnou. I tak tě ale varuju, protože to bude bezcitný souboj – já od tebe nic nechci. Chci jen, abys nechala Setha, Therona a mě na pokoji. Tím tvou bezpečnost neohrožuji.”

„Já nechci ve svým domě, ve svým životě takovou špinavou děvku jako jsi ty!” Hazelin obličej se pokryl skvrnami a stáhl vztekem. „Dokážu svému bratrovi, co jsi zač, i kdyby to bylo to poslední, co na tomhle světě udělám.” Pěsti měla sevřené u boků a tělo napjaté jako tětivu. Kathleen si pomyslela, že Hazel musí každou chvíli chytit záchvat.

„Zapamatuj si, co jsem ti řekla, a dávej si moc velký pozor, s jakými kartami hraješ.” Kathleen obešla Hazel a zanechala ji tam samotnou s bezmocným vztekem.

Klidný výraz, který Kathleen nasadila, když vcházela do jasně osvětlené kuchyně, byl klamný. Uvnitř se třásla jako osika jednak ze samotné nehody a jednak ze střetu s Hazel, kterou bezpochyby vyvedla z míry. Kdo by použil bezbranné dítě jako pěšáka ve své zatracené soukromé hře? Zoufalá, sadistická ženská. Ale proč? Hazel Kirchoffová má všechno, co by ještě mohla chtít?

Kathleen vykouzlila falešný úsměv a pozdravila Setha. „Kathleen, kde jsi byla?” Aniž by čekal na odpověď, pokračoval: „Erik říkal, že jste toho spolu dneska hodně nachodili a vybrali krásné věci. Je s tvým výběrem moc spokojený.”

Pohlédla na Erika, který ji tiše, starostlivě pozoroval, a řekla: „Má podobný vkus, takže to pro mě bylo jednoduché.” Všimla si, že Erik má na sobě Sethovo oblečení, které mu bylo trochu malé.

„Kde je Theron?” zeptala se s obavami.

„Je nahoře v posteli, šel si před večeří zdřímnout,” odpověděla Alice. „Byl pěkně utahaný.”

„Co kdybys udělala totéž?” navrhoval Seth, když ji vzal za ruku a líbal jí prsty jeden po druhém. „Prožila sis horké chvilky. Vykoupej se a chvíli si odpočiň. Chvíli bude trvat, než bude večeře hotová. Nemusíš se nijak moc strojit. Rozhodli jsme se že místo řízků uvaříme langustu.”

„To zní skvěle,” řekla Kathleen, sklonila se k němu a jemně se dotkla jeho rtů. „I ten tvůj nápad. Omluvíte mě?” Pak se zasmála. „Stejně se mi zdá, že je tu kuchařů až dost.”

George právě pokládal na plech těsto na sušenky. Erik dostal za úkol připravit salát. Seth měl na starosti langustu a Alice na všechno dohlížela.

„Vidíš,” zlobil ji Seth. „Jsi tu zbytečná. Jdi nahoru a odpočiň si.”

Zesláble vylezla do schodů. Teď, když už byla z dohledu, poddala se únavě. Po špičkách se vkradla do Theronova pokoje, nahnula se nad jeho postýlkou a lehce přejížděla prsty po jeho hebounkých tvářičkách. Usmála se nad slinou, která mu stékala po tváři. Hrdlo se jí bolestně stáhlo a trhavě se nadechla, když si pomyslela, co by se bylo mohlo stát.

Dopřála si dlouhou a bohatou koupel. Vypila sklenici bílého vína, kterou jí Seth vnutil s sebou. Když vycházela ze zapařené koupelny, byla odpočatá a nohy měla jako z gumy. Postel byla příliš lákavá, než aby se dala přehlédnout, takže Kathleen odtáhla pokrývku a zalezla pod ní. Přitáhla si k sobě polštář tak, jak byla zvyklá, a brzy usnula. Probudilo ji slabé bouchání. Okamžitě se otupěle, rozespale posadila. Zvuk přicházel z Theronova pokoje a rozezněl mateřské poplašné zvonky. Když vycházela z vany, neoblékla se. Teď přes sebe přehodila bílý župánek a rychle zavazovala stuhu kolem pasu, ještě když otevírala spojovací dveře do ložíce svého syna. Nad postýlkou se skláněl Erik. V úlevě se opřela o rám dveří. „Co se děje,” zeptal se rychle, když uviděl její ztrápenou tvář.

„Nic, jen jsem…”

„Poslali mě, abych vás vzbudil. Když jsem otevřel tvoje dveře, spala jsi tak tvrdě, že jsem neměl to srdce. Říkal jsem si, že nejdřív vzbudím kapitána.” Usmál se na ni a její srdce roztálo, když se sklonil a začal si prohlížet svého spícího syna. Její bosé nohy nebylo na koberci slyšet. Prošla pokojem a postavila se vedle něho. Takhle to mělo celé ty dva roky vypadat. Měli si společně užívat Theronova dětství. Erik o to byl ochuzen. Dokáže mu to někdy vynahradit? Vždyť to byla její vlastní hloupost, dětinská chyba, která je rozdělila. „Dlužím ti omluvu, Eriku.”

„Vážně?” Mluvil tiše, jako by nechtěl rušit spící dítě.

„Kdybych nebyla tak nevyzrálá, tak nejistá sama sebou, nikdy bych se nedopustila té chyby, abych si myslela, že jsi ženatý. Bylo bláhové dělat unáhlené závěry a jen tak utéct, když jsem neznala fakta.” Pohlédla na něj a spatřila ten laskavý výraz, který byl teď u něj k vidění jen zřídka. „Ať už by se stalo cokoli… mezi… mezi námi,” hlas se jí zadrhl, „měl jsi vědět o našem synovi. Promiň mi to.”

Hlavu svěsila pod silou výčitek, ale jeho ruka se dotkla její brady a zvedla jí obličej. „Teď už je na vzájemné obviňování pozdě, Kathleen. Ani já jsem v posledních dvou letech nevedl zrovna příkladný život. Vyváděl jsem věci, se kterými bych se radši nikomu nesvěřoval. Měl jsem vztek, bylo mi zle, byl jsem rozčarovaný. Chtěl jsem, aby všichni na světě cítili stejnou nenávist jako já. Lituju některých svých rozhodnutí stejně jako ty, ale už se stalo. Zkusme na ně zapomenout.”

Znovu se zadíval na dítě. Na Theronově světlé pleti vypadala jeho ruka tmavě, když hladil chlapcovu buclatou ručičku a pěst. „Dobrá práce, Kathleen. Je to bezvadnej kluk.”

„Ano, to je.” Jakoby tažena nějakou neviditelnou silou, přistoupila až k němu a vzala ho za ruku. Pevně ji stiskl.

„Bolelo to … moc… víš, když jsi ho měla?”

Kathleen se vlídně usmála. Muži jsou obvykle ještě dětinštější než jejich ratolesti, když přijde na přetřes porod. „Ani moc ne. Byl velký, ale měla jsem dobrého porodníka. Kéž by…” Zmlkla, když si uvědomila absurditu své myšlenky.

„Co?” dorážel, shlédl na ni a přitáhl ji k sobě blíž.

„Chtěla jsem říct, kéž by ses s ním mohl setkat - s tím doktorem. Byl na mě moc hodný. On měl dělat i ten potrat, než jsem to odvolala.”

Jeho ruka se kolem ní sevřela jako železná obruč. „Bože! Musela sis prožít hotové peklo.”

Opřela se hlavou o jeho pevnou paži. „To je jedna z těch věcí, na které bychom měli raději zapomenout.” Theron ze spánku zamlaskal a oni se oba potichu zasmáli. „Ani jsem ti nepoděkovala, Eriku, dnes jsi mu zachránil život.”

Pohlédl na ni. „Opravdu si myslíš, že chci, abys mi za to děkovala?” Jen hloupě zakroutila hlavou. Zářivý pohled jeho modrých očí ji měl v moci. „Ani já jsem ti nepoděkoval, že jsi mu život dala,” řekl. Postoupil o krok blíž a sklonil se k ní. „Děkuji ti za svého syna, Kathleen.” Jemně jí přejel rty po tváři. „Kojila jsi ho?”

Pohledem sjel k jejím ňadrům, kde se tenká látka chvěla tlukotem jejího srdce. „Ano,” zamumlala.

Jeho prsty se usídlily na jejím hrdle, odkud si hledaly cestu prvním viditelným stopám jejích naběhlých prsů. „Je vůbec možné,” ptal se zadýchaně, „že žárlím na vlastního syna za to, žě tě tak důvěrně znal, když já jsem vůbec nevěděl, kde jsi?” Kathleen mátla jeho ústa i slova, která z nich vyšla. Pozovala jeho pohybující se rty, hedvábný knírek, náznak stále chvějícího dolíčku, zuby, které se za rty skrývaly. „Teď jsem…“ zašeptala.

Podíval se jí do očí v úpěnlivé prosbě a přečetl si v nich němé pozvání. Beze spěchu zatáhl za šerpu, která se uvolnila a župan se rozevřel. Rukama vklouzl dovnitř, hladil jemnou saténovou kůži jejího břicha, pak ji chytil v pase a odhrnul látku. Dlouho si ji zkoumavě prohlížel, zkoumal jej očima, které se toulaly volně, bez omluvy, beze studu. vzal její ňadra do dlaní a zvedl je ke svým ústům. Erik z nich vzdal jen zlomek z úcty, která jim podle něj patřila za to, že živila jeho dítě. Kathleen se neklidně roztřásla, když ji od sebe lehce odtáhl, aby si ji mohl prohlédnout celou. Rukama jí přejížděl po stehnech, „Pevné jako dřív,” poznamenal šeptem. „Vůbec nic nezměnilo jejich dokonalost. Mateřství ti jen přidalo na kráse.” Prsty mu sjely níž a probíraly se kaštanovým trojúhelníkem. Kathleen žasla pod nekonečnou něhou jeho doteku.

Hladil ji kolem boků, hodnotil jejich zaoblenost a pak se zachvěl nad zralými křivkami a zvedl ji k sobě. Dotkli se břichy a její ňadra se opřela o jeho hruď. Nakonec splynuly rty v souznění ducha i těla.

Líbali se dlouho a hluboce. Jazykem pomalu pronikal mezi její rty a škádlil je tak dlouho, dokud Kathleen nezačala celým svým tělem žadonit, aby přijal nabízený dar. Pak začal divoce prozkoumávat její ústa, hledat nejtajemnější místa a ochutnávat je.

Natáhla se a dotkla se oběma rukama jeho tváře, zhrublé svými vousy. A znovu mu dala své rty. Dráždila ho, trápila, vychutnávala a slibovala. Dávala.

Když ji znovu políbil, vjížděl jí jazykem znovu a znovu do úst a napodobuje tak dokonalejší tělesné spojení. Jejich těla těsném objetí, které jim shovívavě dovolovalo jen k sobě tisknout.

„Mami.”

Rozjařený hlásek je od sebe odtrhl s takovou silou, jako by se to nepodařilo ničemu jinému. Vyděšeně zírali dolů na Therona, který se postavil v postýlce a poskakoval nahoru a dolů. Kathleen k sobě přitáhla rozevřený župan.

„Therone, kdypak ses probudil?” zeptala se roztřeseně.

Děcko se smálo a mávalo ručičkama.

„Myslím, že si chce taky něco užít.”

„Eriku,” vyhrkla Kathleen a zakryla si svůj rozpálený obličej rukama, které se ve vteřině proměnily v led. „Měli bychom mu děkovat, že se probudil. Všichni se budou divit…Tohle se už nesmí stát.” Skutečně, vždyť právě málem zradila svého muže pod jeho vlastní střechou. Bože! Projel jí pocit viny a poodstoupila od Erika. Když se jejich oči setkaly, měla je plné studu. „Jsme v Sethově domě. Jsem jeho žena.”

Erik se na ni díval vystřízlivělým pohledem. „To jsi mi měla připomenout dřív. Ani já bych nikdy nechtěl Setha zradit, ale moje lepší já mě opouští, když jsem blízko u tebe, Kathleen. To je fakt, na který se nedá zapomenout.”

Vrátila se do své ložnice a rychle se oblékla. Spílala svým třesoucím se prstům a ptala se sama sebe, zda si někdo všimne zardělých tváří a od polibků oteklých úst.

S Theronem a Erikem se sešla nahoře u schodů, jak se před pár minutami dohodli. „Netvař se tak provinile, Kathleen,” procedil Erik koutkem úst. „Nic se nestalo. Věř mi, já to vím mnohem lip než kdokoli jiný.”

Tvářil se tak sklíčeně, že se musela rozesmát.

„Sadistko,” bručel. Přehodil si Therona na ramena. Chlapec se zabořil svými tlustými prstíky do Erikových vlasů a pevně se chytil. Když Erik bolestně vykřikl, zajíkal se Theron blahem.

Se smíchem scházeli ze schodů. Seth jim vyjel naproti. „Tady jste!” zvolal. „Už jsme tam chtěli poslat pátrací četu. Říkali jsme si, jestli vás Theron oba nepřivázal k posteli.” Všichni se smáli a Seth je poslal napřed do kuchyně, kde se dnes večer bude podávat jídlo. Hazel si vzala podnos do svého pokoje, tvrdila, že jí bolí hlava.

V hale se Seth zastavil a pozoroval trio pochodující ke kufliyni. Nebyl tam nikdo, kdo by si všiml zadumaného výrazu na jeho tváři.

Říjen byl v obchodním domě vždycky perný měsíc a letošní nebyl výjimkou. Kromě běžného provozu tu byly ještě Erikovy reklamní šoty. Dohodlo se, že by měly být některé z nich hotovy ještě pro předvánoční nákupní horečku. Erik se hned dal do práce. Všichni souhlasili, že inzerce v novinách je dobrá věc, ale zdaleka to není nic tak tvořivého, jako Erikovy nápady do budoucna. Jenže první reklamní šot, který se měl vysílat na místním televizním okruhu, přidělal Kirchoffově obchodnímu domu ještě víc práce, o Erikově nové firmě ani nemluvě. Kathleen se s Erikem vídala často, ale k pokračování milostné scény, která se udála v Theronově ložnici, už nedošlo. Ani jeden si nevěřil natolik, aby si troufal být s tím druhým osamotě. Vždycky byl někdo nablízku a Kathleen vycítila, že to tak chtějí oba. Když neprojednávali obchodní záležitosti, večeřeli u Kirchoffů. A pokud si někdo všiml, jak nezvykle mnoho času tráví svobodný muž Erikova věku s Theronem, nemluvil o tom.

Hazel zmírnila své časté slovní útoky na Kathleen. Ale Kathleen nebyla tak naivní, aby si myslela, že její nebezpečné varování cokoli změnilo na zlé povaze její švagrové. Možná že je jenom opatrná a chová se zdrženlivěji. Pro Kathleen tím Hazel stávala ještě nebezpečnější, a měla se před ní neustále na pozoru.

Právě proto nebyla nijak nadšená, když měla na dva týdny opustit Therona a odjet s Eliotem do New Yorku na jarní nákupy.

„Alice,” obrátila se na ni jednoho dne Kathleen, když byly v kuchyni o samotě. „Určitě zvládneš Therona, až budu pryč? Možna bychom měli někoho sehnat. Je tak neposedný.”

„To už je po desáté, co se mě na to ptáš, a já ti odpovídám pořád to samé. O Therona se postarám. To mi nedůvěřuješ?”

Ani za nic Kathleen nechtěla, aby si to Alice vysvětlovala takhle.

„Ale samozřejmě, že ano. Jenom kdybys třeba měla moc práce a měl na něj dávat pozor někdo jiný…” Nevěděla, jak vyslovit to, nač myslela. Nemohla jen tak spustit: „Nenechávej ho o samotě s jeho tetou.”

Alice se na mladší ženu pronikavě zadívala. „Myslím, že chápu, co chceš říct. Jestli mluvíš o tom dni, kdy měl…tu nehodu… v bazénu, měla bys vědět ještě něco. Já jsem nechtěla, aby ho hlídala Hazel. Trvala na tom, abych šla sem a začala dělat večeři a Therona si nechala ještě chvíli hrát v zahradě. Dost těžko jsem jí to mohla odmítnout, Kathleen, ale chtěla jsem. Nevím, jak ti to mám říct, budeš si myslet, že jsem úzkostlivá stará bába, ale když jsem ho s ní nechávala, měla jsem předtuchu, že se tomu malému něco zlýho stane.”

Beze slov si vyměnily své myšlenky. Alice vzala Kathleen za ruce. „Jeď na tu cestu a udělej pro Setha dobrou práci. Čeká to od tebe. O Therona si nedělej starosti. Nikdo se k němu nepřiblíží, když já u toho nebudu. Už jsem řekla Georgovi, aby na tu dobu, co budeš pryč, přestěhoval jeho postýlku do našeho pokoje.”

Kathleen ji objala v úlevě, že nemusela vyslovit své obavy, protože Alice je svou intuicí vycítila.

V den odjezdu je šel Seth vyprovodit na letiště. „Kup všechno, co budeš chtít,” řekl. „Tohle bude pořádný jaro. Nezapomínej na to. Určitě se zeptej, jestli můžou některé z těch věcí udělat dřív pro ty reklamy, co chce Erik natočit.”

„Ano. Ne. Ano,” slibovala se smíchem a těžce polkla při zmínce o Erikovi. Už týden ho neviděla. „Nehoň se tolik, Sethe,” zaprosila. V poslední době vypadal zesláble. Kůži měl napjatou a den ode dne sinalejší, unavené vrásky kolem očí a úst zřetelnější.

„Nedělej si o mě starosti. Ani o Therona. Měj se hezky. Dostaneš se tak málo pryč -”

„Sethe,” přerušila ho. „Nech toho! Já nechci pryč od své rodiny.” Nevěnujíc pozornost zvědavým očím ostatních cestujících, poklekla vedle jeho vozíku a políbila ho na rozloučenou.

„Miluju tě, Kathleen,” řekl, když vstávala. Když se usmíval jako teď, měl nádherná ústa. Z hloubi tmavých očí vyzařoval jeho typický velkorysý, milující duch, přestože v nich byly znát stopy únavy.

„Já tebe taky,” odvětila upřímně.

Kathleen New York zbožňovala. Pokaždé, když sem přijížděla, vtahovala ji jeho energie a vitalita. Nikdy by sice nechtěla žít v jeho betonových kaňonech, ale těšila se na každou ze svých každoročních pěti cest, kdy tu nakupovala zboží pro Kirchoffovy obchodní domy.

Město, které jinak přátelskostí neoplývalo, ji přivítalo s otevřenou náručí. Salony, se kterými obchodovala, se o ni staraly na každém kroku. Kirchoffovi byli vynikající klienti. Na každé přehlídce s ní zacházeli jako s královnou. Přesto všichni věděli, že za jejím ženským zevnějškem se skrývá obchodní mozek, kterého by si nikdy netroufli zneužít. „Pane Gilberte, tak ráda vás zase vidím,” říkala šéfovi společnosti, který ji osobně přijal, když s Eliotem vešla do jejich uváděcího sálu. Na okamžik ho zarazily a oklamaly její projevy přátelství, ale brzy poznal, že není radno si s ní zahrávat. „Protentokrát vám prominu, že jste mi poslal objednané zboží o dva týdny později než I. Magnimu,” řekla s odzbrojícím úsměvem. „Ale kdyby se to mělo stát znovu, vrátím vám zboží bez placení. Je to jasné?”

Její zelené zářivé oči téměř ladily s barvou tváře pana Gilberta. Začal se rozplývat ochotou. „Vůbec si nedovedu vysvětlit, paní Kirchoffová, co -”

„Uvidíme teď vaši kolekci nebo ne?” zeptala se přímo. „Ale samozřejmě, že ano. Okamžitě. Jen…” Vyrazil ven, aby našel svého nejschopnějšího prodejce. EIiot byl při těchto nákupních cestách nedocenitelný. Každý večer, když spolu procházeli objednávky, které ten den udělali, a porovnávali je s rozpočtem svého nákupního seznamu, který si připravili ještě doma podle zásob ve skladu, nepřestávala ji ohromovat jeho zázračná paměť.

„Ty organtinové vršky se zvlněným okrajem, co jsme koupili u Valentina, se budou hodit k těm krepovým kalhotám Anny Kleinové. Jaké velikosti těch kalhot jsme objednali? Osmatřicet, čtyřicet a dvaačtyřicet. Po třech pro každý obchod,” přemýšlel nahlas, když prohlížel objednávky. „Proč je nevezme od šestatřicítky až do čtyřiačtyřicítky? Ty největší jen v černem a objednej ještě po třech od každé barvy pro všechny prodejny. Až na ty modré. Ty vypadají příšerně. Myslím, že ty kalhoty můžeme dát dohromady s nejrůznějšíma blůzkama a zákaznice si možná koupí dvoje. Co myslíš?”

Každý večer se Kathleen uchylovala do svého pokoje a Eliot vyrážel za zábavou na místa, o kterých ani nechtěla vědět, s lidmi, které nechtěla znát, a ráno měl kocoviny z věcí, o kterých nechtěla nic slyšet. Ale po třech šálcích černé kávy a polovině krabičky cigaret byl zase čilý a připravený znovu zaútočit na Sedmou avenue.

Bylo o ně skvěle postaráno, protože Kirchoff měl dobré jméno jako jeden z módu diktujících obchodních domů ve městě, které bylo módou jako posedlé.

Jeden ustrašený výrobce dámských halenek odhadl z výrazu jejich tváří, že právě ztrácí zákazníka, a začal nesouvisle koktat. Eliot vstal netrpělivě ze stolu, na kterém ležela nevyplněná objednávka, a drze vzal blůzku muži z ruky.

„Víš, co tu blůzu kazí?” zeptal se Kathleen a popletenému obchodníkovi nevěnoval pozornost.

„Ta mašle,” řekla bez váhání.

„Správně. Tahle příšerná mašle. Bez ní je ta blůza skvělá.” Otočil se k muži a řekl: „Objednám šest tuctů v různých barvách a velikostech, když je uděláte bez té mašle. Jinak na to můžete zapomenout.”

„Já…” koktal ten muž.

„A upravte rukávy,” pokračoval pánovitě Eliot. „Je to báječná blůza do kostýmu, ale když se zákaznice nedostane rukávem do saka, nekoupí si to. Líbí se mi tenhle vznešený styl, ale na rukávu musíte ubrat aspoň polovinu látky.”

„Ano, pane Pate, samozřejmě.”

„Můžeme se spolehnout, že ty blůzy dodáte tak, jak je chceme?” otázal se Eliot slušně.

„Ovšem,” odpověděl nervózně obchodník. „Já sám jsem uvažoval o tom, že tu mašli sundám.”

Smáli se ještě, když Eliot zastavoval taxi, aby je odvezlo do Ruské čajovny, kde měli na oběd smluvenou obchodní schůzku. U každého oběda i večeře měli jídla i pití, co hrdlo ráčilo, a partneři je brali jen do těch nejlepších restaurací. Kathleen se dostalo ne zrovna málo nestoudných, pokoutních návrhů. K jejímu zklamáni na tom Eliot nebyl o nic hůř.

Po deseti dnech už byla Kathleen připravená na cestu domů. Přebukovali si letenky a vrátili se do San Francisca o den dřív, než bylo plánováno. Rozloučili se na letišti. Oba byli rádi, že mají náročnou práci za sebou, a měli dobrý pocit, že ji zvládli na výbornou.

Kathleen všechny překvapila, když dorazila domů právě k večeři. Překvapení tu však čekalo i na ni. Erik byl u nich. Doprovázela ho nádherná, oslnivá blondýna.

Jmenovala se Tamara.

KAPITOLA 16

„Kathleen,” zvolal Seth a vyrazil od jídelního stolu. Samým nadšením ji málem přejel.

Se smíchem se k němu sklonila, aby ji mohl vřele políbit. Když se narovnala, zarazilo ji, jak unaveně Seth vypadá. Zhubnul? Lícní kosti mu trčely z vyhublé tváře. Ale oči mu zářily jako obvykle a nebylo pochyb, že ji rád vidí.

„Jaká byla cesta?” vyptával se, když ji doprovázel k její židli. George a Alice se nahrnuli dovnitř, když zaslechli její hlas a Theron byl předán do její láskyplné náruče. „Jak vypadá jarní kolekce? Alice, prosím tě, přines jí talíř. Theron už umí říkat auto a náklaďák. Miláčku, stála ta cesta za to?” Seth byl tak rozrušen, že ji vidí, že pletl páté přes deváté. Znovu se zasmála a přitáhla si výskajícího Therona blíž.

„Cesta byla dobrá, i když jsme skončili dřív a už jsme se nemohli dočkat, až budeme doma. Koupili jsme pár pěkných věcí.” Očima bloudila kolem stolu, a zapojovala tak do hovoru Erika, Hazel i tu blondýnu. „Odpusťte,” zamumlala, „ale nás ještě nestihli představit.”

„Promiň,” omlouval se Seth. „Měl jsem takovou radost, že tě vidím, že jsem zapomněl na dobré vychování. Kathleen, tohle je Tamara. Tamaro, tohle je moje paní a nedocenitelná pravá ruka, Kathleen.”

„Těší mě,” řekla Kathleen způsobně.

„Ahoj,” bylo všechno, co od té dívky slyšela.

Poprvé se ozval Erik. „Jak se vede, Kathleen?” Jeho hlas byl teprve tím opravdovým přivítáním doma. Obklopil ji. Byl bohatý a hluboký a mužný, svým tónem se jí přímo dotýkal.

Umírala touhou dojít až k němu a pocítit jeho sílu, jeho teplo. Ale nemohla. Měli tu diváky a kromě toho vedle něj seděla okouzlující žena, žena, kterou si troufal přivést do jejího domu. „Fajn,” odpověděla stroze a vyhnula se jeho pohledu.

„Alice, vezmi Therona zpátky do kuchyně,” nařídila Hazel.

„Ne,” kontrovala chladně Kathleen. „Stýskalo se mi po něm víc, než jsem si dovedla představit. Dneska s námi zůstane v jídelně.” Její oči Hazel sdělovaly - a jen si zkus mi odporovat!

„Ale jistě, drahoušku,” řekla Hazel vznešeně, ale oči, upřené na Kathleen, měla tvrdé jako kámen.

Kathleen si rozprostřela na klín ubrousek a znovu sjela pohledem k té okouzlující dívce vedle Erika. Musí být hodně vysoká, pomyslela si. A to nemá žádné příjmení? Potřebuje ho vůbec? Když ji člověk jednou spatřil, těžko na ni mohl zapomenout. Její vlasy měly barvu měsíčního svitu, tu nejsvětlejší blond, jakou si člověk dokázal představit, a rámovaly její obličej v pečlivě rozházených pramenech, splývajících do půli zad. Byly volné, nespoutané. Ladily s kočičí mazaností, která se jí skrývala v jantarových očích. Ty byly chladné a vypočítavé, ale když se upřely na Erika, dostávaly vřelý a ospalý výraz. I přes stůl cítila Kathleen jiskry, které z těch očí vystřelovaly.

Když si všimla, jak Erik odpovídá Tamařině svůdnému pohledu hlubokým, lenivým úsměvem, zhořklo jí jídlo v ústech. Snažila se na ně nedívat a poslouchat, co jí Seth vypráví o Theronovi a obchodě, ale marně.

Tamara měla na sobě bílé přiléhavé šaty, které zdůrazňovaly její pohádkově opálenou kůži. Z toho, co Kathleen viděla, rýsovala se pod látkou dokonalá, vznešená postava, která překonávala veškerá očekávání.

„Jestli jsi dojedla, Kathleen, půjdeme do obýváku,” navrhl Seth. „Ale myslím, že ještě nemůžeš mít dost.”

Kathleen se pokradmu podívala na svůj talíř a uvědomila si, že nesnědla víc než tucet soust. „Jedla jsem v letadle,” řekla co možná nejveseleji a natáhla se pro Therona.

Erikova ruka se majetnicky sevřela kolem Tamařina lokte, když ji vedl do obývacího pokoje. Hazel zapojila Setha do pohlcujícího soukromého rozhovoru, takže jediným doprovodem Kathleen byl její syn.

Tamara si téměř lehla na pohovku, stáhla Erika s sebou a protáhla svou štíhlou paži pod jeho. Loktem se dotýkal jejich obrovských prsou.

Kathleen se musela držet, aby nezačala na oba ječet. Sesula se do pohodlného křesla s Theronem, který uslintaně žužlal její korále. Určitě vypadá jako unavená, vrásčitá matrona, zatímco ta druhá je mladá, svěží, dráždivá a celá žhavá.

George přinesl okázale těžký stříbrný podnos s kávovým servisem. Dnes večer šlo Kathleen všechno na nervy. Proč se nemůžou jen tak usadit v kuchyni na židle a nalít kávu přímo z překapávače do tlustých, těžkých hrnků? Tolik jí scházely podobné příjemné rozhovory, které sdílela s B. J. a Ednou. Tolik se jí stýskalo po tom veselém, vřelém, neformálním životě.

Měla už dost stěn pokrytých moaré, brokátových pohovek a umělých květin. A ještě víc se jí dělalo špatně z vysoké, vychrtlé blondýny, která nedokázala nechat Erika na pokoji.

„Zůstaň sedět s dítětem, Kathleen, já dnes večer naliju. Určitě jsi po cestě unavená.” Hazel se nikdy nepřestane přetvářet. Kathleen jen udivovalo, jak ta žena dokáže neustále hrát svou roli, aniž by se někdy uřekla. Odvrátila pohled od své švagrové právě včas, aby si všimla, jak si Tamara přisedla blíž k Erikovi.

Stehnem se o něj otírala v erotické výzvě. Nepřítomně vztáhl ruku a pohladil ji po koleně. Kathleen by s chutí zavraždila nejdřív tu holku a pak jeho.

Má ale vůbec právo žárlit? Erik je normální mužský. Ona je vdaná. Nikdy netvrdil, že ji miluje. Věděla, že po ní stále fyzicky touží a že ji má rád, protože je matkou jeho dítěte. Ale milovat ji? Nikdy to přímo neřekl.

A i kdyby ji opravdu miloval, co dobrého by jim to přineslo? Nikdy by nemohla opustit Setha a Erik to věděl. Měl stovku důvodů, aby… s někým chodil. Ale proč musí být tak mladá a tak krásná? Tak sexy? A proč ji přivedl ke Kathleen domů?

Na tuhle otázku dostala ihned odpověď.

„Kathleen, Erik přišel se skvělým nápadem na ty jarní reklamy. Chce něco natočit v tropech. Co si o tom myslíš? Není to bezvadné?” Sethovu tvář ozářilo vzrušení.

„Ano,” souhlasila Kathleen a donutila se k úsměvu.

„Myslím, že je to báječný nápad,” řekla Hazel a jedovatě se na Kathleen usmála.

„Tamaru našel v jedné agentuře pro mladé modelky ve městě,” pokračoval rychle Seth. „Bude ve všech reklamách. Budou tam samozřejmě i jiné modelky, ale většina scén se bude točit kolem ní.” Seth se zahleděl na modelku a ona ho obdařila rychlým mrknutím. „Je krásná, viď? Dovedeš šiji představit v nějakých vzdušných letních šatech, jak stojí u oceánu?” Zasmál se. „Vidíš, už se tu snažím dělat práci za Erika.”

Erik se také zasmál a zálibně se podíval na Tamaru. „Mně se to líbí.”

Kathleen rychle vyskočila, a Therona tím tak překvapila, že pustil ucumlané korále na její blůzu. „Já… jsem si jistá, že ty reklamy budou pěkné. Ráda jsem vás poznala, slečno… hm…Tamaro. Omluvte mě, prosím. Jsem…” Nemohla popadnout dech a v hlavě cítila bodavou bolest. „Jsem strašně unavená. Dobrou noc, Hazel, Eriku. Dobrou noc, Sethe.” Došla k němu a spěšně ho políbila na tvář.

„Kathleen -”

„Uvidíme se ráno,” přerušila ho. Než stihl kdokoli z nich zareagovat, uchýlila se s Theronem do svého útočiště, tam nahoru, kde ji nemohl vidět ani Erik ani ta ženská, která s ním pojede na ten tropický výlet.

Druhý den po návratu strávila Kathleen ve svém pokoji. Cesta ji unavila víc, než si chtěla připustit, a to kruté probuzení, kterému se předchozího večera musela podrobit, jí taky moc nepřidalo.

Den ubíhal pomalu. Snažila se spát, ale pokaždé, když usnula, probouzely ji sny o Erikovi a nohaté blondýně, věšící se mu na ruku. Pak se ploužila po koberci, plakala a za chvíli si vyčítala, že je Sethovi nevěrná, když ne skutkem, tak určitě alespoň myšlenkou.

Dalšího dne se vrátila do práce. Eliota jako by služební cestia vůbec neutahala. Naopak, vypadal povzbuzené a nadšení novou sezónou, které projevoval, začalo lézt Kathleen na nervy - jako všechno ostatní.

Od začátku listopadu až do vánoc byla špičková sezóna pro každého obchodníka a firma Kirchoff nebyla výjimkou. Přešlo Seth nedovolil, aby to nějak stálo v cestě přípravě reklamnich šotů. Cesta ke Karibskému moři byla naplánována na první prosincový týden.

Kathleen s tím nechtěla mít nic společného, ale brzy zjistila, že se na tom bude podílet víc, než by si kdy přála.

„Uvědomuješ si, že ode mě žádáš nemožné?” hřměla. Byli všichni v Sethově kanceláři, kde měli projednat plánovanou cestu. Vyletěla ze židle a došla ke knihovně a s rukama zkříženýma na prsou se postavila zády k nim. Kolik toho ještě dokáže snést? Tohle už je třetí podobná schůzka v jednom týdnu. Nutili ji, aby byla s Erikem v těsném kontaktu, když ona ho vůbec nechtěla vidět.

„Kathleen,” promluvil trpělivě Seth, „víme, do jaké bryndy tě hážeme. Ale aby se ty reklamy mohly začít vysílat včas, musí je Erik udělat hned po Novém roce. Proto je potřeba s nimi začít tak brzy.”

Otočila se a zadívala se na ně. Erik se bezstarostně válel po židli s nohama nataženýma před sebe. Měřil si ji zpod staženého obočí. Přála si, aby to nedělal. Bylo jí to nepříjemné.

„To všechno já chápu, Sethe. Nejsem pitomá,” odsekla. „Chápeš ty, jak strašně těžké bude je donutit, aby ty šaty, dokonce i vzorky, do té doby poslali? Nevím, jestli dokážu přesvědčit jediný salon, aby spolupracoval. Vysmějou se mi do obličeje.”

„Chápeme, pod jakým tlakem pracuješ, a víme, že uděláš všechno, co se dá. Ty reklamy by neměly smysl, kdyby na nich byla móda minulé sezóny. Já chci jenom samé nové věci.”

„Já vím, já vím,” opakovala unaveně a svým způsobem tak Sethovi připomínala, že už jí to říkal nejméně stokrát. „Jarní kolekci ještě ani nezačali stříhat,” vrčela. „A já bych to měla vědět. Právě jsem se vrátila z New Yorku, pokud jsi nezapomněl.”

„Nezapomněl,” odpověděl Seth a nenechal se vyvést z míry jejím sarkastickým tónem. „A jestli Eliot mluvil pravdu, okouzlila jsi všechny výrobce na Sedmé avenue. Určitě je můžeš požádat o malou - ne, opravuji - o velkou laskavost.”

Povzdychla si, zvedla ramena a vzápětí je teatrálně spustila. „Jakou velikost má ta holka?”

„Tamara,” řekl Erik. „Jmenuje se Tamara.”

„Pardon,” vybuchla Kathleen. „Jakou má Tamara velikost?”

„Čtyřicítku. Všechny naše modelky nosí čtyřicítku, abys to měla jednodušší.”

„Tisíceré díky,” řekla sladce a zamrkala. „Ani nevíte, jak moc mi tahle vaše laskavost pomůže udělat nemožné.”

V místnosti se rozhostilo těžké ticho a všichni se od sebe snažili navzájem odvracet oči. Kathleen se okamžitě za svou dětinskou jízlivost zastyděla. Co se to s ní děje?

„Eriku, omluv nás, prosím, na chvíli,” požádal tiše Seth po několika dlouhých, napjatých vteřinách.

„Samozřejmě.” Vysoukal se ze židle a odešel z místnosti.

Stále bylo ticho, jen Kathleen tahala za uvolněnou nit na svém rukávu. Nakonec, když měla pocit, že vybuchne, pokud na ni Seth nezačne za její ohavné chování ječet, řekla: „Promiň mi to. Vím, že jsem tě ztrapnila před tvým partnerem, a je mi to líto.”

Mlčel, takže se na něho musela podívat. V jeho pohledu nebyly žádné výčitky, žádná zlost, jen starost. „Kathleen, co se děje?” Hlas měl jako samet, tichý a uklidňující. Kdyby ji odsuzoval, musela by se bránit, ale tenhle podmanivý hlas probodl její nadutost a Kathleen se cítila sklesle a poraženě.

„Já nevím.”

„Pojď sem,” řekl. Nehádala se s ním. Došla k jeho vozíku a dovolila mu, aby ji stáhl k sobě na klín, jako tenkrát, když mu prozradila, že je těhotná. „Jsi si jistá, že nevíš, co se děje? Už dost dlouho nejsi ve své kůži. Jestli je něco v nepořádku, tak o tom chci vědět. Můžu ti nějak pomoct?”

„Ach, Sethe,” mumlala s tváří zabořenou do jeho krku a vítala dotyk jeho objímajících paží. Byl tak hodný. Kdyby se mu teď svěřila, že miluje jeho přítele, že Erik je Theronovým otcem, věděla, že by jí odpustil. Jeho láska byla bezpodmínečná. Jenže ona mu takovou bolest nikdy nezpůsobí. Příliš ho zbožňuje.

„Co tě trápí? Erik?”

Srdce se jí zastavilo. Cožpak to už Seth ví? Nebyla snad dost opatrná ve svých toužebných pohledech, které na Erika upírala, když byli pohromadě v jedné místnosti? Odhalil Seth podobu Therona s Erikem, která byla den ode dne zřetelnější?

Něco říct musela. „Proč by mě měl Erik trápit?” Lehce se zasmála, ale znělo to chladně.

„Já nevím. Někdy mám pocit, že vy dva se máte docela rádi. Jindy to vypadá, že se připravujete vykopat válečnou sekeru.”

Objala Setha kolem ramen a políbila ho na tvář ve snaze skrýt svou ohromnou úlevu. „Jediné, co mě teď trápí je, že neseženu to oblečení včas.”

Na to, aby se dal tak snadno odrazit, byl příliš inteligentní. „Kathleen.” Vzal její tvář do dlaní a počkal, až k němu zvedla oči. Pak promluvil. „Jednou jsem ti řekl, že kdybys někdy cokoli chtěla - cokoli - stačí si jen říct. Když to bude v mých omezených silách, poskytnu ti to. Miluju tě. Víš vůbec, jak moc?”

Do očí se jí nahrnuly slzy a v jeho rozpálených hnědých panenkách četla lásku, která byla vždy tak zřejmá. Pomalu přikývla. Dokázala si představit, jak moc ji musí milovat. Pronásledovala ho nenaplněná, hryzavá láska, která se nedala ani přiživovat, ani ignorovat. Věděla také, že v tomto případě to byla láska nezasloužená, a o to cennější.

Zhroutila se k němu a roztřásla se mučivými vzlyky. Po několika minutách se konečně posadila a vzala si nabízený kapesník. „Myslím, že jsi přetažená,” řekl Seth. „Takový pláč bývá často důsledkem naprostého vyčerpání.”

„Ne, už je mi dobře. Možná jsem se jenom potřebovala pořádně vybrečet.” Usmála se. „A teď se musím dát do práce. Jak víš, tak musím asi desetkrát volat do New Yorku a udělat si armádu životních nepřátel z přepracovaných střihaček a švadlen.”

Zasmál se, ale pak vážně řekl: „Jestli někdo může ten zázrak dokázat, tak jsi to ty. Jenom se neuštvi. Nic pro mě není tak důležité jako ty.”

„Já vím,” zašeptala a jemně ho políbila na ústa. Vstala z jeho klína a přes látku jeho kalhot ucítila, jak má vyhublé nohy.

„Sethe,” začala nejisté, protože věděla, že je na tohle téma citlivý, „cítíš se opravdu dobře? Vypadáš v poslední době tak unaveně. Kdy jsi byl naposledy u svého doktora?”

Pohodil hlavou v předstíraném dotčení: „Co to má znamenat? Obrat ve hře? Tomu říkáš fair play? Samozřejmě, že se cítím dobře. George by se urazil, kdyby věděl, že ho podezíráš z nedostatečné péče. Dává na mě pozor jako slepice na kuřata.” Vzal ji za ruku a stiskl ji v dlaních. „Slib mi, Kathleen, že si o mě nikdy nebudeš dělat zbytečné starosti. Budu v pořádku. Slibuju ti to.”

Nepřesvědčil ji, ale nechtěla ho dráždit ještě svými vlastními obavami. „Takže zpátky do práce!” poroučela a s falešně veselým výrazem proklouzla ke dveřím. „Řeknu Claire, ať ti sem přinese kafe.” Zamávala mu a přes sekretářský předpokoj vyšla ven.

Naštěstí tam Erik už nebyl.

Dopoledne na Den díkuvzdání scházela Kathleen rozjařeně po schodech s úmyslem přidat se před domem k Sethovi. Ten už venku čekal na Erika, který měl přijít na jednu z jejich partiček basketbalu. Erik nechal nainstalovat koš a teď pod ním trávili několik hodin týdně.

Kathleen se starostlivě ptala George, jestli to není pro Setha moc náročné.

„Ne,” odpověděl jí. „Nezrazuj ho od toho, Kathleen. Baví ho to víc pro tu soutěživost než jako cvičení. Nech ho. Potřebuje se o něco takového podělit s chlapem svýho věku.”

Takže neříkala nic, i když ji často napadalo, že po partičkách s Erikem vypadá Seth zcela vyčerpaně. Nyní ho pozorovala ode dveří do zahrady, jak dribluje s míčem vedle kola svého vozíku. Míč se dostal moc daleko a Seth ztratil kontrolu. Míč se odrazil a odkutálel do křoví. Seth se rozhlédl, očividně hledal George, ale zjistil, že je sám.

Popojel ke křoví a snažil se vyklonit, aby míč sebral. Po čele mu stékal pot a svaly na krku a paži měl napjaté. Kathleen dostala strach, že se převrhne, a už chtěla vyjít ze dveří, aby mu pomohla, když najednou udeřil zaťatými pěstmi do opěradel svého vozíku.

„Krucinál. Proč sakra musím být mrzák?” Slzy zoufalství se slily s kapkami potu a stékaly mu po tvářích. I když jen ochraptěle šeptal, slyšela ho i z dálky. Tvář se mu stáhla do rozezlené masky a rukama stále bušil do vozíku, nadával jemu i sobě. „Jdi do hajzlu, sakra. Proč? Proč já?”

Kathleen stála, jako když do ní uhodí blesk. Za celou tu dobu, co ho znala, to bylo poprvé, kdy ho zaslechla si stěžovat na svůj stav. O svém ochrnutí vždy jen žertoval. Tento viditelný důkaz úzkosti, s níž musel žít, budil v člověku lítost. Na okamžik zavřela oči, nabírala sílu a snažila se najít slova, která by nezněla soucitně.

Když oči otevřela, scéna před ní se docela změnila. K Sethovi přibíhal s poplašeným výrazem ve tváři Erik.

„Sethe?” Mluvil tiše, ale Seth ho uslyšel a okamžitě přerušil svou hořkou tirádu. Jeho tmavé oči se rozpačitě zavřely, hlava mu poklesla, jakoby zavěšená na krku, až se mu brada zarazila o hruď. Pěsti měl stále sevřené kolem opěradel svého vozíku. Erik mlčel. Poklekl na jedno koleno, zíral do země a čekal, až Seth promluví.

Kathleen stála bez dechu za závěsy dveří do zahrady.

„Mrzí mě, že jsi musel být svědkem takového záchvatu. Já si to moc často nedopřávám, ale když už, tak to stojí za to.” Seth mluvil se sebekritickým humorem.

Erik se ani neusmál. Zvedl k Sethovi oči. „Myslím, že jsem ti nikdy neřekl, jak moc tě obdivuju, Sethe. Kdybych já byl na tvém místě, kdybychom si vyměnili úlohy, já bych to nezvládl s takovou grácií jako ty.”

„No tak, Eriku, nepřipínej mi metály. Jsem statečný, protože musím.”

„Ne, nemusíš. Mohl by se z tebe kvůli tomu stát pěknej mizera.”

Seth si povzdychl. „Někdy by se mi chtělo. Třeba teď, například. Strašně rád bych tě nenáviděl. Myslíš, že bych nechtěl mít tvoje tělo, tvoji sílu? Já jsem na lidech závislejší než Theron. Co podle tebe taková závislost s chlapem udělá? Za tu bezmocnost sebou pohrdám, Eriku. Jen jsem se s tím naučil jakž takž žít. Přiznávám se, že ti závidím pokaždé, když tě vidím.”

Erik sebral míč ze křoví a pomalu ho obracel v prstech. Když promluvil, měl hlas tak hluboký, že ho Kathleen skoro neslyšela. „A já se přiznávám, že závidím tobě. Kéž bych měl tvou schopnost přijímat věci, tak jak jsou. Poslední dva roky jsem plaval proti proudu, pral se se světem kvůli něčemu nedosažitelnému, chtěl jsem něco, co nemám právo chtít. Nedokážu se smířit s odpovědí ,ne’. Nikdy jsem to neuměl. Na druhé straně, ve všem, co říkáš a děláš ty, není vůbec žádné sobectví a to obdivuju, protože to ani nedokážu pochopit. Je to tvé povaze až moc cizí.”

„Diky, Eriku, ale myslím, že jsi na sebe až zbytečně tvrdý.”

„Ne, obávám se, že se znám až moc dobře,” vysmíval se Erik. Zdálo se, že ze sebe setřásl vážnou náladu, když řekl: „Zahrajeme si chvíli?”

„Abych řekl pravdu,” připouštěl omluvně Seth, „dnes se na zrovna necítím.”

„Fajn. Nic se neděje. A co takhle pivo?”

„To zní dobře. Je dneska tak krásně, co kdybychom zůstali tady venku?”

„Dobře. Já pro něj dojdu.” Erik odhodil basketbalový míč a vydal se ke dveřím do kuchyně. Kathleen se stáhla z dohledu anechtěla, aby věděli, že je oba viděla ve chvíli, kdy byli nejzranitelnější.

Neděle po Dni díkuvzdání zastihla Kathleen při práci ve skladu obchodního domu ve městě. Na Díkuvzdání byly obchody zavřené, a protože následující pátek a sobota byly dva z nejrušnějších nákupních dní roku, nestihla udělat všechnu práci, aby mohla být k ruce, kdyby někdo v obchodě potřeboval její pomoc.

Sešla se se Sethem na parkovišti pro zaměstnance. Do města odjeli každý ve svém voze, protože nevěděli, kdy ten druhý skončí. Seth chtěl dohlédnout na rozvěšování vánoční výzdoby, „Nemůžu být jen tak nějaký indián,” žertoval, když jel ve svém vozíku přes asfaltové parkoviště, „protože jsem náčelník.”

Kathleen se oblékla na těžkou práci ve špíně; vzala si staré džíny a batistovou košili s vyhrnutými rukávy. Vlasy měla stažené do culíku. „To je první dáma sanfranciské módy?” popichoval ji Seth.

„Přesně tak,” oplatila mu. „Dneska budu jenom vybalovat krabice a žehlit šaty. Oblékla jsem se pohodlně.”

„Jsem rád, že to dneska uděláš. Zítra, až otevřeme, už bude čerstvé zboží na regálech. Ode dneška do vánoc budeme prodávat jako blázni.” Oči mu zářily strojenou chamtivostí.

„Sethe Kirchoffe! Ty jsi úplný Harpagon. A ani to nejsou tvoje svátky.”

„Na Chanuku dávám přece dárky, ne?”

Stále se ještě vzájemně popichovali, když George zajel „kočárem” ke služebnímu vchodu obchodnímu domu, kde se shromáždili dělníci pověření vánoční výzdobou a čekali na instrukce od Setha a hlavního firemního aranžéra. Všichni se dali do práce.

„Poslouchej, to se mi líbí,” ozval se Seth za Kathleen o několik hodin později, když právě věšela na ramínko lehký žlutý kostýmek. „Určitě si jeden schovej pro sebe.”

„Už se stalo,” řekla rozpustile. „Mně se taky líbil.”

„Tak vidíš, dva geniální mozky myslí vždycky stejně.”

Na stole jí zazvonil telefon a Kathleen se nahnula, aby ho zvedla. „Haló.”

„Kathleen?”

Srdce jí bláznivě poskočilo jako vždy, když poznala Erikův hluboký, dunivý hlas. Od jejich rozhovoru se Sethem pod basketbalovým košem ho vídala jen zřídka. Tak trochu zázrakem a tak trochu proto, že si to výrobci nechtěli s Kirchoffovými rozházet, došly vzorky, o které Kathleen žádala. Erik se ze všech sil snažil zařídit pro svou cestu všechno, co bylo třeba, protože odjet měl už příští týden.

„Ahoj, Eriku,” řekla nedbale přátelským tónem. „Jak jsi věděl, kde nás najdeš?”

„Volal jsem k vám domů a Alice mi řekla, že jste dneska v práci. A mám číslo k tobě do kanceláře.”

Jak k němu přišel? divila se v duchu.

Znovu upoutal její pozornost, když řekl: „Poslouchej, právě jsem dorazil domů. Včera v noci jsem tu nebyl. Dárek od tebe a od Setha na mě čekal přede dveřmi. Naštěstí ho nikdo neukradl. Chtěl jsem vám poděkovat.”

„Dostal ten dárek a děkuje,” vysvětlovala Kathleen Sethovi a Erikovi odpověděla: „Objednala jsem ho tenkrát, jak jsme spolu nakupovali. Líbil se ti, vzpomínáš si? Já… my,” opravila se, „jsme ti chtěli něco dát do nového domu.”

„Bude to vypadat skvěle, jen kdybych si pamatoval, jak se to ěší. Co patří nahoru?”

„Co říká?” přerušil Seth.

„Říká, že nemůže přijít na to, jak to má pověsit.” A pak se znovu otočila ke sluchátku: „Ty si to nepamatuješ? Nahoru přijde ten béžový konec -”

„Co kdybys tam zajela a ukázala mu to?” vpadl jí do toho Seth.

„Cože?” vyhrkla Kathleen. „Nic jsem neříkal,” ozval se Erik.

„Ty ne, Eriku,” řekla zmateně. „Nemůžu,” obrátila se k Sethovi.

„Co nemůžeš?” ptal se Erik.

„Proboha!” vykřikla. „Já se z vás dvou zblázním.”

„Dej mi ten telefon,” řekl Seth a vytrhl jí ho z ruky. „Eriku, co se děje? Líbí se ti ten koberec? Kathleen mi ho popisovala. Líbil se jí a já jejímu vkusu věřím.” Kathleen se nervózně kousala do rtů, když Seth naslouchal Erikově odpovědi. Vůbec se jí nelíbilo, jakým směrem se to ubírá. „Dobře, myslím, že by k tobě mohla zajet a pomoct ti to pověsit.” Nastalo ticho, když znovu poslouchal a Kathleen zadržela dech. Třeba už Erik něco má.

„Ne, nebude jí to vadit. Skončila tu. Já se tu chci ještě chvíli zdřžet, než tu výzdobu dodělají. Pošlu ti ji tam.” Zasmál se. „Mimochodem, asi ji nepoznáš. Vypadá jako školačka.” Položil telefon a Kathleen v hrůze naslouchala jeho dalším slovům s úzkostí obžalovaného, který čeká na výrok poroty. „Byl by moc rád, kdybys mu pomohla. Zajeď tam. Uvidíme se doma.”

„Sethe, já tě tady nechci nechávat -”

„Proč? Bojíš se, že na mě zaútočí některý z těch ohromných sobů?”

„Nechci, aby ses tak přepínal. Ty se tu -”

„Skvěle bavím. Jsem v pořádku, Kathleen. Tak jeď. Erik na tebe čeká. Uvidíme se později.”

Co mohla dělat? Kdyby to začala moc rozpitvávat, divil by se, proč se tak zarputile brání odjet sama do Erikova domu.

O několik minut později vyrazila. Proti chladu listopadového večera se obrnila manšestrovým sakem. Od zálivu se valila neproniknutelná mlha a zahalovala město. Světla jejího vozu ozařovala vlhkou, kluzkou silnici, po níž opatrně jela soumrakem.

Ruce na volantu se jí nepříjemně potily. Je úplně pitomá! Erik chce přece jen pomoct s věšením toho koberce a ona pak v klidu odejde. Anebo tam dokonce někoho má. Tamaru? Včera v noci nebyl doma. Řekl to, aniž by se snažil vysvětlovat, co, anebo přesněji kdo ho zdržel. Byl s Tamarou? Rozcvičovali se na ty prosluněné dny u Karibského moře?

Když zaparkovala svůj Mercedes - který jí Seth daroval brzy po svatbě - před Erikovým domem, byla už pěkně napružená. S jistou dávkou bojechtivosti zmáčkla tlačítko zvonku.

Její špatná nálada se o mnoho nezlepšila, když Erik trhnutím otevřel dveře a okamžitě vyprskl smíchy.

„Co je tady k smíchu?” dožadovala se s myšlenkou, že má třeba na nose inkoust nebo ještě něco mnohem směšnějšího.

„Je mi líto, holčičko, ale od skautek jsem si už sušenky koupil. Zkus to za rok… až vyrosteš.”

„Ohromná legrace,” řekla suše.

„Měl jsem za to, že jo,” řekl drze. „Seth mě varoval, že vypadáš jako školačka. Ale já jsem tě takhle už viděl. To on tě neviděl v Horské vyhlídce.” Pohledem zmagnetizoval její oči a držel je ve své moci. Na okamžik se na sebe dívali přes prostor, který je odděloval, a oba vzpomínali na šťastnější dny a jednu měsíční noc na břehu rychle proudící řeky.

Aby se ve svých vzpomínkách neutopila, odvrátila Kathleen pohled. „Ne, neviděl.”

S vědomím, že dobrá nálada je už zkažená, Erik řekl: „Pojď dál.”

Prošla kolem něho do obývacího pokoje. Nábytek, který spolu kupovali, tam už stál. Jen okna byla stále holá. Pokoj měl ještě pořád tu neklamnou sterilitu staromládeneckého domova, ale od minula se to tu zlepšilo. V krbu plál příjemný oheň a svítila jen jedna lampa.

„Vypadá to pěkně,” poznamenala Kathleen s pocitem, že něco říct musí. „Rozestavěl jsi ten nábytek přesně podle mého náčrtu.”

„Jo,” řekl Erik smutně, když strkal ruce do zadních kapes svých upnutýtch džin a skeptickým pohledem zkoumal pokoj. „Pořád tomu něco chybí.”

„Ženský dotek,” řekla Kathleen spontánně a okamžitě si přála, aby svou myšlenku před vyslovením pečlivěji zvážila.

Kdyby byl Erik alespoň trochu gentleman, tak by tu větu ignoroval. Jednou jí však již řekl, že je čestný, ale ne pitomec patrně to stále ještě bylo jeho krédo. Chtivě se usmál a líně řekl: „Jsi žena. Tak se něčeho dotkni.”

Rychle se otočila a vyklouzla z kabátu. Najednou se v pokoji udělalo nesnesitelné horko. „Kde je ten koberec?”

„Tady vedle. Rozprostřel jsem ho na podlahu.” Podívala se na druhou stranu pohovky, kam jí ukazoval. „Je opravdu krásný, Kathleen. Líbí se mi teď ještě víc, než když jsem ho poprvé viděl. Chci ti ještě jednou poděkovat.”

„A Sethovvi,” řekla rychle. Až příliš rychle. Zvedla oči a střetla se s bolestivým výrazem, který mu přeběhl po tváři, jemně ozářené světlem z krbu. „Ano, samzozřejmě. Myslel jsem to tak.” Rozhostilo se nepříjemné ticho, v němž se oba upřeně dívali na koberec u svých nohou v tajemném soustředění, kterým se mystifikové snaží vdechnout život neživému předmětu.

Nakonec promluvila Kathleen: „Tohle je vršek.” Poklekla a přejela rukou po tyči, na které byla tkanina připevněna. „Ano, na rubou tyče jsou čtyři háčky. Musíme jenom zatlouct do zdi pár hřebíků.” Vstala a oprášila si ruce. „Máš nějaké hřebíky? A kladivo?”

„Venku v ododávce.” Byl pryč jen pár vteřin. „Napadlo mě, že bys mohla potřebovat i tohle,” řekl a podával jí skládací metr.

„Co že se z toho tak najednou stala moje práce?”

„Protože je znát, že víš, co děláš.” Usmál se. „Co mám dělal já?” „Přines štafle.”

„Štafle! Neechceš toho náhodou trošku moc?”

Dala si ruce v bok nevědomě provokativním gestem, které jí napjalo látku na hrudi. „Neříkej mi, že je nemáš. A jak tam asi dosáhneme?” ptala se a ukazovala na sekvojovou stěnu, která sahala až k chrámovému stropu.

„Jak vidím, zase už jsme to my.” Erik přimhouřil oči a zadíval se na stěnu. „A co takhle židle? Byla bys dost vysoko, abys dosáhla, kam potřebuješ?”

Vzdychla. „Snad jo.” Odešel do kuchyně a vrátil se s židlí z tvrdého dřeva. „Ta je pěkná. Kde jsi jí sehnal?” zeptala se.

„V obchodě s nedodělaným nábytkem. Stačilo ty židle i se stolem jenom namořit. Dopadly celkem dobře.” Postavil židli ke stěně a pak se otočil ke Kathleen. „Co teď?”

Zpražila ho pohledem a se skládacím metrem v ruce zaklekla, aby změřila vzdálenost mezi háčky. „Sedmnáct centimetrů,” mumlala. Zula si boty a pak s rukou na opěradle opatrně vylezla na židli. „Myslíš, že by to šlo dát tady do té spáry uprostřed stěny?”

„Jo, myslím, že jo.”

„Dooobře.” Protáhla to slovo, jako by ještě něco promýšlela. Zvedla metr nad hlavu, až se dotkl stropu, a pak si po straně nehtem poznačila stěnu. „To by mělo být ono,” řekla. „Podej mi hřebíky a kladivo.”

Když uposlechl, strčila si hřebíky do pusy a začala zatloukat první z nich. Když byla se všemi hotová, zeptala se: „Jak to zvedneme?”

„Dojdu ještě pro jednu židli.” Erik se vrátil se židlí, vyzul své bosé nohy ze starých tenisek a vylezl s kobercem na druhou židli.

Když visely všechny háčky na hřebících, Kathleen řekla: „Teď slez a podívej se, jestli to visí rovně.” Erik poslechl a udělal krok zpět. „Jak to vypadá?” ptala se, když zkoumal umělecké dílo.

„Je to dokonalý.”

„Líbí se ti to?”

„Moc.”

Něco v jeho hlase donutilo Kathleen otočit hlavu. Nedíval se na koberec na zdi. Díval se jí na zadek. „Eriku.”

„Hmmm?” byla jeho jediná odpověď, když se k ní přibližoval. Než mohla zareagovat, ovinul jí ruce kolem stehen a dlaněmi po nich přejížděl nahoru a dolů. „Máš tu nejšťavnatější prdelku na světě, Kathleen. Jak to, že ti po dítěti nepovolily svaly?”

Zezadu ji něžně šťouchal nosem a ruce se začaly pohybovat odvážněji. Dlaněmi ji hladil po bocích a když Kathleen pocítila skrz džíny na zadní straně svého stehna stisk jeho zubů, šokované vyjekla rozkoší.

„Eriku,” řekla nejistě. Rukama se už prodíral pod její košili a hladil ji po žebrech. „Eriku,” řekla pevněji. „Nemůžu na týhle židli stát.” Opravdu, svaly jí vypovídaly službu pod jeho naléhavýma rukama a dobrodružnými ústy, kterými ji nepřestával kousat přes jemnou džínovinu.

„Tak slez dolů.” Vyřkl ta slova prostě, ale o jejich významu se nedalo pochybovat. S rukou položenou na jejím boku těsně pod pasem ji otočil k sobě.

Smaragdově zelené oči se střetly s modrýma a zajiskřila

mezi nimi nevyslovená potřeba. Položil jí ruce na boky a přitáhl si její břicho k hrudi. Pak, aniž by jí přestal hledět do očí,

uvolnil spodní knoflík její košile a pokračoval nahoru, až je

rozepnul všechny.

„Kathleen.” Byla to prosba. Zvedla ruce a zabořila mu je do vlasů, přitahujíc jeho hlavu blíž ke svému tělu.

Objal ji pod křivkou hýždí a zvedl ji ze židle. Nepostavil ji na zem, dokud ji neodnesl ke krbu. Tam ji s nekonečnou starostlivostí položil na koberec.

Pevně se objali a křik její úzkostné touhy byl ozvěnou jeho vlastní. Otevřela ústa, aby přijala jeho rty a vítala bolest stejně jako rozkoš. S rukama i nohama propletenýma ve snaze přitáhnout toho druhého ještě blíž se pohupovali a převalovali na měkkém koberci.

Kathleen mu vytáhla svetr ke krku, až ucítila na břiše jeho chloupky zhrublou kůži. Pomohl jí, když mu ho přetahovala přes hlavu. Pak jí vysvlékl z blůzy a podprsenky. Odlétali a nechávali všechno za sebou.

„Nikdo nevypadá jako ty,” šeptal rozechvěle. „Nikdo není tak jemný na dotek, nevoní, nechutná jako ty. Bože, tolik tě chci.”

„Hlaď mě, Eriku. Chci tvé ruce cítit na celém těle. Tvoje rty. Je to nádherné,” vykřikovala.

Ústa měl horká a naléhavá, když plenil její krk, pak se přesouval k uchu, lechtal ji na lalůčku jazykem a škádlil svými zuby. Rukama oslavoval její tělo, bez obtíží nalézal každou křivku, která se mu vepsala do paměti a na kterou nezapomněl.

Líbal ji na prsa žhavými rty. Jazykem omýval bradavky slinami svých úst. Když vlhce zářily, usušil je svým knírkem.

Kathleen vydávala tiché, prosebné zvuky, které připomínaly jeho jméno. Hbitě jí rozepnul džíny a rozvíral zip. S její ochotnou pomocí jí zbavil kalhot.

Hlubokým, skřípavým hlasem řekl: „Jsi tu tak hezká.” Prsty objížděl obrysy tmavého trojúhelníku, který prosvítal skrz její tenké kalhotky. Kathleen zavřela oči, hypnotizovaná dotyky jeho rukou. Spodní prádlo za chvíli skončilo tam, co kalhoty. Pak už mezi nimi nebylo nic a on ji hladil, líbal se samozřejmostí, která nevybledla ani za ta léta, která je rozdělila.

„Eriku,” sténala. „Já nezapomněla.”

„Ani já ne, ale jsi sladší, než jsem si pamatoval.”

Rukama zápasila s páskem jeho džin a rozepínala zip. Volala ho jménem…

Zazvonil telefon.

KAPITOLA 17

Ztuhli. Telefon zazvonil podruhé. Potřetí. Erik se vymanil S jejího objetí a rozzuřeně, sprostě nadával.

„Radši… radši bys to měl vzít,” koktala a posadila se. „Mohl by to být -”

„Tvůj manžel?” zeptal se hořce, když popadl sluchátko z vidlice.

„Haló,” vyštěkl. „Ne, nic se neděje, Sethe.” Podíval se na Kathleen, která si zakryla tvář. „Stál jsem na židli a nemohl jsem hned k telefonu… Jo, vypadá to skvěle. Ještě jednou díky… Jo, je to žena neobyčejných schopností.”

Jako zvíře, kterému zmařili plány, a dovedli ho tak až za hranici tolerance, zaútočil Erik nenávistně na svou oběť -Kathleen. Jeho vztek byl bezdůvodný, nespravedlivý, ale v dané chvíli zapomněl jeho skandinávský temperament na všechen rozum. Na Kathleen se díval opovržlivým, výsměšným pohledem. „Chceš s ní mluvit? Jo, je k máni.” Všechno, co říkal, mělo záměrně dvojí, zraňující smysl. „Teď?… Proč? … Víš, já…” Hluboký vzdech. „Dobře, budeme tam.” Položil telefon a podíval se na ní cynicky pobaveným výrazem. „Měla by ses asi oblíct. Tvůj muž nás chce vidět.”

Zkřížila ruce na prsou. Jakým právem si myslel, že jen on se trápí? Když k ní došel, instinktivně zvedla ruku a dotkla se jeho stehna.

Pod jejím dotykem sebou viditelně trhnul a zavrčel: „Obleč se.”

„Eriku, mrzí mě to. Já jsem nechtěla, aby… Takhle je to lepší. Nemohla bych žít -”

„Žít sama se sebou, kdyby ses nechala pošpinit milováním se mnou?” dokončil místo ní melodickým hlasem. Pak znovu zaklel a začal chodit po pokoji jako zvíře v kleci. „Ušetři mě, prosím, výčitek svědomí. Na rozhřešení nemám zrovna náladu.” Znovu se na ni podíval a zahřměl: „Tak se sakra obleč! Nebo chceš, abych tě znásilnil? Kolik si myslíš, že toho snesu?”

Kathleen popolezla, sebrala své prádlo a nemotorně ho na sebe navlékala. Právě strkala nohy do kalhot, když i ji přepadl vztek. Měřil si ji, jako kdyby za to fiasko mohla ona. Rozzuřeně se k němu otočila. „Jsi ten největší sobec, kterého mám to neštěstí znát. Nezáleží ti na nikom kromě sebe, Eriku.”

„A proč by mělo?” dožadoval se. „Vzala jsi mi syna. Nemůžu ho mít. Na kom by mi k sakru mělo ještě záležet?”

„Mohl… mohl bys taky trochu myslet na mě,” řekla odvážně.

Pohodil hlavou a rozesmál se, ale v jeho smíchu se neozývala žádná veselost. „Neříkej. A další otázka bude ‚Ještě si mě vážíš?’ Je to tak?”

„Ach,” vyjekla. „Jsi hnusný.”

„A co vy, paní Spravedlivá? Tam dole jsem žádné násilí nepoužíval.” Ukázal na koberec u jejích nohou. „Příště už ti na to neskočím. Já už tě znám, Kathleen. Máš nějakou perverzní rozkoš z toho, že chlapa přivedeš na pokraj šílenství a pak to utneš. Bůh ví, jak musíš trápit chudáka Setha.”

Pokořeně vyjekla a přistoupila k němu. Zvedla ruku s úmyslem vlepit mu do toho jeho samolibého obličeje pořádnou facku. Zachytil ji ve vzduchu na polovině cesty.

„Neuškrtím tě za to, protože bych udělal ze svého syna sirotka. Ale jednou provždy si můžeš ušetřit práci a přestat přede mnou nakrucovat tu svoji sladkou prdelku, protože já už nemám zájem.”

„Jdi k čertu!” vykřikla a snažila se uvolnit svou ruku.

Zasmál se. „Tam už jsem byl.”

Protože ji okamžitě nenapadla vhodná odpověď, třásla se Kathleen mlčky zadržovaným vztekem. Sevřela čelisti a každé slovo cedila skrz stisknuté zuby: „Nechápu, že jsem kdy dovolila, abys na mě sáhnul. Jsi ten nejsobečtější parchant, jakýho znám. Myslíš si, že tě ženským seslal sám pánbůh. Něco ti řeknu.” Rukou mu mávala jen pár centimetrů před nosem. „K tomu, aby byl z mužskýho chlap, nestačí jenom potence. Seth je pětkrát větší chlap, než bude kdy z tebe. Ví, co je něha, soucit a odpuštění. A taky si myslím, že se nikdy nesnažil zkompromitovat ženu svého přítele.”

Její slova zněla pokojem jako umíráček. Ticho, které následovalo, bylo těžké. Erik pohodil hlavou dozadu, jako by byl loutkou a někdo právě prudce zatáhl za šňůrku. Pár dlouhých okamžiků na sebe hleděli beze slova.

Když se Erik konečně pohnul, bylo to jen proto, aby si zakryl rukama tvář. Kathleen si všimla, jak mu prudce stoupá a klesá hrudník. Jako by se mu nedostávalo vzduchu. Když spustil ruce, řekl otupěle: „Máš úplnou pravdu, Kathleen. Mé chování je neodpustitelné. Asi pro tebe bude těžké, abys přijala moji omluvu, ale přál bych si, abys to aspoň zkusila.”

Už už ho chtěla začít ujišťovat, že vina není jenom jeho, ale on se od ní odvrátil, došel k hlavním dveřím a otevřel je. Teprve potom se na ni podíval a ramena mu smutně poklesla.

„Zdá se, že nemůžu tvému muži konkurovat na žádné úrovni.” Nečekal, až ho předejde, ale vykročil do noci, imunní vůči chladu. Nezbývalo nic jiného než jít za ním.

Každý z nich nasedl do svého auta a dojel k sídlu Kirchof-fových. Když dorazili a společně vešli do dveří, chovali se k sobě jako dva cizí lidé. Vyzařovalo z nich napětí. George je přivítal v hale a řekl jim, že Seth je u sebe.

„Ahoj,” zvolal Seth, když vešli. „Přijeli jste právě včas. George se mě právě chystá porazit v další partičce šachu. Myslím, že fixluje, ale za nic na světě ho při tom nemůžu nachytat.”

George se jen zasmál a nabídl jim něco k pití. Seth velkoryse odmítl, Kathleen a Erik s rezervovanou zdvořilostí.

George odešel, a pokud si Seth všiml napjaté zamlklosti svých dvou společníků, nedal to najevo. Ihned spustil o tom, proč se s nimi chtěl sejít. Když vypověděl, co měl za lubem, Kathleen se jen zoufale modlila, aby ji klamal vlastní sluch.

„Já… ty… Sethe, ses musel zbláznit. Já nemůžu jet ke Karibskému moři.”

„Proč ne?”

„Pro… protože nemůžu, proto. Co bych tam dělala?” Netroufla si pohlédnout na Erika a zjistit jeho reakci na Sethův nepochopitelný návrh, aby na cestě doprovázela celý natáčecí štáb.

„Před chvílí mi volali z agentury těch modelek. Ta garderobiérka, kterou s nimi posílají, je zoufalá. Bojí se, že by se musela zodpovídat, kdyby se s těmi šaty, co se tam berou, něco stalo. A navíc, prý si určitě nebude pamatovat, které oděvy se mají objevit v jednotlivých reklamách a jak se to má všechno koordinovat. Ty, Eriku, se všemi starostmi, které tam budeš mít, s kamerami, světly, počasím, dopravou pro dvacet lidí a tak dál, nebudeš mít čas, abys na tohle na všechno myslel.”

Odmlčel se a zhluboka vzdechl. „Kathleen, drahoušku, ty jsi jediná, komu důvěřuji a komu bude důvěřovat i Erik, že dohlédneš na to, aby všichni měli na sobě to, co mají mít, když na ně zaostří kameru.”

Kathleen prudce rozhodila rukama. Nemůže, nemůže. V žádném případě nemůže na tu cestu jet, být s Erikem v neustálém kontaktu po té emocionální, bolestivé scéně v jeho bytě. Jen člověk bažící po trestu, jen masochista by se něčemu takovému podrobil.

„Sethe,” lehce se zasmála a doufala, že nikdo nezaslechl skrývanou hysterii, „já na takovou cestu přece v sezóně nemůžu jet. Potřebuješ mě tady, abych ti pomohla v obchodě. A krom toho, kdo by se postaral o Therona? Nechce se mi od něj odjíždět na tak dlouho. Bylo mi bez něj v New Yorku smutno. Bude si myslet, že jsem ho opustila.” Nerada používala dítě jako zbraň, ale bojovala bitvu o své duševní zdraví, o svůj život.

„Ani jeden argument neberu v úvahu,” shrnul Seth. „Za prvé, obchod už přežil desítky vánočních sezón a bez ohledu na to, jak jsi pro něj důležitá, přežije bez tebe i tu letošní. I tak se vrátíš skoro dva týdny před vánocemi. Víš stejně dobře jako já, že Theron úplně klidně zůstane ve starostlivé péči Alice. Bude se mu stýskat, ale dostane se z toho hned, jak se vrátíš, a ani si nevzpomene, že jsi byla pryč.”

„Ale Sethe, já nemám…” Chytala se stébla. Uvažuji přikazovala si. „Nejsem připravená. Můj pas… šaty… nemůžu -”

„Pas máš v naprostém pořádku. Nechala sis ho prodloužit loni, když jste jeli s Eliotem do Anglie pro to vlněné zboží. Alice ti šaty připraví včas. Kdy odjíždíte, Eriku? Ve čtvrtek?” Na Erikovo přikývnutí pokračoval: „Tak vidíš, máš tři dny, abys všechno připravila. Eliot ti může pomoct zabalit šaty a doplňky, které budou v reklamách.”

Kathleen se v duchu sama sebe ptala, co by ti dva udělali, kdyby začala nekontrolovatelně ječet, protože právě to se jí ze všeho nejvíc chtělo udělat.

„Co myslíš, Eriku? Je to konec konců tvůj projekt,” řekl Seth.

Erik se ovládal a Seth s Kathleen čekali zvědavě na jeho odpověď. „Přirozeně, že by tam byla ohromně užitečná. Ovšem nikdy by mě nenapadlo se do toho plést. To je mezi vámi dvěma. Bez ohledu na to, jak moc bych ji tam potřeboval, se musí Kathleen rozhodnout sama.”

„Kathleen,” naléhal jemně Seth, „potřebuju, abys to pro mě udělala. Jel bych tam sám, kdybych mohl.” Popojel vozíkem k ní a vzal ji za ruce. „Mám pocit, že tam potřebujeme někoho z firmy. A ty znáš naše zboží lip než všichni ostatní. Bude to těžká práce, ale zkus to brát jako prosincovou dovolenou v tropech.” Usmál se a stiskl jí ruku. „Udělej to pro mě.”

Když to postavil takhle, cožpak mohla odmítnout?

Následující tři dny uběhly v nejasné mlze roztroušených vzpomínek. Bez Eliotovy pomoci by Kathleen vůbec nezvládla dát včas dohromady garderobu pro reklamy, zabalit ji a připravit k naložení do najatého letadla.

Eliot se nedůtklivě šklebil a remcal, že si tam bez něj nebude vědět rady. Proč nechce, aby jel s ní?

„Protože tě potřebuju tady, Eliote,” odpovídala snad už po desáté. „Abys tu na všechno dohlížel.”

„To není fér,” bručel Eliot. „Jel bych i bez platu, jen abych se mohl celý týden dívat na Gudjonsena.”

„Tamara se o něj určitě postará.”

„Ta děvka,” ušklíbl se Eliot. „Doufám, že on má lepší vkus. Ta by přeřízla všechno, co chodí. Se čtyřma i s dvěma nohama.”

„Eliote, no tak,” vzdechla Kathleen a ustaraně si přejela rukou čelo. Bylo to v těchto dnech jedno z jejích charakteristických gest.

Hazel ji nenechala odjet, aniž by ji předtím nenahnala ještě větší strach. Jednoho dne, když byli všichni ostatní na obědě, vklouzla ke Kathleen do kanceláře. Dokud nepromluvila, Kathleen si ani nevšimla, že stojí ve dveřích. „Takže si s tím pěkným kameramanem vyrážíte do tropů za sluníčkem.”

Kathleen ovládla své najednou prudce bušící srdce, uklidnila výraz ve tváři a vyrovnaně odpověděla: „Pokud mluvíš o té cestě, kde se budou natáčet reklamy, tak ano, jedu - na přání svého muže.”

„Seth je blázen! Vůbec nechápe, jak to tobě a tomu obrovitému Gudjonsenovi ulehčuje a jak vám nahrává. Kdy hodíš mýmu pitomýmu bratříčkovi na krk dalšího parchanta? Co?”

Kathleen se roztřásla vzteky a vzápětí zachvěla strachem. Může Hazel něco vědět? Ne. Jen popichuje. Kathleen chladně odvětila: „Já se před tebou nemusím ospravedlňovat za nic z toho, co dělám, ale Sethovi jsem nikdy nebyla nevěrná. A ani nebudu.”

„Ha! Budeš, když budeš mít příležitost. A on ti jednu bezvadnou právě dává. Myslí si, že si tě udrží, když ti dopřeje volnost. Je to slaboch.”

„Co ty považuješ za slabost, je ve skutečnosti naprostá neznalost sobectví, něco, co je tobě absolutně cizí, Hazel. Já vím, odkud pramení tvoje zahořklost. Seth mi pověděl o tom muži, který tě nechal stát u oltáře. Možná bych s tebou i cítila, kdybys nebyla jedním z nejohavnějších lidí, co znám. Takhle tě můžu jenom litovat za tu osamělost, za kterou si tak jako tak můžeš sama.”

„Mlč. Jak si mě ty dovoluješ litovat! Mě?” Tvář jí zošklivěla nenávistí. Celé tělo se jí chvělo potlačovaným vztekem.

Kathleen odhodila veškerou opatrnost. Byla příliš rozjitřená, nervy měla příliš obnažené, aby zvažovala, zda je moudré vyřknout slova, která se jí drala z úst. „A nemysli, že do tebe nevidím, já vím, co se skrývá za tou tvou starostlivostí o Setha. Nevzniká z lásky, ani dokonce z mírné náklonnosti.

Nesnášíš ho, protože chceš ovládat firmu. Když vám zemřel otec, myslela sis, že předsednictví ve správní radě přejde právoplatně na tebe jako na prvorozenou. Jenže on nepočítal se Sethem kvůli jeho postižení a s tebou kvůli tomu, že jsi žena. Když pak umřel tvůj strýc a křeslo bylo zase volné, netroufala sis postavit se Sethovi. Bylo pro tebe nemyslitelné začít se rvát o moc s ochrnutým bratrem. Ale možná jsi to měla udělat, Hazel. Měla jsi buď s ním o to místo bojovat, anebo se naučit žít se svým rozhodnutím. Ty jsi sama svůj nejhorší nepřítel, ne já. Já nemám nic společného s tím, že jsi dostala košem, ani s tím, že tě tvůj otec přeskočil. Seth tě má rád. Nedovedu si představit, proč, ale nemám v úmyslu se mezi vás dva plést ani nějak měnit vaše vztahy.”

Hazel přimhouřila oči a nosní dírky se jí rozšířily. Začala vyhrožovat: „Já tě dostanu. A nebude to dlouho trvat. Pak se bude muset bratříček podívat, co jsi zač. To ho zničí, a až bude na dně, dostanu, co mi patří. Já budu vládnout firmě Kirchoff.” Otočila se a vyřítila se z kanceláře, kde zanechala Kathleen ještě ve větších obavách o její nevyrovnaný duševní stav než dřív. Hazel si umanula, že vyhraje souboj vůle u pro vítězství dá v sázku cokoli.

Večer před plánovaným odjezdem trávila Kathleen s Theronem. Erik přišel dřív a hrál si s ním na podlaze v obýváku k nespokojenosti Hazel a radosti všech ostatních.

Kathleen pozorovala jejich potyčky s pýchou na svého syna a se strachem, že se jí Erik pokusí Therona ukrást. Ze všeho, co dělal, bylo jasné, že má toho chlapce opravdu rád. Byli si podobní jako vejce vejci. Kathleen jen doufala, že pro ostatní není ta podoba tolik do očí bijící.

Erik odešel se slovy, že se uvidí ráno na letišti. Kathleen šla s Alicí nahoru a uložila Therona do postýlky. Ještě ho uvidí, než odjede, ale ta dnešní pusa na dobrou noc byla něčím zvláštním.

„Mami,” řekl, když zhasla světla.

„Dobrou noc, zlatíčko,” zašeptala, když se k němu ještě jednou skláněla a políbila ho na tvář. Polekaně se odtáhla.

Z pyžama se linula vůně Erikovy kolínské. Kathleen projela vlna touhy.

Naprosto vyvedená z míry tím, že i po všech urážkách po Erikovi stále touží, došla sklíčeně do svého pokoje a začala se chystat do postele.

Proč musí být tak rušivě, krásně mužský? Proč se zdálo, že mu všechno jde úplně samo? Svou práci dělal skvěle. První sada reklam, kterou natočil pro firmu Kirchoff, byla tak dobrá, že jí srdce překypovalo pýchou pokaždé, když je viděla na obrazovce.

Ale ani on není žádný rytíř ve zlaté zbroji. Má jednu velkou chybu. Přiznal ji Sethovi. Je sobecký. Je to tak překvapující?

Býval světlovlasé miminko, zlatý chlapeček. Vždycky se mu všechno dařilo. Měl všechno, co chtěl. Teď chtěl ji, a když mu nepodlehla, začal jí pohrdat. Ale co chce dělat s Theronem? V tomhle se ho bála ze všeho nejvíc. Miloval svého syna. Kam až zajde, aby ho získal?

Zadívala se pozorně na svůj obraz v zrcadle nad umyvadlem a nahlas se zeptala: „A o co jsi lepší než on?” Chtěla ho stejně, jako on ji. Nevěra byla v rozporu se vším, čemu věřila a k čemu se upínala. Věrnost manželovi pro ni byla základním dogmatem. Cožpak právě tohle nebylo to jediné, co Erikovi nedokázala tolerovat? Utekla, když si myslela, že je ženatý.

S ní je to ale jiné, pomyslela si zbožně. Nechce přece jen triviální sexuální flirt. Miluje Erika. Nebo ne? Je snad skutečně tak pokrytecká, jak ji obvinil, a chce samu sebe přesvědčit, že ho miluje? Je to jen licoměrná výmluva pro vzkypělou krev, která se jí hrne žilami pokaždé, když vidí Erika, cítí jeho dotek?

Opravdu ho miluje? Anebo je jen obyčejná ženská, jejíž přirozená sexuální potřeba se probudí vždy, když je nablízku tak pěkný chlap jako Erik?

Stála v pološeré chodbě a nesměle zaklepala na dveře. Nikdy nebyla pozvána do tohoto pokoje a srdce jí bušilo tak hlasitě, že téměř neslyšela Sethovo „Georgi?”

Spolkla svou nesmělost a tiše odpověděla: „Ne, to jsem já, Kathleen.”

Nastalo dlouhé, ohromené ticho, pak zašustily přikrývky a nakonec se ozvalo: „Pojď dál.” Odhodila poslední záchvěv opatrnosti, otevřela dveře a poprvé vstoupila do Sethovy ložnice. Věděla, že vypadá přitažlivě. Vlasy měla vykartáčované do hedvábného lesku a volně rozpuštěné na nahá ramena. Když kráčela bosá k jeho široké posteli, průsvitná noční košile v barvě mořské pěny jí povívala kolem těla.

Při odchodu zhasnul George všechna světla kromě lampičky na nočním stolku. Sethova tvář se zdála ve slabém světle rozmazaná, anebo to snad byla opona slz v jejích očích, která bránila ve výhledu?

„Kathleen,” zašeptal, „vypadáš nádherně.”

„Doufám, že tě neruším, Sethe.” Samozřejmě že ho ruší. Najednou si připadala hloupě, ale byla rozhodnutá vypudit ze své hlavy Erika Gudjonsena jednou provždy. „Děje se něco?”

To vypadá tak rozčíleně? „Ne,” odpověděla potichu. To už stála u postele a dívala se na něho. Seth seděl opřený o stěnu a v klíně měl knihu. Horní polovinu těla měl nahou. Viděla ho plavkách, když s Georgem cvičili v bazénu, ale znovu ji ohromovalo, jak má vypracované svaly na pažích a na hrudi. V tmavých vlasech se mu odráželo světlo, i když ne tolik jako -„Sethe,” řekla a váhavě se posadila na kraj postele s bokem ně u jeho pasu. „Sethe,” opakovala, protože nevěděla, jak začít. Nikdy nikoho nesváděla. Erik se nepočítal. Tenkrát byl vůdcem on. „Bude se mi po tobě stýskat, až budu pryč.”

„Mě se bude taky stýskat.” Usmál se a krásné zuby se mu zářily v jeho tmavé, zastíněné tváři, ústa se mu šlechetně klenula a laskavé oči odrážely trvalou, nevyslovenou spokojenost, která neměla nic společného s jeho handicapem.

„Opravdu?” Kathleen mu položila ruku na hruď. Jemně zachytila řídké chloupky a neposedně, nervózně jezdila svými prsty po pevných svalech. „Ano,” odpověděl.

Sklonila se k němu a políbila ho na rty. Její ňadra jen zakrytá tenkou košilkou, skrz kterou prosvítaly tmavé bradavky, třela o jeho hruď. Obětujíc hrdost pro svou věc, pohnula svými rty a nabádala ho, aby otevřel ústa a políbil ji tak, jak ji nikdy předtím nelíbal. Když váhavě uposlechl, zajela mu jazykem mezi zuby.

Ruce jí položil na ramena a jemně ji od sebe odstrkoval. „Kathleen, Kathleen, proč mi to děláš?” ptal se a hlas měl plný bolesti.

„Ty mě přece miluješ, Sethe,” řekla zoufale.

„Ano. Víc než svůj život. To přece víš.”

„A já miluju tebe. Chci… chci… se s tebou milovat.” Zadívala se na své ruce, které stále nehybně ležely na jeho hrudi.

Ticho bylo hmatatelné. Ti dva na posteli seděli nehybně jako sochy. Nakonec promluvil Seth, téměř šeptal. „Chceš nemožné, Kathleen. Vždyť víš. Proč mě trápíš?”

„Nechtěla jsem tě trápit. Chci tě milovat a chci, abys ty miloval mě.”

„Tady,” ukázal na své srdce, „to chci víc, než se zítra ráno probudit. Ale ty víš, že nemůžu. Kdybych mohl, myslíš, že bych dva roky abstinoval?” zeptal se užasle.

„Sethe,” řekla naléhavě, než ztratila odvahu, „já vím, že nemůžeme být konvenční milenci. Že nemůžeme… vždyť víš… Jsou ale i jiné způsoby, jak můžu potěšit já tebe a ty mě.”

„Kathleen -”

Rychle vstala, přetáhla si noční košili přes hlavu a v matném světle před ním zůstala stát nahá. Prudce zadržel dech a Kathleen si všimla, jak se jeho ruce podél těla sevřely v pěst. „Kathleen,” vydechl.

Sedla si vedle něho, vzala ho za ruku a přitiskla si ji k hrudi. Dlouho se jí díval do tváře v údivu, jestli je opravdu jen neodbytným přeludem. Probudí se znovu s vědomím, že vzrušení, které cítil, nebylo skutečností, ale znovu jen pouhým snem? Pak mu oči sklouzly k jeho ruce a jejímu měkkému prsu. Ohromeně zíral, nevěřil svým smyslům, že skutečně laská Kathleenino tělo.

Sevřel svou dlaň. Naklonila se k němu a znovu ho políbila. Tentokrát zareagoval okamžitě. Ústy se hladově zmocnil jejích a vychutnával jejich chuť. Jeho ruce se pohnuly - laskavě, láskyplně.

Kathleen přivítala jeho dotek a podněcovala ho, když se mu položila na hruď tak, aby mu umožnila veškeré průzkumy, po kterých toužil. Rukou se toulal po jejích žebrech, dolů na břichu, které mělo poznat jeho něžný dotek. Pak sjel níž a dotkl se její ukryté ženskosti, na kterou si vždy zakazoval třeba jen pomyslet.

„Můj bože,” zasténal a pevně ji k sobě přitiskl. Pak stejně náhle jeho objetí povolilo. Poplašeně se posadila. Seth měl ruce přitisknuté k polštáři, oči pevně zavřené a zuby obnažené ve strašné grimase bolesti, hroznější než všechno trápení, které si prožil od té osudové noci, kdy měl nehodu.

„Sethe?” Panika v jejím hlase ho donutila otevřít oči.

„Kathleen,” zajíkal se, „je mi to líto, ale tohle ode mě nechtěj. Prosím tě.”

„Promiň mi to,” vzlykala.

„Nc, drahoušku, ty mi promiň.” Přitáhl ji znovu k sobě, tentokrát ale v uklidňujícím objetí, které bylo prosto jakékoli vášně. „Kathleen, než jsem měl tu nehodu, byl jsem, myslím, docela dobrý milenec. Aspoň si to pár ženských myslelo.” Zaslechla veselý tón jeho hlasu. „Vím, co bych pro tebe mohl udělat. Mohl bych ti přinést dočasnou úlevu a zbavit tě touhy, kterou cítíš, ale nemohl bych ti nikdy dát to, co bys nakonec chtěla. A já bych nesnesl, abych ti někdy musel něco odpírat, chápeš? Prosím, nechtěj ode mě, abych zparchantěl to, jak se má muž a žena milovat.”

„Sethe,” mumlala mu do hrudi a plakala. Její slzy byly projevem nejhlubšího zoufalství. Neměla takhle Setha využívat, bylo to nepěkné a neférové. Nebyl žádným zázračným lékařem. Nebyl žádným šamanem, a i kdyby byl tím nejmocnějším vymýtačem ďábla, nedokázal by ji Erika zbavit. Věděla to hned jak se jí dotkl. Její tělo stále patřilo Erikovi. Nereagovalo na Sethův něžný dotek a to jí přinášelo nesmírný žal. Tolik tomuto muži dlužila.

„Sethe, tolik se stydím. Nechtěla jsem ti ublížit.”

„Já vím, má lásko. Má nejdražší lásko.”

„Milujeme se ve vyšší rovině než ostatní,” řekla. Jeho smutný smích ji polechtal do ucha, které měla přitisknuté k jeho hrudi. „Tím si nejsem tak jistý. Kdybych ti mohl dát silné, zdravé tělo, s radostí bych tuhle vyšší rovinu vyměnil za přízemí. Ale nikdo tě nemůže milovat víc, Kathleen.”

„Já vím.”

Seth ji objímal celou dobu, co byla u něho. Potichu se vyplakávala do jeho ramene. Její šepot byl často nesrozumitelný a náhodný. Nikdy se nedozvěděla, že ospale vyslovila jiné jméno. Ale Seth je slyšel. Zničený výraz jeho tváře odrážel bolest, kterou uvnitř cítil. Kvůli sobě i své nejmilovanější.

KAPITOLA 18

Kathleen seděla uvolněně u stolu pod stříškou z palmových listů a přála si, aby se i uvnitř cítila tak klidně, jak vypadala navenek. Právě měli přestávku. Všichni členové štábu se potulovali po zahrádce Harryho baru, z něhož byl krásný výhled na Atlantik. Kathleen pokradmu pozorovala Erika a Tamaru, kteří se oddělili od ostatních a ubírali se sami ke skalnaté pláži.

Harryho bar nebyl tak slavný jako jeho jmenovec v Benátkách, ale pro turisty ze Spojených států byl na ostrově Grand lhama známým místem, kde si mohli dát americký hamburger. Stál na půl cesty mezi West End a Freeportem, a byl tak vhodnou zastávkou na studený tropický nápoj, pivo anebo dobrý oběd či večeři.

Jeden osvětlovač koupil Kathleen papírový pohárek goomský punče. Opatrně usrkávala. Byl studený a chutnal po ovoci, ale věděla, že po několika skleničkách je člověk jak praštěný kladivem. Byl jedním z nejnebezpečnějších alkoholických nápojů právě proto, že vůbec nechutnal po alkoholu.

Ani pití neuhasilo oheň, který v Kathleen doutnal a dýmal několik dní. Pokaždé, když viděla Erika s Tamarou, vřelo to v ní rozzuřenou žárlivostí. Ta blondýna ho nenechávala na pokoji. Když jí a ostatním modelkám dával instrukce, pnula se po něm jako víno, namísto toho, aby stála rovně a poslouchala, co jim svým energickým, profesionálním tónem vykládá. Ani on nebyl vůči její pozornosti imunní. Flirtoval se všemi modelkami, a tím dokázal, že vždy udělaly přesně to, co po nich chtěl. Jeho trpělivost v jednání s nimi nebrala konce, jeho koketování s Tamarou v sobě mělo do očí bijící výzvu. Každý pohled, každý jejich dotek byl nabitý skrytou narážkou. Možná že už spolu spí, pomyslela si hořce Kathleen, když zaslechla z pláže Tamařin zvonivý smích. Když už nemohla odolat pokušení podívat se směrem k nim, uviděla modelku, jak sedí na vysokém kameni. Erikovy silné, štíhlé paže se k ní vztahovaly, aby jí pomohly dolů.

Kathleen odvrátila hlavu, aby skryla slzy, které se jí draly do očí. Musí se z toho dostat. Nemá vůbec žádný důvod k žárlivosti. Byla vdaná a Erik jí dal zcela jasně najevo, co k ní cítí. Neexistuje pro ně žádná budoucnost a nikdy neexistovala. On ji nemiluje.

Ale ona ho miluje. Proto žárlí. Nemohla snést pohled na to, jak se nějaká jiná dotýká těla, které patřilo jí. Nechtěla, aby někdo jiný znal pohlazení jeho očí a naléhavost jeho úst.

Erik a Tamara právě stoupali po schodech k zahrádce a on svolával všechny zpátky do práce. Harryho bar byl vybrán pro natáčení, protože se z něj odkrýval nádherný pohled na příboj, protože měl stoly pod stříškami z palmových listů a protože byl na vhodném místě.

Teď byla klidná zahrádka plná aktivních lidí. Světla připevněná na stojanech byla vypnutá, aby vychladla. Kilometry kabelů opentlovaly zahrádku, spojujíce kamery s magnetofony a světla s elektrickými zásuvkami. Těžké kovové krabice, v nichž se přepravovalo vybavení z místa na místo, byly rozestavěny tak, že každému, kdo by o ně zakopl, hrozil úraz. Byl to kontrolovaný chaos.

Osvětlovači nyní znovu zapínali obrovská světla. Erik si posunoval stativ kamery s nohama široce rozkročenýma, aby byl nižší a okem se dostal přímo k hledáčku. Garderobiérka pobíhala kolem modelek, tu přitáhla ramínko, tu přihladila klopu. Dnes byla děvčata nastrojená do šatů stylu safari v odstínech zelené, khaki a béžové. Kathleen k nim vybrala výrazné barvy jasně červené, žluté a bílé. Maskérka, která vypadala spíš jako vedoucí dívčího klubu, se prodírala mezi modelkami a opravovala nedokonalosti, které si její bystré oko domýšlelo, i když tam žádné nebyly. Vlásenkář, jehož jediným mužským rysem byla jemná, řídká bradka, poletoval davem a mával svými kartáči jako matador muletou.

Erik si s sebou přivezl čtyři asistenty. Dva z nich se starali o osvětlení. Druzí dva dělali všechno ostatní. Zdálo se, že předvídají každé Erikovo přání, podávali mu filtry, chodili pro prodlužovací šňůry, vyměňovali plné videokazety. Kathleen se líbili všichni a oni všichni zbožňovali Erika. Právě jednoho z nich pozorovala, jak leze na strom, aby odlomil velký list, který vrhal modelce stín na obličej.

„Tamaro, tohle není film pro pány,” říkal právě Erik.

Tamara seděla na zídce, která obklopovala zahrádku. Měla na sobě vojensky zelené šortky a bílý kabátek. Pod kabátkem měla červený živůtek ve tvaru trojúhelníku. Mořský vánek zachytil lehkou látku a úplně odhalil její levé ňadro. Z mužské části štábu se ozývaly nestoudné výkřiky a ostatní modelky se hlusitě řehtaly. Tamara se tvářila drze, jako by se jí to vůbec netýkalo.

Kathleen byla nestoudností té dívky zděšená. Zrovna předchozího dne jeli všichni do kasina ve Freeportu, kde chtěl Erik natočit reklamu na společenské šaty. Na rozdíl od svých amerických kolegů v Las Vegas byli krupieři oblečeni do smokingů a celá atmosféra kasina byla upjatá a velice britská.

Tamara se vyřítila z provizorní šatny jen v kalhotkách a v ruce svírala černou saténovou róbu, kterou měla předvádět.

„Co s tím krucinál je?” obořila se na ohromenou Kathleen. Všechny oči v místnosti se k nim otočily.

Kathleen byla příliš šokovaná dívčinou nahotou, takže zprvu neodpovídala. „Co je s čím?” vykoktala.

„S těma mizernejma šatama? Mají padnout, ale v zadku jsou hrozně těsný. Kdo je ksakru za tu chybu zodpovědný, paní Kirchoffová?” Jméno jen tak zamumlala a Kathleen se musela vší lilou držet, aby Tamaru neuhodila do pečlivě nalíčené tváře.

„Cožpak vy jste si včera večer ty šaty nevyzkoušela, jak jste měla?” zeptala se Kathleen ledově. „Jestli bylo potřeba něco upravit, mělo se to udělat právě včera večer. Nevzala jsem si s sebou šicí stroj jen tak pro ozdobu.”

„Měla jsem včera večer moc práce,” vysoukala ze sebe líně Tamara a lehce mrkla Kathleen přes rameno. Kathleen se obrátila a uviděla Erika, jak se opírá o stolek pro hru v kostky, s rukama založenýma a obočím zvednutým zájmem o scénu, která se před ním odehrávala. Anebo ho tak zaujaly Tamařiny prsy, visící volně na odiv každému včetně šokovaných zaměstnanců kasina, kteří stáli jako očarovaní a nezmohli se pod vlivem oslnivého obrazu na jedinou námitku?

„A co s tím mám podle vás dělat?” dožadovala se Tamara.

Kathleen měla vynikající nápad, ale raději si ho nechala pro sebe. „Navrhuji,” řekla klidně, „že buď nebudete v téhle reklamě, anebo si ty šaty obléknete, ale budete se stavět… zády od kamery, anebo že si vyměníte šaty s některou vaší kolegyní. Za větší,” dodala štiplavě.

Tamara přivřela své jantarové oči. „Jsou blbě ušitý. Já mám dokonalou čtyřicítku.”

„Spíš nedokonalou dvaačtyřicítku,” vrátila jí Kathleen.

„Ty -”

„Dámy,” ozval se za nimi Erik. „Navrhuji, abychom se dali do práce. Do čtyř odsud musíme zmizet. Tamaro, běž si něco obléknout. I když jsi pěkná holka, tohle není ani vhodná doba ani vhodné místo, abys tu vystavovala své dokonalé tělo. Jestli se do těch šatů vejdeš, vezmi si je. Natočíme to tak, aby ti nebyl vidět zadek.”

Tamara se ladně vzdálila s ňadry a vlasy rozhoupanými v synchronizovaném pohybu. Reklama se natočila, ale Tamara byla po celý zbytek dne terčem posměchu. Jeden technik ji popichoval: „Tamaro, dneska si z tebe bude každej utahovat. Do slova a do písmene.” Tamara ho obdařila zdrcujícím pohledem.

A teď znovu vyvolávala senzaci, jak tam stála na zídce a vítr jí odhaloval živůtek způsobem ještě svůdnějším, než byla její nahota předchozího večera.

Erik, kterému prozatím nevěnovala pozornost, jí trpělivě nařizoval: „Udělej něco s tou zatracenou blůzou.” Kathleen v jeho hlase zaslechla jen jemný náznak hrubosti.

„No, já ale nevím, co s tím mám dělat,” špulila Tamara rty.

Erik se otočil na patách a rychle pátral očima v davu, dokud nenašel Kathleen. „Kathleen, mohla bys, prosím tě…”

Nedokončil větu, ale nevyřčená prosba byla jasná. Měla sto chutí mu říct, ať si to udělá sám anebo ať jde k čertu, ale neudělala to. Přešla zahrádkou k zídce. Upřeně se zadívala na modelku s rukama v bok. „No já nahoru nepolezu,” řekla Tamaře, která se nehýbala z místa.

Tamara trucovitě slezla a vystrčila svůj hrudník ke Kathleen, která okamžitě zjistila, co je v nepořádku, a věděla, že celému tomu zpoždění se dalo vyhnout. „Nestáhla jste pořádně ta ramínka.” Obešla Tamaru a postavila se na špičky, aby dosáhla pod kabátek k proužku látky navrchu živůtku. Uvolnila nepořádný uzel, který vázala Tamara, pak přitáhla látku těsněji přes prsa modelky a zavázala.

„To je moc těsný,” namítala Tamara.

„Souhlasím,” řekla Kathleen. „Jste na tenhle typ živůtku moc silná, ale v té reklamě to nebude poznat.”

„Už vás mám plný zuby,” vykřikla Tamara, otočila se a blížila se ke Kathleen. „Nikdo nemůže být v prsou moc silný! Vy byste tam sama snesla trochu víc. Já -”

„Tamaro!” Erikův úsečný hlas proťal vzduch. „Už jsi nás zdržela dost. Vrať se na tu zatracenou zídku a vyblejskni mi úsměv. Zaplať pánbůh, že se nemůžeš smát a mluvit najednou.”

Všichni se pochichtávali, když se modelka vracela do původního postavení. „Děkuju,” řekl Erik, když ho Kathleen míjela.

„Není zač,” odpověděla chladně.

Takhle to probíhalo od chvíle, kdy odjeli ze San Francisca. Celý týden v jamajském Ocho Rios a teď na Grand Bahama byl zdvořilý, ohleduplný a odtažitý. Chovali se k sobě jako cizí lidé, kteří se sešli, aby spolu pracovali, jen snad s trochu většími zábranami. Každý večer přicházel do jejího pokoje a probírali spolu scénář na další den. Kathleen jej porovnávala se svým seznamem oděvů a doplňků pro každou modelku a ujišťovala se, že všechno odpovídá tomu, co on potřebuje. Když skončili, poděkoval jí, popřál dobrou noc a nechal ji samotnou. Nechodili spolu na jídlo, netrávili spolu přestávky, nepovídali si.

Pustota v jejím srdci rostla, až se začala bát, že brzy bude úplně prázdná. Čím rezervovanější byl jejich vztah, tím víc zjišťovala, že ho miluje. Přestože o tom před časem pochybovala, nyní to byla nepopiratelná skutečnost. To, co k Erikovi cílila, nebyla jen touha po sexuálním naplnění. Milovala ho.

A přesto její láska k Erikovi nijak nezmenšovala lásku k Sethovi. To, co cítila k Sethovi, bylo skutečné, čisté a silné. Milovala Setha jako laskavého bratra. Byl jí drahý, a lásku, kterou cítila k němu a Theronovi, opatrovala jako nejdražší poklad.

Ale Erika milovala víc. Měl-li Seth její srdce, měl Erik její duši. Jenže to nevěděl.

Každým dnem se jí vzdaloval, a její láska přesto rostla. Ráda ho pozorovala při práci. Byl schopný, náročný na své podřízené stejně jako na sebe. Pracoval neúnavně, předělával scény, dokud nebyl spokojen s výsledkem a dokud se už nedalo nic vylepšit. Měl umělecký smysl pro dokonalost.

Tropické slunce mu opálilo tělo do bronzová už po několika dnech, co mu je vystavoval. Jak mu tmavla pokožka, bledly mu vlasy. Zřídka míval na sobě něco víc než šortky a tričko ustřižené tak, aby mu zakrývalo jen ramena a horní část hrudníku. Před polednem ho obvykle svlékal. Teprve u večeře ho Kathleen vídala oblečeného do kalhot a sportovní košile.

Letovisko West End na ostrově Grand Bahama bylo vybráno pro své dokonalé vybavení a pohádkový bazén. Po večerech se členové štábu scházeli u bazénu, aby si zaplavali, zahráli karty, popovídali si a něčeho se napili. Byla to stejnorodá skupina. Těch pár chlapů, kteří tu byli, plně využívali nejochotnějších modelek a několikrát prostřídali své noční partnerky. Kathleen si byla téměř jistá, kdo je partnerkou Erikovou.

Během dne už k dalším konfliktům nedošlo a s natáčením v Harryho baru skončili právě, když se na západě objevily mraky blížící se bouře. Skoro každé odpoledne trochu sprchlo, ale tyhle mraky vypadaly hrozivěji. Erik spěšně strkal své cenné vybavení do krabic a ulehčené si vydechl teprve když bylo všechno bezpečně zabaleno.

Karavana právě vjížděla na parkoviště letoviska, když propukla bouře. Každý popadl, co mohl, a běžel ke svému pokoji. Protože Kathleen potřebovala prostor k práci a sklad na šaty, Erik jí rezervoval dvě velká apartmá ve skupině jednopatrových budov stranou od hlavní hotelové budovy. Naštěstí mohla zajet s najatou dodávkou až pod stříšku na chodník. Vyložila kufr, a než se dostala dovnitř, šaty jen mírně ňavlhly od prudkého deště. Sama však přitom promokla na kůži.

Ulehčené se naposledy vydala k autu a odnesla poslední hromadu dovnitř. Špatně zaparkované auto odveze později.

Zabouchla dveře pokoje, ale téměř okamžitě se ozvalo zaklepání. Srdce jí poskočilo, když je otevřela a spatřila Erika, jak stojí na prahu a z vlasů a šatů mu crčí voda.

„Ahoj,” řekl. „Dojela jsi v pořádku?”

„Ano,” odpověděla a ustoupila z cesty. „Pojď dál.”

Vklouzl do místnosti a ona zavřela dveře. „Vypnu klimatizaci, jinak zmrzneš.” Natáhla se za něj k termostatu.

Na zádech ucítil dotek její paže. Trhnul sebou. Bože! Kdy už se konečně z toho dostane a přestane po ní toužit? Cožpak už tenhle očistec netrvá dost dlouho? Anebo to nikdy neskončí? Pozoroval ji, jak jde ke stolu a rozsvěcuje lampu, aby odehnala šero, které přinesla bouře.

Otočila se k němu a pouhý pohled na ni byl jako útok. Měla na sobě zelené šortky a zelenobílé pruhované tričko s výstřihem do V a bez rukávů. To neví, že ho má promoklé u že obepíná její tělo jako druhá kůže? Proč musí být zrovna dneska bez podprsenky? Ví vůbec, že má nohy hezčí než kterákoli z modelek? Kůži měla saténovou a opálenou do barvy zralých meruněk. Skopla sandály a zůstala stát bosá. Nehty na nohou měla nalakované jemnou korálovou barvou.

Očima se vrátil k její tváři, zarputile se vyhýbaje dopředu vystupujícím ňadrům. I řasy, lemující zelené plamínky v jejích očích, jí musely zmoknout, protože je měla mokré a zašpičatělé. Rty měla pootevřené a Erik měl pocit, že slyší slabý rychlý dech, který jimi procházel ven i dovnitř. Byla to ta nejzulíbatelnější ústa, se kterými se kdy setkal a téměř umíral touhou se k ní rozeběhnout a přitisknout na ně své hladovějící rty.

Proč právě ona? Proč ze všech těch žen, které ve svém životě měl, to musela být ona, kdo mu nešel z hlavy. Jak to, že ji ani po tom všem, co se mezi nimi stalo, nedokáže nenávidět? Nosila jeho dítě a v tajnosti je porodila. Jen hříčkou osudu se dozvěděl, že má syna.

Tehdy večer u sebe doma na ni byl Erik svých slovních útocích schválně zlý. Chtěl, aby také trpěla. Jeho slova ji záměrně urážela, urážela její ženskost. Svou reakcí mu ale zasadila ránu pod pás. Ať je pravda sebevíc bolestivá, Kathleen se nepletla. Nemohli zradit Setha. Bylo to nízké, a přesto… Ani jeden z nich si nemohl pomoci od té vzájemné přitažlivosti, která je k sobě mámila jako magnet.

Byla stvořená k fyzické lásce - tvrdé a časté. Jaký asi musí mít život se Sethem, kterého, jak Erik věděl, zbožňovala? Proto měla tak často smutné oči? Věděl, že je od přírody veselá a rozpustilá. Jenže teď to není ta šťastná dívka, kterou poznal v Arkansasu. Je dospělá, odevzdaná. Udělalo to s ní mateřství? Anebo v sobě skrývá hlubší zklamání?

Oba se změnili, ale jedna věc zůstala stejná. Pořád ji chtěl stejně jako dřív. I tato touha se ale změnila a její nový rozměr ho děsil. Z touhy se stala potřeba. Pro klid své duše potřeboval její uznání. Když pochválila jeho práci, znamenalo to pro něj víc než všechny peníze, které za ni dostával. Toužil po jejím těle, ale zároveň chtěl, aby jí na něm záleželo. Někdy - často - toužil po doteku jejích jemných, uklidňujících rukou, které hladívaly Therona. Erik odmítal věřit, že tento dotek už nikdy nepozná.

Byla jeho. Myšlenka na to, že ji má jiný muž, ho dováděla k šílenství. Byla jeho stejně jako jeho syn. Nikdo -

„Eriku?” ozvala se nejisté.

Uvědomil si, že jeho tvář zřejmě odrážela některé z vnitřních pocitů, ale rychle to zamaskoval. Už nikdy ji nedá znát, jak moc o ni stojí. Blázna ze sebe dělal dost dlouho.

„Chtěl jsem ti jenom říct, že jsem volal do meteorologické kanceláře, a vypadá to, že jsme aspoň na čtyřiadvacet hodin ztvrdli v tomhle tajfunu. Na zítra jsem dal všem volno. Pár z nich mi řeklo, co si myslí o volnu v dešti, ale…” výmluvně pokrčil rameny a zašklebil se, „já jsem tu šéf.”

„Jde všechno dobře? Líbí se ti, co jsi zatím udělal?”

Oči mu zajiskřily vzrušením jako vždy, když mluvil o své práci. „Jo. Začal jsem -” Z ničeho nic se odmlčel. Už už ji chtěl pozvat k sobě do pokoje, aby se podívala na kazety, které natočil. V poslední minutě odolal pokušení. Když ji nemohl považovat za svou, nestál o to být s ní o samotě v tmavém pokoji. To ho přivedlo na jinou otázku.

„Volala jsi domů?”

„Volala jsem předevčírem večer a všechno bylo v pořádku. Zavolám ještě dneska. Theron -” Najednou se zarazila.

„Ano? Co?”

„Má další zoubek,” řekla mu. „Přesně tady.” Ukázala na své vlastní zuby.

„Neříkej!” smál se Erik. „Ten kluk už bude za chvíli baštit řízky.”

I Kathleen se zasmála. „To už jí.”

„Jo?”

„Mleté, samozřejmě.”

„Aha, samozřejmě,” zajíkal se Erik. „Asi toho o dětech moc nevím.” Ta slova byla vyslovena lehce, ale zůstala mezi nimi viset. Kathleen odvrátila pohled a zamumlala: „Ne, asi ne.”

Jen bušení deště mírnilo ticho, dokud Erik nepromluvil: „Přeparkuju ti auto, když mi dáš klíčky.”

„Děkuju.” Kathleen hodila klíčky do jeho nastavené dlaně, aniž by se ho dotkla.

„Nechoď nikam daleko v tomhle počasí.”

„Nebudu.”

Přikývl, otočil se, otevřel dveře a zmizel v dešti.

Kathleen konečně naskládala všechno oblečení a doplňky do krabic, když byl právě čas jít do jídelny na večerní švédský stůl. Uvažovala, jestli si nemá nechat podnos přinést do pokoje, ale došlo jí, že by tím přilákala víc pozornosti, než když půjde na večeři a pokusí se skrýt svou sklíčenou náladu. Věděla, že takových intimních chvil s Erikem, jako dnes odpoledne, mnoho nesnese. Pro něho znamenala její fyzická přítomnost a zároveň vzdálenost ve všech ostatních směrech mučení, kterému se ona odmítala podrobovat, mohla-li to ovlivnit.

Oblékla se, došla do jídelny a přidala se ke stolu, u něhož seděly tři modelky. Když dojedla, omluvila se a vrátila do svého pokoje, kde se pokusila zabavit televizním filmem, který vysílala miamská stanice.

Přesvědčila samu sebe, že její sklíčenost je jen důsledkem únavy, a šla si brzy lehnout. Chvíli se neklidně převalovala a pak se rozhodla, že se trochu projde po rybářském můstku. Snad to její mysl unaví a ona konečně usne.

Vklouzla do krátké froté kombinézy a naboso prošla kolem bazénu, aby se dostala na stinnou cestu k můstku, vybíhajícímu nad křišťálově čirou vodu. Déšť na chvíli ustal, ale těžké mraky se jí pořád valily nad hlavou a propouštěly pouhé záblesky měsíčního světla.

Právě v jedné takové měsícem osvětlené chvíli, když se už chtěla obrátit a vrátit do pokoje, spatřila Erika. Ležel na dece na pláži v místě, kde se voda s krajkovou pěnou vlévala na pevninu. Z hrudi se mu vydral přidušený smích. Kathleen se podívala na moře, pátrala, co ho mohlo tak pobavit, když tam byl sám.

Jenže on sám nebyl. Z vody vycházela Tamara - nahá a lesknoucí se v měsíčním světle. Její vlasy vypadaly jako stříbrná štola rozprostřená na ramenou a zádech.

„Nebojíš se, že tam v té tmě šlápneš na mořského ježka?” volal na ni Erik.

„Když šlápnu, tak mě přijdeš zachránit.” Jejich hlasy se rozléhaly nad vodou a nebylo pochyb, že o její přítomnosti nemají ani ponětí.

„To ani náhodou,” řekl Erik. „Na to jsem moc líný a unavený.”

Tamařin zvonivý smích dolehl Kathleen k uším jako zvuk tříštícího se skla. „Já vím, jak tě vzpružit.”

„Můžeš to zkusit,” provokoval Erik. To už stála nad ním a cákala na něho vodu.

„Teď přijde to nejlepší,” řekla.

Kathleen už nesnesla další pohled poté, co se Tamara svezla vedle něho na deku. Vrávoravě se rozeběhla ke svému pokoji.

„Měla bych tu mrchu vyhodit?” křičela do stěn. „Já jsem přece paní Kirchoffová. Já to mám na starosti, ne? Já přece zastupuju Setha! A Seth najal Erika. Hned teď tam půjdu a dám jí padáka.” Otočila se, ale s rukou na klice z ní najednou veškerá rozhodnost vyprchala. Nevrátí se na pláž, protože ví, co by tam našla. A Tamaru taky nevyhodí. Nedopřeje Erikovi to zadostiučinění, aby věděl, že žárlí.

Aniž by přemýšlela o důsledcích, vešla do ložnice, vytáhla ze skříně jeden ze svých kufrů a začala do něj házet svoje věci. Když zabalila jen co potřebovala, odešla z pokoje a prošla hotelovou halou. Opět se spustil hustý déšť.

„Musím ihned odjet. Jaké jsou odsud dnes večer lety?”

Ospalý noční recepční se podrbal na hlavě. „Já nevím, počkejte. To počasí a vůbec…” významně se odmlčel. „Ráno letí letadlo do San Juan. Odlétá v sedm. Ale v tomhle počasí -”

„Může mě někdo dnes večer odvézt na letiště? Počkám tam.”

„Myslím, že jo, ale madam, proč si ne -”

„Kde je řidič tady od té limuzíny?” zeptala se neodbytně.

„Naposledy jsem ho viděl v baru.”

„Děkuji. Já jsem tady s lidmi pana Gudjonsena. Kdyby se potřeboval dostat do mého pokoje dřív, než se vrátím, můžete mu dát klíč.”

Našla neochotného řidiče, který reptal, že musí odejít od nedopité sklenice a vézt někoho na letiště, když ani neletí žádné letadlo.

Proseděla v opuštěné budově celou noc. Ráno trpělivě čekala na pravidelnou linku a byla vděčná, že má jen tři čtvrtě hodiny zpoždění. Déšť se vůbec nezmírnil.

Let do San Juan byl neobyčejně nepohodlný a Kathleen měla strach, že se letadlo každou chvíli zřítí do oceánu. Zko-mercializované Portoriko ale nebylo jejím cílem. Chtěla samotu. Poptala se na letišti u informační přepážky.

„Možná by se vám líbil Chub Cay. Je to soukromý ostrov,” informovala ji pracovnice u přepážky. „Letovisko je tam poměrně malé. Ostrov se stále ještě rozvíjí, ale je tam moc pěkně a samotu, kterou jak jste říkala, hledáte, tam určitě najdete.”

„Ano,” řekla Kathleen. „Jak se tam dostanu?”

„Létá se tam jen jednou za den a letí to…” podívala se do řádu, „za dvacet minut.”

Kathleen se rozeběhla k přepážce malé letecké společnosti, přepravující na ostrov, a koupila si letenku. Když uviděla letadlo, sevřelo se jí srdce. Bylo asi poloviční v porovnání s tím, ze kterého právě vystoupila. Pokaždé, když viděla letadlo, vybavil se jí Erikův tryskáč pojíždějící po rozjezdové dráze ve Fort Smith a katastrofální srážka. Od té doby se nikdy v letadla necítila dvakrát dobře. Tím spíš v dešti.

Co by se stalo, kdyby tenkrát jeho letadlo nehavarovalo? Vrátil by se večer Erik? U večeře by jí možná vyprávěl o svém bratrovi a o Sally.

Když nastupovala do letadla, srdce jí tížily výčitky. Naštěstí let netrval dlouho a brzy se již zapisovala v letovisku na ostrově. Chtěla naprosté soukromí, takže si vybrala chatičku hodně vzdálenou od hlavní budovy.

Zřízenec ji odvezl v golfovém vozíku ke dveřím a pomohl jí dovnitř do útulného pokoje s výhledem na oceán. Kathleen se vyčerpaně zhroutila na postel. Spánek, který si včera v noci odepřela, se konečně přihlásil o slovo.

V podvečer ji probudil úder hromu. Došla k oknu a vytáhla rolety. Déšť tvořil těžkou oponu, skrz níž nebylo téměř nic vidět. Odpočatá a s pocitem bezpečí se vydala do koupelny, kde si dala osvěžující sprchu. Když si kartáčovala vlasy, napadlo ji, že by měla zavolala domů, ale vzápětí to zavrhla. Zavolá ráno. Dnešní večer chce mít jen pro sebe.

Znovu si oblékla froté kombinézu. Tříslově žlutá barva skvěle ladila s jejím obnoveným opálením. Vlezla si do postele, podložila si záda polštářem a vzala si knížku, kterou rychle koupila u stánku na letišti v San Juan.

Bouře sílila. Hrom se blížil a jiskřící blesk problikával jako poplašné zařízení. Došla k oknu, aby zatáhla za mokrou šňůru od rolet. Ruka jí ztuhla, když zahlédla, jak se někdo žene hustým deštěm. Měl co dělat, aby se v prudkém větru udržel na nohou, ale postupoval kupředu.

Srdce měla až v krku, když si uvědomila, že ta postava se blíží přímo k jejím dveřím. Ani se nestačila v hrůze otočit, když se dveře rozletěly a dovnitř vpadl Erik.

Džíny i košili měl na nit promočené a vlasy přilepené k hlavě. Přerývaně, zhluboka dýchal, hruď se mu zdvíhala jako měch. Z uší, nosu i obočí mu kapala voda. Ruce měl položené na stehnech a sevřené v pěst. Zíral na Kathleen, která se opírala o parapet a mnohem víc než přírodních živlů se nyní bála jeho.

Byl pravým Thorovým synem, kterého za bouře zplodil bůh hromu. Oči měl ledové jako severní vítr. Z jeho tváře šla hrůza. Byla to tmavá tvář sršící odplatou, úmyslem pomstít se ubohé zbloudilé duši, která měla tu odvahu, že urazila bohy.

„Měl bych z tebe vymlátit duši,” zavrčel.

Jako osudová ozvěna za ním zaklaply dveře.

KAPITOLA 20

Prvotní strach vystřídala zlost, vzniklá ze žárlivosti a zoufalství. Odtáhla se od klamného bezpečí okna a vyzývavě se mu podívala do očí. Tělo se jí třáslo potlačovaným vztekem. „Vypadni odsud a dej mi pokoj.”

„Kdepak, paní Kirchoffová. Ne potom, co jsem riskoval život, abych se sem dostal. Neodjedu, dokud neudělám to, proč jsem přijel.”

Tvář jí zbledla a pevné rozhodnutí jím pohrdat vyprchalo. „Ty jsi sem letěl v tomhle?” Ukázala ven do bouře. „Jak?”

„Objevil jsem pilota, kterému touha po penězích popletla rozum, a uplatil ho. Musel jsem ho nechat na letišti na záchodě. Není mu zrovna dobře.”

„Jsi blázen, že jsi sem jel. A ztrácel jsi čas, peníze i své hrdinské úsilí. Já tě nechci vidět. Prosím, odejdi z mého pokoje.”

Zlomyslně se zasmál. „Ani nápad.” Udělal dva hrozivé kroky směrem k ní a Kathleen ve snaze oddálit to, co se nyní zdálo nevyhnutelné, rychle promluvila: „Jak jsi mě našel? Nikomu jsem neřekla, kam jedu.”

„To je váš zlozvyk, paní Kirchoffová,” poškleboval se. „Tentokrát jste ale stopy tak dobře nezahladila. Musím připustit, že když jsem dorazil do San Juan a v žádném hotelu tě nenašel, na chvíli jsem ztratil stopu, ale nebylo zas tak těžké ji znovu najít, když jsem se začal ptát na…. no to je fuk na koho. Prostě jsem tě našel.” Ústa se mu zúžila do tvrdé, hořké linky. Voda kapající z jeho šatů vytvořila louži u jeho nohou, které se čvachtavě pohnuly směrem k ní. „Proč jsi utekla a nikomu neřekla ani slovo?” Očima se vpíjel do jejích a svým pohledem ji přibíjel k oknu. Kathleen spolkla svůj strach. Neublíží jí. Věděla to. Nebo ne? „Já… byla jsem unavená. Potřebovala jsem na chvíli vypadnout. Chtěla jsem se vrátit, než začnete znovu natáčet. To nemám nárok ani na jeden den volna jako všichni ostatní?” ptala se opovržlivě.

„Máš, ale byla jsi jediná, kdo se vypařil jako zloděj uprostřed noci a neobtěžoval se nikomu říct, kam má namířeno. Byla jsi jediná, kdo opustil zbytek štábu a nechal jeho šéfa, aby se strachy zbláznil. Tohle je podle vás zodpovědné chování, paní Kirchoffová?”

„Přestaň mi tak říkat, jako by to byl nějaký epitet!” vyjela.

Nestoudně se usmál. „Vy se za své jméno stydíte, paní Kirchoffová? Anebo se stydíte za to, jak jste k němu přišla? Chudák Seth asi nikdy nedostal vzorky tvýho zboží, co? Zaboha nemůžu přijít na to, jak to, že tě takovej slušnej kluk jako je Seth vytáhl z bryndy, když jsi čekala moje dítě.”

„Drž hubu!” Odrazila se od okna a zády k němu poodstoupila k malému prádelníku. „Lidi jako ty nikdy nepochopí tak čestného člověka jako je Seth. Všichni chlapi nejsou takoví rozmazlení sobci jako ty. Ani tak přízemní, aby mysleli jenom na jednu jedinou věc jako umanutý puberťáci.”

„Jak můžeš vědět, na co já myslím? Co?” Chodil za ní po pokoji. Pokaždé, když se Kathleen pohnula, byl za ní, stopoval ji, pronásledoval a nechával za sebou mokrou cestičku.

„Jestli teda nevím, co se ti honí v hlavě, tak by mi to určitě Tamara prozradila. Včera večer se dostala z vody a ani nešlápla na žádného ježka, co?” Rozzlobeně se vrátila do svého útočiště u okna. Hrom i blesk ustal, ale provazce deště nepřestávaly bušit do pobřeží a přílivu. Vítr ohýbal palmy do ostrých úhlů.

Erik zvedl zvědavě obočí. „Ty jsi nás špehovala?” zeptal se pobaveně.

Kathleen se prudce otočila a vztekle se mu podívala do tváře. „Ne! Nemohla jsem spát, tak jsem se šla projít po můstku. A vás nebylo zas tak těžké vypátrat. Vůbec jste si nedělali hlavu, že by vás mohl někdo pozorovat. Když už ta scéna začala být graficky nechutná, odešla jsem.”

„Takže nevíš, co se ve skutečnosti stalo.”

„Dovedu si to představit.”

„Žárlíš?”

„Ž-žárlím,” vyprskla. „To nemyslíš vážně!”

„Myslím. Utekla jsi, protože jsi nesnesla pohled na mě s Tamarou.”

„Nesnesla jsem pohled na dva dospělé, kteří se chovají jaka zlobivé děti. Musíš mít nějakou posedlost milovat se u vody.”

Hned, jak ta slova vypustila z úst, toužebně si přála, aby je mohla odvolat. V prsou se jí hromadil cit a vztek. Stáli tam a upřeně na sebe hleděli. Teď Erik ví, že si pamatovala - že hýčkala vzpomínku na ten večer, kdy se spolu milovali u řeky.

Hleděl na ni zpod svraštělého obočí a pak hluše řekl: „Takže si to pamatuješ.”

Srdce jí prudce bilo a chtěla od něho odtrhnout své oči, ale se vzpíraly příkazům zmateného mozku. „Ano.” Pohodila. „A bylo by lepší, kdyby se to nikdy nestalo.”

„Vážně?”

Trhnutím zvedla hlavu a procítěně řekla: „Ano!”

„Neměli bychom Therona.”

„Ach,” vzlykla a znovu se k němu otočila zády. Zesláble se pohnula k parapetu, aby se opřela, i když měla pocit, že nic na světě není dost pevné, aby udrželo tíhu jejího srdce. Řekl „my”. On Therona neměl, ona ano. Ona a Seth. Skoro šeptala, když řekla: „Jak dlouho se ještě budeme takhle ničit? Pokaždé, když jsme spolu, snažíme se jeden druhému jenom ublížit. Já se vzdávám, Eriku. Už jsem z toho věčného zápasení unavená.”

„Já jsem sem nepřijel zápasit.” Ozval se až těsně u ní, když ho neslyšela přicházet.

Krev se jí nahrnula do hlavy a křečovitě zavřela oči. „Proč mě pronásleduješ?”

Erik neodpověděl. Kathleen to připadalo jako nejdelší chvíle jejího života, jak tam stála a čekala na jeho slova, ale on si dopřál její tiché prosbě odpovědi. Nakonec se k němu otočila a zvrátila hlavu, aby viděla do tváře nad sebou. „Proč mě pronásleduješ?”

„Protože jsem tě nemohl znovu nechat zmizet ze svého života. Už poprvé jsem to jen tak tak přežil,” řekl chraplavě. „Já tě musím ve svém životě mít, Kathleen.”

„Jsem vdaná.”

“Ano, na papíře. Ale ten muž není tvůj skutečný manžel.” Erikovy ruce se jemně, ale pevně usídlily na jejích ramenou. „Měla jsi s tím člověkem, za kterého ses vdala, někdy něco?” Tehdy, právě v tu chvíli ho měla uhodit do tváře a říct mu, že mu do jejího soukromého života se Sethem nic není. Namísto toho potřásla Kathleen hlavou. „Ne.”

„Je to otec tvého syna?” Vzal její tvář do svých teplých, silných dlaní a zaklonil jí hlavu.

„Ne,” vydechla, když se jeho tvář blížila a jeho rty se nakonec dotkly jejích. Rozechvěle se zeptal: „Kdo je tvůj muž, Kathleen?”

„Ty,” vydechla tiše, než se jeho ústa zmocnila jejích a než ji uchvátil do vězení své náruče. Zvedl ji z podlahy a přitiskl ji k sobě tak blízko, jak jen to jejich šaty dovolovaly.

„Kathleen, líbej mě, líbej mě,” naléhal, když odtáhl své rty jen proto, aby se nadechl.

Odevzdaně splnila jeho příkaz, nabídla svá ústa jeho plenění a vyslala svůj jazyk na divoký průzkum. Když jí nakonec dovolil, aby se nohama dotkla země, objal ji a přitiskl si její tvář ke své mokré košili. „Už nikdy mě neopouštěj tak, abych nevěděl, kde jsi. Málem jsem zešílel, Kathleen. Tohle mi proboha už nikdy nedělej.” Cítila jeho dech za každým slovem, které jí šeptal do vlasů.

„Ne.” Zavrtěla hlavou. „Už to neudělám.” Pak se jí hlas změnil a Kathleen se tiše zasmála. „Když mi něco slíbíš.”

Nepatrně ji odstrčil a shlédl na ni. „Co?”

„Že mě příště celou nezmáčíš, až za mnou zase přijedeš.”

V jejích zelených očích spatřil opět ten rozpustilý, šťastný pohled, který se z nich vytratil před dvěma lety toho osudového dne, kdy ji políbil a zamával na rozloučenou. Oplatil jí upřímným a bezstarostným úsměvem, prostým veškerého hrubého cynismu, který obvykle kroutil jeho ústa do parodického úšklebku. „Slibuju.”

Znovu k ní sklonil svá ústa a hrál si s ní. Chňapala po jeho unikajících rtech a zklamaně vzdychala, když je nedokázala chytit. Když tentokrát zvedl hlavu, rozpoznala v jeho očích ten známý ďábelský záblesk. „Jiné šaty s sebou nemám. Tak co mám podle tebe udělat?“

„No,” začala, jako když zvažuje obrovský problém. „Asi se budeme hodně líbat. A protože já tu nechci chodit v mokré froté kombinéze, tak podle mě je jediným řešením, že ze sebe všechno sundáš.”

Erik se plácl do dlaně a obličej se mu rozzářil. „Jak to, že mě to nenapadlo?”

Chichotala se jako malá holčička. „Tak to ze sebe shoď a já ti přinesu ručník.”

Když kolem něho procházela, chytil ji za ruku. „Ještě jednu rychlou pusu, než půjdeš.”

Poslechla a pak zašla do koupelny. Tam si rychle na ramena a ňadra nastříkala Mitsouko. Naprosto přirozeně se vysvlékla z kombinézy. Z koupelny vyšla s ručníkem před sebou. Erik byl ve spodním prádle a když se k ní obrátil, jeho nahota nebyla nijak na překážku. Při pohledu na jeho tělo zadržela dech. Ve své síle a pevnosti bylo velkolepé. Pomalu k ní došel, pozoroval její reakci a zaradoval se nad tím, co spatřil v jejích očích. Když už byl těsně u ní, Kathleeen řekla: „Jsi můj dánský princ.”

„Ne, to byl Hamlet.”

Usmála se. „Na tebe nemá.” Zvedla ručník k jeho vlasům a přejela po nich, i když už byly téměř suché. Pak láskyplně přikládala měkkou látku ke každičkému rysu jeho tváře. Poté přišla na řadu jeho ramena a paže a pak, když sjel ručník níž, zaslechla jeho zadržený dech, když spatřil, že i ona je nahá. Rozprostřela mu ručník na hrudi a rukama po něm přejížděla, aby ho osušila. Byl to spíš mazlivý než praktický pohyb. Ruce se jí pohybovaly dolů přes jeho ploché břicho. Kathleen se pokradmu usmála nad jeho zklamáním, když vzala ručník a přehodila mu jej přes ramena. Odměnou mu byl pohled na její oponou nezastřené tělo.

Uchopila konce ručníku do obou rukou a přejížděla mu sem a tam po zádech a dolů a zároveň se k němu přibližovala. Když se dostala ručníkem k hýždím, Erik v očekávání zadržel dech. Jeho trpělivost byla odměněna.

Frotýrovala mu ručníkem boky a opřela se o něho. Teď byla řada na ní, aby široce a překvapeně rozevřela oči a vydechla radostí nad jeho probuzeným mužstvím, které se k ní vzpínalo.

„Za to můžeš ty,” plísnil ji, když vycítil její úžas. Knírkem ji lechtal na uchu a mumlal: „Ty jsi mi přivodila nemoc a jen ty ji můžeš vyléčit.”

Hra skončila, Erik ji objal a neúprosněji k sobě přitáhl. Rty přitiskl na její ústa, otvíral je jazykem. Jemně jí kousal do rtů.

Kathleen se k němu přimáčkla vyburcovaná bodavým pocitem, jak každý nerv jejího těla volal po jeho doteku. Šikovné ruce jí hladily a laskaly záda. Chytil ji za boky a vášnivě zvedl.

Neztrácel čas. Uchopil ji pod koleny a za zády a odnesl k připravené posteli. Položil ji na polštáře a uvelebil se vedle ní s loktem pod hlavou, aby na ni viděl.

„Kathleen, zastav mě teď, jestli -”

Položila mu prst na ústa. „Eriku, prosím, miluj se se mnou. Teď hned.”

Zachytil ruku, která mu hladila krk a přitiskl na ni své rty. „Vždycky jsem byl pyšný na své schopnosti, ale teď se už nemůžu dočkat.”

„Ani já ne,” zamumlala a pohnula se k němu tak, že mu nezbývalo než se na ni položit. Její tělo k němu vyslalo němou prosbu a on zaplnil tu bolavou hlubokou propast v ní.

„Sladká..!” zasípal. „Vždycky jsi byla pro mě připravená, Kathleen. Bože, myslel jsem, že mě má paměť klame, jak nám bylo dobře, ale neklamala. Snad ani nemluvila celou pravdu, lásko.” Pevně držel její obličej ve svých rukou a pokrýval ho lehkými polibky.

Cítila, že je k ní jemný, jako by se bál. Podívala se mu zpříma do jeho blankytných očí a třesoucími se rty řekla: „Nemusíš se držet zpátky, Eriku. Já to chci všechno.”

„Kathleen, miláčku… poklade…” Byla jeho. S každým novým náporem sobě dávali jeden druhého.

„To je božský,” vydechla, když jí silnýma rukama masíroval svaly na ramenou.

„Myslel jsem si, že se ti to bude líbit.”

„Jak to, že to tak dobře umíš?”

„Praxe,” zasmál se.

„Ty!” vykřikla a natočila hlavu, aby na něho viděla. Hravě ji plácl přes zadek. „Lež nebo přestanu.” Masáž byl jeho nápad, když se osprchovali a vrátili do postele. „Ne, nepřestaneš. Až moc rád se mě dotýkáš.”

„Neodmlouvej, nebo tě budu muset potrestat.”

Kathleen zvědavě zvedla jedno oční víčko, druhé měla zabořené v polštáři. „Jak?” zeptala se líně.

„No, napadá mě spousta pekelnejch trestů. Například,” řekl u rukama jí sjel ze zad k bokům, „můžu být ošklivej a provést tohle.” Klečel mezi jejími stehny a zkušenýma rukama je hnětl. Jeho prsty ji nemilosrdně dráždily, aniž by se přímo dotýkaly míst, která po jeho doteku toužila.

„Eriku…”

„Stačilo, milá dámo?” zeptal se Erik, když si na ni lehl a vklouzl rukama pod ni, aby jí pohladil ňadra, která mu zpřístupnila neznatelným pohybem vzhůru.

„Ano,” odpověděla malátně. Jeho dech jí spaloval kůži, když jí nosem odhrnoval vlasy a začal ji jemně kousat do ucha.

Přitiskl k ní své boky a Kathleen ucítila opatrný pohyb jeho mužství. „Eriku, prosím.”

Mlaskavě ji políbil na tvář. „Ne. Dlouho jsem na tebe čekal, Kathleen.” Položil jí ruku na rameno a obrátil ji k sobě. Odhrnul jí vlasy z čela a nad zmateným výrazem v její tváři se usmál. „Je tohle ta ženská, která mě obvinila, že zlobím? Co?”

„Přesně ta,” řekla rozpustile a natáhla se k němu.

Uhnul jejím rukám. „Chovej se slušně. Minule jsme se dali trošku unést. Vzal jsem to dost zhurta. Tentokrát si chci dát na čas. Chci si tě nejdřív vychutnat.”

Políbil ji. Byl to sladký polibek, který přerostl ve vášeň a pohltil jejich ústa. Byl to polibek, který dával i bral, dráždil i naplňoval, sliboval i prosil.

„Vždycky tak krásně voníš,” šeptal Erik, když se prodíral místem za jejím uchem a bloudil po jejím krku a hrudi.

Narovnal se a ohromeně zíral na její ňadra. Rukou se dotkl jednoho z nich a jemně je třel krouživým pohybem. „Dej si ruce za hlavu,” nařídil. Kathleen uposlechla a on nespouštěl oči z výjevu, který se před ním otevřel.

Její vlasy vytvořily na bílém polštáři tmavý kaštanový mrak, v jehož rámu trůnila její dokonalá tvář. Kůže jí sálala teplem, opálení ostře kontrastovalo s bledými pruhy, kam se slunce přes plavky nedostalo. Bradavky měla jako pyšné, vyzývané korunky. „Jsi dokonalá,” šeptal. „Tak akorát. Ani malá, ani velká. Nekonečně ženská.” Sklonil hlavu a přejel jazykem přes ploché bradavky a pozoroval, jak se pod jeho dotykem zvětšují. „Nádherná,” šeptal. Pak kolem jednoho z těch čekajících poupat uzavřel svá ústa a obdařil je vděčnou pozorností. Rty mu putovaly k druhému ňadru, když říkal: „Kéž bys ještě měla mléko. Chtěl bych ho ochutnat.”

Uvolnila ruce a objala ho kolem krku. „Mrzí mě, že ti na mě něco chybí.”

„Nic mi na tobě nechybí.”

Rukama bloudil po jejích žebrech a po břiše. Citlivými prsty těkal po kaštanové deltě, jemně je rozprostřel a pak sjel níž, aby nalezl a polaskal.

Z hrdla se jí vydral slabý spokojený vzdech, když jeho ústa následovala cestu vyznačenou jeho prsty. Když poklekl mezi jejími stehny a zvedl ji, aby přijala poctu jeho úst, nebránila se. Líbal ji tak, že upadla do sladkého opojení, které bylo hlubší a nádhernější než kdykoli předtím. Horkostí svých úst ji označoval za svou.

Než ji pohltil nával vášně, uchopila jeho hlavu a vykřikla: „Eriku, takhle ne. S tebou.”

Položil se na ni a jejich těla splynula. Vstoupil do ní a ona se kolem něj uzavřela. V jejím lůně se rozšiřoval, zkoumal, pohyboval. Stáhl se a zase vracel. Kolotoč se opakoval, až si Kathleen pomyslela, že se snad rozplyne. Porozuměla jeho slovům a nespěchala. Měli čas. Celou věčnost. Bylo to jako znovuzrození.

Když se společně vzdali, stalo se z nich jedno tělo a jedna duše.

„Umírám hlady,” ozvala se Kathleen z postele. Seděla opřená o pelest, s pokrývkou vytaženou až pod bradu. Erik stál u okna a pozoroval mraky valící se na východ přes oceán. Bouře se ztišila a zbyl po ní jen jemný déšť.

Erik se otočil a chlapecky se na ni zakřenil. „Není divu. Myslím, že jsme od včerejšího večera spálili deset tisíc kalorií.”

Roztomile se začervenala. „No když člověk potřebuje pár kilo shodit, tak mě nenapadá lepší dieta.”

„Ty nepotřebuješ nic shazovat. Už tak jsi pěkně hubená.”

„Hubená!” Pobouřeně se napřímila a upustila pokrývku. „Já nejsem hubená.”

Nestoudně se jí zadíval na ňadra. „Uznávám, že určité partie jsou plnější než ostatní.”

Kathleen po něm hodila polštář, ale on jej zručně chytil dřív, než mohl natropit nějakou škodu. „Takže ty asi doufáš, že jako kavalír půjdu dobrovolně sehnat něco k snědku.”

„Myslím, že to je to nejmenší, co by mohl gentleman udělat. Ani jsi mě nepozval na večeři.”

„Zase mi zmoknou šaty,” kňoural.

„No tak si je budeš muset zase svléknout. A kdybych já měla něco na sobě, tak by sis připadal poníženě, takže já se prostě taky oblíkat nebudu. Ale samozřejmě, kdybys radši ne -”

„Už jdu, už jdu,” opakoval Erik, když na sebe soukal polosuché džíny a košili. „Hned se vrátím. Ani se nehni.” Když zavíral dveře, zamrkal.

Pohnula se jen natolik, aby si mohla opřít hlavu o pokrčená kolena. „Nebudu na to myslet,” poroučela sama sobě. „Nebudu myslet na to, co z toho vzejde. Nebudu teď myslet na nic kromě toho, že jsem s Erikem. Miluju ho. Přece si zasloužím ve svém životě těch pár hodin. Nebo ne? Nebo ne? Nebudu myslet ani na zodpovědnost, ani na věrnost, ani na povinnost, ani na morálku. Zítřek neexistuje. Dnes je u mě, miluje mě. Na nic víc nebudu myslet. Miluju ho. Miluju ho.”

Když se vrátil s balíčkem jídla, uvítala ho s otevřenou náručí.

Smál se a vyklepával ze svých vlasů vodu na její holou kůži. „Vidíš, právě jsi porušil svůj slib, že mě už nikdy nezmáčíš.”

„Ten jsem porušil už včera ve sprše,” popichoval ji a sklonil se, aby ji políbil na nos. „Nestěžovala sis.”

„Protože jsem byla zdvořilá,” řekla Kathleen velkoryse.

„Zdvořilá! Už jsem slyšel o jižanské pohostinnosti, ale, miláčku -” Do úst mu strčila sladký rohlík.

Koupil koblihy, ovoce, sušenky, sýr, brambůrky, čokoládu a konzervu tuňáka - která jim byla k ničemu, protože ji neměli čím otevřít. Beztak to bylo jedno z nejšťastnějších, když už ne jedno z nejméně vyvážených, jídel, které oba kdy jedli. Udělali si na podlaze piknik. Erik se vysvlékl z mokrých šatů, ale rozhodli se, že zachovají alespoň zdání civilizace, a zabalili se do ručníků. Erik trval na tom, že je jen spravedlivé, aby ten její nesahal výš než jeho, takže se nakonec dohodli na demarkační linii v pase. Dovolil jí ale, aby si na krk vzala své korále. „Visí na úplně špatném místě,” poznamenal, když po nich přejížděl rukou.

Když se najedli, rozhodli se schovat zbytky na později a Kathleen se natáhla pro kartáč. Klekla si tváří k němu a začala mu kartáčem projíždět vlasy.

„Jsem ráda, že ti vlasy zakryly jizvu,” řekla, když narazila na světle růžovou linku na hlavě označující místo, kde utrpěl při letecké nehodě zranění.

„Jo. Sundali mi obvazy a pak už to trvalo jen pár týdnů. Vlasy mi rostou rychle.”

„Jsou krásné,” řekla zadumaně.

„Ty jsi krásná.”

Kathleen se podívala dolů a zjistila, že má ňadra přímo před jeho obličejem a že se svůdně natřásají v rytmu pohybů kartáče.

„Dej tu věc pryč.” Chytil ji za zápěstí, jemně jím zatřásl, až kartáč dopadl na podlahu. Položil si její ruce za krk a pak se hlavou sehnul k její hrudi. Vydala hluboký, hrdelní, spokojený zvuk, když ho ucítila na své kůži a když se její bradavky začaly zvětšovat pod jeho vlahým dechem.

„Dotýkej se mě,” přikazoval. „Vezmi mě do rukou, ať víš, jak moc tě chci.” Dech mu pískal skrz zuby, když udělala, oč ji žádal. „Nikdo, Kathleen. Nikdo není jako ty,” přísahal. „Uhranula jsi mě a pod tvým kouzlem se stávám silnějším, než jsem kdy byl a zároveň se třesu slabostí.”

Mazlila se s ním a on se cítil tolik mužem, jako nikdy předtím ve svém životě. „Teď,” zaprosil.

Zvedl ji k sobě, až se konečně opřela o jeho silná stehna. Pak ho pohltil tekutý samet.

„Kathleen.” Vyslovil její jméno téměř jako vzlyk, když ji k sobě přitáhl. Jemně, téměř bez vášně, ale s něčím mnohem silnějším, ji na sobě kolébal. Pokaždé, když se přiblížila, dostával se dál, až nakonec snad jen vesmír byl nedobytnější než oni dva spolu.

V Kathleen se rozléval nový pocit. Tohle bylo jiné. Pocítila naplnění, které překračovalo hranice orgasmu. Ona byla Erikem, Erik byl jí.

Když na ni dopadl účinek celé bouře, volala Erikovo jméno. Z jeho úst se chraptivě ozývalo: „Jsi moje.”

„Opravdu tam máš dolíček?” zeptala se líně, když bloudila prstem podél jeho knírku. Leželi na posteli tváří v tvář, nohy propletené. Jen jejich ruce nezahálely, když využívaly práva dotyku a objevovaly nová tajemství.

„Snad bych si měl tu stranu oholit, abys to věděla jistě.” Chytil její prst do úst a jemně jej cumlal.

„Opovaž se!” zvolala.

Z hrudi se mu vydral hromový smích. „Proč ne?”

„Ze dvou důvodů. Za prvé, mohla bych si myslet, že jsi bez něj hrozně ošklivý.”

„Díky. A ten druhý důvod?”

„Dělá mi to dobře,” kvikla.

„Ale, vážně?” Zvedl se na loket a sugestivně svraštil obočí. „Kde? Tady?” dotkl se prstem koutku jejích úst.

„Hmhm.” Sklonil se a políbil ji na místě, které právě označila jeho ruka. „Tady?” zeptal se a uchvátil mezi své prsty vyzývavou bradavku.

„Hmhm.” Knírek ji šimral jako zbraň zkonstruovaná výhradně pro milostné účely.

„Tady?” Záda se jí reflexivně prohnula do oblouku, boky se jí zvedly, když se jí znovu dotkl. „Ano, Eriku,” vydechla.

Sklonil hlavu. Než hra skončila, znalo už její tělo dokonale jeho mistrovství.

Déšť nakonec v podvečer ustal a oni se procházeli ruku v ruce po pláži.

„Za normálního dne, když je odliv, je tu několik set metrů od břehu písečný práh,” povídal jí Erik. „Můžeš do něj vstoupit. A když je příliv, úplně ho zakryje, takže by nikoho nenapadlo, že tam něco takového je.”

„Je to krásný ostrov,” poznamenala Kathleen věcně. Jim by teď připadalo krásně všude.

Povídali si celý den. Erik jí vyprávěl o tom, jak odešel v St. Louis z práce a odjel do Evropy. Podrobně jí pověděl o tom, jak Bob a Sally adoptovali Jaimieho.

„Je to úplně jiné dítě, než jak jsi ho znala. Je tak upovídaný, až je to neuvěřitelné. Nikdo ho nedokáže umlčet. Samozřejmě, moje matka ho zbožňuje. Než se loni v létě narodila malá Jennifer, byl její jediné vnouče.”

Beze slov si to oba doplnili. I Theron byl její vnouče.

„Ještě pořád žije v Seattlu?” zeptala se Kathleen, aby zakryla nepříjemnou pauzu v hovoru.

„Ano.”

„A Bob se Sally?”

„Ti žijou v Tulse. Proto se dostali do Forth Smith jen pár hodin po nehodě. Bob byl uveden na mé identifikační kartě jako nejbližší příbuzný, na kterého se mají v mimořádné situaci obrátit. Jeli do Forth Smith hned, jak jim doktor zavolal. Bob je inženýr u naftařské společnosti.”

Mluvili o všem, ale zarputile se vyhýbali zmínce o Sethovi a jejím manželství. Pro dnešek neexistovalo.

„Nikdy jsem s Tamarou nespal,” řekl, když seděli v písku, stále ještě vlhkém od deště.

„Cože?” Kathleen se tvářila, jako že ho neslyšela. Pak se zadívala zpět na moře. „Nikdy jsem to netvrdila.”

Zasmál se a objal ji kolem ramen. „Ale myslela sis to. Nepodceňuj mě tak, Kathleen. To sis opravdu myslela, že bych stál o takovou děvku?” Tvářil se opravdu poděšeně. „Každej chlap odsud až do Timbuktu měl pozvání mezi její nohy. Já jsem na tu pláž šel sám. Ona přišla za mnou.”

„Ale já jsem jí viděla vycházet nahou z vody a pak se na tebe svalila. Ona -”

„Ona taky pěkně rychle odpálila. Jenže ty sis na tohle dějství už nepočkala.” Když viděl Kathleenin skeptický pohled, řekl: „No dobře, připouštím, že po mě jela od stvoření světa, ale já jsem to její pozvání nikdy nepřijal. Naopak, odrazoval jsem ji. Bystrostí ale Tamara příliš neoplývá a odmítnutí nebere tak snadno.”

„Chtěla jsem ji zabít pokaždé, když na tebe sáhla.” Zelené oči jí plály divokým světlem.

„Jste malá tygřice, Kathleen Haleyová,” zlobil ji Erik a ani jeden z nich si nevšiml, že použil jejího dívčího jména. „A co všechny ty doby, kdy jsi na mě sahala ty? Co?”

„To je něco jiného,” bránila se.

„To bych řekl, že je.”

Vrátili se do bungalovu, protože teď, když déšť ustal, už soukromí pláže nedůvěřovali.

„Právě jsem volal na letiště. Dnes večer nic nelítá, ale hned ráno tu bude letadlo.” Erik ta slova vypouštěl mechanicky a snažil se zakrýt svoje zoufalství. Seděl na kraji postele a nenávistně zíral na telefon.

„Dobře,” řekla Kathleen ze dveří koupelny.

Zvedl k ní oči, vzal ji za obě ruce a stáhl ji vedle sebe na postel. Ukládal si do paměti každou maličkost jejího obličeje, vdechoval vůni, která k ní patřila. „Musíme jet domů, Kathleen,” řekl tiše.

Pohladila ho po vlasech, hustém obočí, knírku a rtech pod ním. „Já vím. Ale ne dnes večer. Zítra.”

Položil se na záda a přitáhl si ji ke svému rameni. Tvářil se zamyšleně. Prameny jejích vlasů se pomalu sypaly skrz jeho prsty.

„Copak?”

„Hm?”

„Na co myslíš?”

Zhluboka se nadechl. „Napadla mě jedna nepříjemná myšlenka.”

Nadzvedla se a sklonila k němu. Nikdy ho neviděla tak zamyšleného, snad jen tenkrát, když jí vyprávěl o svém zážitku u Etiopie. „Jaká, Eriku?”

„Došlo mi, že pokaždé, když jsem s tebou, chovám se jako zuřivý býk. Využívám té výbušné přitažlivosti, kterou k sobě navzájem cítíme, a to bez jakékoli něhy.”

„Eriku, ta přitažlivost je vzájemná. Nikdy sis nevzal víc, než jsem ti chtěla dát.”

„Opravdu?” zeptal se, když spouštěl nohy na podlahu a přešel k oknu. Kathleen se posadila uprostřed postele, zmatená touto novou stránkou muže, o kterém si myslela, že ho tak dobře zná.

„Eriku, co to má znamenat? Co tě trápí?” zeptala se laskavě.

Opřel se o parapet a upřeně hleděl z okna, nad vodu. „Trápí mě to, že třeba nevíš, co k tobě cítím. Trápí mě, že si třeba opodstatněně myslíš, že jediné, na čem mi s tebou záleží, je sex. Nikdy jsem ti neřekl, že je tu tolik dalších věcí… Kathleen -” Udělal bezmocné gesto a namáhavě hledal slova. „Pro mě je obtížné dávat najevo něžné city.”

„To není pravda. Na Therona jsi něžný. Vzpomínám si, jak ses choval k dětem v táboře. Byl jsi -”

„Ano,” přerušil ji netrpělivě. „Ano, ale s tebou jsem příliš často hrubý. Víc než kdokoli jiný provokuješ mou trpělivost, která, přiznávám, je nebezpečně malá. A já to nechápu, protože mi na tobě skutečně moc záleží, Kathleen. Něco z toho, co jsem ti říkal, co jsem ti udělal, je… ne, na to není dost silné slovo. Proč ti pořád musím tolik ubližovat? Jako kdybych tě trestal.”

Seděla tiše a chvějícími se prsty proplétala třásně přehozu na posteli. Odkašlala si, aby se zbavila knedlíku, který se jí najednou vytvořil v krku. „Proč… proč si myslíš, Eriku, že nedokážeš vyjádřit svoje city?”

Odstrčil se od okna a popošel k židli. Ztěžka na ni dopadl a oči upíral na podlahu mezi svými doširoka roztaženými koleny. „Můj otec byl hodný člověk. Nikdy neudělal nic, aby někomu záměrně ublížil. Ale taky nikdy nedával najevo svou náklonnost. Nevzpomínám si, že by někdy mě nebo Boba objal. Vím, že matku miloval, ale nikdy jsem ho neslyšel, jak jí to říká. Okázalým projevům náklonnosti se vysmíval. Něhu považoval za slabost. Myslím, že v tom jsem po něm. Ale nechci být. K Theronovi se snažím být i fyzicky něžný, jak jen dokážu. Nechci, aby přišel o to… mazlení.” V tu chvíli k ní Erik zvedl oči. „Chci, abys věděla, že tě miluju, jak jen jsem schopen. Mrzí mě, že to nedokážu vyjádřit lip než takhle. A potřebuju vědět, že i tobě na mě aspoň trošku záleží,” dodal chraplavě.

„Eriku,” zašeptala. „Eriku.” Byla provdaná za Setha a to jí bránilo, aby převedla do slov lásku, která se rozlévala po celé její bytosti. Mohla mu ji však ukázat. Kathleen rozevřela náruč a on si k ní přišel lehnout na postel.

Celou noc ho pevně objímala.

KAPITOLA 20

„Kde jste k sakru byli?” dožadoval se rozzlobeně Eliot. Kathleen zrovna otočila klíčem v zámku svých dveří ve West End. S Erikem právě přilétli z Chub Cay. Erik stál za ní a Kathleen skoro cítila zamračený výraz, který se objevil na jeho obličeji, když Eliota uviděl.

„Co tu děláš, Eliote?” zeptala se ohromeně. Ještě si nezvykla na skutečnost, že její idylka s Erikem právě skončila. Jak se přibližovali ke Grand Bahama, kousek po kousku se od sebe odtahovali. Nejprve se přestali dotýkat, pak přestali mluvit, pak se na sebe přestali dívat a nakonec se ta jediná bytost, kterou vytvořili v malém pokojíku v Chub Cay, opět rozdělila na dva jedince. Oba cítili, jak se mezi ně nevyhnutelně zaráží klín, který ani jeden z nich nechtěl přijmout, ani odstranit. Teď na ni Eliot upíral obviňující pohled a na Erika se díval, jako by ho chtěl zabít.

„Doufám, že jste se měli fajn, Kathleen,” procedil Eliot sarkasticky. „Čekám tady na vás od včerejšího odpoledne.”

„Já… vzala jsem si volno. Jela jsem na jiný ostrov. Pak přišla bouře. Erik se o mě bál, a když přijel -”

„Ušetři mě lechtivých podrobností.” Eliot šlehl po Erikovi nenávistným pohledem.

„Co se stalo tak důležitého, že jsi přijel a ani nezavolal?” ptala se rychle Kathleen.

„Seth je v nemocnici,” řekl stroze. „Je na jednotce intenzivní péče. Nechtěl, abys kvůli němu pospíchala domů, ale George mi zavolal a řekl mi, že podle něj by ses měla hned vrátit. Tvůj muž umírá,” řekl surově.

Kathleen si přitlačila ruku na ústa. Z tváře jí zmizela krev a přes špičky svých prstů nevěřícně zírala na Eliota.

„Eliote, snad už bys po nás mohl přestat házet kamení. Kathleen to nevěděla,” ozval se Erik s výjimečným klidem. „Řekni nám, prosím, co se stalo.”

Eliot je zamračeně pozoroval. Poprvé si Kathleen všimla, jak vyčerpaně vypadá. Saty měl zmačkané a vlasy rozcuchané. Byl neoholený. Nikdy neviděla Eliota, aby nebyl jako ze škatulky. „Před třemi dny Setha odvezli do nemocnice. George mi řekl, že když měl Seth tu nehodu, nevyléčitelně se mu poškodily ledviny a od té doby se to jen zhoršovalo. Očividně s tím bojoval, ale jeho tělo se teď otravuje samo. Nechtěl, abychom tě volali, Kathleen. Já a George jsme se rozhodli jinak.”

Popošla k němu o dva kroky s rukama nataženýma v prosebném gestu. „Eliote, viď že jsi přeháněl? On opravdu ne -”

Zmlkla a zoufale mu pátrala ve tváři po stopách jeho charakteristického cynismu. Nebyly tam. Pohlédl na Erika, pak zpět na ni a ona věděla, že to, co říkal, je pravda.

„Ne,” naříkala. „Proboha ne!” Skryla tvář do dlaní a sesula se na postel.

„Kathleen.” Byl to Erikův hlas. „Na to teď není čas.”

„Má pravdu, Kathleen,” přidal se Eliot. „Přiletěl jsem najatým tryskáčem. Čekali jsme, až se vrátíte. Musíme hned odjet do San Francisca.”

„Ano. Dobře,” mumlala a začala bezhlavě pobíhat po pokoji. Co má dělat? Nedokázala přemýšlet.

„Všechny věci tu nech. Já je dám zapakovat a poslat domů,” nabízel Erik. Chytil ji za ramena a otočil k sobě. „S ničím si nedělej starosti. Já to tady všechno zabalím a zítra ráno za tebou přijedu do San Francisca.”

„Ne!” Odskočila od něho. V jeho tváři se zračilo tiché překvapení. „Já… myslím, že bude nejlepší, když tu zůstaneš a doděláš, co jsi začal. Seth by to tak chtěl a já si myslím, že bys neměl být… blízko… v nemocnici.”

Bylo to jasné. Nechtěla ho vedle sebe. Její těkající oči, které se na něho odmítaly podívat, ho rozčilovaly. Palcem a ukazováčkem jí zvedl bradu a otočil ji tváří k sobě. Ocelově modrýma očima hleděl do provinilé hloubky jejích zorniček. Ústa se mu zlostí zúžila. Nad její hlavou promluvil na Eliota. „Postarej se o ni. Kdybych mohl nějak pomoct, dej mi vědět. Tady to zkrátíme a já se vrátím pozítří.”

„Dobře,” řekl Eliot, když za sebou Erik zavíral dveře. Kathleen se posadila se svěšenými rameny na postel a prohlížela si své ruce. Neměla ani duševní ani fyzickou sílu udělat něco víc. Pohybovala se jen podle příkazů.

Eliot k ní došel a řekl: „Kathleen, vyrazíme.”

Aniž by si brala cokoli kromě své kabelky, odešla s ním z pokoje. Na zpáteční cestu do San Francisca si Kathleen vůbec nepamatovala. Dělala to, co jí řekli, ale myslela jen na svého muže, který ležel na nemocničním lůžku v kritickém stavu, zatímco se ona milovala s někým jiným na tropickém ostrově. Zasluhovala trest, ale proč si Bůh vybral namísto jí Setha? Cožpak už Seth netrpěl dost? Proč měl on přijmout odplatu, která patřila jí?

Hned z letiště chtěla jet do nemocnice, ale Eliot odmítl. „Kathleen, vypadáš jako vystřižená z hororu. Seth je vážně nemocný a tvůj vzhled mu zrovna neuleví. Až k němu půjdeš, měla bys vypadat jako bohyně, za kterou tě má.” Z jeho slov Kathleen poznala, že on ji za něco takového nepovažuje, ale její strach o Setha byl tak silný, že jí v té chvíli vůbec nezáleželo na tom, co si o ní myslí Eliot.

Když se na sebe podívala do zrcadla, byla ráda, že ho poslechla a nejprve zajela domů. Skutečně vypadala jako postava z děsivého snu. Rychle se vykoupala, umyla si vlasy, hezky je načesala a maličko se nalíčila.

Theron byl samozřejmě bez sebe, že ji vidí. Pevně ho objímala, ale pohrála si s ním jen pár minut. Když ho dávala zpět Alici a odcházela s Eliotem, začal natahovat. Synův pláč jí lámal srdce, ale nyní měl přednost její manžel.

Před jednotkou intenzivní péče držela Hazel stráž. Když uviděla přicházet Kathleen, na tváři se jí objevil nenávistný pohled. „Dala sis načas,” zasyčela. „Já osobně jsem doufala, že už tě nikdy neuvidím, ale Seth bude bez sebe radostí, že jsi přijela právě včas, aby ses ještě stihla podívat, jak umírá.”

„Kde je ten lékař, který ho ošetřuje?” ptala se Kathleen, nevěnujíc pozornost Hazeliným krutým slovům.

„Je uvnitř se Sethem.” Otočila se ke Kathleen zády a odešla.

Kathleen se zesláble opřela o zeď. Eliot, který jí byl neustále v patách, až na tu chvilku, kdy se doma v ložnici oblékala, ji vzal za ruku a pevně ji stiskl. „Promiň,” řekl, „choval jsem se jako opravdovej parchant.”

Kathleen se na něho usmála. „Choval ses jako opravdový přítel, kterým jsi.” Na okamžik zavřela oči a pak tiše řekla: „A krom toho, nic jiného jsem si nezasloužila.”

„Nebuď na sebe tak tvrdá, Kathleen. Nemohla jsi to vědět.”

„Měla jsem. Něco jsem tušila, ale když jsem se ho ptala, nikdy mi nic neřekl.” Povzdechla si. „Neměla jsem se nechat tak snadno odbýt. Měla jsem být tady.”

„Jsi tu teď. A to je podstatné.” Chvíli váhal a pak se zeptal přímo: „Ty jsi do toho Gudjonsena zamilovaná, viď?”

Rychle k němu zvedla oči. „Jak… jak to víš?”

Usmál se. „Když se dva lidi pohodlně na dva dny vypaří u vrátí se tak provinile jako vy dva, tak je celkem jasné, co tam asi dělali. A taková čistá duše jako ty by nemohla šukat… omlouvám se… by se nemohla milovat s někým, koho nemá ráda. Mám pravdu?”

„Ano, miluju ho,” řekla potichu. „Ale Setha taky miluju. Jenže jinak, víš?”

Eliot ji objal. „Jo, já vím. Není ten život ale skvělej?” V jeho slovech zazněla všechna hořkost světa.

Dveře za nimi se otevřely a vyšel z nich George následovaný plešatícím mužem, o kterém Kathleen předpokládala, že to bude lékař.

„Ahoj, Kathleen,” řekl mile George a vzal ji za ruku. Přála si, aby s ní všichni přestali jednat tak laskavě. Neměla pocit, že by si to svým chováním v poslední době vysloužila.

„Ahoj, Georgi.” Když se snažila promluvit, zjistila, že se jí rty neovladatelně třesou.

„Chtěl jsem ti to říct už dávno,” hovořil George, „nutil jsem ho, aby ti to řekl, ale on tě nechtěl plašit. Byl hodně nemocný.”

„Já vím. Děkuji Bohu, že ses o něj staral. Mně by to nedovolil,” řekla.

„Paní Kirchoffová, já jsem doktor Alexander. Mluvili jsme spolu po telefonu, ale nikdy jsme se neviděli. Rád vás poznávám.” Ani se nenamáhal jí potřást rukou a ona mu svou nenabídla.

„Těší mě, doktore. Jak zlé je to s mým mužem?” Kde přišla k tak klidnému hlasu? Uvnitř podobný klid necítila. Lékař svraštil obočí nad svýma nicneříkajícíma očima a zkoumavě si prohlížel své boty. „Nebudu nic předstírat, je to kritické. On už delší dobu ví, že jeho nemoc je smrtelná, ale nedovolí mi s tím nic dělat.”

„Proč?” zvolala. „Jestli se dá něco -”

„O tom byste si měla promluvit se svým manželem, paní Kirchoffová.”

„Smím?”

„Jen na chvilku.”

„Říkal jste, že tam můžu jít, až vyjdete,” přerušila je Hazel zpoza obou mužů, kteří jako ochranka obklopovali Kathleen.

Zdálo se, že doktoru Alexandrovi došla slova. „Přece byste, slečno Kirchoffová, nepřipravila svého bratra o návštěvu jeho ženy?”

„Měla být tady, a ne se válet na Bahamách. Ten, kdo tu byl ve dne v noci, čekal, strachoval se…” Hlas jí zanikl v záplavě vzlyků, o kterých Kathleen věděla, že jsou nucené. Ještě ke všemu Hazel hodlá dál hrát svoji komedii o milující, pečující sestře. Za jiných okolností by Kathleen té ženské za její falešnost s radostí vyškrábala oči.

Lékař dospěl k přesvědčení, že se Hazel nedá utišit, a odváděl ji stranou. Kathleen otevřela dveře do pokoje. Připomínal jí mučírnu. Přístroje, jejichž funkci mohla jen odhadovat, pípaly pokaždé, když zaznamenaly jakoukoli známku života v Sethově těle. Byla to strašidelná koláž hadiček, jehel a lahví.

Jen Sethovy oči, které se otevřely při zvuku zavíraných dveří, jí tu byly známé.

„Kathleen,” vydechl a zvedl k ní ruku. „Vrátila ses brzy. Neměla jsi jezdit jen proto, abys byla svědkem tohohle.” Tvář mu zjihla a ústa se rozrušeně chvěla. Pak pokračoval: „Ale přesto jsem rád, že jsi tady.”

Slzy se jí nekontrolované řinuly po tvářích bez ohledu na to, jak zoufale se je snažila zastavit. „Sethe. Sethe, proč? Proč jsi mi nic neřekl?”

„A co bys mohla dělat? Jen by sis dělala starosti a trápila se. Nemohla bys dělat svou práci v obchodě, který je o tolik důležitější než já.”

„Ne!” zvolala potichu. „Nic není tak důležité.”

„Ale ano, lásko moje. Spousta věcí.” Palcem jí hladil po hřbetu ruky. „Třeba ty. A ty televizní reklamy. Jak to s nimi vypadá? Jak se má Erik? Je spokojený se svou prací tam na Bahamách?”

Netrpělivě přikyvovala. „Ano, ano, reklamy budou moc pěkné. Přesně to, co jsi chtěl. E-Erik se má fajn. Ale já chci mluvit o tobě a o tom, že dovolíš doktoru Alexandrovi, aby ti pomohl.”

„Kathleen, já už nechci být dál lidem na obtíž. Už mě unavuje být mrzákem. Kdyby mi udělali transplantaci, možná bych okradl dítě nebo někoho jinak zdravého o potřebnou ledvinu. Proč bych měl být tak sobecký? I s novou ledvinou zůstanu ochrnutý. A nechci celá léta procházet dialýzou, protože nakonec bude výsledek tak jako tak stejný.” Přitiskl si její ruku na hruď a upřeně se jí zadíval do uslzených očí. Pak řekl: „Brzy mi bude dobře, Kathleen, a budu to zase celý já. Chápeš, co ti říkám? Já se na to těším. Chci být zase zdravý.”

„Sethe…” Zavzlykala a zhroutila se k němji. Schovala svou tvář na jeho rameni a vyplakávala se ze své žalosti, studu a viny a on ji utěšoval.

Vyšlo slunce a přineslo nový den, ale Kathleen si to neuvědomovala. Domů šla, jen aby se donutila něco sníst, vykoupala se a převlékla. Během svých krátkých návštěv u Setha už neplakala. Usmívala se a snažila se vypadat co možná nejlépe, protože právě tak si to on přál.

Hazel odhodila svoje cukrové pozlátko a začala se chovat jako skutečná semetrika. Eliot jí prohlásil za „hnusnou mrchu” a Kathleen s ním byla zajedno. Od příjezdu Kathleen si Seth přál svou sestru vidět jen jednou a všechen čas vyhrazený pro návštěvy využíval, aby mohl být se svou ženou. Lékař Hazel vyrušil v polovině návštěvy slovy: „Proboha, ženská, teď není vhodná chvíle na obchodní jednání.” Kathleen mohla jen hádat, co asi Hazel Sethovi sdělovala, než jí do toho lékař skočil.

George a Eliot s ní byli neustále. Zavolali vedoucím do obchodních domů a dostalo se jim ujištění, že předvánoční nákupy jen kvetou. Kathleen o tom pověděla Sethovi. Usmál se a jeho vyčerpaná tvář se vzdáleně rozsvítila do své bývalé záře. „Senzační! Ale mě to nepřekvapuje. Vždycky jsem zaměstnával dobré lidi.”

Už bylo téměř k půlnoci, když z pokoje vyšel lékař a tiše za sebou zavřel dveře. Spěšně si cpal něco do kapsy. Chvíli hleděl na podlahu a pak zvedl oči k mladé ženě, která vyskočila z pohovky v čekárně a blížila se k němu.

„Rád by vás viděl, Kathleen. Vzal si sedativa, aby mohl spát.” Lékař se jí vyrovnaně podíval do očí. „Myslím, že už je to tady.”

Kathleen popotáhla a zachytila se Georgovy podpůrné paže. „Ne,” zašeptala.

„Nepůjde k němu dřív než já,” zaječela Hazel. „Já k němu chci jít první a říct mu, co je to za kurvu.” Nenávistně se otočila ke Kathleen. „Mě neoblafneš. Já vím, proč jsi chtěla zmizet na Bahamy. Chtělo se ti tam s tím kameramanem. Možná jsi s ním spala celou tu dobu. Jak to, že tomu teploušovi,” ukázala prstem na Eliota, „který tě chrání jako princeznu, trvalo dva dny, než tě přitáhl zpátky? Byla jsi na výletě s tou svalnatou, blonďatou opicí? Můj bratr nezemře, aniž bych mu řekla, jakou cuchtu si to vzal.”

„Mlčte,” přikázala doktor Alexander, který se nakonec přestal ovládat. „Jestli ještě jednou otevřete pusu, slečno Kirchoffová, dám vás vykázat z nemocnice. Kašlu na to, kolik máte peněz. Váš bratr chce vidět svou ženu a taky ji uvidí. Vy si tady sednete a budete zticha, jinak vás odsud osobně vyhodím. Řekl jsem to dost jasně?”

„Ty mizero! Jak si dovoluješ -”

„Ano, dovoluju si,” řekl doktor Alexander, když jí železnou rukou sevřel předloktí a začal ji postrkovat kupředu.

„Jsi kurva,” vřískala Hazel, kterou táhl lékař za sebou. „On to věděl. I když si tě bral, věděl, že jsi kurva. Je to slaboch! Bezpáteřník!”

Kathleen si zacpala uši a odvrátila se.

„Kathleen,” oslovil ji vlídně George, když jí pokládal ruku na rameno a otáčel ji tváří k sobě. „Jsou to povídačky bláznivý ženský a všichni to víme. Seth tě miluje. Tak, otři si oči a jdi k němu, tam teď patříš.”

„Budeme tady,” řekl Eliot.

Tupě přikývla a osušila si oči kapesníkem, který jí podal George. Když se trochu uklidnila, vešla do šerého pokoje. Přístroje pořád pípaly. Na nich blikala zelená a červená světýlka. Všechno ostatní bylo v klidu.

„Kathleen,” řekl slabě Seth.

„Ano, miláčku.” Rychle k němu došla, usedla na kraj postele a vzala ho za ruku. „Něco se venku dělo?”

„N-někdo upustil tác a všechny to vyvedlo z míry.”

„Víš určitě, že to nebyla mísa?” Zuboženě se zasmál. Usmála se. „Možná byla.”

„Vypadáš dnes nádherně. Vždycky ses mi v téhle zelené líbila.”

„Proto jsem si ji vzala. Věděla jsem, že se ti líbí.”

Zvedl ruku, aby ji pohladil po tváři a pak jemně mnul mezi prsty pramen jejích vlasů. „Jsi tak krásná.”

„Ne,” řekla a potřásla hlavou. „Ne, nejsem.” Toužila po tom, aby mohla své srdce zbavit tíhy a vypovědět mu, jak odporná ve skutečnosti je, ale věděla, že by to jen zvětšilo jeho utrpení.

Nedokázala ho zbavit fyzické bolesti, ale nevezme si na svědomí smrt jeho duše.

„Ale ano, jsi. Jsi ta nejkrásnější žena, kterou jsem kdy viděl.” Zavřel oči a zhluboka, třaslavě se nadechl, což jí nahánělo hrůzu. Pak znovu oči otevřel. „Kathleen, postarej se za mě o Hazel. Nebude tu mít kromě tebe a Therona vůbec nikoho. Bude tě potřebovat. Pomoz jí. Není tak silná jako ty.”

Kathleen by mu slíbila cokoli. Tohle byl slib, který nebude nikdy muset dodržet. Její pomoc je to poslední, o co by Hazel stála. Seth zemře stále slepý k ohavnosti své sestry, ale Kathleen mu nezkazí žádnou z jeho iluzí. „Budu,” řekla. „Slibuju.”

Ulehčené si vydechl. „Jak se má Theron?”

„Je báječný. Dnes prý už řekl kotě. Alice mi to povídala.”

„Je to báječný syn. Kéž bych ho mohl ještě jednou vidět.” Vzal její ruku do dlaně a tiskl ji tak silně, jak mu jeho zesláblé tělo dovolovalo. „Byl můj, viď? Tu krátkou dobu, co jsem s ním byl, to byl můj syn.”

„Ano,” zavzlykala. „Ano, můj nejdražší, byl tvůj.”

„Ani nedokážu vypovědět, jak jste mě vy dva udělali šťastným. Poslední dva roky jsem se znovu cítil jako muž, muž, který má ženu a syna. Děkuju ti, Kathleen.”

„Miláčku, to já bych ti měla děkovat.” Po tváři jí stékala slza a on ji zachytil špičkou svého prstu. „Sethe,” žadonila, „neopouštěj mě. Budu bez tebe tak sama.”

Vlídně se usmál. „Nebudeš sama nadlouho.” Než se ho stačila zeptat, co tím myslel, pokračoval: „Kdybych byl zdravý a silný, popral bych se kvůli tobě s celým světem, Kathleen. Ale to já nejsem. Jsem moc unavený. Jestli mě máš ráda, nech mě jít.”

„Mám tě ráda, Sethe.”

„Zůstaň dnes v noci se mnou.” Stiskl jí ruku.

„Zůstanu. Budu tady tak dlouho, jak jen budeš chtít.”

„Chci tě navěky,” zašeptal a jeho nádherná ústa se zvedla do vlídného úsměvu. „Kathleen, jsi moje největší, největší láska.” Pak zavřel oči.

Alespoň jednou byl osud k Sethovi příznivý. Zemřel tak, jak si to přál - bez bolesti, ve spánku, a obraz Kathleeniny tváře si odnesl s sebou.

Erik pozoroval drobnou postavu, blížící se k rakvi pokryté květinami. Šla bez pomoci, i když George a Eliot byli těsně za ní. Hazel kráčela vedle ní, ale v dost velké vzdálenosti.

Pro členy rodiny byly u hrobu rozestavěny židle. Ostatní stáli v hloučcích kolem, stejně jako Erik, a pozorovali pozůstalé Setha Kirchoffa, kteří právě usedali, aby vyslechli krátkou řeč, ke které se chystal rabín.

Je tak vyhublá a bledá, pomyslel si Erik. Na sobě měla jednoduché černé přiléhavé šaty bez ozdob a šperků. Vlasy měla v týle vyčesané do drdolu. Kloboukem se závojíčkem, který trůnil na hlavě Hazel, pohrdla.

Kathleen se upjatě posadila, potáhla dolní okraj sukně a narovnala záda. Hlavu držela hrdě vztyčenou. I když byla předvánoční sezóna, měly dnes všechny Kirchoffovy obchodní domy zavřeno, aby se mohli Sethova pohřbu zúčastnit i zaměstnanci. Kathleen jim šla příkladem, to Erik věděl. Seth by si určitě přál, aby se chovali statečně a důstojně.

Theron s ní samozřejmě nebyl. Chyběla i Alice, čímž se vysvětlovalo, kdo zůstal s chlapcem doma. Smuteční řeč byla krátká a dojemná. Když bylo po všem, Kathleen okamžitě vstala a zdravila všechny, kdo se kolem ní shromáždili. Sebejistě a vznešeně jim potřásala rukou, přijímala polibky na tvář a uklidňovala ty, kteří se rozplakali. Claire Larchmonotová, Sethova věrná sekretářka a přítelkyně, byla k neutišení.

Pane, to je ale ženská, pomyslel si Erik, když pozoroval Kathleen, jak vlídně promlouvá s Claire. Takový maličký odvážný voják. Byla tak krásná. Zanechala na něm znamení stejně trvalé jako mateřské znamínko. Nikdy se jí nezbaví. Trvalo by to dlouho, to věděl. Ale teď už jim nic nebrání, aby byli spolu. Ona, on a jejich syn. Toužil po tom víc než po čemkoli na světě.

Do konce svého života bude Sethovi vděčný, že se o ně místo něho postaral. Jen málo mužů by to udělalo s takovou láskou a bez jakéhokoli sobectví. A nadto a navzdory všemu byl Seth Kirchoff obdivuhodný člověk. Erika mrzelo, že se ze své cesty nevrátil včas, aby Sethovi stihl říct, jak moc si ho váží. I když jejich přátelství trvalo jen krátce, bude mu Seth chybět.

Dav se začínal rozcházet. Erik se nepozorovaně přiblížil. Teď s ní mluvilo jen pár opozdilců. Spatřil, jak se ke Kathleen blíží Hazel. Vždycky mu na té ženské něco vadilo. Zaslechl, jak zpod těžkého závoje promluvila.

„Zdrcenou vdovu hraješ skvěle, Kathleen. Co myslíš, překvapilo by tady všechny ty lidi, kdyby věděli, co ve skutečnosti jsi?”

Erik svraštil nechápavě obočí. Neměl ani ponětí, že je Hazel ke Kathleen otevřeně nepřátelská.

Kathleen rezignovaně vzdychla: „Hazel, nemůžeme tu válečnou sekyru pohřbít spolu se Sethem?”

„Drž zobák a poslouchej mě. Můj bratr byl omezený idiot, že tě kdy přitáhl do našeho života, ale já jsem tě tolerovala už dost dlouho. Teď chci, abyste ty i ten tvůj parchant vypadli z mého domu a z mého života. Rozuměla jsi?”

Erik viděl, jak se Kathleen připravuje k obraně. „Už ses mě jednou pokoušela zastrašit. Pamatuješ si na ten bazén?” ptala se Kathleen. „To, co jsem ti tenkrát řekla, pořád platí. Nechci nic z tvého života, Hazel. Jakmile bude soudně potvrzena poslední vůle, najdu si bydlení jinde. Do té doby se ale budeš ode mě a od mého syna držet dál. Jestli se k němu jen přiblížíš, poneseš si následky.”

Ta druhá se třásla vzteky. Závoj pokrývající její obličej se chvěl. Otočila se na podpatku a dupala k čekající limuzíně.

Kathleen se zvedla hruď, jak se zhluboka nadechla. Když se jí George pokusil vzít za paži, potřásla hlavou. „Jsi v pořádku, Kathleen?” zaslechl jeho otázku Erik.

„Ano, jsem.”

Erik nemohl uvěřit tomu, co právě slyšel. Bazén a Theron. Hazel tenkrát… Bože! Jeho myšlenky se ubíraly k jedinému mrazivému závěru. Hazel nemůže být normální.

Kathleen je jí vydána na milost a nemilost. A Theron. Vystoupil ze svého místa pod provizorní stříškou a došel až k ní. Vypadala tak drobná, tak křehká a bezmocná. Chtěl ji vzít do náručí, dát jí svou sílu a klid, říct jí, že všechno bude zase v pořádku. Brzy budou spolu.

Namísto toho vyslovil jen její jméno.

Překotně se vzpřímila. Ten hlas. Ten hlas, který měla tak ráda. Takhle dokázal její jméno vyslovit jen on. Byla připravená vrhnout se mu do náruče a prosit, aby ji už nikdy nepouštěl.

Obrnila se proti návalu citu, který ji pohltil. Byla vdovou po Sethu Kirchoffovi a bude se podle toho chovat. Víc než cokoli na světě chtěla Erika, chtěla být s ním, ale po tom všem, co se stalo, ho nemohla mít.

Nejprve měla pocit, že Sethova smrt je trestem za její nevěru. Pak si uvědomila, že to je směšné. Seth byl nemocný už dlouho předtím, než se Erik vůbec v San Franciscu objevil. A Seth by jejich lásku pochopil a odpustil by jim. Odpustil by jí i to nejneodpustitelnější provinění, jenže ona nikdy nedokáže odpustit sama sobě.

Miluje Erika. Vždycky bude. Ale nikdy si nedopřeje ten luxus, aby ho měla. Chce jeho lásku, ale jen jednou jí řekl, že ji miluje, a to ještě ne bezvýhradně. Chtěla si být jím i Theronem jistá, ale cítila, že jí to není osudem dopřáno. Kdyby byli pro sebe stvořeni, proč by se jim stavělo do cesty tolik překážek? Její láska k Erikovi už přinesla příliš mnoho úzkosti, příliš mnoho bolesti. Cena, kterou si vybrala, byla příliš vysoká. Dál už ji nemůže platit.

Ať to bylo sebetěžší, otočila se k němu a nařizovala svému sebeovládání, aby ji neopouštělo. „Ahoj, Eriku. Díky, že jsi přišel,” řekla mechanicky. Do očí se mu nepodívala, mluvila k uzlu na jeho kravatě.

„Chtěl jsem tu být, s tebou,” řekl a Kathleen si povšimla skrytého důrazu na posledních dvou slovech. „Jak ti můžu pomoct?” zeptal se jemně.

„Nijak,” odvětila nedůtklivě. Okamžitě si všimla výrazu čirého poznání v jeho očích. Pochopil, že ho vyřazuje ze hry. Knírek se mu zachvěl v grimase vnitřní bolesti. Nemohla si dovolit ho šetřit. Musela být neúprosná. „Všechno je zařízeno. Mám George a Alici, aby mi pomohli. O obchod se postará Eliot, než se rozhodnu, co budu dělat.”

„Kathleen…”

V hlase mu zněla prosba a Kathleen rychle pokračovala: „Hned jak budeš mít ty reklamy hotové, Eliot se na ně podívá.”

„Nejsem tady, abych s tebou mluvil o těch zatracených reklamách,” řekl hrozivě mírným tónem. „Jsem tu, abych mluvil o tobě. A o mně. O tom, co se mezi námi stalo už dávno a teď na Chub Cay.”

Rozpačitě pohlédla na George s Eliotem, ale ti byli zabráni do vlastního tichého hovoru.

„Není o čem mluvit, Eriku,” řekla bezstarostně. „Pochybuji, že se teď budeme často vídat. Chci si pořádně odpočinout. Měj se.”

Odvrátila se od něho a udělala půl kroku, než ji k sobě strhl. „Dobře, Kathleen, upírej nám společný život, který chci teď stejně jako ty, ale nebudeš mi brát mého syna. Celé měsíce jsem hledal dobrou záminku, jak ti ho vzít. Teď už ji mám.” Významně kývl hlavou k limuzíně, ve které trůnila Hazel, a Kathleen pochopila, že vyslechl její hrozby. „Myslím, že to nemusím příliš rozvádět.”

Chytila se ho za paži. Ze rtů jí zmizela krev a po chvíli ze sebe dostala: „Ne, Eriku, to bys neudělal.”

„Že ne? A co můžu ztratit, když to zkusím?”

Ta slova téměř vyštěkl, když ji od sebe odhazoval a spěchal ke svému vozu. Ti tři tam ohromeně stáli a hleděli za ním. Erik se neohlédl, takže neviděl, jak ta mladá žena v černém padá v mdlobách k zemi.

KAPITOLA 21

Kathleen pozorovala Therona, jak odkládá vláček a vrhá se na barevnou krabici, ve které byl zabalen. Seděl uprostřed papírů a stužek ze svých rozbalených vánočních dárků pod ozdobeným stromečkem. Alice s Georgem trvali na tom, aby chlapec oslavil bez ohledu na Sethovu smrt opravdové vánoce.

Ty dva týdny od pohřbu byly pro Kathleen bolestné, ale přežila je. Naštěstí byla ušetřena některých smutných povinností. George všechno zvládl. Hazel se odmítla k bratrovu pokoji třeba jen přiblížit.

Hazel. Kathleen k ní stále cítila odpor. Ta žena plála nenávistí, která ji až stravovala, rozkládala ji zevnitř. Každý den chodila do kanceláře a všude po ní zůstávala spoušť. Zoufalí vedoucí obchodních domů volali Kathleen a ptali se, co si mají počít s jejími nesmyslnými pokyny. Kathleen je uklidňovala, jak jen mohla, tvrdila jim, že Hazel je pološílená smutkem, a prosila je, aby se k ní chovali shovívavě. Věděla, že je nepřesvědčila, ale byli natolik zdvořilí, že jí s ohledem na nedávnou manželovu smrt neodporovali.

Kathleen se do práce nevrátila. Své dny trávila s Theronem, kterého v posledních měsících zanedbávala. Zdálo se, že chlapec nijak netrpí. Byl statný a energický jako obvykle.

Usmála se, když Alice rozbalovala balíček s kašmírovým svetrem, který jí Kathleen koupila. Alicina tvář se rozzářila překvapením a radostí. George byl stejně nadšen tvídovým kloboukem, který našel ve svém balíčku. Kathleen od nich nic nedostala a ani nic nečekala. Alice k ní došla a políbila ji lehce na tvář.

„Uvařím ti pravou vánoční večeři, Kathleen. A sama dohlédnu, abys to všechno snědla. George sehnal moc dobré víno, můžeme si ho k tomu dát.”

Kathleen hladila Alici po ruce. „Díky. Zní to krásně. Můžu ti pomoct?”

„Ne, madam. Ty zůstaneš sedět tady a budeš si hrát s Theronem.” Na chvíli zaváhala a pak řekla mírně: „Má tu ještě jeden dárek. Došel včera. Nenecháš ho, aby si ho rozbalil?”

„Ano,” vzdychla Kathleen. „Asi ano.”

Krabice stála pod stromečkem až u stěny, a ať se Kathleen snažila sebevíc, nedokázala ji ignorovat. Konec konců je to Theronův otec. Je jen přirozené, že svému synovi pošle dárek k vánocům.

To věděla. Trápilo ji ale to, co nevěděla. Co má Erik se svým synem za lubem? Ten rozzlobený, rezolutní výraz jeho tváře a to poslední hrozné varování, které na ni vyštěkl na hřbitově, ji pronásledovaly ve dne v noci. Zřekl se nároků na svého syna kvůli Sethovi. Teď, když Seth už není, mu nic nestojí v cestě. Protože ví o Hazelině otevřené nenávisti vůči chlapci, může se obhajovat, že jedná v zájmu dítěte a že ho chce jen dostat z nebezpečného prostředí.

„Therone,” zavolala Kathleen na svého syna, který právě žužlal mašli. „Pojď sem. Máš tu ještě dárek.” Vzala ho za ruku a on se batolil k velké zabalené dárkové krabici. „Mám ti pomoct?” zeptala se. „Asi ne, viď,” odpověděla si ironicky, když začal s umanutým úsilím trhat papír. Na rozbalování dárků měl očividně obdivuhodný talent.

„Prokristapána!” neudržela se Kathleen a rozesmála se, když spatřila nápis na krabici. „On se zbláznil.”

V krabici skutečně byla jasně červená tříkolka se zvonkem, obtisky policie, zářivými světly a sirénou, která se spouštěla zmáčknutím tlačítka. Kathleen ji vyzkoušela a jekot se rozlehl ztichlou místností. Vzápětí přiběhl George s Alicí.

Oba spráskli ruce a se smíchem se dívali na Theronův zmatený pohled. George vyzvedl chlapce do černého vinylového sedadla. Baculaté nožičky mu ještě nedosáhly na pedály, ale i tak se hrdě usmíval. Teprve nedávno se začal projevovat další fyzický rys, který zdědil po Erikovi. Měl dolíček na stejném místě jako jeho otec.

„Erik musel přijít o rozum,” smála se Kathleen. Manželé se na ni rychle podívali. Uvědomila si, že toho muže nazvala jménem? Uvědomila a horce se začervenala. Jméno, které stále nosila v hlavě, bylo nakonec vysloveno. Často se sama sebe ptala, jestli ti dva tuší podstatu jejího vztahu s Erikem. George slyšel v nemocniční chodbě Hazelinu tirádu. Určitě o té scéně pověděl své ženě. Theron se Erikovi podobal čím dál tím víc. Vědí to? Z jejich chování to nedokázala odhadnout. Chovali se k ní s úctou a přátelsky jako dřív.

„Theron do ní za chviličku doroste,” řekl George. „Možná že se tu Erik objeví a naučí ho na ní jezdit.”

„Rik, Rik,” brumlal Theron, když mačkal spínač sirény.

„Možná,” zamumlala Kathleen a pak začala rychle sbírat rozházené papíry.

Po večerním krocanovi, kterého snědli s Alicí, Georgem a Theronem v kuchyni, se Kathleen odebrala zpět do obývacího pokoje, aby se podívala na stromeček a dopřála si ještě jednu sklenku vína. Hazel večeřela u sebe. Až je jí člověku líto, pomyslela si Kathleen.

Svíčky na stromečku se mihotaly skrz její slzy. Naráz jí projela vlna stesku po domově, mnohem silnější než kdykoli předtím. Kde má domov? Má Therona, ale tohle její domov není. Je to dům Hazel a vždycky bude. Ihned po vypořádání závěti chtěla Kathleen odsud Therona odvést, i kdyby Hazel nepřišla se svým ultimatem. Ale kam má jít? Kde je doma? Kdo je její domov? Erik…

S kýmpak asi tráví vánoce, pomyslela si a zabolelo ji srdce. Popíjí před krbem víno s nějakou ženou? Mazlí se s ní? Líbá ji? Říká -?

Dost! Nemůže na to myslet. Když bude myslet na Erika, zešílí. A když na něj nebude myslet, umře.

Musela s někým promluvit. Zvedla telefon a zavolala jedinou rodinu, kterou měla. „Edno, veselé vánoce!”

„Kathleen! Drahoušku, to je báječné, že voláš. B. J., vypni ten fotbal a vezmi si vedle telefon. Volá Kathleen.”

„Ahoj, zlatíčko,” zahřměl jí B. J. do uší, když zvedl druhý telefon.

Jejich hlasy zněly tak příjemně, jako balzám na její rány. Byl to ten nejhezčí vánoční dárek, jaký si mohla přát. „Ze všeho nejdřív vám chci poděkovat za ty květiny, které jste poslali na Sethův pohřeb. Napsala jsem vám lístek, ale ještě jsem to nestihla všechno rozeslat.”

„Zlatíčko, víš přece, že žádné díky nečekáme. Kdyby to šlo, přijeli bychom a byli tam s tebou.”

„Já vím. Chápu to. Tak ráda vás slyším.”

„Kathleen,” řekla Edna, „jak se máš? Jak se má malý? Jsi v pořádku?”

Jejich láska pronikla skrz telefonní dráty a dojala ji, otevřela hráze emocí, které chovala bezpečně uzavřené. Vysypala celou svou historii ode dne, kdy odvezla Erika na letiště ve Fort Smith. „Theron je Erikovo dítě,” přiznala poddajně.

„Kathleen, opravdu si myslíš, že jsme tak staří a hloupí, že jsme na to nepřišli?” zeptal se B. J. „Celou dobu jsme věděli, kdo je táta toho mrňouse. Ale ví to Erik?”

„Ano,” řekla tiše a začala s druhou polovinou vyprávění o tom, jak se znovu objevil v jejím životě, o jejich následné nesnášenlivosti i o dnech na Chub Cay. „Nemůžu ho přestat mít ráda. Spala jsem s ním, a když jsem se vrátila, Seth umíral.” Propukla v srdcervoucí vzlykot, který ty dva na druhém konci vystrašil.

„Kathleen, chudinko malá,” řekla Edna a Kathleen slyšela, jak se i jí vkrádají do hlasu slzy.

„Ty a ten kluk jste bojovali zuby nehty od prvního dne, kdy jste se na sebe podívali. Proč mu prostě neřekneš, co cítíš?” ptal se B. J.

„Protože si nejsem jistá, jestli miluje on mě. Chce jenom Therona a já se bojím, že mi ho vezme. Já mu ho bez boje nedám, ale může mi na dlouho udělat ze života peklo.”

„To je ta největší blbost, co jsem kdy slyšel,” řekl B. J.

„Kathleen, je to nesmysl. Neviděla jsi ho, když tě sem přijel po té nehodě hledat. V životě jsem neviděl tak zamilovanýho chlapa, až z toho byl nemocný.”

Kathleen smutně potřásla hlavou. „Ne. Měl jen vztek, že jsem mu utekla.”

„Neudělá nic, co by ublížilo tobě nebo tvému synovi,” řekl B. J. „Na to jsem dost dobrý znalec lidských duší, abych alespoň tohle věděl.”

„Vy ho teď neznáte. Je jiný než byl v Horské vyhlídce. Je… necitelný… tvrdý.”

„Copak to z něj asi udělalo?” zeptala se Edna a význam byl naprosto jasný.

Kathleen změnila téma a vypravovala jim o Theronovýeh posledních objevech. „Doufám, že brzy přijedete, abyste ho taky viděli. Zamilujete si ho.”

„Už se stalo,” řekl B. J.

Než zavěsila, ozvala se ještě Edna: „A co kdybys s Theronem přiletěla sem k nám? Mohl by si hrát v lese. A tobě by to taky prospělo.”

„Ráda bych, ale nevím, kdy to vyjde. Teď je tu dost zmatek. Uvidím, jak to bude vypadat.”

Nemusela čekat dlouho. Druhý lednový týden si Kirchoffův právník zavolal Kathleen a Hazel do své kanceláře a přečetl jim Sethovu závěť. Její obsah je obě překvapil.

Aniž by to kdokoli věděl kromě Setha samotného, právníka a kupujícího, prodal Seth svou firmu velkým obchodním domům s mnoha filiálkami. Podmínkou prodeje bylo, že jeho sestra bude mít místo v jejich správní radě tak dlouho, jak si bude přát, a že po zbytek jejího života domy ponesou jméno Kirchoff. Kathleen měla zůstat ve svém stávajícím zaměstnání tak dlouho, jak bude chtít. Ani nepřerušovala sonorní hlas právníka, aby odhalila své plány pro nejbližší budoucnost.

Dům, stejně jako většinu svého majetku, odkázal Seth rovněž Hazel. Kathleen zdědila částku, která jí připadala ohromná, ale ve srovnání se Sethovým bohatstvím byla vlastně dost skromná. Dále jí odkázal dům na venkově v údolí Napa severně od San Francisca. O něm se jí nikdy ani slůvkem nezmínil, i když jí právník sdělil, že jej Seth koupil již před rokem.

Hazel byla bez sebe, když zjistila, že její bratr prodal firmu, ale radovala se z pocitu vítězství nad Kathleen. V Sethově závěti nebyla ani zmínka o Theronovi - což překvapilo Kathleen a Hazel to poskytlo důvod k oslavě. Její podíl na Sethově majetku mnohokrát převyšoval dědictví Kathleen.

„Ty a ten tvůj parchant do týdne vypadnete z mýho domu,” řekla Hazel, když vycházeli z kanceláře. „A jestli to bude jen trochu možné, už tě nikdy nechci vidět.”

Kathleen ji neobdařila žádnou poznámkou, ačkoli vyřčené vyhoštění jí bylo vítanou úlevou. V tom domě už nechtěla strávit zbytečně ani jedinou noc. Jak by se Hazel asi zachovala, kdyby jí Kathleen řekla, kdo je Theronův otec? Jak to, že jí to nikdy nenapadlo, byla přece tak mazaná. Kathleen se často bála, že její švagrová pozná v chlapci některé z Erikových rysů. Ale ona po otcovství nepátrala. Už jeho a Kathleenina pouhá existence byla kletbou jejího života, ne to, odkud přišli. Kdyby se Hazel méně snažila sabotovat Kathleeninu práci a vytvářet třenice mezi ní a Sethem, určitě by přišla na trumf, kterým by svou sokyni přebila. Držela v ruce eso a nevěděla o tom. Teď už bylo pozdě. Hra skončila.

Kathleen se podívala Hazel do ztrhaného, triumfálního, škodolibého obličeje a byla téměř v pokušení jí všechno vypovědět. Ale jaký by to mělo smysl? Hazel už nemá na její život žádný vliv.

George odvezl Kathleen do domu v údolí Napa, který jí odkázal Seth a který se jí nesmírně líbil. Jediný pohled na tento cihlový dům, postavený ve stylu francouzských zámečků, ji přesvědčil, že právě tady chce s Theronem žít.

Čekal tu na ni obchodník s nemovitostmi, od kterého Seth dům koupil, aby ji provedl po okolí. Dům byl modernizován teprve před několika lety, ale stále si udržoval kouzlo starého světa svými zajímavými kouty a chodbičkami ve spletitém labyrintu místností. Nábytek se koupil spolu s domem. Bylo potřeba jen pořádně vygruntovat a dodat domu na osobitosti a Kathleen se mohla stěhovat.

Přilehlá vinice se neobdělávala již několik let, víno bylo zanedbané, ale s tím si teď nedělala starosti. S penězi od Setha a tím, co našetřila na platech za poslední dva roky bude mít dost, aby mohli s Theronem několik let dobře žít. Se zbytkem svého života si bude dělat hlavu až potom. Právě teď chtěla mít jen klid.

Když jí George pomáhal zpátky do Mercedesu, nedbale prohodil: „Myslím, že Alici se tu bude moc líbit. Ten malý byteček na té vzdálené straně má krásný výhled na vinici.”

„Georgi!” Překvapeně se otočila. „Chceš říct, že vy s Alicí tu budete žít se mnou?”

„Když nás necháš.”

„Samozřejmě, že vás nechám.” Zasmála se. „Jen jsem si myslela, že zůstanete s Hazel.” Zavrtěl hlavou. „Kathleen, to Seth nás najal. Pracovali jsme pro něj. Teď tu není, takže pracujeme pro tebe. Já se budu starat o dům, o zahradu, o auta a budu dělat všechno ostatní, co budeš potřebovat, ale nechci, abys mi platila. Dvakrát, třikrát týdně bych chtěl dopoledne jezdit do města a pracovat tam jako dobrovolník v rehabilitačním středisku pro paraplegiky.“

„To je skvělé!”

„Napadlo mě, co chceš dělat se Sethovou dodávkou. Já -”

„Můžeš ji používat anebo ji dát pryč, jak budeš chtít.”

„Díky. S tvým dovolením bych taky rád pracoval na vinici. Vždycky mě to táhlo k vínu, víš, čtu o tom už celé roky. Možná by se mi s trochou štěstí podařilo z té malé vinice a sklepa udělat něco kloudného.”

„Ano, ano. Děkuju ti, Georgi.” Impulzivně se mu vrhla kolem krku a objala ho. „Teď vás s Alicí potřebuju víc, než kdy dřív. Jí budu platit normální mzdu hospodyně. Trvám na tom,” řekla Kathleen, když viděla, že chce protestovat. „A vyhrazuju si právo na ochutnávku z každé láhve vína.”

„Máš to mít,” řekl a napřáhl k ní ruku, aby si plácli. O několik dní později se Kathleen sešla s novým majitelem firmy Kirchoff a zdvořile mu oznámila svou výpověď.

„Ale to nemusíte,” říkal jí. „My známe vaše schopnosti. Váš manžel vám přičítal veškerý úspěch, který Kirchoffovi udělali za posledních pár let. Byli bychom moc rádi, kdybyste u nás zůstala.”

„Děkuji vám, ale já cítím, že to musím udělat.” Věděla, že srdcem Kirchoffovy firmy byl Seth. Když zemřel, toto srdce z ní odešlo a Kathleen nechtěla předstírat opak. „Ale ráda bych vám na to místo doporučila svého asistenta. Eliot Pate je nadaný mladý muž, který zná mou práci stejně dobře jako já sama.”

„Kathleen, děkuju ti, zlato! Právě mi volal náš nový majitel a chce, abych vzal to místo, z kterého jsi ty tak hloupě utekla.” Eliot byl v sedmém nebi.

„Nebyla to hloupost. Vychovávám malýho kluka, víš. A ty si to místo zasloužíš, Eliote. Závidím ti tu spoustu báječných věcí, které se ti během příštích pár let přihodí.”

„Vždycky se můžeš vrátit a pomáhat mi,” nabízel. „Možná se někdy stavím a budu se ti koukat přes rameno.”

„Jsi kdykoli vítaná. Jenom jedno mi, jak doufám, nehodíš na krk.”

„Co?”

„Ty zpropadený módní přehlídky. Kathleen, já nemám žádnou trpělivost s těma buranama, co poskakujou kolem světel, a těma mrchama, co zařizujou kytky. Uděláš to pro mě? Aspoň na rok? Prosím tě. “

Zasmála se. „Dobře, dobře. Cožpak můžu odmítnout?”

„Báječný!” Na chvíli se odmlčel a pak řekl: „Kathleen, myslím, že Gudjonsen je jednička. Viděla jsi ty reklamy? Ti noví majitelé skáčou radostí dva metry vysoko. Erik nemá jenom talent, je zatraceně dobrej. Makal jako blázen…” Odkašlal si a Kathleen se usmála. Nikdy ještě nezažila, aby Eliot hledal slova. „Chci říct, že jestli vy dva spolu… něco máte… měli byste všechny poslat do -”

„Díky, Eliote,” řekla rychle. „Budu si to pamatovat, ale Erik a já spolu nic nemáme.”

„Svůj zítřejší oběd s martinim bych na to nevsadil, ale ty jsi toho nikdy o svém soukromí moc nenapovídala.”

„A ty jsi byl vždycky nemožný, ale já tě mám ráda. Zavolej mi.”

„Určitě. A možná tě budu na kolenou prosit, aby ses vrátila a toho všeho mě zbavila.” Společně se zasmáli a pak se Eliot ozval nezvykle vážným hlasem: „Hodně štěstí, Kathleen.”

Byla šťastná. Nebo alespoň spokojená. Spolu s Theronem, Alicí a Georgem se zabydleli v novém domě a Kathleen se skoro ani nestýskalo po ruchu v obchodě. Dům a plány na jeho úplné zařízení ji zcela okouzlily.

Už byl skoro únor. Když v horách států Washington a Oregon sněžilo, v údolí padal studený déšť. V jednom takovém dni seděla Kathleen o samotě v útulném obývacím pokoji. V krbu praskal jasný oheň. Theron nahoře spal. Už pár dní byl nastydlý a teď se z toho s pomocí prášků od dětského lékaře vyspával. Martinovi odjeli na celý den do San Francisca, aby udělali velké nákupy do své venkovské kuchyně.

Když Kathleen zaslechla motor auta, napadlo ji, že je ještě brzy, aby se vraceli, a vstala, aby se podívala z okna.

Srdce se jí rozbušilo a vyskočilo až do krku, když uviděla, jak se po rozjezděné, výmolovité cestě sune otlučená modrá dodávka Dodge. Ústa vyslovila jeho jméno, ale z hrdla jí nevyšel jediný zvuk. Instinktivně si přitiskla ruce k hrudi, aby utišila tlukot svého srdce.

Teď už byl na prahu a tahal za staromódní zvonek. Kathleen došla ke dveřím a bez váhání je otevřela.

Po krátký okamžik, který jim připadal jako věčnost, bojovaly jejich vyhladovělé oči o co největší území. Beze slova vstoupil. Setřásl ze sebe promoklý plášť a pověsil si jej na věšák u dveří. Zády k ní si prohlížel pokoj. Hlavou pokyvoval v tichém souhlasu.

„Ahoj, Kathleen.” Otočil se a zadíval se na ni.

„Ahoj, Eriku,” pozdravila ho ochraptěle. Jak to, že nemůže mluvit? Je jako uzlíček nervů. Přijel, aby jí vyhrožoval kvůli Theronovi? Přepere ji a odveze si ho násilím?

„Kde je Theron?” zeptal se, jako by jí četl myšlenky.

„Nahoře spí,” řekla ostražitě.

Erik jen nepřítomně přikývl. „Ten dům je hezký, moc hezký. Líbí se ti tady?”

Byl to jen její dojem, anebo byl skutečně stejně nervózní jako ona sama? „Ano, mám to tu ráda. Je tu klid.”

Aniž by čekal na pozvání, usedl na pohovku před krbem a chvíli do něj upřeně hleděl. Pak zvedl oči v překvapeni, že ona ještě stojí. „Sedni si.”

Nepohnula se. „Eriku, co tu děláš?”

Stále ji pozoroval, když z náprsní kapsy své košile vyndával obálku. Podal ji Kathleen a řekl: „Přišlo mi to poštou před třemi dny. Je to od Sethova právníka. Měl instrukce, aby mi to poslal v určitý den. Seth to dal doktoru Alexandrovi tu noc, kdy zemřel.”

Kathleen se ho chtěla zeptat, co to všechno znamená, ale on už se znovu rozladěně díval do plamenů. Pohlédla na obálku ve svých rukou. Se jménem a adresou právnické firmy vypadala neškodně. Otevřela ji a vytáhla dva listy papíru. Jedním z nich byla smlouva o půjčce, kterou Seth poskytl Erikově nové společnosti. Bylo na ní červené razítko se slovy „plně uhrazeno.”

Na druhém listu se objevil Sethův rukopis, ne tak čitelný a pevný jako obvykle, ale přesto dobře rozeznatelný. Dopis byl datován den před Sethovou smrtí.

Milý Eriku,

Můj právník ti potvrdí, že v Americké bance existuje tajný svěřenecký fond pro Therona. Zjistíš, že je to dost velká částka, která, doufejme, ještě poroste z nahromaděných úroků, takže až si bude schopen vybrat svůj obor, bude finančně vybaven. Podmínky, které je třeba splnit, aby ty peníze dostal v den svých pětadvacátých narozenin, jsou trochu podivné. Je mým posledním přáním, abys dohlédl na jejich vyplnění.

Žádám, aby do jeho druhých narozenin, patnáctého dubna tohoto roku, se jeho jméno legálně změnilo na Gudjonsen. Věřím, že syn má nosit jméno svého otce. Děkuji ti, že jsi mi ho na tu krátkou dobu půjčil. Můj vděk převyšuje snad jen láska, kterou jsem choval k němu a jeho matce. Rád bych také doufal, že se změna jména bude týkat i jí. Už dávno jí mělo patřit.

Byl jsi pro mě přítelem, kterého člověk potká jednou za život. A stále jsi.

Seth

Kathleen spustila ruku dřív, než její slzy stihly rozmazat inkoust. „On to věděl.”

Erik se zavrtěl, ale nepohlédl na ni. „Vypadá to tak.”

Klesla vedle něho na gauč. „Mělo mi to dojít. Seth byl tak citlivý, tak vnímavý na emoce. Poznal to, uhodl.” Znovu zmlkli. Plaše se podívala na Erika. „Co budeš dělat?”

Zajel si rukou do vlasů, vstal a přešel ke krbu. Nohu přistrčil až k plamenům a ke komínu vystřelilo pár jisker. „Krucinál, nevím,” řekl a zhluboka vydechl. „Dva dny nedělám nic jiného, než že přemýšlím o tom, co budu dělat. Nejdřív jsem to nebral na vědomí, ale ten právník volal, aby se ujistil, že jsem dopis dostal, a řekl mi, že má jeho kopii.” Rukama se zeširoka opřel o římsu nad krbem a svěsil hlavu v nejhlubším zoufalství. „Mohli bychom se té vůle vzdát, ale…” Mluvil bez přesvědčení. Nechtěl ten zmatek o nic víc, než ona. „Jak můžu svého syna připravit o takovou příležitost, Kathleen?”

„Myslím, že nemůžeš,” odpověděla tiše a nechtěla na sebe brát ani část rozhodnutí, které musí učinit on.

„Samozřejmě,” uvažoval nahlas, „aby ty peníze dostal, musí se změnit jen jeho jméno, tvoje ne.”

Tělem jí projela bolest a rvala jí srdce na kusy. Jak může být tak krutý? Nechce si ji uvázat na krk jako manželku, ale chce změnit jméno svého syna. Musí bojovat se svým svědomím a postavit se Sethovu přání a doufat, že ona mu to nebude ztěžovat.

„Ano,” dostala ze sebe.

„Doufal jsem, že jednoho dne se budeš jmenovat stejně jako já.” Otočil se. „Ale já chci, aby sis mě vzala proto, že mě miluješ tolik jako já tebe, a ne kvůli našemu synovi,”

Kathleen nespouštěla pohled ze svých rukou, složených v klíně, a nemohla uvěřit tomu, co právě slyšela. Instinkt ji nutil, aby zvedla hlavu a podívala se na něho, ale bála se, že se mýlí. Namísto toho zavřela oči a modlila se, aby Erik opravdu řekl to, co si myslela, že řekl.

„Kathleen,” ozval se vzrušeně. Teď zvedla oči a uviděla, jak mu po štíhlých, hrubých tvářích stékají dvě třpytivé slzy. „Neutíkej mi už. Vždycky jsi mě obviňovala ze sobeckosti a Bůh ví, že jsem sobecký. Ale teď vyslovím to nejsobečtější přání ve svém životě.” Těžce polkl. „Jestli musíš, vezmi si mě jen kvůli Theronovi a Sethově dopisu, ale prosím, vezmi si mě. Ty ne… může to být… nemusíme spolu ani spát, jen si mě prosím vezmi.”

„Eriku!” Vyskočila z pohovky a vrhla se mu do náruče. Nejprve vůbec nemohl uvěřit, že se mu to nezdá, ale její poddajné, měkké tělo ho brzy vyvedlo z úžasu. Objal ji a skryl svůj slzami zmáčený obličej v jamce jejího krku.

„Eriku, cožpak nevíš, že tě miluju? Nepoznal jsi, jak moc tě mám ráda?”

„Ne, ne,” řekl, když si osoušel své slzy o její vlasy. „Pokaždé, když jsem ti byl blízko, s tebou, utekla jsi mi.”

„To kvůli tomu, co jsem k tobě cítila. Byla jsem toho tak plná, že jsem měla strach, že to musí každý vidět. Miláčku, mám tě ráda už od Horské vyhlídky. Seth věděl, když jsem si ho brala, že pořád miluji otce svého dítěte. Nikdy jsem to před ním netajila.”

Erik se narovnal, aby jí viděl do tváře. Odhodil jí vlasy z čela. „Tak dlouho už tě miluju. Vždycky stálo něco v cestě, něco mezi námi dvěma. Nemůžu uvěřit, že tu jsi teď se mnou a říkáš mi, že mě máš ráda.”

„Jsem a mám.”

„Proč jsem jen s tou láskou bojoval? Ano, to jsem dělal, Kathleen. Bojoval s ní. Vzbuzovala jsi ve mě city jako nikdy nikdo jiný a ty mě děsily, svlékaly mě do naha a dělaly ze mě lehce zranitelného člověka. Měl jsem hrůzu z toho, že zase zůstanu prázdný jako po té nehodě.”

Zachvěla se a objala ho pevněji. „Tolik mě mrzí všechna ta úzkost, kterou jsem ti způsobila.”

„Miláčku, když začneme vyjmenovávat všechny chvíle, kdy jsme jeden druhému ubližovali, tak ten můj seznam bude o hodně delší než tvůj. Ta doba je už za námi. Miluju tě. Snad kvůli tomu, co jsem viděl doma, jsem vyrůstal s přesvědčením, že někoho milovat je znakem slabosti. Teď vím, že je to znakem síly. Ale já ještě nejsem dost silný, abych to dokázal sám. Potřebuju tě, Kathleen. Měj mě ráda.”

„Lásko moje,” vzlykala. Pak klesli v objetí na pohovku, mazlivě se sebe dotýkali a ujišťovali jeden druhého drahocenými slovy a gesty.

Oba dávali to, co potřeboval ten druhý… a ještě mnohem víc.

„Ten dům se mi líbí,” řekl Erik. Leželi v její posteli. Nakonec opustili pohovku, oblékli se a navečeřeli s Theronem, který byl celý bez sebe, že vidí „Rika”. Společně chlapce vykoupali a pak si s ním radostně hráli, dokud nezačal být ospalý a musel jít do postýlky. Teď ležela Kathleen schoulená u tvrdého, rozechvělého těla, které milovala.

„Děkuju ti,” řekla jemně, zamyšleně. Lechtala ho v podpaží svými neposednými prsty. „Ale je to trochu nepohodlné, víš, kvůli městu. Chci říct,” pokračovala rychle, „bylo by báječné sem jezdit na víkendy, ale bydlela bych radši někde blíž. Něco, jako je ten tvůj byt,” řekla opatrně.

Erik k ní vztáhl ruku a pozvedl jí bradu, aby jí viděl do tváře. Chvilku si ji prohlížel a pak řekl klidně: „Jsi někdo. Víš to? Já bych tě nikdy nemohl požádat, aby ses tohohle vzdala u šla za mnou do mnohem skromnějšího domu.”

„Já vím, že ne, ale já tam chci žít. Tohle můžeme mít na odpočinek, ale já bych chtěla dozařídit tvůj dům a bydlet v něm s tebou a Theronem.” Svůdně se na něho podívala. „Nemůžu se dočkat, až tě dostanu do té sauny.”

Vesele se ušklíbl, ale pak promluvil vážně: „Pořád se ještě peru, abych rozjel firmu. Každý cent, který vydělám, do ní vracím. Nebudu ti moct dát ten životní styl, na který jsi byla zvyklá.”

„Na tom mi nikdy nezáleželo. Překvapilo mě, proč mi Seth neodkázal většinu svého majetku. Teď to vím. Věděl, že bych se s tím necítila dobře.”

„Věděl, že ani já bych se necítil dobře.” Políbil ji na čelo a hrál si prsty s jejími rty. „Miluju tě, Kathleen.”

Opřela se o loket a řekla. „Miluju tě, Eriku. Víc než všechny domy. Víc než všechna dědictví. Víc než všechno na světě. Už ti nikdy neuteču. Jsi moje bezpečí, můj domov, můj život. Věř mi, naučila jsem se, že útěk nikdy nic nevyřeší. Všechno se tím jen oddálí. Kdybych tak brzy nepřišla o rodiče, možná bych se tolik nebála života. Rozumově jsem věděla, že nemá smysl strkat hlavu do písku, ale občas rozum přehlušily city.”

„Napadlo tě někdy, proč jsme tím vším museli projít? Proč jsme se nemohli seznámit v Horské vyhlídce, zamilovat se a přiznat si to, vzít se, mít rodinu a nemuset o to všechno tak zatraceně tvrdě bojovat?”

Kathleen dlouho o jeho otázce uvažovala, než se pokusila na ni odpovědět. „Myslím, že když jsme se poznali, nebyli jsme dost dospělí, abychom převzali zodpovědnost za takový vztah. Nedokázali jsme dělat závazky, protože jsme byli příliš zahledění do sebe. Život, štěstí teď pro nás bude mít mnohem větší cenu, protože nás to tolik stálo. A neznali bychom Setha. Myslím, že od něj jsme se oba naučili, co znamená opravdová láska.” Erik chvíli mlčel a pak řekl: „Jsi moc mladá na to, abys byla takhle moudrá.”

„Přesně tohle chce ženská slyšet, když leží nahá v posteli se svým milencem - jak je moudrá.”

Zasmál se. „Co kdybychom sem vzali Therona a nechali ho dnes spát s námi?”

„Dobře, ale později. Jsem sobecká a ještě chvíli tě chci mít pro sebe.”

„Myslím, že to nějak přetrpím.”

Políbila ho a stejně jako u všech jejich polibků se původně zamýšlený lehký dotek rtů změnil ve vášeň. Nakonec od něho odtrhla svá ústa. „Kdy si mě vezmeš? Zítra?”

Líně se protáhl a řekl: „No já nevím.” Očima ulpěl na jejích prsou a pomalu ze sebe vysoukal: „Třeba si tě už ráno nebudu vážit.”

Kathleeniny zelené oči se zúžily a ruka jí přejela po Erikově těle. „O úctu ti teď právě nestojím.” Když našla svůj cíl, zastavil se mu dech.

„Snad bychom… snad bychom přece jenom mohli určit to datum… ach, Kathleen.”

„Víš, co bych chtěla?”

„Ne, ale máš to mít,” řekl bez dechu. „Cokoli, miláčku, cokoli.”

Zachichotala se a pokračovala ve svém sladkém mučení. „Chtěla bych, abychom všichni jeli do Arkansasu a uspořádali svatbu v kapli Horské vyhlídky. Chci, aby u toho byli B. J. a Edna. Mohli bychom pozvat tvou matku, Boba se Sally, Jaimieho a Jennifer, George s Alicí, možná by přijel i Eliot. A samozřejmě by tam byl i Theron.”

„Právě teď,” zasténal Erik, „bych souhlasil se… vším.”

Polechtala ho na hrudi svými vlasy a sklonila se nad něho, aby dosáhla rty k jeho tmavé bradavce. „Miluješ mě?”

„Ano. Bože, ano.”

Laskala ho jazykem a on sténal v extázi. „Řekni mi to,” trvala na svém Kathleen a svými rty mu přejížděla ústa.

Chytil její ruku a přitiskl si ji k sobě. Jeho modré oči pro-pichovaly temnotu jako maják a uvěznily ji ve svém magnelickém světle. „Ano. Celým svým srdcem, celým svým životem tě miluju, Kathleen.” Převalil se na ni, přitiskl ji k sobě a kochal se její nahotou. Jeho rty ji líbaly a ruce laskaly hedvábí, které pod nimi splývalo.

„Podívej, jak k sobě padneme, Kathleen.” Očima sledovala jejich propletená těla. Nadzvedl se na pažích, aby byla vidět jeho mužnost uhnízděná v jejím přijímajícím teple. Zvedl k ní oči a provokativně ji pošťuchoval. „Dotkni se mě. Prosím.”

Spustila ruku mezi jejich těla a uzavřela kolem něj svou dlaň. Hebké, v lásce vykoupané tělo znalo dotek jejích prstů. „Miluju tě, Eriku.”

„Já tě miluju.”

Těla jim splynula. Jejich milování neznalo hranic, ale bylo mnohem víc než jen fyzické. Tentokrát bylo úplné díky tomu, že věděli o závazku toho druhého. Nejen těla, ale i jejich duše splynuly ve spojení, které planulo v nadčasové sféře.

George otevřel tiše dveře a nakoukl dovnitř. „Jsou tam všichni, fajn,” řekl zvědavé Alici, které se snažila něco zahlédnout přes manželovo rameno. „Jako tři blechy v kožichu, všichni v jedné posteli a evidentně nazí jako mimina.” Zakuckal se. To mu vyneslo plácnutí po ruce.

Ti tři v posteli nevěděli, že mají obecenstvo. Všichni spali a hlavy měly otočené jedním směrem. Erik měl paži nataženou přes Kathleen s dlaní spočívající na svém synovi, který byl přitulený ke své matce.

„Takhle k sobě patří,” zašeptala Alice, když George zavíral dveře.

„Máš pravdu. Patří.”