Sandra Brown

Poslední interview

PRVNÍ KAPITOLA

„Víte to jistě, že tady dneska bude?” zeptala se Andy Maloneová a netrpělivě si poposedla. Čalouněná stolička u pultu neskýtala velké pohodlí - tvrdý a hrbolatý povrch pod tenkou látkou „čalouněni”’ ji už po dlouhém sezení začínal tlačit.

„No, tak jistě zase ne,” pronesl Gabe Sanders, majitel a šéfkuchař Gabeovy čili-restaurace, a dál leštil kusem tenké látky okraj čistého, ale popraskaného a zašlého hrnku na kafe. „Já jsem jenom řek, že dneska možná přídě. To přece neznamená, že to tvrdím určitě, ne? To je jeho věc, může si dělat, co chce, že jo.” A prošedivělý stařík se uchechtl.

Opět se ozval Andyin cvičený instinkt. Na tvrdý, ne^ rovný povrch barové stoličky docela zapomněla. Už by na sebe raději neměla těmi příliš zvědavými otázkami upozorňovat ostatní obědvající hosty. Co když se Gabe Sanders najednou rozhodne, že už té protivné vetřelkyni, která přišla kdoví odkud, na žádnou otázku neodpoví?

„Ale?” Nenucené se napila ledového čaje. Naservírovali jí ho v rudé plastikové sklenici, ze které trčela čajová lžička. „Pan Ratliff je asi dost impulzivní člověk, co?”

Ten správný okamžik však už byl pryč, poznala, že touhle otázkou dostala Gabea do střehu. Ruka čistící okraj beznadějně zašlého hrnku ustala ve své činnosti. Gabeovo huňaté obočí se zachmuřilo nad pronikavýma, teď ovšem znatelně méně přátelskýma očima.

„A co že vás ten Lyon Ratliff tak zajímá?”

Rychle si v hlavě zesumírovala pravděpodobně znějící historku, naklonila se k němu, jak aspoň doufala, se spikleneckým výrazem a svěřila se mu: „Jedna moje kamarádka ze školy odtud pochází. Vyprávěla mi o tom chlápkovi z velkého ranče, co jezdí ve stříbrném El Doradu. Připadá mi úplně jako z nějakého filmu,”

Gabe se na ni zkoumavě zahleděl a ona cítila, jak se její sebejistota pod jeho vševědoucími zraky vytrácí. Dával jí jasně najevo, že na studentku je příliš stará, a usvědčoval ji z další lži.

„A kterápak to je?”

Zcela vyvedena z míry, zprvu tím, s jakou intuicí ji Gabe dokázal ohodnotit, a teď i jeho otázkou, zakoktala: „Která… co?”

„Jak se menuje ta vaše kámoška? Nejspíš bych ji měl znát. Dělám tu karbanátky od sedumačtyřicátýho. Znám tady v Kerrvillu všechny famílie.”

„No, tedy… tu asi nebudete znát… ech… Carla. Ona vlastně vyrostla v San Antoniu a jezdila sem na léto k sestřenici nebo co.” Andy sáhla po sklenici s čajem a zhluboka se napila, jako by to byl posilující elixír.

Od chvíle, kdy sem do tohoto kraje uprostřed texaských kopců před pár dny přijela, si připadala jako ryba na suchu. Systematické a zdvořilé dotazování, které jí obvykle otvíralo dveře, jež zůstávaly ostatním zavřeny, jí tu bylo k ničemu. Vypadalo to, jako by se občané Kerrvillu snažili svého Lyona Ratliffa a jeho otce žijícího v ústraní, o kterého jí šlo především, chránit.

Generál Michael Ratliff byl posledním žijícím americkým generálem 2. světové války. Andy si usmyslela, že s ním musí stůj co stůj natočit rozhovor pro svůj televizní pořad. A pokud jsou zvěsti o jeho

chatrném zdraví pravdivé, měla by to udělat co nejdříve. Zatím se výsledek jejího výletu rovnal nule. Neměla ani mizivou naději, že svůj cíl uskuteční. Gabe Sanders byl teď stejně rezervovaný jako každý, s kým se zde setkala.

Odhodlaně zvedla bradu, ale koutky úst se roztáhly do milého úsměvu a temně zlaté oči se svůdně rozzářily. „Pane Sandersi, nebylo by tam kolečko citronu?” Vrátila se jí sebedůvěra, když viděla, jak její zářivý úsměv vyvedl Gabea z míry.

„Může to být dílek?”

„Bezva! Díky moc!”

Odhodila z čela pramen zlatohnědých vlasů. Své přitažlivostí využívala k získávání informací jedině tehdy, když k tomu byla donucena, a vždycky se jí to příčilo. Byla by mnohem raději, kdyby se se svým úkolem mohla vypořádat se stejnou přímostí, jaká se zcela samozřejmě předpokládá, je-li reportér mužského pohlaví. Ovšem bylo-li to nutné, nebránila se využít jakékoli výhody. Když někomu připadá tak úchvatná, proč nebýt trochu milá? Její otec, jenž měl poetického ducha, ji kdysi přirovnal k poháru s vanilkovou zmrzlinou, hořkým likérem a karamelovou polevou.

„Díky,” řekla, když se Gabe vrátil se dvěma dílky citronu na talířku. Vymačkala jeden do sklenice s čajem - nikdy moc nesladila, a tenhle čaj jí připadal přeslazený až hrůza.

„Vy asi nebudete odtud, co?”

Byla v pokušení vymyslet si na Gabeovu otázku další lež, ale napadlo ji, že by to asi nebylo moc chytré.

„Ne, to ne. Teď bydlím v Nashvillu, i když jsem vyrostla v Indiáne.”

„V Nashvillu? Nejste z Grand Ole Opry?”

Zasmála se a zavrtěla hlavou.

„Ne. Já pracuju u nezávislé kabelové společnosti.”

„Kabelový?” Gabeovo obočí vystřelilo vzhůru a Andy si řekla, že je to na něm ta nejpozoruhodnější věc. „To myslíte jako v kabelový televizi?”

„Ano.”

„Vy děláte v televizi?”

„Někdy. Dělám rozhovory pro kabelové stanice v celé zemi.”

„Rozhovory?” Zadíval se jí přes rameno do místnosti na ostatní zákazníky, jako by zvažoval, kdo by se mohl hodit do televize. Pak se jeho oči přenesly zpátky k ní a náhle se v nich objevil chápavý výraz. „Že vy jste chtěla po Lyonovi, aby vám dovolil promluvit s jeho tátou?”

„Ano, to jsem chtěla.”

Chvilku si ji hloubavě prohlížel.

„Takže žádná kamarádka ze školy, mám pravdu?”

Pohlédla mu pevně do očí.

„Máte.”

„To jsem si myslel.” V jeho hlase neslyšela žádnou výčitku.

„Myslíte, že mě pan Ratliff odmítne, když ho požádám o rozhovor s jeho otcem?”

„To si pište, ale to hned zjistíme, protože támhle už jde.”

Andyiny oči se svezly k mokrému kroužku, který zanechala její sklenice na pultu, a žaludek sejí zhoupl velmi hluboko. Kravský zvonec na kovové tyči nade dveřmi se hlasitě rozklinkal.

„Nazdar, Lyone,” pozdravil kdosi z rohu jídelny.

„Lyone,” zavolal další z hostů.

„Jime, Pete, ahoj.” Hlas měl hluboký a trochu ochraptělý. Při tom zvuku jí zatrnula páteř a zamrazilo v zádech.

Doufala, že si vybere stoličku vedle ní, pak by bylo lehké navázat konverzaci. Ale podle sluchu poznala, že zamířil až na konec baru, k pultu navazujícímu kolmo na ten, u něhož seděla. Koutkem oka zahlédla modrou košili. Gabe se k němu přiloudal.

„Těbůh, Lyone. Co si dáš? Čili?”

„Dneska ne. Je moc teplo. A kromě toho Grácie tuhle udělala k večeři takový chili, že jsem vy potřeboval dvě balení toho růžovýho sajrajtu, než jsem si dal do pořádku žaludek.”

„A neměl ten bříchabol něco společnýho s margaritama, cos pil k tý večeři?”

Ozval se hluboký smích, který pocházel nepochybně z mohutného hrudníku.

„No jo, to je klidně možný.” Ten hlas. Jaký to může být muž, když má takový hlas? Andy cítila, že zvědavostí už nevydrží. Nakonec to vzdala a podívala se na něj, právě když říkal: „Dám si pořádnou porci cheesburgera.”

„Hned to bude.”

Andy ani Gabeovu odpověď na Ratliffovu objednávku neslyšela. Tak velmi’ji zaujal muž, který ji vyslovil. Vůbec nebyl takový, jak čekala. Představovala si jej jako staršího muže středních let, asi proto, že generálu Ratliffovi už bylo přes osmdesát. Jeho syn se-bezpochyby narodil až po válce. Věk Lyona Ratliffa odhadovala kolem pětatřiceti.

Husté tmavé vlasy přiléhaly k hlavě v hezky zvlněných pramíncích. Spánky mu již prokvétaly stříbrnými nitkami. Nad očima, jejíchž barvu nedokázala na dálku určit, se klenuly pravidelné oblouky černého obočí. Pak se její zrak svezl na dokonalý nos, který jí připomněl herce ze starých biblických filmů, a ještě níž, na smyslná ústa, která jí připomněla představitele rolí docela jiných filmů.

„To je z Ratliffovic krávy, co se tam pro mě peče?” zeptal se Gabeho.

Andy znovu upoutal jeho hlas. Byl zvučný a přitom celkem tichý, člověku se zdálo, že by mohl něco důležitého promeškat, když nebude poslouchat hodně pozorně. Mluvil trochu chraplavě, avšak to jen všemu, co vyslovil, propůjčovalo jakýsi nádech sexuality. Tak tedy rozhodně spíše ten druhý typ herců.

„To si piš,” opáčil Gabe. „Nejlepší hovězí, jaký můžeš sehnat.”

Lyon Ratliff zvrátil tmavovlasou hlavu a zasmál se. Pak se znovu naklonil k pultu a sáhl po sklenici s chlazenou vodou, kterou před něj Gabe postavil, když vtom pohledem zavadil o Andy. Pohyb jeho očí ještě chvíli setrvačně pokračoval, než se zastavily a pomalu se vrátily k ní.

Andy strnule sledovala, jak jeho zrak - ano, měl šedé oči - putuje po jejím obličeji. Nejprve se jí zahleděl do očí. Spatřila v jeho pohledu překvapení, které předpokládala. Byla to obvyklá reakce každého, kdo jí do nich poprvé pohlédl. Měly nádhernou zlatohnědou barvu a lemovaly je husté tmavé řasy.

Pak se ty šedé oči zvedly k jejím vlasům. Nedělá ji ohon sepnutý na šíji sponkou ve tvaru mušle moc mladou? Nebo, probůh, co když vypadá jako třicetiletá, která se snaží vypadat mladší?

Nebuď paranoidní, Andy, nařídila si. Věděla, že její karamelové vlasy s prameny zlatých kadeří ^sou skutečně krásné. Snad si nevšiml těch krůpějí potu na čele? Ačkoli dvacet let starý nápis na okně Gabeova podniku hlásal „Klimatizovaný vzduch”, cítila, jak jí celé tělo obaluje vrstva potu. Najednou si intenzivně uvědomovala každý pór, každičký nerv v těle. Připadala si jako na pitevním stole, nad nímž stojí, Lyon Ratliff jako vědec a chystá se věnovat zkoumání zajímavého živočicha, jehož má před sebou.

Když přesunul pohled na její ústa, odvrátila zrak. Sáhla po sklenici - málem jí vyklouzla z prstů, než se napila. Pak ji napadlo, že spíš než aby odvedla pozornost od svých rtů, jen na ně ještě upozornila.

Co to s ní je? Je to přece její práce. Tři dny už pátrá po tomto muži, vyptává se na něj i na jeho otce, sbírá drobečky informací, musela překousnout mnohdy příkrá odmítnutí. Celé hodiny proseděla ve zdejším ošumělém „salonu krásy” a poslouchala místní drbny v naději, že zaslechne jeho jméno, a přitom stále musela zdvořile ale rozhodně odmítat trvalou, jenom aby lépe držely”. Nakonec se dozvěděla jedině to, že Lyon zmeškal taneční večírek v místním klubu, protože jeho tátovi se přitížilo, a že do domu na jeho ranči byly objednány nějaké nové keře.

A teď tady sedí pár metrů od ni, a ji oblévá pot a poprvé v životě nenachází slova. Kam se podělo její chladné sebevědomí? Buldočí vytrvalost, díky níž nedostala nikdy na své otázky zamítavou odpověď, je nyní tatam. Nezaujatost, která jí byla vlastní, převálcovalo vědomí blízkosti muže, přítomnosti samce. Při své práci už mluvila s králi, premiéry i prezidenty, včetně dvou prezidentů Spojených států, a nikdy ji nic nevyvedlo z míry. A teď, tenhle… tenhle kovboj se přiloudá do téhle putyky, a jí se klepou kolena, S odhodláním znovu nabýt ztracené rovnováhy zvedla bojovně bradu a vyzývavě na něj pohlédla. Jeho oči mohly klidně být balvany, které se přes ni převalily a rozdrtily její odhodlání. Viděla jeho arogantně vysunutou čelist. Jako by vše řekl nahlas, nemohla to pocítit jasněji.

Ale jo, už jsem zaslechl cosi o rovnoprávnosti pohlaví, a myslím, že je to fajn. Ale pro mě nejsi nic než sexuální objekt, a sotva s tím něco naděláš.

Mohla udělat jen jediné. Zastavit jej. Přinutit ho, aby přestal myslet na to, na co právě myslí. S klidem profesionálky se mu představí a oznámí mu, co tu dělá… hned jak dojí ten karbanátek, rozhodla se, když před něj Gabe postavil vrchovatý talíř.

Andy pročítala Gabeův upatlaný jídelní lístek, celá léta obnovovaný nepříliš úspěšným přepisováním starých cen novými. Přetrpěla další sklenici přeslazeného čaje. Dívala se, jak nějaká žena utírá chlapečkovi pusu umazanou od kečupu a jak další rudý flek vystřídal první, když v jeho puse zmizela velká porce hranolků. Nervózně si pohrávala s drátěným košíčkem, který měla před sebou, a v němž stály tři různé omáčky na stejky. Vytáhla z krabice čtyři papírové ubrousky a vysála loužičku, kterou zanechala její sklenice s čajem.

Konečně znovu úkradkem pohlédla na konec pultu a zjistila, že Lyon už dojedl. Usrkával teď ze šálku kávu, objímaje majetnicky hrnek dlouhými štíhlými prsty. Byl zřejmě velmi zaujat dopravním ruchem polední ulice za širokými okny, ovšem jakmile se svezla z vysoké stoličky, hned k ní otočil hlavu. Usmála se a doufala, že to nevypadá koketně a lacině.

„Dobrý den,” pozdravila, když se jí navzdory roztřeseným kolenům podařilo dojít až k němu.

Jeho oči podnikly pozvolný a důkladný průzkum. Špatně skrýval pobavení a už vůbec se nesnažil zastřít, že ji posuzuje především jako předmět sexuálního zájmu. Je snad tak zvyklý, že jej v hospodě běžně oslovují cizí ženy f

„Dobrý.”

No, nehodlá jí to zřejmě nijak ulehčit, dát jí šanci. Dobrá, pane Ratliffe. Zhluboka se nadechla a spustila: „Jsem Andrea Maloneová.”

Andy by nikdy neřekla, že se výraz jeho tváře může změnit tak rychle a dramaticky, že pohled pod temným obočím může tak náhle ztvrdnout a zamrazit. Dlouho na ni chladně zíral, pak se odvrátil, a poctil ji tak výhledem na svá široká ramena. Bezstarostně se napil kávy, jako kdyby vůbec neexistovala.

Rychle se podívala na Gabea, který s velkým zaujetím plnil slánky, ovšem, jak si dovedla představit, měl přitom uši našpicované, aby mu neuniklo ani slůvko. Navlhčila si jazykem rty, „Říkám, že se jmenuju -”

„Já vím, kdo jste, slečno Maloneová,” ušklíbl se blahosklonně. „Jste z Nashvillu. Ze společnosti Telex Cable Televison.”

„Takže jste si asi přečetl zpáteční adresu, ačkoli jste se ani neobtěžoval otevřít moje dopisy, než jste mi je poslal zpátky. Nemám pravdu?” zeptala se bohorovným a vyzývavým tónem, jak doufala,

„Máte.” Znovu upil kávu. Jeho nezúčastněnost ji popouzela. Pocítila intenzivní touhu vyrvat mu hrnek s kafem z rukou - kdyby to bylo fyzicky možné - a mrštit jím přes celou místnost, jen aby upoutala jeho pozornost. Nicméně usoudila, že by se takový impulzivní čin neobešel bez následků na zdraví. Sálala z něj taková fyzická síla i vůle, s nimiž si rozhodně netoužila zahrávat. Byla tvrdohlavá, ale ne hloupá.

„Pane Ratliffe, vy víte-”

„Já vím, co chcete. Odpověď zní ne. Jsem si jistý, že jsem vám to sdělil hned poté, co jste mi poslala první dopis. Ten jediný, na který jsem odpověděl. Zřejmě si nepamatujete obsah mé odpovědi. Takže vám připomenu, co v něm stálo, abyste si šetřila dech, síly, čas, peníze a…,” přejel po ní cynickým pohledem, „nový obleček. Nikdy jsem nedal souhlas k tomu, aby se s mým otcem natáčel jakýkoli rozhovor. A na tom trvám teď stejně jako tehdy.” Nerudně se k ní znovu obrátil zády.

Myslela, že v nových džínách a vysokých kovbojských botách dobře zapadne do zdejšího koloritu. To je tolik nápadná? No dobrá. Byla to asi hloupost. Možná že to její slídění v minulých dnech nebylo příliš profesionální, ale teď to přece nevzdá. Napřímila ramena, a neúmyslně tak vypjala prsa pod kovbojskou bavlněnou košilí.

„Ani neposloucháte, co vám navrhuji, pane Ratliffe. Já-”

„Nechci to slyšet.” Obrátil k ní hlavu a oči se bezděčně svezly na její poprsí, jež se nyní nalézalo v úrovni, která jí nebyla příjemná. Stála, a ani se nepohnula. Po drahné době zvedl oči a ona se zajíkla nad pronikavostí jeho pohledu.

„Žádné rozhovory s mým otcem,” prohlásil temným, vypjatým tónem. „Je to starý člověk. Necítí se dobře. Už tady byli jiní, lepší a významnější než jste vy, slečno Maloneová. Odpověď zní ne, a to bez debat.”

Svezl se ze stoličky, a když si uvědomila, že mu! hledí na klíční kosti, náhle jí došlo, jak velmi vysoký vlastně je. Ustoupila o krok a fascinovaně zírala, když jeho ruka zajela do kapsy těsných džínů pro pětidolarovou bankovku. Pohled na vyboulenou látku již tak| dosti přiléhavých kalhot jí vehnal nach do tváří. Položil bankovku vedle talíře. Podle umolousaného jídelníčku to byl víc než dvojnásobek ceny sýrového karbanátku.

„Dík, Gabe. Tak nashle.”

„Měj se, Lyone.”

Andy nemohla uvěřit, že ji tak nehorázně opominul, když ji obešel na cestě ke vstupním dveřím.

„Pane Ratliffe,” vyrazila ze sebe pronikavě a vykročila za ním. i

Zastavil a pomalu se obracel, což vypadalo ještě hrozivěji, než kdyby se otočil rychle. Jako by ji probodávaly ostré meče, když jeho zrak přejel po jejím těle od temene až po špičky jejích zbrusu nových ho-i línek.

„Nemám rád kariéristické rajdy, slečno Maloneová. A vy mi taková připadáte. Nedovolím, aby můj otec dával rozhovory komukoli, zvláště pak vám. Proč si radši nesbalíte ten váš obleček a nezamíříte i s tou svou pěknou prdelkou do Nashvillu, kam patříte?”

Ve stísněném a nevětraném motelovém pokoji práskla kabelkou na postel a zhroutila se do nepohodlného křesílka. Přitiskla si dlaně na čelo a palci si třela prudce tepající spánky. Nevěděla, čím to je, zda horkem nebo tím suchým podnebím, nebo jestli za to může ten mužský, ale z něčeho ji příšerně bolela hlava. Ten chlap. To má určitě z něj.

Když si trochu odpočala, vstala, stáhla z nohou vysoké boty, odkopla je stranou a přitom se ušklíbla: „Pěkně děkuju.” Vešla do koupelny, spolkla dva aspiriny a zapila je vlažnou vodou z kohoutku.

„Proč jsi ho do toho samolibého obličeje nepraštila?” zeptala se svého obrazu v zrcadle. „Proč jsi tam stála jako voskoví? panna a nechala ses tak urážet?” Rozepla si sponu a prudkým trhnutím hlavy si rozpustila vlasy. To ovšem její migréně rozhodně neprospělo. „Protože chceš to interview, proto.”

Hrozila se, že bude muset zavolat Lesovi. Co mu řekne? Neúspěch nepřijímal zrovna nejlíp, a to je mírně řečeno. Ještě pořád se jí honilo hlavou, co mu má říci, když vytáčela meziměsto. Nahlásila hovor na účet volaného, ústředna ji spojila z Lesovou kanceláří v Telexu, a pak už slyšela jeho popuzený hlas: „No?”

„Ahoj, to jsem já.”

„To je dost, už jsem myslel, že tě unesli banditi. To je hezké, že sis vzpomněla.”

Sarkastický. Dnes se rozhodl pro sarkasmus. Andy to přijala rezignovaně, tak jako všechny Lesovy nálady.

„Promiň, Leši, ale neměla jsem pro tebe nic nového, tak jsem ani nevolala. Neříkal jsi minulý měsíc něco o zbytečných meziměstských hovorech?”

„To ale neplatí pro tebe, Andy,” řekl o něco srdečněji. „Tak jak to jde v kraji honáků dobytka?”

Třela si čelo, když odpovídala.

„Zatím nic moc. Ještě pořád jsem se nikam nedostala. Akorát jsem zjistila, že na ranči dělají nějaké sadové úpravy. To je všechno. Taky vím, kam se chodí najíst jeho syn, když je ve městě. Jmenuje se Lyon Ratliff. Dnes jsem měla to potěšení se s tím pánem setkat.”

Upřeně hleděla na palce u nohou v nylonových punčocháčích a vzpomněla si ne na to, jak ohavně s ní mluvil, než vyšel ze dveří, ale jak se na ni díval, když se jejich oči setkaly poprvé. Něco podobného ještě v přítomnosti muže nepocítila od… nikdy se v přítomnosti muže takhle necítila.

„No?” dorážel netrpělivě Les.

„Hm… a… ech… nebude to jednoduché, Lesi. Je paličatý jako mezek. Nedá se s ním mluvit Je to protivný a vzteklý hrubián.”

„To musí být ale báječný chlapík,” smál se Les. “

„Je fakt odporný.” Pohrávala si se šňůrkou na černočerveném přehozu postele. „Já se na to nějak už necítím, Lesi. Možná bychom se do toho neměli tak hnát. Co když je na tom generál opravdu tak špatně, že se s ním rozhovor nedá dělat? Třeba jsou zprávy o jeho zdraví nepřesné. Je možné, že by nevydržel ten nápor při natáčení. Snad už ani není schopný mluvit. A vůbec, co kdybych to tu zabalila a přijela domů, hm?”

„Andy, holčičko, co se tam děje? Roztekl se ti na texaském slunci mozek?”

Jako by Lese viděla. Teď si určitě dal nohy ze stolu, přitáhl si židli a svým typickým způsobem se opřel lokty o stůl, na kterém je jistě pěkný nepořádek. Kostěné brýle má buď posazeny nad čelem v houšti rudých vlasů, nebo šije možná sundal a odložil někam mezi přetékající popelníky, prázdné krabičky od cukroví a poznámky z uplynulého týdne.” A kdyby teď seděla před ním a nikoli tisíc mil odtud, neminul by ji vražedný pohled jeho ocelově modrých očí. Dokonce i z telefonu cítila, jak se do ní ty oči zavrtávají. “

„Snad nepřipustíš, aby ti ten nevychovanej fracek stál v cestě? Holka, už jsi měla co dělat s horšími grázly. Pamatuješ, tenkrát při té demonstraci, na ty kretény z odborů? Málem zmlátili našeho fotografa, a ty Jsi je během deseti minut zmákla, že ti zobali z ruky; Je fakt, že je pěkně rozpálila ta tvoje figura. To udělá s každým chlapem divy -”

„Lesi,” vzdychla unaveně. „Prosím tě.”

„O co? Tak rád bych od tebe slyšel: ,Prosím tě, Lesi.’ Kdykoli.”

Ona, Les Trapper a Robert Malone začali v malé televizní stanici společně. Les vyráběl zpravodajské pořady, Robert byl reportérem a Andy moderovala večerní zprávy ještě s jedním pidlookým nekňubou, fary ve stanici pracoval od jejich založení a jehož nemělo vedení srdce propustit.

I potom, co se s Robertem vzali, zůstali všichni tři nerozlučnými přáteli. Když pak Roberta zaměstnala jako korespondenta velká televizní společnost, byl skoro pořád mimo domov. V hodinách osamění Jí byl útěchou Les, ale vždycky jen jako přítel a kamarád.

Živě si vzpomínala na onen večer, kdy k ní Les přijel a oznámil jí, že se Robert zabil při natáčení zemětřesení v Guatemale. Celé týdny ji pak utěšoval. Vzal si na starost všechny ty chmurné záležitosti kolem pohřbu, neboť věděl, že jejich zařizování by jí působilo přilil velkou bolest. Celé měsíce po Robertově smrti jí pak byl štítem, jenž ji chránil před zbytkem světa. Své role ochránce se ujal velmi rád.

Zůstali i nadále přáteli a teď společně dělali pro Telex. Dobře věděla, že nemá brát jeho nechutné poznámky vážně. Les nikdy nebyl, ani předtím, bez ženy, nebo bez žen.

Jeho jedinou láskou však byla a vždycky bude práce. Byl nesmírně ctižádostivý. Udělal by cokoli, jen aby získal materiál k reportáži. Byl mazaný, a rozhodně příliš neoplýval citem, jak si Andy jen nerada připouštěla. Rád používal obscénní výrazy a měl nevypočitatelně nálady.

A přesto to byl její přítel. A její nadřízený. A ona by měla hezky rychle něco vymyslet.

„Co kdybych zkusila udělat rozhovor s Lyonem Ratliffem? To by mohla být -”

„- pěkná nuda. Od toho se nic nedovíme. Koho by to zajímalo? Potřebujeme starýho, Andy. A to dřív, než natáhne bačkory. Chceš přece dělat v televizi, ne?”

„Ano, to určitě. Víc než cokoli.”

„No. Takže nech toho ometání kolem.” Jeho hlas lichotivě změkl. „Andy, holčičko, před tebou se ty velký umělci v televizí můžou posadit na svoje tlustý zadky. Ty máš totiž talent. Jsi nejlepší redaktorka v zemi. Rozbrečela jsi masovýho vraha. Viděl jsem to, a to jsem ani neměl brejle. Jsi mladá, šikovná, a tak strašně sexy s těma zlatýma očima a fantastickým tělem. Využij toho trochu přece. Musíš na toho kovboje zapůsobit a -”

„Lesi!”

„No jo, já zapomněl. Mluvím s tou nejfrigidnější ženskou, která byla kdy stvořena ke zkáze mužskýho pokolení. Prosím tě, Andy, pro koho si to schováváš? Já vím, že pro mě určitě ne, a to dělám, co můžu. Co se Robert zabil, žiješ jako jeptiška. Proboha, vždyť už to jsou tři roky. Uvolni se trochu, holčičko. Zamávej na toho kovboje svýma dlouhýma řasama, a roztaje jako vosk. Budeš ho mít v hrsti.”

Skoro se jí chtělo smát při pomyšlení, že by Lyona Rutliffa mohl mít někdo v hrsti. Místo toho si vyčerpaně povzdechla. Co říká Les, je do jistě míry pravda, Vlastně nemá v životě nic než svou práci. Snad kvůli tomu, že Robert zahynul při plnění úkolu, nebo možná proto, že její otec býval známým novinářem, cítila přímo povinnost dosáhnout úspěchu jako novinářka a reportérka.

Práci v Telexu nepovažovala za vrchol žebříčku, ačkoli to pro ni znamenalo zviditelnění po celých Státech. Chtěla se dostat do velké televizní stanice. Ovšem má-li získat takovou práci, musí na sebe něčím upozornit. Takovým husarským kouskem může být pravě interview s generálem Ratliffem. Tím by na sebe zaručeně strhla pozornost někoho z vedení takové stanice.

„Tak dobře, Lesi. Ty tvoje nápady mi sice nesedí, tle mám stejný cíl. Zkusím to ještě jednou.”

„To je moje holčička. Nechceš si omrknout jejich zahradu? Mohla by ses tam propašovat jako hypofýza?“

„To je žláza, ty blbče, ne keř. Nemyslel jsi hyophorbe?”

„Kruci. Já v těch svých žlázách neměl nikdy jasno. Jenom vím, k čemu jsou.”

„Tak ahoj, Lesi.”

„Ahoj. Miluju tě.”

„Já tebe taky. Nashle.”

Zbytek odpoledne strávila na lehátku u hotelového buzenu s pocitem, že si určitě zaslouží půl dne odpočinku, Mozek a vnitřnosti jako by měla napadrť, přestože tělo v titěrných bikinách, které vyvolalo obdivný pískot tří mládenců jedoucích kolem v nějaké dodávce, nejevilo žádné známky zranění. Jejich vyzývavé Poznámky ji nemohly vyvést z míry.

O Lyonu Ratliffovi to však rozhodně neplatilo.

Od chvíle, kdy ji podrobil důkladné prohlídce, už uplynuly celé hodiny, ale při pomyšlení na onu chvíli reagovalo její tělo tak bouřlivě, jako by se to stalo právě teď. Cítila, jak se jí dmou ňadra. Už dávno zapomněla ha ten pocit; jejich hroty teď viditelně vystupovaly pod látkou plavek. V břiše se jí usadila podivná tíha pulzující v pravidelných intervalech jako mohutné srdce a zaplavovala ji pocitem, který jí připomněl, že je stále naživu a že při tom zemětřesení Robert zemřel, ale ona zůstala.

Autem z půjčovny si zajela do samoobslužné jídelny a koupila si pořádný sendvič, který si vzala do hotelu. Pak se chvíli zkusila dívat na televizi, ale přihlouplé seriály a zábavné pořady ji nudily. Snažila se začíst do nového románu, posledního hitu, ale přestože hlavní hrdina byl blonďák se zelenýma očima, nedokázala si vybavit nic než černé nepoddajné kadeře a šedé oči. Smyslná sebejistá ústa, tvrdě semknutá a zpřísnělá zlobou, ale snad i slibující nezapomenutelné polibky. Urostlé štíhlé tělo, na kterém bylo oblečení jen pro zlost. Hezká, ostře řezaná opálená tvář, z níž vyzařovala mužnost. Ve srovnání s tím byl hrdina knihy ubohou náhražkou.

„Je to ten nejprotivnější chlap, jakého jsem kdy potkala,” pronesla nakonec a rozmrzele odhodila knihu. Vstala a šla se ještě před spaním přesvědčit, jsou-li dveře zajištěny řetízkem. Dříve než zhasla lampičku na nočním stolku, vrhla kradmý pohled na svůj obraz v zrcadle na skříni. Měla na sobě tričko a úsporné kalhotky plavek. „Ale není tak úplně špatný,” řekla přesvědčeně a zhasla.

Ani nemohla věřit, jak to bylo snadné! Když tehdy v kadeřnictví poslouchala klepy místních paniček, zapamatovala si, že Lyon Ratliff objednával v zahradnictví nějaké keře. Manželka majitele se všem hrdě svěřovala, že její manžel je má dodat a zasadit ve čtvrtek ráno.

Toho jitra Andy vstávala již s hotovým plánem v hlavě. V duchu děkovala Lesovi za inspiraci. S profesionálním šarmem se oblékla do lehkého letního kostýmu ze surového hedvábí s korálově rudou hedvábnou blůzkou bez rukávů. Vlasy si smetala na šíji do uzlu, jenž vyjadřoval rozhodnost a schopnost. Autem dojela asi dva kilometry od Ratliffova ranče a odbočila ze silnice s nadějí, že není ještě příliš pozdě.

Seděla ve voze na kraji silnice asi dvacet minut, když konečně zahlédla pomalu se blížící náklaďák I hromadou zeleně na korbě. Vyběhla z auta, zvedla kapotu a postavila se vedle s bezmocným a ztrápeným výrazem. Jak předpokládala, zahradnický vůz zastavil okamžitě, jakmile ji minul. Oběhla dřevěnou korbu a zamířila k řidiči, který se soukal z kabiny.

„Moc vám děkuji, že jste mi zastavil,” vydechla.

„Brý ráno. Máte něco s autem, paninko?”

Strojeně se usmála a v duchu zaskřípala zuby.

„Já nevím,” zakňourala zoufale. „Jela jsem právě k Rutliffům na ranč. Už tak jsem měla zpoždění na schůzku s Grácií, a teď tohle! Určitě si o mě dělá starosti. Nemohl byste mě svézt k nejbližšímu telefonu?’

Neměla ani ponětí, kdo ta Grácie je. Jenom zaslechla Lyonovu poznámku v Gabeho restauraci. Snad je to příbuzná, kuchařka, hospodyně… manželka? Nečetla nikde, jestli je ženatý? Proč ji tak rozrušilo pomyšlení, že by mohl být? V každém případě její lest s Gracií zapracovala. Zahradník se zazubil.

„Udělám pro vás něco lepšího. Já právě k Ratliffům Jedu, Co kdybych vás svezl až k baráku?”

Ruka jí vylétla k hrudníku, jako by mohla utišit prudce bušící srdce.

„To nemyslíte vážně. Ach, vy jste mi zachránil život. Já si tam všechno vyřídím a rovnou můžu zavolat kvůli autu. Určitě vás to nebude obtěžovat?” zeptala se a obdařila jej tím nejoslnivějším úsměvem.

„Ale vůbec ne, ani trochu.”

„Tak já si jen vezmu kabelku a zamknu auto.” Obrátila se a odklusala ke svému autu, děkujíc nebesům, že toten trulant tak lehce zbaštil. Ani sejí nezeptal, co tam má na práci.

Když lezla do náklaďáku, muselo jít slušné vychování na chvilku stranou, ale pán Houghton, jak se jí představil, byl dokonalý gentleman a odvrátil pohled.

V kabině bylo hlučno a prašno a páchlo to tam hlínou a hnojivem, ale Andy s panem Houghtonem vesele žvatlala, dokud nedojeli k bráně před rančem Ratliffových.

Brzdy zaskřípaly, když pan Houghton dupl na pedál, ale Lyon patrně již informoval muže hlídajícího bránu, že přijede auto ze zahradnictví. Brána se širokým obloukem otevřela a za ní se objevila černá asfaltová silnička. Bezzubý hlídač v kovbojském klobouku na ně mávnul, aby jeli dál. I když snad viděl Andy a všiml si, že nevypadá moc jako zahradnice, nic nepodnikl. Zhluboka si vydechla úlevou, když náklaďák projel branou a ona bočním zrcátkem viděla, jak se za nimi zavírá.

„Vyhodím vás hned u dveří. Já se mám sejít s panem Ratliffem až za domem.”

„To je výborné,” usmála se. Ještě lepší, než doufala. Lyon bude chvíli zaměstnán. Lyon? Vážně jí přišlo na mysl „Lyon”?

Dům vzbuzoval úctu a lépe by se snad vyjímal někde na jihu Kalifornie než tady v texaských pláních. Obklopen ořechovníky, duby a americkými topoly se zde rozkládal s jistou majestátností. Budova měla dvě patra, ale i tak se jí zdálo, že jednotlivá křídla zabírají celé akry půdy.

Samotný dům a přilehlá stavení byly z bílé nepálené hlíny se střechami z červených tašek. Z domu vybíhala terasa krytá přístřeškem podpíraným sloupovím se čtyřmi oblouky, zpod nichž visely košíčky osázené kapradinami a pestrobarevnými petúniemi, begóniemi u netýkavkami. Hluboké stíny a bělostné stěny stavení působily v kontrastu se zářivými odstíny květů čistě u oslnivě.

„Ještě jednou mockrát děkuji, pane Houghtone,” řekla, když zařadil neutrál a pak jedničku.

„Ale rádo se stalo, paninko. Doufám, že s tím vaším autem to nebude tak zlý.”

„To také doufám.” Seskočila z kabiny na zem, až jí cvakly zuby a poskočil uzel na temeni. Lehce zavřela dvířka, aby neupoutala něčí pozornost, a s povděkem zaznamenala, že zaklaply docela tiše. Zvolna a obezřetně vykročila k domu. Na chvilku se zastavila, aby se naoko pokochala květinami v košíčcích. Když auto zabočilo za roh, vešla do stínu verandy.

Každému oblouku verandy odpovídalo ve stěně široké okno. S pocitem zločince se plížila od jednoho ke druhému, nahlížela dovnitř a stínila si přitom dlaněmi přitisknutými ke tvářím. Místnosti měly vysoké stropy, byly pěkně zařízené a vzorně uklizené. Objevila obývací pokoj s ohromným krbem, pohodlnými pohovkami a židlemi, knihovnu se stěnami plnými knih u masivním psacím stolem, na kterém ležela kupa papírů, a jídelnu. Poslední místnost s terakotovou dlažbou byla zařízena proutěným nábytkem. Přes okno viděla, že celá jedna boční stenaje skleněná. Všude bylo plno tropických rostlin. Pod stropem se otáčel větrák.

Pak spatřila kolečkové křeslo, v němž seděl starý muž a četl - nebo spal? Obešla roh domu a nahlédla dovnitř skleněnými posuvnými dveřmi. Četl. Na kolenou měl položenu knihu. Ruce poznamenané věkem pomalu obracely stránky. Na kostnatém nose měl brýle s kovovými obroučkami.

Andy polekaně vyskočila, když ji náhle, aniž na ni pohlédl, oslovil: „Pojďte dál, paní Maloneová.”

DRUHÁ KAPITOLA

Zkoprněla leknutím. Těžko by dokázala říci, co ji překvapilo víc, zda to, že starý pán věděl, že je tady, nebo vlídný výraz jeho tváře, když vzhlédl a usmál se na ni. Stejně jako syn ji nyní překvapoval otec. Představovala si ho tak trochu jako generála Pattona, jak ho znala z obrazu George C. Scotta. Kam se poděly tvrdé vojenské způsoby? Tenhle generál Ratliff je příkladem laskavosti. Znala ho z fotografií, ale ty byly už čtyřicet let staré a jen málo připomínaly churavého starce v kolečkovém křesle.

Zdálo se, že je pobaven jejím nevěřícným výrazem.

„Pojďte laskavě blíž, ať na vás lépe vidím, paní Maloneová.”

Andy přiměla své nohy k pohybu a prošla otevřenými skleněnými dveřmi dovnitř. „Vy jste generál Ratliff?” zeptala se váhavě. „Ovšem,” pousmál se.

„Ja-” těžce polkla. „Jak víte, kdo jsem? Vy jste mě čekal?” Napadlo ji, jestli už Les nevolal a sám nepožádal generála o rozhovor, ale zavrhla tu myšlenku, ještě než se stačila plně rozvinout. To nebylo Lesovi podobné. A kromě toho, nikdo si nedovolil promluvit s generálem, aniž by se nejprve poradil s Lyonem. A Lyon by se nedal jen tak zviklat.

„Ano, čekal jsem vás,” řekl bez dalšího slůvka vysvětlení. „Posaďte se, prosím. Dáte si něco k pití?”

„Ne, ne, děkuji vám.” Proč si najednou připadá jako malá holka přistižená při nějakém darebáctví? Posadila se na kraj proutěného křesílka s vysokým opěradlem ve tvaru vějíře a čalouněným sedátkem z barevné látky. Plochou kabelku si odložila mezi stehno a opěrku a přetáhla si sukni přes kolena. Seděla se vzpřímenými zády. „Ani jste se na mě nepodíval, když jste na mě promluvil. Jak -”

„Vojenský cvik, paní Maloneová. Měl jsem vždycky uši jako radary. Můj vynikající sluch byl pro mé podřízené hotovou katastrofou. Nikdy mě nemohli kritizovat, aniž bych je neslyšel.” Znovu se zasmál.

„Ale jak to, že víte, jak se jmenuji?” Přestože ji přistihl při šmírování, byla nakonec ráda. Ocitnout se v přítomnosti tohoto fascinujícího válečného hrdiny bylo opojné. V ochabujícím těle dosud sídlil neotupený duch. Řekla by, že unavenýma, stařecky uslzenýma očima vidí mnohem víc, než by si kdo připustil. Nebo ji tak zmátl jeho dychtivý výraz? Prořídlé bílé vlasy měl úhledně učesané, tak jako správný voják, a byl oblečen do naškrobeného a bezvadně vyžehleného výsadkářského overalu. „Neviděl jste mě v televizi?” zeptala se.

„Ne, musím s lítostí říci, že ne. Vím, kdo jste, Lyon mi řekl, že vás včera potkal ve městě.” Sledoval, jak zareaguje.

Nasadila nevzrušený výraz.

„Ach,” prohodila ledabyle. „Zmínil se také, jak hrubě se ke mně choval?”

Starý pán se dal do smíchu, až se z toho rozkašlal. Polekaně vyskočila a vrhla se k němu připravena pomoci. Neměla ponětí, co udělat, a ani nechtěla uvažovat o následcích, kdyby se něco stalo, když je tu s ním sama. Záchvat nakonec pominul a on ji pokynem ruky vybídl, aby se zase posadila. Několikrát se zhluboka nadechl, než jí odpověděl na otázku: „Ne, Lyon se mi nezmínil, že by byl nezdvořilý, ovšem je mu to podobné.”

Otřel si slzící oči bílým kapesníkem. Když jej schovával, Andy by přísahala, že se v nich šibalsky zablesklo. „Řekl mi, že ve městě zase čenichá nějaká novinářská potvora a moc se vyptává. Povídal, že jste… počkejte… dotěrná mrcha. Ano, tuším, že to řekl právě takto. A také že si prý určitě myslíte, že s tou svou tvářičkou a figurou dostanete, co chcete, i z mrtvoly. Pak vás velice podrobně popsal.”

Tvářejí zahořely a zlostně stiskla zuby. Ten mizera! Tak potvora. Mrcha. To pomyšlení, že ji obviňuje z něčeho tak ohavného.

Málem se nechala strhnout hněvem, ale uvědomila si, že ji generál se zájmem pozoruje a čeká, jak zareaguje.

„Generále Ratliffe, měl byste vědět, že váš syn se ve mně mýlí. Pravda, vyptávala jsem se na vás, na to, jak žijete tady na ranči, ale jenom proto, že chci -”

„Nemusíte se ospravedlňovat, paní Maloneová. Takový dojem jste udělala na Lyona. Abych si mohl utvořit vlastní nepředpojatý úsudek, jistě dovolíte, abych se vás zeptal přímo. Pracujete pro kabelovou televizi a chcete se mnou udělat rozhovor pro svůj pořad. Je to správně?”

„Ano, pane. My, tedy já, bych chtěla natočit několikadílný pořad, který by se vysílal po celý týden večer co večer. Každý díl by trval půl hodiny.”

„Proč?”

„Co proč?” opáčila. Jeho otázce nerozuměla.

„Proč chcete zpovídat právě mě?”

Překvapeně se na něj podívala, lehce potřásla hlavou a řekla: „To snad není těžké uhodnout, pane generále. Jste přece součástí amerických dějin. Vaše jméno je v každé učebnici o 2. světové válce. A celá léta žijete sám na tomhle ranči. Americká veřejnost chce vědět proč. Prostě je zajímá, co pořád děláte.”

„Na to vám můžu odpovědět jediným slovem: nic. Sedím tady den co den, stárnu, chátrám a čekám na smrt.” Pozvedl dlaň, když viděl, že chce protestovat. „A teď, paní Maloneová, pokud spolu máme vůbec spolupracovat, musíme být k sobě navzájem upřímní. Brzy zemřu. Už na to čekám dlouho, a docela se na to těším. Unavuje mě být starý a neužitečný.”

Nevěděla, co by na to řekla, a tak zůstala zticha. Chvíli jeden na druhého beze slova hleděli. První promluvil opět generál. „Předpokládejme, že budu souhlasit s natáčením. Mohl bych přednést podmínky, za kterých, abych tak řekl, hodlám před vámi kapitulovat?”

Srdce se jí rozbušilo. On souhlasí!

„Jistě, pane.”

„Výborně. Dovolím vám, abyste to interview se mnou natočila, pam Maloneová. Ovšem důvod, proč chcete rozmlouvat právě se mnou a ne s někým, v kom zbývá ještě špetka života, mi zůstává záhadou.”

„Myslím, že ve vás je ještě dost síly,” odtušila a myslela to upřímně.

Zasmál se, teď už o poznání opatrněji.

„Možná zamlada. Tak a teď k mým podmínkám. Můžete se ptát na všechno, co se týká mého dětství, školy, vojenského výcviku, mé kariéry před válkou a poni. Sloužil jsem také jako pěšák v 1. světové válce. Věděla jste to?” Aniž by čekal na odpověď, pokračoval: „Můžete se mě ptát na válku všeobecně, ale nehodlám rozebírat jednotlivé bitvy.”

„Dobře,” přikývla.

„Pokud se mě začnete vyptávat na nějakou určitou bitvu, budu velmi neoblomný.”

„Chápu.” Nebyla to sice pravda, ale rozhodla se souhlasit se vším, jen aby dostala šanci dosáhnout svého cíle.

„Tak kdy začneme? Dnes?”

Usmála se jeho horlivosti.

„Ne. Dneska večer uvědomím štáb, takže přijedou se zařízením nejspíš zítra.” „Bude se to filmovat?” „Na video.”

„Video,” pronesl s pobaveným úsměvem, jako by zcela nechápal významový obsah toho slova.

„Je to stejné jako u filmu, ale materiál se nemusí vyvolávat. Záznam se nahrává podobně jako magnetofonová páska, ale i s obrazem.” Vážně pokýval hlavou. „Mohla bych využít času, než štáb přijede, a vybrat si pozadí pro natáčení. Nechci, aby se všechny rozhovory odehrávaly na stejném místě.”

„A my budeme mít příležitost více se seznámit,” zamrkal na ni. „Jak dlouho to bude trvat?”

„Budeme pracovat každý den, dokud se budete cítit dobře. Myslím, že by všem vyhovovalo, kdybychom zvládli jeden kompletní díl denně. Mohli bychom skončit-”

„Už jste skončili.”

Ode dveří, kterými Andy prve vešla, se zčistajasna ozval chraplavý hlas. Prudce se ohlédla a spatřila Lyonovu siluetu hrozivě se tyčící na pozadí sluncem ozářené krajiny. Ruce měl opřené v bok. Byl v džínách, kovbojské košili, na nohou vysoké boty pokryté prachem, vlasy měl rozcuchané od větru. Výraz jeho tváře nevěstil nic dobrého.

„Jen pojď dál, Lyone. Našeho hosta, paní Maloneovou, už jistě znáš,”

Lyon vešel dlouhými kroky dovnitř. S okázalým nezájmem přešel otcovu snahu o zdvořilost. Místo toho zabodl oči přímo do Andy. „Co tady hergot děláte?”

Andy vyskočila. Nehodlala k němu vzhlížet z křesla jako nějaký prosebníČek.

„Vy víte, co tu dělám.”

„Taky vím, jakým podlým způsobem jste se dostala přes bránu. Už jsme byli u druhé řady zimostrázů, když pana Houghtona napadlo zmínit se o nešťastné panince, kterou sem zavezl, když se jí porouchalo auto. Prý aby stihla schůzku s Grácií. Grácie je tady dýl než já, a pokud vím, ještě nikdy žádnou schůzku neměla. Sečetl jsem dvě a dvě a k mému pramalému nadšení jste mi vyšla vy. Takže teď, paní Maloneová, okamžitě opustíte tento dům. Bude-li to nutné, použiji násilí.” Nepochybovala, že to myslí vážně. Už už se napřahoval, aby ji uchopil za paži, když mu v tom otec zabránil.

„Ale Lyone, tvá matka by se zhrozila nad takovým chováním, a navíc vůči dámě. Já už jsem dal paní Maloneové souhlas k tomu, aby se mnou ten pořad natočila.”

Ani kdyby jej udeřil lopatou, nemohl se Lyon zatvářit ohromeněji.

„Táto… ty… vážně?” Andy by si nikdy nebyla pomyslela, že je schopen dát najevo tolik citu. Poklekl vedle pojízdného křesla a položil velkou opálenou ruku na generálovo rameno. „Myslíš to skutečně vážně?” zeptal se ještě jednou.

Generálovy oči se vpíjely do synových.

„Ano, docela vážně. Nikomu jinému bych to nedovolil, ale paní Maloneová je tak milá, že ji nedokážu odmítnout.”

„Zatraceně milá,” vyštěkl Lyon a vstal. „Doufám, že se od ní nenecháš donutit, abys říkal, co sám nechceš.”

„Snad si nemyslíš, že jsem tak pošetilý, Lyone?” zeptal se otec mírně. „Nedělej si starosti. To bude v pořádku. Chci to udělat.”

„No tak dobře,” kývl krátce Lyon.

„Nuže, paní Maloneová, myslím, že jsme dohodnuti,” prohlásil generál radostně.

„Děkuji vám, pane generále,” usmála se, „ale říkejte mi, prosím, Andy.”

„Vy se mi líbíte, Andy.”

„Vy mně také.” Rozesmála se a generál se k ní připojil.

„Omluvíte mě?” pronesl Lyon mrazivě a vnesl do přátelské atmosféry osten zášti. „Čeká mě práce.”

„Lyone, jen nech pana Houghtona, ať si poradí. Za-jedeš s Andy do hotelu a pomůžeš jí přestěhovat věcí.”

Andy a Lyon se naráz otočili a zůstali na generála hledět v němém úžasu. Po dlouhé odmlce nakonec Andy popadla dech a zablekotala: „Aaa - ale já bydlím v Heaven in the Hills, a ujišťuji vás, že je to tam docela pohodlné.”

„Určitě ne tak jako tady,” poznamenal generál pobaveně. „Ještě jste neochutnala výtvory naší Grácie.” Aha, řekla si Andy, Grácie je kuchařka. „A co když budu mít nutkání vylít si vám své srdéčko uprostřed noci? Neměla byste riskovat, že o něco přijdete. Když to zvážíte, bude mnohem lepší, když zůstanete pod touto střechou, dokud nebudeme s prací hotovi.”

„Ale můj štáb bude v motelu a -”

„Kolik to bude lidí?”

Rychle v duchu počítala.

„Čtyři.”

„Tak to je můžeme nechat v domcích pro dělníky vzadu za domem. Je tam spousta místa. Nechci slyšet žádné námitky,” prohlásil tónem, jenž byl připomínkou minulých dob. ,Jsme tady s Lyonem tak sami. Budete vítaným osvěžením.” Spustil elektrický pohon kolečkového křesla. „Teď mě, prosím, omluvte. Už Jste mě unavili, vy dva. Uvidíme se při obědě.”

Za tichého předení motůrku vyjel z místnosti, a Andy s Lyonem osaměli. Lyon bezpochyby dobře věděl, jak výborně slouží jeho otci sluch, protože počkal, dokud nebude z dohledu, a teprve pak se k ní obrátil: „Měla byste na sebe být pyšná.”

Vzepřela se výčitce nepřátelských šedých očí.

„To jsem. Váš otec s rozhovorem hned souhlasil.

Mohl jste nám ušetřit spoustu problémů, kdybyste mu přednesl moji žádost už tenkrát, místo toho, abyste mi posílal zpátky neotevřené dopisy.”

„On možná souhlasí, já ale ne.” Pohlížel na ni s pohrdáním. „Copak váš život není dost vzrušující? Co vás vede k tomu strkat nos do životů jiných lidí? Vzrušuje vás to?”

Nenáviděla tu posměšnou křivku jeho rtů.

„Já nikam nestrkám nos. Chci si jen promluvit s vaším otcem a celý rozhovor natočit, abych se mohla podělit s miliony diváků, které zajímá to, co chce říci.”

„To zní opravdu hezky, milá paní. Tak vznešeně a upřímně. Mohli by vás prohlásit za světici.” Posměšný úsměv zmizel z jeho tváře jako mávnutím kouzelnou hůlkou. Sevřel rty do přísné linky. Prudčeji popadl za paži a přitáhl k sobě. Neúprosné rty se sotva pohnuly. „Ale varuju vás, učiníte-li cokoli, cokoli, co by mého otce rozrušilo nebo mu ublížilo, pak vám pomoz Bůh. Rozuměla?”

Málem se zalkla, když se její ňadra opřela o mohutnou hradbu jeho hrudi, ale nakonec ze sebe vypravila: „Rozuměla.”

Upřeně se na ni podíval a neznatelně kývl, jako by chtěl naznačit, že je ochoten jí uvěřit. Několik okamžiků, které se zdály věčností, z ní nespouštěl oči. Skoro se nemohla nadechnout. Ani se neodvažovala. Kdyby se pohnula, jen by upozornila na blízkost jejich těl, jejichž poloha připomínala spíš zápas nebo milenecké objetí. Nic z toho by nikdy nedopustila.

V okamžiku, kdy se rozhodla zůstat naprosto nehybná a nepouštět se s ním do boje, objevil se v jeho tváři výraz svědčící o tom, že si uvědomuje nebezpečnou blízkost jejich těl. Byla osvobozena - náhle, reflexivně, okamžitě. Nezaujatý pozorovatel by si mohl myslet, že považoval přímo za nebezpečné ocitnout se v její těsné blízkosti.

„Zajedem pro vaše věcí.” Svůj návrh skoro zavrčel. „Nejsem žádná taxislužba.”

Chtěla odseknout, že o jeho služby nestojí, ale to už by oslovila jen jeho vzdalující se záda. Následovala jej podloubím, které, jak zjistila, vedlo kolem celého domu až dozadu, kde ve čtyřmístné garáži stálo jeho El Dorado.

Ani jí nepodržel dveře, zamířil rovnou na stranu řidiče a sedl si za volant. Nastartoval motor a nasadil netrpělivý a otrávený výraz, než jej dohonila a usadila se na místě spolujezdce. Zlostně práskla dvířky, aby dala najevo, co si myslí o jeho způsobech. Odpovědí jí bylo kamenné mlčení. Nestaral se o to, co si myslí.

Vyřítili se bránou z ranče a zamířili na silnici. Ubíhající krajina byla jako rozmazaná šmouha - ani se neodvažovala odhadovat, jakou jedou rychlostí. Volant držel jednou rukou, druhou se opíral loktem o okraj otevřeného okénka a prsty občas zabubnoval na střechu auta v rytmu melodie, kterou znal jen on sám. Vítr jí divoce čuchal vlasy, ale ať ji vezme čert, jestli ho poprosí, aby okénko zavřel..

„To bylo moje auto,” stačila sotva říci, když profičeli kolem autíčka dosud stojícího na kraji silnice.

„Stavíme se pro ně cestou zpátky. Nerad bych, aby se panince něco stalo.”

Uštědřila mu vražedný pohled a znovu se začala dívat z okénka. V duchu se modlila, aby sejí z té šílené rychlosti nezvedl žaludek.

Pak už ani jeden nepromluvil, dokud se skřípěním brzd nezastavil u motelu přímo přede dveřmi, jejichž číslo souhlasilo s číslem na jejím klíči. Tázavě na něj pohlédla.

„Nejste jediná, kdo klade všetečné otázky, madam Maloneová.”

Upřený pohled šedých očí ji nesmírně znervózňoval. Copak ještě vypátral o Andy Maloneové?

„Hned budu zpátky,” zašmátrala po klice u dvířek a vyrazila z vozu. I když byla okénka otevřená, připadalo jí, že uvnitř kabiny je nesnesitelně dusno.

Spěšně odemkla dveře a vešla do pokoje. Neslyšela, že by se za ní zavřely; obrátila se a spatřila v nich stát Lyonu s napřaženou rukou.

„Pomůžu vám.”

„To není nutné.”

„Neřek jsem, že je.”

Postrčil ji dovnitř a zavřel za sebou dveře. Místnost, která se zdála malá už prve, se smrskla na pokojíček pro panenku. Hodil klíče od auta doprostřed postele, kterou už pokojská ustlala, pak se na ni svalil sám a opřel se o pelest, nohy ve vysokých botách nechal trčet přes okraj. Když Andy zůstala s nevěřícným výrazem stát uprostřed pokoje, ucedil se zpupným úsměvem: „Nenechte se rušit.” Doháněl ji k zuřivosti. Dával najevo, že si je velmi dobře vědom toho, jak ji to vyvádí z míry.

Obrátila se k němu zády a otevřela kufr. Zuřivě strhávala šaty z ramínek a bez ladu a skladu je cpala do kufru. Posbírala z podlahy několik párů bot a naházela je do kabely. Prudce stáhla šňůru, div že nepraskla.

„Nezapomeňte na ty holínky,” slyšela jeho hlas z postele.

Prudce se otočila: „Jen se nebojte. Ty přijdou do zvláštní krabice. Velice děkuji za pomoc.”

Pečlivě vyslovená slova plná ironie ho nijak nevzrušila.

„Jsem rád, když můžu pomoct.”

Usmál se a jí na chvíli vytanula na mysli fantastická představa: Lyon opřený o pelest postele se na ni usmívá, nikoli posměšně, ale důvěrně. Hrdlo sejí divně sevřelo a všechny její pocity se soustředily na tísnivý tlak kolem žaludku. Úplněji to vyplašilo, snažila se ten pocit vší silou potlačit.

Vrhla se k toaletce a bezhlavě naházela kosmetické přípravky a různé tretky do malého kufříku. Lahvičky do sebe narážely a ona jen doufala, že se žádná nerozbije a obsah nevyteče mezi ostatní věci. Na chvilku se podívala do zrcadla nad umyvadlem a viděla, že ani nu chvilku neuhnul očima. Sledoval každý její pohyb.

„Činí vám velké potěšení na mě tak zírat?”

„Vlastně ano. V minulém životě jsem byl určitě úchylák.”

„Na to byste neměl zapomenout, až půjdete k psychiatrovi.”

„Proč?” Tázavě zvedl obočí. „Znervózňuje vás to?”

„Ani ne.” Jeho cynický úšklebek jí usvědčoval ze lži. Odtrhla oči od jeho obrazu v zrcadle a vecpala do menší tašky poslední předmět.

Třásly se jí ruce, když vracela ramínka do skříně stojící přímo proti posteli. Spěšně sbírala kousky spodního prádla, které jí stále padalo z rukou. Upustila kalhotky bohatě lemované krajkou. Rychle se pro ně sehnula, ale kradmý pohled jeho směrem jí prozradil, že je zahlédl. Ten lascivní úsměv byl jednoznačný. Zatímco sklízela poznámky nahromaděné nepořádně na stolku a strkala je do aktovky, zvedl se těžce z lůžka a odloudal se do koupelny. Za okamžik byl zpátky s malinově červenou podprsenkou a kalhotkami v ruce. Až teď si vzpomněla, že je včera večer přepírala a nechala je viset na tyči koupelnového závěsu.

Uchopil do každé ruky jeden díl a pomalu kráčel blíž, nespouštěje z ní oči. Pohledem ji přibíjel k plyšovému koberci.

„Nezapomeňte na tohle,” ušklíbl se. Zkoumavým trakem chirurga si prohlížel nadýchané obláčky ve svých dlaních. Vyhodil je do vzduchů a zachytil v pádu jako by chtěl vyzkoušet jejich lehkost. I ona zírala na ty kousky prádla jako v transu. Skrz tenoučkou látku by mohla číst každou čáru jeho dlaně jako kartářka. „Není divu, že vám to nechybělo. Takové nic.”

Zajíkla se a vyrvala mu podprsenku i kalhotky z rukou. Smál se, když je hodila do kufru a prudce zaklapla víko. Zvedla kufr, a tu k ní k jejímu úžasu přistoupil a vzal jí ho z ruky.

„Budete se ještě odhlašovat?” zeptal se, když otevřel dveře.

„Jistě,” řekla neúčastně, snažíc se nedat najevo, že jí srdce buší tak mocně, div se jí nerozskočí hruď.

„Tak já to naložím, než si to zařídíte. Sejdeme se v kanceláři.”

Tohle se jí hodilo, a proto nic nenamítala.

„Dobře.” Vyšla z pokoje a kráčela po chodbičce do kanceláře. Přežvykující slečna v recepci si dala načas, než utřídila všechny papíry, kterých byla na třídenní pobyt v motelu neuvěřitelná hromada. Když zasunovala Andyinu kreditku do pokladny, všimla si vozu čekajícího před vchodem.

Zkoumavě si Andy prohlédla.

„Není to Lyon Ratliff?”

„Ano, je,” opáčila Andy a vyzývavě se na recepční podívala.

„Hmmm,” byla celá odpověď.

Andy vyšla z recepce a vklouzla na sedadlo spolujezdce. Pach kožených potahů jí byl příjemný. I to, jak voněl Lyon. Přestože před chvílí sázel keře, byl cítit čistě a mužně.

Zavřela okénko a zapnula chlazení. Hučení větráku byl dlouho jediný zvuk v autě, dokud se nedostali na hlavní silnici. Pak se k ní obrátil: „A co dělá pan Malone, zatímco vy se honíte za soukromými problémy ostatních?”

Rozezlena urážlivým tónem otázky vyštěkla: „Můj muž je mrtvý.”

V jeho tváři nebylo znát pohnutí, oči však rychle upřel zase na silnicí. Odvrátila pohled a přála si, aby jeho profil nebyl tak hezký.

„Promiňte,” řekl konečně tiše. „Co se mu stalo?”

Omluvný tón jeho hlasu ji překvapil. Ty prudké změny nálady ji mátly.

„Zahynul při práci v Guatemale. Zemětřesení.”

„Už je to dlouho?”

„Tři roky.”

„Byl reportér?”

„Ano.”

„Novinář?”

„Dělal v televizi.”

„Hodně cestoval?”

„Pořád. Pracoval pro velkou stanici.”

„Byli jste šťastní?”

Co mají znamenat ty osobní otázky? divila se. I jiní jí kladli zdvořilé dotazy, aby se seznámili. Instinkt jí napovídal, ať mu dá na vědomí, že do jejího manželství mu nic není, ale opatrnost jí velela opak. Ona se přece bude vyptávat jeho otce. Projeví-li dobrou vůli a odpoví na Lyonovy otázky, možná jí přestane házet klacky pod nohy, až dojde na rozhovor s generálem.

Kromě toho už ji unavovala tahle hra jak trumfnout jeden druhého, zvláště od chvíle, kdy poznala, že na dlouhé trati má on rozhodně větší šanci. Co kdyby vyhlásila příměří?

„Ano, byli jsme šťastní,” uslyšela svůj hlas.

Dlouze se na ni zahleděl, až myslela, že se snad bude muset sama chopit volantu. Stále jel velice rychle. Nakonec znovu upřel zrak na přední sklo.

Andy si poposedla na sedadle z měkounké kůže. Mezi nimi vládlo napětí, pocit, který jí bolestně svíral hrdlo, Zcela ji ovládlo nutkání alespoň na chvíli se ho dotknout. Toužila pocítit, jaké to je, hladit ty bujné kadeře. Pod látkou košile se vyzývavě rýsovaly jeho svaly. Měla chuť stisknout ta stehna, jen aby se přesvědčila, jak tvrdé jsou svaly pod pevnou látkou džínsů.

„Jak dlouho už tohle děláte?”

Ta otázka ji přibila zpátky do sedadla a vrátila ji do bezpečnější sféry. Klimatizace v kabině nedokázala zchladit krev divoce se ženoucí tepnami. Odkašlala si.

„Od té doby, co jsem skončila vysokou. Začala jsem s psaním reklamních textů v místní televizní stanici, pak jsem se dostala do oddělení zpráv a nakonec jsem to dotáhla na moderátorku.”

„Ale teď přece děláte investigativní zpravodajství.”

„Ano,” řekla váhavě a napůl omluvně, protože nevěděla, kam rozhovor povede.

„To bych rád věděl proč,” přemítal nahlas. „Víte, muži, kteří hodně cestují, si tuhle práci vyberou, protože jsou doma nešťastní. Možná že vy jste to začala dělat třeba z pocitu viny? Váš nešťastný muž se vydal do Střední Ameriky a nechal se zabít, a vy se to teď snažíte odčinit tím, že kráčíte v jeho šlépějích?”

Byl tak blízko pravdě, že měla pocit, jako by ji probodával šípy svědomí a ona pomalu umírala v bolestných mukách. Ale tak jako raněné zvíře se dokázala postavit na odpor.

„Jak se opovažujete říci něco takového. Nic o Robertovi nevíte, ani o mně. Vy -”

„Vím o vás všechno. Jste namyšlená ctižádostivá ženská, přemrštěně sebevědomá, protože náhodou vypadáte lip než ostatní.” Prudce odbočil na kraj silnice a se skřípěním zabrzdil za jejím autem. Sáhla po klice u dveří, ale jeho ruka prudce vylétla a sevřela jí železným stiskem zápěstí. Jak se nad ni nahnul, přiblížil svůj obličej k jejímu. Jeho hlas byl drsný a ochraptělý.

„Možná máte hezkou tvářičku, parádní nohy a prsa, která si o něco říkají, ale nemyslete, že nevím, jaká jste. Navrch jste snad hebká a teplá, ale uvnitř jste jako kus tvrdého ledu. Takovéhle já dobře znám, Andy Maloneová. Kdybyste měla příležitost, uděláte z každého muže impotentního blbečka. Takže zatímco budete dělat to zatracený interview, raději mi nechoďte do cesty a já se vám také budu vyhýbat. Tak, teďˇkdyž jsme si udělali jasno, možná budeme schopni tolerovat jeden druhého.”

Pustil jí ruku a otevřel dvířka dokořán. Vyškubla se mu a vykročila na rozpálený povrch silnice. Zabouchla za sebou a zůstala stát v bezmocném vzteku, když Jeho pneumatiky vyhodily do vzduchu spršku štěrku u nechaly ji tu v oblaku bílého prachu.

O deset minut později ji u vchodu uvítala žena, která nemohla být nikdo jiný než Grácie. Lyon měl zřejmě tolik slušnosti, aby upozornil hospodyní i hlídače U brány, že Andy za chvíli přijede.

„Vypadá to, že potřebujete před obědem nějaký to občerstvení,” řekla Grácie soucitně. „Takový vedro! Pojďte nahoru, ukážu vám váš pokoj. Nikdy jsem neviděla generála tak rozčilenýho. Budete mít ten největší pokoj, tedy kromě Lyonova, samozřejmě.“

Grácie Halsteadová, jak se představila, byla žena mocného poprsí a dávno již ne štíhlého pasu, Šedé vlasy, srdečný kulatý obličej a mazlivé způsoby dodávaly jejímu chování cosi mateřského. „A jsme tady,” Otevřela dveře do prostorného a slunečného pokoje se starožitným nábytkem.

Místnost měla dvě okna na jih, za nimiž byly vidět oblé kopce táhnoucí se po obzoru a svěží louky, na kterých se pásl herefordský skot s bílými hlavami. Mezi pastvinami na pozemcích patřících Ratliffovým se klikatila řeka s břehy lemovanými půvabnými cypřiší, Jejichž zkroucené kmeny podobné tlustým provazcům halilo zelené krajkoví listů.

„To je Guadalupe, na co se koukáte.”

„Je tu nádherně,” řekla Andy a myslela tím všechno, výhled, pokoj, dům.

„No jo, Já už tu bydlím od tý doby, kdy pan Ratliff tenhle dům postavil, hned po válce. Viděla jste bazén? Generál říkal, že ho máte používat, a vůbec všechno, co tady je.”

„Děkuji. To budu.”

„Lyon vám přines kufry.” Kývla směrem k zavazadlům, která, jak si Andy dovedla představit, byla neobřadně vyházena na podlahu s parketami.

„Ano. To je od něj velmi laskavé.” Sarkastický tón poznámky Grácii unikl.

„Tak já jdu dolů a nachystám něco k obědu. Koupelna je támhle.” Ukázala na dveře. „Všechno jsem tam dala, ale jestli jsem na něco zapomněla, zavolejte na mě ze schodů, ale hodně křižte.”

Andy se zasmála.

„Tak dobře.”

Grácie se zakřenila, zkřížila paže na břiše, naklonila hlavu na stranu a obdivně si Andy prohlížela od hlavy k patě. To, co viděla, ji zjevně uspokojilo.

„Myslím, že generál má pravdu. Myslím, že to bude… zajímavý, když tu budete.” Než si Andy mohla tuto záhadnou poznámku vysvětlit, Grácie dodala: „Oběd je v poledne.”

Pak byla pryč a Andy osaměla. Shodila ze sebe pomačkaný kostým, který byl až do dnešního rána čistý, přímo z čistírny. Vytřepala jej, aby ho pokud možno zbavila prachu, a přitom polohlasem proklínala Lyona Ratliffa.

Dopřála si krátkou osvěžující sprchu v překrásné koupelně v různých odstínech žluté a okrové a pak si oblékla pohodlnou sukni a halenku s krátkými rukávy.

Vzala do ruky kartáč, přistoupila k oknu a rozpustila si vlasy. Jak tak ze své vyhlídky v druhém poschodí hleděla na krajinu, spatřila Lyona, jenž vyšel zpoza rohu garáže. Připojil se k panu Houghtonovi, který klečel u květinových záhonů a stále ještě sázel další a další keříky.

Ruka s kartáčem jí zůstala nehybně trčet nad hlavou, když si Lyon začal rozepínat košili. Stáhl si ji a pověsil na nejnižší větev ořechovníku. V zaujetí rozhovorem s panem Houghtonem byly jeho pohyby přirozené a neafektované, a přesto působily dojmem, jako by šlo o baletní kroky svůdného tance.

Andy si musela přitisknout ruku na hrud, aby sejí nerozskočila. Teď měla příležitost porovnat si své představy o tom, co se skrývá pod Lyonovou košilí, se skutečností. Ramena měl široká, a když uchopil rukojeti kolečka, vystoupily na nich pružné svaly Hruď pokrýval temný kučeravý porost, jenž se zužoval od mocně zarostlých prsou dolů jako šipka končící kdesi dole v džínech. Andy se divoce zhoupl žaludek, když se dlouhými prsty lenivě poškrábal pod žebry.

Zasmál se něčemu, co řekl pan Houghton, a odhalil oslnivě bílé zuby. V koutcích očí se mu tvořily drobné vrásky, jež mu nyní dodávaly veselý výraz, jaký u něj předtím neviděla. Znala hojen rozzlobeného a protivného, plného zášti a nepřátelství.

Tohle byl docela jiný Lyon.

Zkontrolovala čas na hodinkách, ustoupila od okna a odložila kartáč. Lyon zřejmě na oběd nepřijde.

Nepřišel, ale Andy si na salátu, který jí Grácie připravila, velmi pochutnala. Byl hustě posypaný strouhaným sýrem a obložený plátky studeného krocaního masa.

„Vy se asi živíte jenom samýma salátama,” zjišťovala Grácie. „V poledne to je v pořádku, ale nebojte se, já už dohlídnu na to, abych vás tu vykrmila.”

„Prosím vás, nedělejte si se mnou žádné starostí. Budete mít plné ruce práce, až přijede náš štáb. Určitě tady naděláme spoustu zmatku. Ale můžu vám jen slíbit, že se budeme snažit rušit co nejméně a že se budeme chovat slušně.”

„V tomhle domě ještě nikdy nebyl takový nepořádek, abych ho nedokázala uklidit. Dělejte si tu, co se vám líbí.”

„Pane Ratliffe, kdybyste dovolil, ráda by si to tu odpoledne prošla a vybrala pozadí pro natáčení.”

Generál sedel v čele stolu a právě si na talíř nakládal jakýsi nepříliš vábně vyhlížející pokrm.

„Ale ovšem. Celý dům je vám k dispozici.”

„Kde se cítíte nejlépe?”

„Nejvíc času trávím v zimní zahradě, kde jste mě ráno našla,” mrkl na ni. „Nebo ve své ložnici. Někdy si sednu do obýváku.”

„Chtěla bych, abyste byl v přirozeném prostředí, abyste byl uvolněný, až spustíme kamery. Musím si ty místnosti prohlédnout - kolik je tam zásuvek a tak. Večer zavolám štáb do Nashvillu, jaké si má přivézt vybavení. Přijedou asi pozítří.”

Odpoledne strávila několik hodin prohlížením místností, o nichž se generál zmínil, a hledala nejen technicky, ale i esteticky vhodné prostředí. Diváci se totiž naučili od Andy Maloneové očekávat, že její pořady jsou vždy důkladně připravené.

Grácie jí donesla krabici s výstřižky a různými upomínkami na generálův život a jeho působení v armádě. Andy se pečlivě probírala obsahem a všimla si, že novinové články jsou datovány až několik let po válce. Tehdy odešel předčasně do penze a od té doby žil již třicet let v ústraní. Její reportérský duch tento fakt zaregistroval, ale kromě náhlého opadnutí publicity na tom neviděla nic zvláštního. Popsala dva listy poznámkami, na co by se jej mohla zeptat.

Předpokládajíc, že večeře asi nebude žádnou společenskou událostí, převlékla si jenom blůzu. Rozhodla se pro žoržetovou s krátkými nadýchanými rukávy. Úzké klopy končily těsně u výstřihu. Rozpustila si vlasy a nechala je volně splývat na ramena.

Lyon, vymydlený ze sprchy těsně před večeří, právě zajišťoval otcovo pojízdné křeslo na konci stolu, když vstoupila do jídelny. Vzhlédl a jeho oči na ní dlouze utkvěly, než zabručel své „Dobrý večer”.

Teď byl samozřejmě oblečen, ale ona jej stále viděla po pás nahého. Tep se jí znatelně zrychlil, když jí zdvořile podržel židli. Vůně, kterou zaregistrovala, ji překvapila svou delikátností.

Ve změti protichůdných pocitů si uvědomila, že by se na něj vlastně měla hněvat. Když se setkali naposledy, choval se neskonale hrubě a urážlivě. Odjel á nechal ji na silnici samotnou zalykající se prachem. Ke svému rozhořčení shledala, že pohled na něj v ní místo znovu vzplanuvšího hněvu vyvolal onen rozechvělý cit hluboko v nitru, který ji stravoval od chvíle, kdy ho spatřila poprvé.

Generál, jenž si nevšiml nebo si nechtěl všímat napětí mezi synem a jejich hostem, sklonil hlavu, aby pronesl modlitbu před jídlem. Andy a Lyon jej následovali. Po chvilce Andy neodolala pokušení podívat se na Lyona, který seděl přímo naproti ní. Pomaloučku zvedala víčka. Její dlouhé temné řasy naráz vyletěly do výše, když se její oči setkaly s utkvělým pohledem, který na ni upíral bez náznaku studu či rozpaků. Aby unikla před jeho hypnotizujícím účinkem, prudce sevřela víčka a znovu sklonila hlavu.

„Andy dnes už začala vybírat místa, kde budeme natáčet,” poznamenal generál, když Grácie obsloužila Lyona a Andy. Před generálem byl postaven další talíř s pokrmem, jenž vyhlížel zcela nepoživatelně. Ovšem svému slibu, že Andy pořádně vykrmí, se hospodyně nezpronevěřila. Jídlo bylo vydatné a porce velká.

„Fakt?” Jedno z Lyonových černých obočí se tázavě zvedlo.

„Ano,” přikývla. „Váš otec byl natolik laskav, že mi dal volnou ruku ve výběru prostor v domě.” Chtěla mu oplatit nedostatek pohostinnosti, ale viděla, že se spletla. Pobaveně zvedl koutek úst. „Nicméně myslím, že natáčení omezíme na místnosti, ve kterých váš otec pobývá nejčastěji.” Pohlédla směrem ke generálovi Ratliffovi. „Myslíte, že byste mohl vyjet ven? Ráda bych udělala nějaké záběry pro dotáčky.”

„Dotáčky?” zeptal se Lyon.

„To je další doplňující záznam. Někdy je trochu nudné dívat se celých třicet minut jen na to, jak dva lidé sedí v křeslech a mluví. Další záznam pak můžeme prostříhat s rozhovory.”

Lyon chápavě přikývl.

v,Lyon měl výtečný nápad vydláždit pěšinku k řece, aby se na ní dalo jezdit v kolečkovém křesle, když jsem už nemohl chodit pěšky. Možná by to šlo na břehu řeky?” zeptal se generál.

„Ano, to bude perfektní.”

„Dobře. Lyon vás tam po večeři zavede, můžete si to prohlédnout.”

TŘETÍ KAPITOLA

„Jsem si jistá, že Lyon má na práci jiné věci,” zamumlala Andy do talíře, neodvažujíc se pohlédnout na muže sedícího naproti.

„Ale vůbec, ne,” ozval se.

Vidlička jí spadla do talíře, až to zařinčelo. S největším úsilím se snažila mluvit klidným hlasem: „Bylo by praktičtější podívat se tam za denního světla,” oponovala generálovi, stále si nepřipouštějíc, že Lyon s otcovým návrhem souhlasí.

„Bezpochyby. Ale celý den jste byla zavřená v domě, a ani jste se nepodívala po okolí. Procházka vám udělá dobře. Tak honem dojezte ten jablkový koláč, ať můžete vyrazit.”

Pohlédla na Lyona s nadějí, že ji podpoří, ale ten koukal jako příslovečná kočka, co spolkla kanára. Copak si nemůže vymyslet nějakou výmluvu, proč i ní nemůže jít? Nabodla na vidličku pořádný kus Graciina koláče a zamračila se na něj. Samozřejmě že může. Jenom se těší na další příležitost, aby ji ztrapnil. Tentokrát bude zklamaný. Už mu neskočí na lep, I kdyby ji provokoval sebevíc.

„Lyone, až půjdeš, popros cestou Grácii, aby mi přinesla do pokoje teplé mléko,” řekl generál. „Dnes večer jsem velmi unavený.”

Andy okamžitě zapomněla na starosti s Lyonem a soustředila svoji pozornost k muži, kvůli němuž do tohoto domu vlastně přišla.

„Necítíš se dobře, tati?” zeptal se Lyon. „Mám zavolat doktora Bakera?”

„Ne, ne. Cítím se jedině na svých osmdesát a něco let. Teď půjdu do postele, abych se přes noc pořádně vyspal. Chci při interview s Andy vypadat co nejlépe.” Znovu na ni mrkl. Impulzivně vstala, naklonila se k němu a políbila ho na tvář.

„Dobrou noc, generále Ratliffe.”

„Zapomeň na to mléko, Lyone, myslím, že můžu jít rovnou spát.” Zamával jí na dobrou noc a vyjel z jídelny.

„Dovede se… o sebe postarat? Když něco potřebuje?” zeptala se jemně.

Lyon smutně a rezignovaně vzdychl: „Ano.” Unaveně si třel šíji. „Trvá na tom, že se bude oblékat a svlékat sám, ačkoli si myslím, že ho to vyčerpává. Je příliš hrdý. Nesmířil by se ani s ošetřovatelem, natož se sestrou.” Jeho oči byly plné smutku, když hleděl na prázdný prostor za dveřmi, kde naposled viděl otce. Po chvíli lehce potřásl hlavou a podíval se na ni. „Už jste dojedla koláč?”

Uždíbla poslední sousto křupavé kůrky a rychle je vsunula do úst.

„Vynikající,” zvolala a mlsně si olízla špičky prstů. Když už na nich nezbyl ani drobeček, s úsměvem k němu vzhlédla.

Dech se v ní zastavil a usmívající se rty se pootevřely jakoby v očekávání polibku. Lyon zíral na její ústa s tak jednoznačným zájmem, že nebylo možné na jeho upřený pohled nereagovat. Cítila, jak ji k němu cosi přitahuje. Jeho magnetismus byl tak mocný jako přitažlivost Měsíce způsobující příliv a odliv, a bylo stejně nemožné mu odolat.

„Myslím, že jste jeden vynechala,” pronesl chraptivě. Vzal její ruku a zvedl prsty ke svým rtům.

Můj bože, zakřičela v duchu. Jestli to udělá, tak umřu. Přesto si nedokázala představit nic, co by mohlo více elektrizovat než jazyk přejíždějící jemně přes bříška prstů.

Vytrvale jí hleděl do očí, jako by nemohl odtrhnout zrak. Ale místo toho, aby její prsty olízl, jemně je ofoukl, a donutil tak poslední drobečky koláče vyklidit pozice.

Srdce jí bolestně naráželo do žeber. Cítila, jak se jí plíce křečovitě svírají nedostatkem vzduchu. Doufala jen, že sejí podaří nadechnout, aniž by jí uniklo zasténání, jež se jí dralo z hrdla.

„Lyone, Andy, už jste dojedli?” Ucukla rukou u ustoupila o krok, když dovnitř létacími dveřmi, které spojovaly jídelnu s kuchyní, vrazila Grácie. „Budete chtít kafe na zadní verandě?”

„Půjdeme se projít dolů k řece,” odpověděl mnohem klidněji, než by to dokázala v tuto chvíli Andy. „Nechceš s tím počkat, až se vrátíme? Nevím, jak dlouho budeme pryč. Jestli chceš, tak běž spát.”

„Umeju to nádobí a ještě se mrknu na generála,” oznámila Grácie. „Kafe vám nachystám na zadní verandě. Kdybysme se už neviděli, tak dobrou noc.”

„Dobrou noc, Grácie,” řekl Lynon.

„Dobrou noc, díky za vynikající večeři,” řekla Andy a doufala, že si hospodyně nepovšimne ruměnce v jejích tvářích.

„Rádo se stalo. Teď se mi vy dva skauti kliďte z cesty. Běžte si na tu svou procházku.”

Lyon se jako první vydal vpřed napříč Graciiným královstvím. Kuchyně byla ohromná. Kolem stěn stálo mnoho přístrojů z lesklého nerezu.

„To vaří i pro všechny vaše zaměstnance?” Andy věděla, že Ratliffův ranč je vlastně malé městečko. V sousedství bydlelo několik desítek kovbojů i s rodinami.

„Celé roky vařila pro dělníky, co bydlí támhle v ubikacích.” Ukázal na budovu, která opravdu vypadala jako ubytovna. „Ale když to s tátou začalo být vážné, najal jsem pro ně kuchařku. Grácie má teď na starost hlavně dohlížet na tátu, když nejsem doma.”

„Říkal jste mi ráno, že je tu déle než vy.”

„Jo, přišla sem s mámou a tátou, když dům stavěli. Máma umřela, když mi bylo deset. Od té doby se o mě Grácie starala.”

„Jaká byla vaše maminka?” Scházeli po cestě dolů k řece, minuli bazén a několik venkovních budov, ve kterých bydleli dělníci. Andy’si všimla, že keře, které pan Houghton zasadil, jsou velmi pěkné. Noční vzduch byl prostoupen zemitým pachem čerstvě zryté hlíny a zalitých záhonů.

Byla nádherná noc. Půlměsíc na obloze se podobal divadelní dekoraci zavěšené nad vzdálenými kopci. Od jihu vanoucí větřík jí odvíval z tváře vlasy, když kráčela s Lyonem pod baldachýnem větví dubů a ořešáků.

„Je to asi škoda, ale já si pamatuju víc bezvýznamné události než konkrétní osoby. Když si zkouším vzpomenout na matku, vybaví se mi spis jen pocity a dojmy. Byla něžná, laskavá a měla dobré srdce. Tohle si ale o mámě možná myslí všechny děti.” Usmál se a jeho zuby zasvítily dokonce i v houstnoucí tmě. „Pamatuju se na tu její zvláštní vůni. Nedokážu si vybavit, jestli jsem se s takovou ještě potom někdy setkal, ale podle ní bych ji poznal i dneska. Jmenovala se Rosemary.”

„Ano, četla jsem to dnes v nějakých výstřižcích. Otec jí prý velmi často psal, když byl ve válce. Museli si být velice blízcí.”

„To byli. Vzácně blízcí.” Nedokázal zastřít hořký tón a rychle přešel k jinému tématu. „A co vaši rodiče?”

„Matka žije v Indianapolis. Otec zemřel před několika lety.”

„Co dělal?”

„Novinařinu. Byl tam docela známý. Jeho články vycházely v několika novinách.”

„Takže váš zájem o žurnalistiku začal už v raném dětství.”

Už si ji zase začíná dobírat?

„Ano, řekla bych, že ano,” odvětila klidně.

Její pozornost upoutalo hučení vody, neboť už došli na travnatý břeh svažující se k řece. Pohlédla na neklidnou hladinu, která se s vířením a bubláním hnala přes oblé balvany bílého vápence. „To je nádhera, Lyone!” zvolala nadšeně.

„Líbí se vám řeka?”

„Je krásná! Voda je jak z křišťálu!”

„Ve dne uvidíte, že je opravdu čistá. Čistí ji míle a míle vápence. Je to jedna z nejčistších řek ve státě.”

„A ty stromy, jsou úchvatné,” vydechla se zakloněnou hlavou a skrz krajkoví cypřišových větví pohlédla na oblohu. „Máte.to tu asi moc rád, že? Tuhle zemi.”

„Ano. Možná se ode mě očekávalo, že se budu věnovat vojenské kariéře jako můj otec. Ale odešel z armády ještě předtím, než jsem byl dost starý na to, abych si uvědomil, že byl vždycky vlastně rančer. Bydlíme tu od té doby, co jsem se narodil. Taky jsem byl v armádě, ve Vietnamu, ale šel jsem tam s tím, že mě nikdo nebude spojovat se slavným otcem. Ale válka, to pro mě nebylo.”

„A tak žijete na ranči.”

„A tak žiju na ranči. Vlastním také ještě další pozemky a nemovitosti, ale tady to miluju,” řekl a rozmáchle ukázal po krajině.

„To je ale škoda, že jste na to jen vy dva,” poznamenala, aniž‘by tím něco myslela, ale hned jak tu větu vyslovila, zalitovala. Určitě to vypadá, že je moc zvědavá.

„Když chcete vědět, proč jsem se nikdy neoženil, proč nejdete rovnou k věci a nezeptáte se přímo, paní Maloneová? To bych neřekl, že budete tak opatrná na slovíčko.” „Já jsem ne…”

„Tak pro vaši informaci,” pronesl upjatě, „už jsem byl jednou ženatý. Ten debakl trval čtyři katastrofální roky. Když ji začal nudit ranč, dům, můj otec i já, sbalila svých pět švestek a vypadla. Už jsem ji nikdy neviděl. Nechala se rozvést prostřednictvím poštovní služby strýčka Sama a báječného vynálezu Alexandra Grahama Bella.”

„A teď si nenávist, kterou k ní cítíte, přenášíte i na ostatek ženské populace.” Opírala se o kmen cypřiše. Rozzlobeně se napřímila.

„Ne. Musíte k někomu něco cítit, abyste byla schopná ho nenávidět. Ať byly mé city k ní jakékoli, zemřely v okamžiku, kdy odešla. Řekněme, že jen nedůvěřuju ženám jako živočišnému druhu.”

„A tak se z vás stane přesvědčený starý mládenec?”

„Zcela nepochybně.”

„Dámy v Kerrvillu se s tím ovšem nehodlají smířit,” podotkla provokativně, neboť si vzpomněla na nepokrytý zájem dívky v recepci, když pro ni Lyon přijel. „Nepronásledují vás? Tak slibného ženicha?”

„Jo. Všechny matinky mi předhazují své dcery na vdávání. Už mě seznámili snad s každou rozvedenou paničkou ve městě. Dokonce mi zařídili oběd s vdovičkou, které umřel muž ani ne před měsícem.”

„Takže vy pohrdáte všemi ženami.”

Vypjal ramena a přikročil k ní. Dělil je teď nepatrný prostor. „To se mýlíte, já ženami neopovrhuju. Prostě se s žádnou nehodlám oženit. Jsem potrefen -možná by byl lepší výraz obdařen - stejným pohlavním pudem jako každý muž, kterému je víc než patnáct let.”

Jeho hlas teď zněl docela jinak: pryč byly ty útržkovité, skoupé fráze člověka, jenž se stal objetí vrtochu rozmarné ženy. Místo nich slyšela rozechvělý, temný tón vzrušeného muže.

Navlhčila si rozechvělé rty, odvrátila se od něj a upřela pohled na řeku.

„Já… myslím, že tohle bude dobré místo pro exteriéry. Ovšem, něco se musí udělat s tím hlukem, co dělá voda, ale -” Její překotná mluva náhle ustala, když ucítila jeho dlaně na svých ramenou. Veliké ruce. Pevné. Silné. Něžné. Horké. Obrátil ji k sobě.

„Umírala jste zvědavostí, nebo ne?” horký dech jí lnul do tváře.

„Zvědavostí?” vykvikla a nenáviděla se za ten hloupý zvuk. „Na co bych měla být zvědavá?”

„Na mě.”

„Na vás? A co by mě na vás mělo zajímat?”

„Jaké to je, když se vás dotýká, když vás líbá pasák krav. Tohle jste si o mně myslela, hned jak jste mě uviděla, ne?”

„Ne,” zalhala. V prostředí, ve kterém se vždy pohybovala, byli muži jako on vzácností. Lyon byl pro ni něčím novým a neznámým, byl výlučný a výjimečný, napadlo ji však, že je to na ní tak znát.

Nepřestával k ní hovořit hlasem, jako když másla Je: „Pro vás ty dopisy, které jsem vracel neotevřené, neznamenaly žádnou překážku. Vy jste se rozhodla, že se sem rozjedete a promluvíte si s tím buračem, a on vám dovolí natočit si rozhovory se svým synem. Myslela jste si, že se rozplynu jako led, jen co se podívám do vašich zlatých očí a uvidím tu bílou pleť a hedvábné vlasy a vzrušující tělo. Není to tak?”

„Ne!“ vykřikla tlumeně, upřímně. To bylo od něj hrubé. Věděla, že jeho objetí je neupřímné, a přesto toužila přitisknout se k němu ještě těsněji. Přestože se ji vysmíval, zoufale prahla po jeho dotecích.

„A čím víc jsem vás urážel, tím jste byla zvědavější, dokud jsem nebyl opravdu ošklivý. Myslíte, že jsem si nevšiml, jak jste se na mě koukala z okna. No, uspokojilo vás, co jste viděla?”

Konečně se vzpamatovala a vybuchla: „Vy namyšlený -”

„Kroťte se, madam Maloneová. Hodlám ukojit vaši zvědavost. A nejen to.”

Využívaje své mohutnosti a síly, pokročil vpřed a přitlačil ji tělem ke kmeni cypřiše. S bezostyšnou zručností rozepl první knoflík její blůzy. Pak druhý.

Opovržlivě mu pohlédla do očí a zvedla špičatou bradičku. Přála si jen, aby neucítil zrádné bubnování jejího srdce.

„Nehodlám vás poctít tím, že se budu bránit nebo se s vámi prát.”

„Můžeš se bránit, jak chceš. Mě nezastavíš. Na takové pocty ti kašlu.”

Pak se ústy přisál k jejím, a bitva byla prohrána, ještě dřív než vůbec začala. Jeho rty byly rozhodné, ale podivuhodně jemné. Dotkly se jejích úst takovým způsobem, že je pootevřela, dřív než si to vůbec uvědomila.

Na okamžik, jenž se zdál nekonečně dlouhý, zaváhal, s dechem na jejích ústech, a nechával ji v mučivém očekávání. Jazykem přejel nejprve po jejím horním, pak po dolním rtu, nakonec vklouzl dovnitř a donutil ji, aby jej přijala… Triumfálně prozkoumával vnitřek jejích úst. Náhle však napřímil hlavu.

Probodával ji očima. Jeho přerývaný dech souzněl s jejím. Dvě srdce bila v jediném rytmu. Důkladně si prohlížel její tvář. Co v ní chce objevit? Hleděla na něj s němou prosbou v očích. Pak, jakoby vedeny zkušeným choreografem, jeho ruce obemkly její tělo a ona jej v temže okamžiku objala kolem krku.

Když k ní znovu sklonil ústa, její rty už pootevřeny čekaly, aby jej přijaly. Tento polibek již motivovala vzájemná touha, která hrozila, že ji neovládnou. Jazykem ohledával její ústa s horečným zoufalstvím, jako by byla prchavým snem, jenž se může rozplynout, dřív než se stane skutečností.

Nakonec se od ní odpoutal a ona klesla do jeho náruče. Rty bloudil po její tváři, zanechávaje na ní něžné polibky. Prsty zabořil do jejích plavých vlasů.

„Lyone,” vydechla, když rukama přejel po těle k bříšky prstů zavadil o její ňadra. Pomalu rozhalil rozepnutou blůzu a ona pocítila na prsou příval tepla jeho dlaní.

Jemně ji stiskl a vzal prsy do dlaní. Potěžkal je se pevným uspokojením. Pod průsvitnou blůzkou měla tě saténovou košilku, avšak ta nijak nebránila dotekům jeho rukou. Když lehce přejel palci po bradavkách, jejich reakce byla okamžitá.

S ústy na jejím uchu si pohrával s lalůčkem.

„Víš, na co jsem přišel? Že je na tobě všechno pravé,”

Kdyby jí dal políček, nemohla by být ohromenější. Popadla jej za zápěstí, odtáhla od sebe jeho ruce a odhodila ho s překvapivou silou dozadu.

„Jenom o to ti šlo? O experiment?!” vykřikla.

„A tobě ne?” zeptal se blazeované.

„Panebože, jsi nechutný.” Prosmýkla se kolem něj a zuřivě si upravovala šaty. Noc byla náhle temná a chladná. Popadl ji za paži a prudčeji k sobě strhl. Ze všech pórů jeho těla sálal vztek.

„Já? Copak já lezu někomu do domu, šťourám se něčím soukromí, abych vyhrabal stará tajemství?”

„Já-”

„Táta se možná nechal oblafnout, ale já ne, děvenko. Takové jako ty já znám -”

„Tak tohle neříkej,” vyjekla. „Já nejsem taková, tem tady, protože je to má práce. Já vím, že je nemocný. Je mi to líto, ale to je pro mě o důvod víc, abych jeho život připomněla ostatním, protože už tu dlouho být nemusí. Nevím, z jakého důvodu jsi mě odsoudil a obvinil z nečestnosti, dřív než jsi mě poznal. Ale jsem tady. A budu dělat svoji práci i přes tvůj odpor. S tvou pomocí nebo bez ní.” Cítila, jak se jí do očí derou slzy, a v duchu děkovala tmě, že si toho nevšiml. „A vůbec, nesahejte na mě.” Prudce odmrštila jeho ruku svírající její paži jako železný okov.

„To už mě ani nenapadne,” řekl kousavě. „Jedna pusa potmě z vás ženskou neudělá, madam Maloneová. Jste ctižádostivá, prohnaná, umíněná. Jste pouhá imitace muže v ženském těle,není ve vás špetka jemnosti a něžnosti či laskavosti, která by měla být vašemu pohlaví vlastní.”

Jeho slova ji ranila. Ten popis seděl. Vehementně zaprotestovala: „Ne. Nejsem taková.”

„Těžko byste mi to dokazovala.”

„Ani nechci.” Ale chtěla, a ponižující pravda jí zaplavila ústa jako odporný lék s kovovou příchutí. Obrátila se a zdrceně se odvlekla k domu.

„Nevzbudila jsem tě?” řekla do sluchátka. V domě už byl klid, když se vrátila. Grácie nechala slíbenou kávu na stolku na zadní verandě, zůstala však nedotčena. Ráda, že se nemusela s nikým potkat, spěchala do schodů, ani si nerozsvítila. Vykoupala se ve veliké vaně na nožičkách ve tvaru zvířecích pracek a doufala, že spláchne vzpomínky na chvíle, které strávila s Lyonem. Jedna koupel však nepomůže. Ještě stále s pocitem zahanbení a hněvu si natáhla župan a vykročila do chodby, aby zavolala Lesovi.

„Ne, sakra. Ale byl bych radši, kdybys mě vzbudila. Jsem na nejlepší cestě ožrat se jako prase.”

„Copak se stalo? Dneska žádné rande?”

„Moje nejmilejší děvče odjelo,” zavrčel. Zasmála se, věděla, že nemluví vážně.

„Ty prostě musíš mít někoho, kdo by tě opečovával jako máma.”

„Jo, mám přímo oidipovský komplex, pokud jde ti tebe, Andy Maloneová.” Vzdychl a ona přímo viděla, jak si prohrábl vlasy. „Vsadím se, že ty tam zatím Jucháš s těma svýma kovbojema.”

Přešla tuhle poznámku mlčením. Ani netuší, jak blízko je pravdy. Lyon ji líbal s takovou něžností, s takovou vášní. Jak jen mohl…? Potlačila vzlyk. „To tě ani nezajímá, že volám z Ratliffovi ranče?”

„Odkud že vo-” Na druhém konci linky bylo slyšet hlasité lupnutí, nadávky, a znovu Lesův hlas, teď ostřejší a zřetelnější. Dokonale ho to probralo. „Upadlo ml sluchátko. Co tam děláš? Bydlíš tam? U starýho? Už jsi s ním mluvila? Co ten jeho synátor?”

„Jedno po druhém, Lesi. Ano, generál mi nabídl, abych se tu ubytovala. A štáb tu bude se mnou. Můžou spát v domku pro zaměstnance.”

„Bože všemohoucí. Já věděl, že to dokážeš, zlatíčko.”

„Generál Ratliff je dokonalý gentleman. Souhlasil natáčením, ale musíme být opatrní, aby se neunavil, nesmírně křehký, Lesi.”

„Ale souhlasil s interview?”

„Ano.”

„A jeho syn?”

Kdyby nebyl Les tak vzrušený novinkami, možná zaregistroval její zaváhání. „Ten už tak nadšený není, ale nemyslím, že se nám bude plést do práce.”

„Bezva, úžasný, nádherný. Kdybych tam teď byl, bych ti pusu, až bys slyšela andělíčky zpívat.”

Oklepala se. Jeden polibek jí dnes večer stačil. Byl to snad první polibek v životě, který ji tak hluboce poznamenal. Zcela ji zahltil. Lyonova ústa, jeho chuť, jeho pach, jeho doteky, jeho tělo tisknoucí se k jejímu. S Robertem také zažili okamžiky vášně, alespoň zezačátku, ale…

„Andy, miláčku, jsi tam?”

„A - ano.”

„No tak povídej, holka.”

„Generál je velmi přátelský, chová se otcovsky, přímo pradědečkovsky. Prý se ho můžu ptát na všechno kromě konkrétních bitev. Jeho-”

„Tak pr, počkej. Co to bylo, ty konkrétní a tak dál?”

„Řekl, že nebude odpovídat na otázky týkající se určitých bitev, jenom obecně války jako takové.”

„To se mi zdá nějak divný.”

„Jak to?”

„Copak je to za vojáka, a ještě k tomu generál, když odmítá vyprávět o svých válečných zážitcích? Nemyslíš, že ten dědek nám chce něco zatajit?”

Nejen toto podezření, ale i Lesův nelichotivý výraz pro Michaela Ratliffa ji podráždil.

„Ne,” namítla chladně. „To si nemyslím. Přečetla jsem hromady výstřižků od začátku jeho kariéry až do okamžiku, kdy šel do důchodu. Neobjevila jsem ani zmínku o nějakém skandálu.”

„No, stojí to za úvahu.”

Ona nad tím uvažovat nebude. Je-li snad v minulosti generála Ratliffa něco nečistého, nehodlá po tom pátrat.

„Dneska jsem se trochu rozhlížela po domě. Je moc pěkný, výborné prostředí. Budeme natáčet uvnitř, kde se generál cítí nejlépe. A něco chci také dotočit venku. Řekni Gilovi, aby přivezl nějaký potah na mikrofon na odfiltrování hluku vody.”

„Vody? Co to má znamenat, Andy?”

„Řeka.”

„Řeka, dobře, co dál? Píšu si seznam.”

Pokračovala v líčení, jak bude filmování probíhat a co bude štáb potřebovat, pokud jde o kabely, světla, baterie a mikrofony.

„To je, myslím, všechno,” prohlásila, když prošla veškeré poznámky.

„Asi ne,” řekl Les krátce.

„Co ještě?”

„Mohla bys mi říct, proč mluvíš jako studentka, co právě zjistila, že jí před víkendem, na který se tolik těšila, došla antikoncepce?”

„Lesi,” zaúpěla. Nikdy si na ty jeho oplzlosti nedokázala zvyknout. „Nic se neděje. Je tu strašné vedro -”

„To bylo na Floridě taky, když jsi dělala interview s kubánskými uprchlíky. Tenkrát jsi byla v pohodě. Co se to tam u vás na jihu děje?”

Poslední věc, kterou potřebovala, byl Lesův čenich, jenž se dokázal protáhnout na kilometry daleko, jakmile zavětřil, že je něco v nepořádku. Naštěstí se však Les dal vždy odlákat lichotkami.

„Napadlo tě alespoň na chvilku, že se mi po tobě stýská? Chybíš mi.”

„Jo, asi jako psovi blechy.”

„Ale ne.”

„Ještě se vraťme k tomu, o čem jsme mluvili. To by mě fakt zajímalo, proč nechce vyprávět o těch bitvách.”

„Lesi, prosím tě. Vždyť o nic nejde. Nejspíš se mu nechce zacházet do podrobností, to je celé.”

„A co mladej? Myslíš, že nám něco poví?”

„Ne!” vyhrkla ostře.

„A hele, uhodil jsem na citlivou strunu? Co je vůbec zač?”

„On… není pro nás zajímavý. Myslím tím, že je to docela inteligentní podnikatel. Stará se o ranč a vojenské záležitosti ho nezajímají. Takhle mi to sám řekl.”

„Ale určitě ho zajímá jeho staroušek. A jestli má starý co tajit, tají to i syn. Myslíš, že to z něj dokážeš vymáčknout?”

„Ne, Lesi. Nepokoušela bych se o to, ani kdyby něco bylo, a já jsem si jistá, že není.”

„Ale no tak, Andy, holčičko, nedělej ze sebe naiv ku. Víš stejně dobře jako já, že každý má co skrývat. Začni pracovat na synáčkovi. Bože, kdybys uplatnila jen desetinu své technické výbavy na mně, vyžvanil bych úplně všechno.”

„Já nemám žádnou výbavu.”

„To si piš, že máš, jenom jsi moc slušná, než aby sis to připustila.” Počkal, až jí to dojde, a pokračoval. „Mohla bys synka trochu rozhicovat, Andy. Viď, že to pro mě uděláš?” Neříkala nic. „Možná máš pravdu, Že nejde o žádné tajnosti, ale spřátelit se s někým nikomu neublíží, ne? Tak mi slib, že to s tím - Lyon se jmenuje? - zkusíš.”

„No tak dobrá, uvidím, co se dá dělat.” Byla rozhodnutá držet se od Lyona co nejdál. Řekla Lesovi, co chtěl slyšet, jen aby ho uklidnila. „Už musím jít.”

„Miláčku, zachránila jsi mě před ukrutnou kocovinou. Jak ti za to mám vůbec poděkovat?”

„Však tebe už něco napadne,” odtušila.

„To víš, že mě to napadlo, jenže ty určitě nebudeš chtít. Miluju tě.”

Les byl dnes večer vážně naměkko. Slitovala se a utěšila ho: „Jo, já vím, že mě miluješ. Já tebe taky.”

„No tak dobrou.”

„Dobrou noc.”

„A sladký sny.”

„Tobě taky sladké sny.”

Zavěsila s pocitem, že právě prošla ždímačkou. Napřed Lyon a teď Les. Jenže Lyon jí ublížil víc. Už si zvykla na Lesovy rychlé změny nálady, jeho fňukání, lumpárny i sprosťačinky, které dokázaly člověka pořádně otrávit, nepřistoupil-li na jeho hru.

Když vešla do svého pokoje, jen nachvilku se zastavila, aby zhasla, a šla rovnou k posteli. Vrhla se na čistotou vonící prostěradlo a přetáhla přes sebe lehkou přikrývku. Znovu si v duchu promítla celý den, ani nemohla uvěřit, že se to všechno stalo. Možná jednala nerozvážně a impulzivně, když se lstí dostala ke generálovi? Kdyby na to šla jiným způsobem, kdyby jednala s Lyonem jako profesionálka, choval by se k ní jinak? Pravděpodobně ne. To zkusila už včera. Udělal si o ní vlastní úsudek už dávno předtím.

Bylo jí jasné, že všechny nectnosti a hříchy bývalé manželky si promítá do každé ženy. Byla nestálá a sobecká. Odešla, protože si myslela, že jinde jí bude lip, a on ji nenásledoval. Andy to nepřekvapovalo. Muž Jako Lyon se nebude honit za ženou, která jej opustila. Domácí krb jeho manželku neuspokojoval, a on předpokládal, že každá žena, která se žene za kariérou, je stejně bezcitná a povrchní, jako byla ona.

„Všechny nejsou stejné, pane Ratliffe,” oslovila temné stíny v pokoji.

Náš osud někdy předurčují jiní. Andreu Maloneovou nikdy nenapadlo, že se bude věnovat něčemu jinému než novinařině, neboť to bylo otcovo jediné přání. Bratry neměla, a tak byla tou vyvolenou, která po něm převezme žezlo v oboru, ona. Vzala si Roberta, a když Otec zemřel, těšila se, že se usadí a bude věnovat svůj čas a energii domácnosti a rodině.

Když Roberta seznámila se svými plány, velmi ho to překvapilo a pobavilo.

„To snad nemyslíš vážně, že necháš práce a zůstaneš doma.” V jeho tváři se zračil úžas. Něco takového Jej evidentně nikdy nenapadlo.

Nucené se usmála: „Copak nechceš mít děti?”

„No jasně, Andy. Jenom až si to budeme moci dovolit. Já jsem rád, když můžu vidět svou ženu v televizi. Máme nejlepší místa v restauraci, lístky do kina zadarmo, a já už si zvykl chlubit se, že spím se slavnou Andy Maloneovou.”

Andy měla často pocit, že ji Robert považuje za jakousi trofej - úlovek, jenž pro něj měl největší cenu hlavně v ložnici. Cítila se tak, a často ani nebyla schopna reagovat na jeho laskání. Trofej pomalu ztrácela lesk. Když tenkrát Robertovi nabídli to místo v televizi, okamžitě po něm skočil. Byl pryč skoro pořád. A když neměl žádnou práci, byl samá výmluva. A pak zahynul.

Andy věděla, že s ní nebyl šťastný. Jinak by možná do Guatemaly neodjel. Lyon má pravdu. Cítí se provinile, a aby se zbavila svého pocitu viny, musí žít dál podle Robertových představ. Vždyť mu to dluží. Nebyla stvořena pro manželství a mateřství, ale pro kariéru. Na celé tři roky se uzavřela před světem a žila jen svou prací. Všechny své síly soustředila na postup v zaměstnání. Téměř se jí podařilo přesvědčit samu sebe, že ve svém životě žádného muže nechce a že po lásce netouží.

Teď však v její mysli přetrvával obraz Lyona Ratliffa. V duchu jej stále viděla, jak se naklání přes pult bufetu Gábea Sanderse. A věděla, že chce muže. Jeho dotek v ní probudil touhu. A jeho polibek přivedl její mysl k palčivému vědomí, že nedostane-li jej, bude to její smrt.

„Dobré ráno, Andy. Doufám, že jste se dobře vyspala.”

„Ano,” zalhala. „Děkuji, generále. Nevěděla jsem, jestli snídáte společně. Dneska ráno jsem nějaká líná.” _ „To já smím být líný každé ráno, a vůbec mě to netěší. Mnohem raději bych se probouzel za svítání jako Lyon. Co si dáte?” otázal se jí, když přišla do jídelny Grácie s podnosem pro generála, na němž bylo jídlo vyhlížející stejně nevábně jako ostatní jeho pokrmy.

Když jí Andy sdělila své požadavky, donesla Grácie kávu, džus a jeden krajíček pšeničného toustu, pohoršené sykajíc a vrtíc hlavou nad tou bídnou snídaní.

„Tak jaképak máte dnes plány, Andy?” zeptal se Michael Ratliff, hned jak dopila kafe.

„Musím si ještě projít poznámky a dát si dohromady otázky, které budu klást. To abych se neopakovala - i když si myslím, že vaše odpovědi povedou k dalším otázkám, které mě vůbec nenapadly. Mimochodem, náš štáb přiletí dnes večer do San Antonia, takže tady bude už zítra ráno.”

„No, řekl bych, že pracujete až příliš. Lyon se s vámi chce vidět, až dosnídáte.” Oči starého pána zajiskřily. „Myslím, že vás chce vzít na výlet.”

ČTVRTÁ KAPITOLA

„Na výlet?”

„Rád by vám ukázal ranč. Určitě si to tu chcete prohlédnout, ne?” Andy nemohla zklamat generála, který byl nepochybně na svůj ranč hrdý a chtěl, aby jej viděla.

„Ano, to ano, ale, víte, já jsem tu kvůli práci, ne abych se bavila. Nechci Lyona zdržovat. Určitě má k zařizování spoustu lepších věcí.”

„Možná že má něco jiného na práci. Pochybuji, že by cokoli z toho považoval za lepší,” usmál se Michael Ratliff.

Nedokázala si představit, že po tom, co se minulého večera událo, by ji Lyon ještě někdy toužil spatřit.

„Určitě řekl, že se chce se mnou sejít?”

„To byla poslední věc, kterou řekl, než odešel. Prý za ním máte přijít ke garáži. Teď, když mě omluvíte, Andy, si přečtu své ranní noviny. Můžu číst vždycky jen chvilku, než se mé oči unaví. Popovídáme si po obědě, jestli chcete.”

„Ano, a prosím, odpočiňte si. Další dny budou náročné.”

„Na odpočinek budu mít času dost a dost, Andy,” odtušil. „A na natáčení se těším.” S těmi slovy vyjel z místnosti.

Andy zůstala sama a dopíjela kávu, snažíc se zmobilizovat všechny své duševní a fyzické síly, neostane tváří v tvář Lyonovi. Jak se má obléknout na projížďku po ranči? Tentokrát už se nebude ztrapňovat, džíny a kovbojské holínky nechá ve skříni. Usoudila, že pohodlné kalhoty a pletený svetřík budou nejvhodnější.

Nech ho čekat, napadlo ji pomstychtivě, když vyšla nahoru, aby si zkontrolovala účes a nalíčení. Uchopila flakon s oblíbeným parfémem, chvíli si ho zamyšleně prohlížela, a pak se s rozmyslem postříkala. Možná si to bude vykládat všelijak, ale ať*. Parfém používá stále, i ve dne.

Vyšla skleněnými dveřmi na zadní Verandu, ale ani tam, ani u bazénu nikoho nenašla. Jitřní vzduch byl čerstvý a chladný. Slunce zakrývaly mraky a listy na stromech ševelily ve větru vanoucím od jihu. Stála nehnuté a tiše poslouchala, až uslyšela vzdálené šumění řeky.

„Dobré ráno.”

Trhla sebou a prudce se obrátila. Byla tak zaujata krásou okolí, že ho neslyšela přicházet.

„Dobré ráno.” Byl také navoněný. Stejná svěží čistá vůně, kterou si už s ním začala spojovat.

„Připravená?”

„Ano.” Obrátil se k ní zády a svižně kráčel k zaparkovanému terénnímu vozu, kterého si až dosud nevšimla. Autu chyběla dvířka, Nemělo ani střechu, jen ocelovou výztuž za předními sedadly, na které bylo znát, že auto už urazilo hodně kilometrů prašnými cestami. Lyon vyskočil za volant a ona se vyšplhala na sedadlo spolujezdce. Ani se nestačila něčeho pevně chytit, když nastartoval a džíp vyrazil kupředu. Měl se ještě mnoho co učit o jemnůstkách správného řízení.

„Vyspaná?”

„Ano,” zalhala, toho rána už podruhé. Nechtěla se dívat na jeho šlachovitou paži svědčící o značné síle, když přeřazoval na vyšší rychlost; na jeho stehna, na nichž hrály úctyhodné svaly, když šlapal na pedály.

Odvrátila oči od jeho klína, neboť ten pohled přiváděl její nitro do naprostého zmatku.

Rukama pevně svíral volant. Dnes ráno z něj vyzařovalo potlačované napětí. Každá nitka jeho oděvu jako by se snažila zahalit neklid skrývající se těsně pod kůží.

Zkoumavě si prohlížela jeho tvar pod krempou slaměného kovbojského klobouku. Jeho čelisti se zdály tvrdé jako z oceli. Pokaždé když zamrkal, nebyl to jen přirozený způsob zvlhčování očí. Byl to příznak hněvu, jako kdyby se snažil zaostřit vidění rozmlžené vztekem.

Evidentně nestál o konverzaci a soustředil se na to, aby udržel natřásající se vůz na hrbolaté cestě. Andy se od něj odvrátila a rozhlížela se po krajině. Ať se na místě propadne, ona mu společnost dělat nebude. Po tom, jak nechutně se k ní včera večer choval, by měl být vděčný, že s ním vůbec mluví. Když pro ni nemá nic než pohrdání, proč tedy navrhl tenhle výlet?

Ať jde k čertu! myslel si Lyon. Narovnal prsty svírající volant a protáhl dlaně. Pak znova uchopil volant tak pevně, až to zabolelo.

Copak musí vypadat zrovna takhle, když chce dělat tuhle práci? Jestli se chce pohybovat ve světě mužů, proč se tak obléká? Proč má znova tohle triko, nebo co to je, které ji tolik obepíná v prsou? A ty kalhoty, tak těsné na zadku? A proč si vzala na bosé nohy tak titěrné sandály, že je div, že jí nespadnou? Nehty na nohou měla nalakované jemným korálovým odstínem. Připomněl mu vnitřek lastury, kterou kdysi našel…

Kruci! zaklel v duchu. Co to plácáš, Ratliffe? Lastury! Jasně že je to šťabajzna. Přece se ale nemusíš chovat jako puberťák! Vždyť už jsi potkal tolik krásných žen, některé dokonce krásnější, než je ona. Ale něco na ní…

Její očí? Neobvyklá barva, to ano, ale… Ne. Je to ten způsob, jakým se na člověka dívá. Jako kdyby to, co říkáte, bylo pro ni nejdůležitější na světě. Zajímají to. Chce to vědět. Vaše názory jsou pro ni důležité.

Klid, Ratliffe. Tak si to tak neber. O tohle jí přece šlo. Je to její práce. Tajemství, jak udělat dobré interview, je umění naslouchat.

No dobře, má hezké oči a dokonale toho využívá. Ta smyslná ústa jsou samá faleš, tím si mohl být jist. Když ne její slova, pak její polibky jsou dozajista neupřímné. Přiznej si to, chlapče, nějaká ta pusa pro tebe nikdy nic neznamenala. Pro některé ženské je předstíraná vášeň jen pohodlnou cestou k mužově šekové knížce. Všechno to jsou jen podmíněné reflexy. Ale Andy… sakra, no jen do toho, přeříkej si její jméno, kolikrát chceš. Andy, Andy. U ní to nebylo předstírané vzplanutí. Toužila po polibku stejně tak zoufale jako on. Chtěla to.

Ona ví, jak dávat a jak brát. Včera se v něm probudila touha, až měl pocit, že exploduje. Vyplašilo ho to, a přísahal si, že už s ní nebude nic mít. A první, co pak udělá, je, že ráno zařídí, aby s ní byl sám.

Cítil, jak se do něj vkrádá jed. Proklínal se. Přistihl se, že ji sleduje koutkem oka. Proč se dívá na její ruku křečovitě svírající sedadlo při každém nárazu? Doufá snad, že když je tak blízko jeho stehna, že…

Lyon zaplašil nebezpečnou myšlenku a náhle zabrzdil. Setrvačnost je vymrštila dopředu a pak padli zpět na sedadla. Andy tuto neomalenost přešla beze slov. Kolem nich se rozkládala nádherná příroda. Byli už vysoko v kopcích a nyní shlíželi dolů do údolí. Ratliffův dům stulený vedle řeky hluboko pod nimi vypadal jako dětská stavebnice.

Přála si, aby něco řekl. Čeká snad, až promluví ona? Pootočila k němu hlavu. Jeho pohled směřoval kamsi přes kapotu džípu.

„Je tu nádherně,” poznamenala plaše.

Posunul si kovbojský klobouk do týla a úkosem na ni pohlédl. „Kdo je Les?”

Ani ne tak jeho otázka, jako tón, kterým ji pronesl, ji zasáhl jako rána do žaludku, jež jí téměř vyrazila dech. Zajíkavě ze sebe vyrazila: „To je můj šéf.”

„Jak pohodlné.”

„Co tím myslíte?”

„Děláte to přímo v kanclu na stole, nebo až po pracovní době? Kdyby tak věděl, s kým jste byla včera večer v lese a co jste tam vyváděla. Nevadilo by mu to? Možná ne, třeba máte spolu dohodu?”

Tváře jí zahořely temným ruměncem, nejprve při jeho narážce na minulou noc a teď hněvem.

„My spolu nic nemáme, jsme přátelé.”

„No tak nelžete, sakra. Slyšel jsem vás. ,Já vím, že mě miluješ, já tebe taky,”’ zapitvořil se.

„Vy jste poslouchal?”

„Zaslechl jsem to náhodou. Byla jste v hale, víte, a do telefonu jste nijak nešeptala. Šel jsem nahoru po schodech: Samozřejmě jsem to slyšel.”

Můj bože. Kolik toho zaslechl? Snad neslyšel, jak slibuje, že na něm „zapracuje”, aby z něj vytáhla rozumy - to by s ní takhle nežertoval. Chce vědět, co je mezi ní a Lesem. Ale proč? Kdyby to nebylo tak hloupé, řekla by, že žárlí. Usoudila, že za to nejspíš může mužská ješitnost. Jistě se nedokáže smířit s tím, že nějaká žena, sotva opustí jeho náruč, spěchá zatelefonovat jinému, že ho miluje.

„Slušně vychovaný muž by dal najevo svoji přítomnost.”

Drsně se zasmál: ,,Na slušné vychování jsem se vykašlal už dávno. No, já čekám. Vyprávějte mi o Lesovi.”

Proč mu neřekne, že mu do toho nic není, a neporučí mu, aby ji zavezl zpátky do domu? Protože pro ni bylo z nějakého nevysvětlitelného důvodu důležité, aby si její vztah s Lesem nevykládal špatně. Nad tím, proč tomu tak je, bude přemýšlet později, až se na ni nebude dívat s takovým svatouškovským pobouřením.

Musí si zachovat klidnou mysl. Jen ať se Lyon vzteká, ona mu ukáže, že pro ni nejsou jeho výlevy ničím jiným než záchvaty zlosti rozmazleného děcka pro tolerantní matku.

„Les Trapper je producent mých pořadů. Pracujeme spolu už dlouho, předtím, než jsem se vdala, i potom. Je to přítel. A když mu říkám, že ho mám ráda, tak je to pravda. Jako přítele. On vyznává lásku každé, kterou potká, jedno jestli je to školačka nebo paní, co nám uklízí v kanceláři. Nic zvláštního to neznamená. A v žádném případě nejsme milenci.”

„Myslíte, že tomu budu věřit?”

Její vyrovnanost zakolísala.

„Na to kašlu, jestli mi věříte nebo ne. Vy jste si mě ocejchoval v okamžiku, kdy jsem se vám představila. To, že nejsem spořádaná hospodyňka, přece neznamená, že nemám žádnou morálku, pane Ratliffe.”

„Tak dobrá, dejme tomu, že s Lesem nic nemáte. Zmíníte se mu o naší procházce k řece? Nejspíš mu s potěšením vypovíte, jak jste vlezla do domu a za hodinu vám každý zobal z ruky, že?”

„Ne!” Takže to byla pouze jeho pošramocená hrdost. Ve skutečnosti jej nezajímalo, zda má s Lesem románek, ale to, že z něj udělali hlupáka. „Ne,” opakovala mírněji, a zavrtěla hlavou s očima upřenýma na ruce pevně sepnuté v klíně.

Lyon se kousl do rtu. Proč ho vždycky tak vytočí? Nemělo by mu být jedno, s kým telefonuje a co říká? A přesto, když slyšel, jak jinému muži přeje sladké sny, pocítil trýzeň.

Její tvář teď byla smutná a zkroušená. Možná i to je jen další mistrně zahraná póza. Nebyl si jistý, touží-li ji uškrtit nebo políbit. Její rty byly sladkým příslibem naznačujícím konec hořkého osamění, její tělo v sobě skrývalo energii, jež mohla uvést v život to, co v něm bylo již léta mrtvé.

Snažil se nacházet útěchu u jiných žen, a nebylo jich málo, ale každé takové intermezzo v něm zanechalo jen pocit prázdnoty a marnosti. Bylo to jen chvilkové uspokojení. To, po čem toužil, byl důvěrný vztah se ženou, která jej zaujme se vším všudy, a nikoli jen fyzické spojení, jež mu může poskytnout jen prchavé potěšení.

Znovu se na ni podíval, a s překvapením spatřil, že se jí po tváři kutálí slza. V téže chvíli pohlédla i ona na něj. Ne, oči má suché. Nebyla to slza. Byla to dešťová kapka.

„Radši bychom se měli vrátit,” zabručel mrzutě. „Začíná pršet.”

To byl slabý výraz. Ještě než nastartoval, strhla se taková průtrž, že byli v mžiku promočeni až na kůži. Ocitli se v oslepující cloně deště. „Vydržte,” zakřičel a rychle obrátil vůz na opačnou stranu od domu. Hlava nehlava se řítili po hrbolaté cestě. Vítr mu strhl klobouk z hlavy a odnesl ho kdoví kam. Andy se držela jako o život, vlasy jí vlály v poryvech větru, obličej i paže zaléval déšť.

Lyon mířil s vozem přímo k něčemu, co vypadalo jako jednolitá skalní stěna. Jak se skála přibližovala, objevila se v ní jakási průrva. Lyon prudce sešlápl brzdu a džíp pomalu projel ústím nehluboké jeskyně. Uvnitř bylo šero, ale nikoli zlověstné. To jen díky zatažené obloze se zdála ponurá.

Lyon vypnul motor. Nastalé ticho přerušovaly jen hřmící přívaly deště u vchodu a zvuk kapek dopadajících z vozu na kamennou zem jeskyně.

„Jste v pořádku?” zeptal se konečně.

Třásla se chladem ve svetříku, jenž se jí lepil na tělo. Třásla se úzkostí. Očekáváním.

„Ano.” Zuby jí cvakaly. Bradavky jí chladem ztuhly a zřetelně se rýsovaly pod mokrou látkou.

Lyon si toho všiml. Odvrátil oči. Bloudil jimi po stěnách jeskyně, jeho pohled se svezl na kapotu, zadní sedadla a vrátil se zpět k jejímu obličeji, bledému a napjatému.

Sledoval dráhu dešťové kapky, jež se jí skutálela z vlasů na spánek a pokračovala po líci dolů, až se svezla na špičku brady, kde zůstala bezmocně viset. Zcela nečekaně natáhl ukazováček a kapku zachytil. Okamžitě ruku stáhl.

Andy seděla jako v transu.

Lyon odvrátil hlavu a upřeně hleděl na kamennou stěnu jeskyně. Pěstí se lehce udeřil do stehna, jediný náznak, kterým dal najevo svůj vnitřní zmatek. Připadal si jako člověk, jenž se snaží zachytit posledního stébla sebekontroly, a i to mu co nevidět vyklouzne z ruky.

Jediným rychlým pohybem se znovu obrátil k ní, naklonil se nad palubní desku a rukama zdrsnělýma prací ji uchopil pevně za bradu.

Palcem jí pohladil spodní ret.

„Prosím tě, nelži. Prosím.”

Jeho horká ústa se lačně přisála k jejím. Donutil ji, aby rozevřela rty, a zajel dovnitř jazykem. Pronikl do hřejivé dutiny jejích úst s takovou naléhavostí, až se mu z hrudi vydral hluboký vzdech. Sevřela jeho hlavu do dlaní a přimkla se k němu, neskrývajíc svou vášeň.

Zapomněli na veškerou něhu. K tomu polibku je vedla potřeba - neplánovaný, nevyhnutelný a nespoutaný příval touhy je oba zahltil a unášel na vlnách nevědomí, a divoký žár, jenž v nich vzplál, nebylo lze uhasit.

Žíznivě hltali jeden druhého. Jazykem bloudil v útrobách jejích úst, s rozkoší vychutnával hebký, měkký povrch jejích rtů. Pleť měla vlhkou a vonící deštěm. Odtrhl se od jejích úst a zabořil obličej do důlku mezi hrdlem a hrudí, jako by se nemohl nasytit té vůně.

Pohladil ji po pažích. „Není ti zima?”

„Ne,” vydechla. „Ne.” Prsty laskala jeho lalůček, zatímco druhá ruka mu přejížděla po svalnatých zádech.

„Andy, fakt nemáš nic s Lesem Trapperem?”

„Jen spolu pracujeme a jsme přátelé. Já s nikým nechodím. Neměla jsem nikoho od Roberta.”

Zvedl hlavu a zkoumavě se jí zahleděl do očí, jako by v těch zlatých tůních chtěl objevit nějaký důkaz neupřímnosti.

„Chci ti věřit.”

„Věř mi. Je to pravda.”

„Proč chceš udělat ten pořad s tátou?”

Ta otázka ji značně udivila. V tváři se jí zračilo ohromení.

„Už jsem ti to přece řekla. Nebo si myslíš, že v tom je ještě něco jiného?”

„Ne. Řekl bych, že ne,” odpověděl zvolna. „Už hodně lidí se pokusilo proniknout do jeho soukromí. Táta nechtěl, aby svět, který vytvořil pro sebe, mou matku a mě, něco narušilo. Možná kdybychom souhlasili s interview už před lety, nebylo by kolem něj tolik dohadů.

Pro své samotářství má osobní důvody. Dokud jsi nepřišla ty, byl rozhodnut vzít si všechno do hrobu a nezůstala by po něm odpověď na žádnou otázku, která by uspokojila zvědavost veřejnosti. Na jedné straně jsem rád, že tě nevyhodil.” S úsměvem se sklonil a políbil ji na klíční kost. Pak jeho oči ztěžkly a upřeně se jí zahleděl na náušnici. „A na druhé straně o něj mám strach.”

Odhrnula mu z čela neposlušnou kadeř slepenou deštěm.

„Proč, Lyone?” Blaženě naslouchala, jak její vlastní ústa vyslovují jeho jméno, a opakovala otázku, jen aby je znovu slyšela. „Kvůli jeho zdraví?”

„To, a - ” Jeho okouzlení nad její náušnicí pominulo, když shledal, že její oči jsou ještě zajímavější. „Ale nic,” políbil ji. „Jsi moc krásná, Andy,” zamumlal se rty na jejích.

Na chvilku sejí zmocnila panika nad Lyonovou poznámkou. Má se snad znovu potvrdit Lesova záhadná schopnost vyčenichat tajemství? Je něco, co Lyon nechce, aby se o jeho otci vědělo? Ne! Bože, prosím, ať se nic takového nedozvím. Pro každého reportéra, který se úzkostlivě snaží být nestranný, je konflikt zájmů prokletím. Vypudila trýznivé myšlenky z mysli a soustředila se na Lyonovy rty.

Jazykem polaskal koutek jejích úst a pak se jeho rty svezly po její tváři, aby si pohrály s náušnicí, jež se mu zdála již předtím tak zajímavá. Objal ji pevně kolem ramen a druhou rukou sjížděl pomalu po její hrudi. Tam, kde začínala oblina jejích ňader, zaváhal a chvíli soustředěně vnímal tlukot srdce pod svou dlaní.

„Andy?” Čekal na svolení.

„Lyone.” Bylo uděleno.

Sklouzl dlaní na její ňadra. Dlaní zkušeného muže, jenž dobře znal, kam zamířit. Vlhká látka trička lepící se jí na kůži nijak nebránila pátrajícím prstům v dotecích.

„Od chvíle, kdy jsem tě viděl u Gabea, jsem toužil se tě dotýkat,” slyšela jej, a jeho slova byla jako pohlazení. „Řekl bych, že se ti dostalo v těchhle místech velkého požehnání.”

„V tomto ohledu jsem nikdy neměla komplexy.”

Usmál se. Průzkum pokračoval čím dal troufaleji a bouře v jejím nitru nabývala na síle.

„To ano. Jako puberťák jsem o takovém těle snil celé noci.”

„Právě takoví kluci, když na mě zírali, mi dodávali to sebevědomí.” „To sedí.”

„Co tě poprvé napadlo, když jsi mě uviděl u Gabea?”

„Že máš nádherné oči a úžasná -”

„A kromě toho?”

„Jo, tak to se ptáš na to, co mě napadlo až pak.”

„Lyone, já mluvím vážně.”

Zasmál se: „Já taky.” Zvážněla odtáhl ruku z jejích ňader, aby jí prohrábl vlasy dosud mokré od deště. „Napadlo mě, že jsi velice přitažlivá žena, kterou bych velmi rád dostal do postele.”

Polkla, jak se jí vzrušením sevřelo hrdlo.

„A teď?”

„Teď si myslím, že jsi nesmírně půvabná žena, kterou bych velmi rád lépe poznal a pak ji dostal do postele. Ta první myšlenka se zakládala výhradně na žádosti. Ta druhá na něčem, co ještě nedokážu přesně pojmenovat, ale konečný cíl je tentýž.” Prsty ji pevně uchopil za bradu a jeho oči sejí zavrtaly až do mozku. „Rozumíš, co říkám?”

Rozechvěle, napůl se strachem odpověděla: „Myslím, že ano.”

„Nechci, aby tady došlo k nedorozumění,” řekl odhodlaně. Jak může být tak klidný, když se celé její tělo chvěje? „Chci se s tebou milovat. Pomalu a klidně, rychle a divoce, všemi možnými a také nemožnými způsoby.”

Ještě žádný muž neměl tolik troufalosti, aby s ní takhle nestoudně hovořil, možná snad Les. Ale ten si dělal vždy jen žerty, jenže Lyon byl smrtelně vážný. Rozpaky ji přiměly zareagovat: „Za co mě vlastně máš? Jsem pro tebe trofej, kterou si pověsíš nad krb? Výzva pro dobytí pevnosti? Jen si nebuď tak jistý, já se nedám tak snadno dobýt.”

„Nemínil jsem naznačovat, že tě chci dobývat. Ani bych tě nechtěl, kdybys byla snadno k mání. Zdálo se mi správné, abys věděla, co skutečně cítím. Když se pomilujeme, bude to, protože to chceme, a bude to zkušenost, která prospěje nám oběma.”

Žádný vztah s mužem, které dosud měla, ji na něco takového nepřipravil. Netušila, co počít s tímto mužem, jak zvládnout to, co k němu cítí, jak se vyrovnat s tím, co jí tu teď říká. Zkouší jen odvést její pozornost, aby mohl zničit její práci? Byl to důvod jeho vášnivého výlevu?

Ne, vřelost jeho polibku nebyla předstíraná. Pokud ano, pak se minul povoláním, protože je to ten nejlepší herec. Má-li v plánu využít sexu, aby jí zabránil natočit interview s generálem, bude nejlépe, když mu to řekne přímo.

„Svoji práci budu dělat, Lyone, ať se mezi námi dvěma stane cokoli. Ty… tohle nemá nic společného s tím, proč tu jsem. Nikdy nepřipustím, aby něco nebo někdo narušil moji objektivitu. Rozhodně jsem nečekala, že si s tebou cokoli začnu.”

„Ani mě doopravdy nenapadlo, jak moc mě budeš přitahovat. Ale proti tomu natáčení jsem stejně jako předtím.”

„Ode mě se nemusíš ničeho bát.”

„Ovšem ty se máš čeho bát, pokud zjistím, že tvoje úmysly nejsou zcela poctivé.”

Při té zlověstné poznámce se ohlédl přes rameno a zjistil, že déšť přešel dojemného mrholení. „Měli bychom se vrátit. Táta a Grácie si budou dělat starosti.”

Spíše než obavy projevovali generál s Grácií radost, když Andy s Lyonem vtrhli dovnitř kuchyňskými dveřmi promoklí na kůži a rozesmátí z toho, jak jí nohy v sandálech legračně klouzaly. „Když jste se nikdo neukázal na oběd, generál se najedl tady v kuchyni,” objasňovala jim Grácie, proč kolečkové křeslo Michaela Ratliffa trůní za mohutným dubovým stolem.

„Ta polévka je výtečná,” prohlásil generál. „Co kdybyste se šli usušit a pak se přišli najíst?”

Rádi jej poslechli, a když se převlékli do suchého, sešli se nahoře na schodech. Andy si všimla, z kterého pokoje Lyon vyšel, a zmocnila se jí obyčejná ženská zvědavost, co je asi za jeho dveřmi.

„Vypadáš jak malá holka,” řekl a rozmarně ji zatahal za mokrý culík. „Ale sluší ti to.” Oči prozradily, na co myslí, když se svezly na její hruď. „Ovšem to, cos měla na sobě předtím, se mi líbilo víc.” Andy si oblékla bohatě nabíranou bavlněnou košili s epoleta-mi na ramenou a vyhrnutými rukávy

„Neřestným sexuálním šovinistům jako ty určitě.”

Usmál se ďábelsky a nadmíru výmluvně.,

„Přesně tak.”

Dobrá nálada mu vydržela po celou dobu oběda, při kterém jim dělali společnost Grácie a generál. Když dojedli, Lyon prohlásil, že mu déšť nezabrání v práci na ranči, a vstal. Přehodil přes sebe nepromokavé pončo, jež viselo na háku u zadních dveří, a na hlavu si narazil další slaměný stetson.

„Tak nashle u večeře,” pronesl, neoslovuje nikoho konkrétně, ale díval se na Andy. Mrkl na ni a vyšel ven. Nenápadně si utírala ústa ubrouskem, aby skryla své rozpaky, ale poznala, že ani generálovi ani Grácii Lyonovo gesto neuniklo.

„Půjdu si trochu zdřímnout, Andy. Pokud mě budete potřebovat, budu pak váš až do večeře.”

„To bude fajn.”

„Moc dobrá polévka, Grácie,” pochválil generál ještě jednou hospodyni a vyjel s vozíkem z místnosti.

„Chudák starej, už nemůže skoro nic jíst. Někdy se mi z toho, co mu musím vařit, málem zvedá žaludek.”

Andy se bez pobízení a nepřipouštějíc námitek pustila do nádobí.

„Je asi hodně nemocný, že?” zeptala se tiše.

„To jo,” odpověděla Grácie zpříma. „Snažím se být připravená na všechno, ale vím, že budu hrozně smutná, až nás opustí. Je to veliký muž, Andy.”

„Ano, já vím, a to ho skoro neznám. Vy pro něj pracujete už hodně dlouho.”

„Skoro čtyřicet let. Ještě mi nebylo dvacet, když mi on a paní Ratliffová dali práci. Ona byla opravdová dáma. Jemná jako kytička a generálovi i Lyonovi byla zcela oddaná. Když Rosemary umřela, generál už se nikdy o žádnou ženskou nezajímal, i když jsem si říkala, že Lyon by potřeboval mámu. Myslím, že generál nechal všechnu odpovědnost na mně, i když si to neuvědomoval.”

„Lyon mi vyprávěl, že jste se o něj starala místo matky.”

Grácie na chvilku přestala umývat desku kredence.

„To že řekl? Tak to jsem se o něj asi starala dobře. Mám o toho hocha starost. Zakusil tolik hořkosti až hrůza.”

„Řekl mi, že byl ženatý.”

„Vzal si to nejhezčí z děvčat, co jsem kdy viděla.” Grácie nabrala nosem vzduch, jako by cítila něco nedobrého. „Ta její krása bylo jen pozlátko. Nutila Lyona, aby každý den toho hroznýho manželství tancoval na žhavém uhlí. Nikdy mu nedala ani jediný den pokoj. Tohle bylo špatně a tamto bylo špatně. Jenom kňourala a pořád si na něco stěžovala. Podle ní tady, kde lišky dávají dobrou noc, jen marnila život. Chtěla od života víc.

Ona si totiž vždycky myslela, že z ní bude modelka nebo že bude slavná návrhářka. A tak se jednoho dne sebrala a tradá do New Yorku. Nikdy se nevrátila, a co se mě a generála týče, zaplaťpánbůh za to. Ale s Lyonem to zamávalo.”

„Zdá se, že chová značný odpor k podnikavým ženám.”

Grácie výmluvně zvedla obočí.

„K vám taky?”

„To bych řekla.”

„A tak, teď už chápu, proč ho tak rozčililo, když jste ho včera vynechala a šla rovnou za generálem. I když podle mě to bylo chytré a legrační,” smála se. „Ale máte pravdu. Je podezíravý, pokud jde o ženy.”

„Jak se jmenovala?”

„Kdo? Jeho žena? Jerri.”

„Jerri,” opakovala Andy nepřítomně.

Grácie zaujala stejnou pozici, jako když včera poprvé Andy hodnotila. Ruce složené na ohromném břichu, hlavu nakloněnou na stranu, se bez obalu zeptala: „Stalo se tam venku v dešti něco víc, než že jste jen zmokli?”

Andy cítila, jak ji polévá horko.

„Pro… promiňte. Musím si ještě projít nějaké poznámky.” ,

Když klopýtala ven z kuchyně, zaslechla, jak se Grácie kucká smíchy,

„Že jsem si to myslela!”

„A tak jsem v tom londýnském hotelovém pokoji seděla s vítězem Wimbledonu. Pořád s sebou tahal tu svou obrovskou trofej.”

Oči všech byly obráceny k Andy. I Grácie se na chvíli zastavila, když servírovala odpolední kávu, a poslouchala. Generál Ratliff seděl s přimhouřenýma očima, ale Andy věděla, že naslouchá, protože se usmíval. Lyon se opíral o židli á pomalu otáčel sklenicí s vínem mezi prsty.

„Dovedete si představit, jak jsem byla rozrušená a jak mi lichotilo, že mi poskytl interview. To bylo terno. Jeho trenér a manažer si kladl jedinou podmínku, že rozhovor nebude trvat déle než deset minut. Víte, co by dali ostatní reportéři za jediné slovo?

V pokoji se motal štáb a snažil se nás rychle nasvítit, abychom mohli začít Pak se stala katastrofa. Jeden technik v zápalu práce zakopl o stojan reflektoru. K mému zděšení se světlo rozkymácelo a začalo padat. Připadala jsem si jako ve snu, kdy se všechno pohybuje zpomaleně, a vy přitom nemůžete udělat nic, abyste tragédii zabránili. Lampa se roztříštila přímo o hlavu nového wimbledonského šampióna.”

Grácie si připlácla ruku na pusu. Lyon se rovnou rozesmál. Generálův úsměv se prohloubil.

„Tak vám to připadá legrační,” pronesla Andy naoko rozhořčeně. „Jenomže já jsem už viděla, že s mojí kariérou je konec, i když zranění nebylo vážné.”

„A co bylo dál?” zeptal se Lyon.

„Jelikož nebyl právě proslulý přívětivou povahou - ba právě naopak - sotva jsem dýchala napětím. Ale projevil se jako skutečný sportovec - pokračoval v rozhovoru, jako by se nic nestalo. Na několik, okamžiků byl omráčen, ale když se vzpamatoval, klidně si otřel krev -”

„Krev?” vyjekla Grácie.

„To jsem neřekla?” zeptala se Andy nevinně. Všichni se rozesmáli. „Po pravdě řečeno, nebyl vážně zraněn, ale když ta lampa padala, už jsem viděla titulky v novinách: VÍTĚZ WIMBLEDONU UMÍRÁ PŘI INTERVIEW S AMERICKOU NOVINÁŘKOU.”

„S kým jste ještě dělala rozhovory?” zeptala se Grácie, porušujíc tradici, když se posadila k jídelnímu stolu, a ani se nesnažila předstírat, že je chce dál obsluhovat.

„No,” zatvářila se Andy přemítavě, „někdy to byly opravdu známé osobnosti, a jindy zase obyčejní lidé, co se z nějakého důvodu dostali do zpráv.”

„Řekněte nám někoho známýho,” naléhala hospodyně.

Andy vyslala starostlivý pohled k Michaelu Ratliffovi, ale ten se tvářil spokojeně a nezdálo se, že by byl unaven. Už odpoledne spolu hodně dlouho mluvili, vyptávala se ho na různé věci, které se jí budou hodit při natáčení.

„Bob Hope, Neil Armstrong, Reggie Jackson, John Denver, anglický princ Andrew, Michail Barišnikov.”

„Ááá,” žasla Grácie.

„Samí muži?” zeptal se vzdorovitě Lyon.

„Ne.” Andy se usmála. „Také Lauren Bacallová, soudkyně Sandra Day 0’Connorová, Carol Burnettová, Farrah Fawcettová a Diana Rossová. Abych jmenovala alespoň některé,” dodala rozmarně, když vypočítávala jména na prstech.

„A je někdo, s kým se vám nepodařilo udělat interview, i když jste o to usilovala?” zeptal se Lyon.

„S generálem Michaelem Ratliffem,” usmála se a starý pán jí blahosklonně pokynul jako papež žehnající zástupům. „A…,” obrátila zrak k nebesům, „s Robertem Redfordem.”

Grácie zvolala: „To je teda něco!”

Generál se hlasitě zasmál.

„Jsem rád, že jsem se ocitl v tak vznešené společnosti.”

Také Lyon se smál a Andy s rozkoší naslouchala tomu zdravému, dunivému smíchu.

„Tatí,” řekl, když se všichni uklidnili, „měl by sis jít raději lehnout.”

„Jistě, jistě, máš pravdu, ale víš, že si ani nepřipadám unavený? Ve vaší okouzlující společnosti jsem se báječně pobavil.” Andy k němu přistoupila a jako předchozího večera jej políbila na tvář.

„Dobrou noc. Jen si odpočiňte.”

„Dobrou noc.” Opustil jídelnu ve svém vozíku.

Lyon se zeptal Grácie: „Byl tu ráno doktor?”

„Ano, zrovna když jste se schovávali před tůn deštěm.”

„A?”

Položila mu ruku na rameno, aby ho upokojila.

„Všechno je v rukou božích, Lyone.”

Přikryl její dlaň svou a s vážným výrazem na ni pohlédl. Po chvilce zavrtěl hlavou, aby odehnal ty chmurné myšlenky, a vstal.

„Andy, velmi nerad vás opouštím, ale večer mám schůzi svazu dobytkářů. Postaráte se o sebe?”

Zaplavila ji vlna zklamání, ale statečně se usmála: „Jistěže. Stejně si ještě musím něco přečíst.”

„Tak dobrou noc.”

„Dobrou.” Teprve dlouho poté, kdy slyšela klapnutí dveří, se přinutila vstát a opustit jídelnu.

Nevěděla jistě, co ji vzbudilo. Z ničeho nic však byla vzhůru. Posadila se na posteli. Světélkující ručičky hodin na nočním stolku ukazovaly něco po čtvrté hodině. Odhodila přikrývku a po špičkách přeběhla k oknu, snažíc se vydat co nejméně hluku.

Všude bylo ticho. Pak zaslechla nějaký zvuk. Znehybněla a poslouchala, zdálo se jí, že zvuky přicházejí od řeky. Srdce jí vyletělo k” hrdlu, když zahlédla paprsky světla prodírající se tmou. Mezi stromy se mihotaly dvě svítilny. Pak jedna zhasla, a po chvilce i druhá.

Kdo to může být? Dělníci z ranče? Podívala se k domkům zaměstnanců. Nikde se nic ani nehnulo. Nezvaní hosté? Kde by se tu vzali? Co když se o ní dozvěděl někdo z novinářů a přišel na výzvědy?

Ať je to kdo je, Lyon se o tom musí dozvědět.

Rychle přeběhla ložnici, rozrazila dveře a jako blesk proběhla chodbou. Nezdržovala se klepáním, vzala za kliku dveří do Lyonova pokoje a zprudka otevřela. Jen na okamžik zaváhala, než oči přivykly temnotě v místnosti, kam nepronikl měsíc, a pomalu se blížila k masivnímu lůžku u protější stěny.

Ležel na břiše, rukou objímaje polštář, s tváří zabořenou do ohbí lokte. Široká nahá záda se zdála na bílém prostěradle tmavá. Naklonila se k němu a lehce se dotkla jeho ramene.

„Lyone.”

PÁTÁ KAPITOLA

Prudce se vztyčil, div jí hlavou nerozbil bradu. Zamžoural a upřel na ni pohled.

„Co…? Andy? Co je?”

„Něco se děje dole u řeky,” špitla zajíkavě. Nevěděla, jestli jí srdce buší tak divoce ze strachu nebo vzrušením při pohledu na Lyonovu nahou hruď z takové blízkosti. „Nějaké světlo a hlasy.”

Spustil nohy z pelesti.

„U řeky?”

„Ano. Vzbudila jsem se a -”

Umlkla, když vstal. Byl nahý. Prosmýkl se kolem ní do tmy a chlupy na jeho hrudi se jí otřely o paži. Popadl džíny složené na prádelníku a natáhl si je.

„Jaké hlasy?” Kalhoty měly klasický střih, s poklopcem na knoflíky. Začal se zapínat.

„Ach…,” nemohla popadnout dech, „Hm, něco jako smích…” Hlas jí selhal, když se tichým domem hlasitě ozvalo cvaknutí přezky pásku.

„Kolik světel?” Šel ke skříňce a otevřel horní zásuvku.

„Myslím, že dvě. Co myslíš - To je pistole?“

„Ano. Dík, že jsi mě vzbudila. Nejspíš o nic nejde, ale radši se tam podívám.” Zastrčil pistoli za pásek kalhot a sáhl ještě jednou do zásuvky pro svítilnu.

„Já jdu s tebou.”

„To určitě.”

„Půjdu, a když mě nevezmeš s sebou, stejně půjdu za tebou.”

Zastavil se u dveří a obrátil se. Dokonce i ve tmě -dobře věděli, že kdyby rozsvítili, upozornili by na sebe ty u řeky - rozeznal rozhodnou křivku její brady.

„No tak pojď,” zavrčel značně rozmrzele. Následovala jeho postavu, jež se tiše plížila halou ke schodům. Bez úhony se dostali až k zadním dveřím, aniž by někoho vzbudili. „Drž se mně nablízku,” zašeptal a odsunul skleněné dveře vedoucí k bazénu a na terasu.

Tiše jako lupiči proklouzli přes verandu, obešli bazén a pak se pustili dlážděnou cestičkou k řece. Lyon mrkl přes rameno. „Jsi tu?”

„Ano.”

Obezřetně postupoval ve tmě, když tu si všiml jakéhosi světlého oblaku, jenž vlál za nimi.

„Co to máš sakra na sobě?”

„Noční košili.”

„Je moc bílá. Vypadáš jako Lady Mackbeth. V tomhle tě uvidí každý na kilometr daleko. Máš pod tím něco?” „Kalhotky.”

„Díky bohu,” zabručel. „Sakra!” zaklel náhle zlostně. „Máš něco na nohou?” sykl.

„Ne.”

„Tak dávej pozor na kamínky.”

Uchichtla se.

Asi v půli cesty se Lyon náhle zastavil. Andy do něj zezadu narazila. Zdálo se jen přirozené, že nechala ruce položené na jeho pasu, když se ho reflexně zachytila, aby neupadla. „Je tam nějaké světlo,” řekl tiše.

Mezi stromy se jako opilá světluška míhal světelný paprsek. Hučící řeka tlumila většinu zvuků, ale i tak zřetelně rozeznávali lidské hlasy. Jeden z nich pronesl hlasitěji nějaké slovo, po němž následovalo sborové „Pššt”.

„Našlapuj potichu,” sykl Lyon a pomalu se vydal kupředu. Nepouštěla se pásku jeho kalhot a při chůzi narážela chodidly do jeho nohou.

Skrz husté spodní větve stromů uviděli obrysy postav míhající se proti obloze ozářené měsícem a řece podobné tekutému stříbru. Stíny nemotorně pobíhaly po břehu, klopýtaly přes kameny a hroudy mezi stromy. Kdosi potichu zaklel a potom následovaly výbuchy potlačovaného smíchu. Andy se ulevilo, když viděla, jací jsou to nemotorové. To určitě nemohou být žádní skuteční zločinci.

„Počkej, to bude legrace,” zašeptal Lyon. Obrátil se k ní. „Teď si trochu užijeme. Pojď se mnou.”

„Ale co -”

„Jen pojď. Uvidíš.”

Náhle zaryčel jako stádo splašených slonů a vrhl se mezi stromy, které je dělily od říčního břehu. Andy přímo nadskočila, když zařval: „Co se to tu sakra děje?” Teprve pak rozsvítil mimořádně výkonnou baterku. Spatřila vetřelce, jak zoufale hledají úkryt ve velkém gumovém člunu, kterého si nevšimla, dokud jej neosvětlila Lyonova svítilna.

Tři mladíci, vypadali tak na osmnáct, zůstali ochromeně stát, podobni zvěři oslněné světlomety vozů. Zkoprněli strachem, když na ně Lyon vytáhl pistoli. Přikročil k nim, až stál jen necelé dva metry od prvního, jenž se pomalu vztyčoval ze schoulené pozice.

„Přece po nás nebudete střílet?”

„To ještě nevím,” zahrozil Lyon. „Co jste zač a co děláte uprostřed noci na mém pozemku?”

Mladík vyslal ustrašený pohled přes rameno hledaje podporu, ale jeho druzi se raději drželi zpátky. V člunu se něco zavrtělo. „My… my jsme z univerzity. Sjíždíme řeku na člunu. Ten chlápek v půjčovně říkal, že rančerům nevadí, když jedeme přes jejich pozemky, pokud nepřistaneme.”

„Jo?” Lyon netrpělivě přešlápl a přehodil si pistoli do druhé ruky. „Vy jste ale přistáli.”

Provinilec těžce polkl.

„My… dali jsme si trochu piva a ehm… v těch peřejích támhle nahoře jsme se nějak převrátili. Museli jsme tu zastavit a dát se trochu do pořádku, abych tak řekl.”

Z člunu se ozval dušený smích a přiměl jej ohlédnout se opatrně přes rameno. Znovu se nervózně obrátil k Lyonovi. „Hrozně nás to mrzí, pane. Neměli jsme nic špatného v úmyslu. Přísahám.”

Lyon naoko zdráhavě zastrčil pistoli za opasek a mladík si s úlevou oddechl, stejně jako jeho přátelé. Lyon objal Andy kolem ramen a přitáhl si ji k sobě.

„Vyděsili jste moji ženu k smrti. Zrovna jsme se pomilovali, když šla k oknu a viděla, jak tu svítíte. Měla strach, že je to její bývalý manžel, který se přišel pomstít. Je v ústavu pro duševně choré a má sklony k násilnému chování.”

Andy na něj zírala v němém úžasu a stěží dokázala zachovat kamennou tvář. Za poznámku o milování, jež měla za následek, že se k ní šestero osmnáctiletých očí obrátilo s vilným zájmem, mu šlápla patou na palec. Nedal nic najevo, jen se mu napjaly čelistní svaly.

„Fakt nás mrzí, že jsme vás vyrušili, když… no myslím, že jsme nechtěli přetrhnout váš… promiňte, že jsme vás otravovali,” vypravil ze sebe konečně mluvčí zmáčené družinky.

„Andy, běž a podívej se, jestli se těm holkám, co se schovávají v člunu, nic nestalo, nebo jestli tam náhodou nejsou proti své vůli.”

„Né, pane. Nic jim není. Jenom se lekly.”

Opatrně, aby se nepopíchala o kamínky a větvičky, přešla po špičkách ke člunu a nakoukla přes okraj. Krčila se tam k sobě tři děvčata s vlasy a šaty promáčenými naskrz. Dívky na ni vrhly nasupený pohled a jedna po druhé vylezla z gumového člunu. Při. zběžném pohledu měla Andy dojem, že veškerý proviant, kterým se vybavili na výlet, jsou zásoby piva.

„Jste v pořádku?” zeptala se neuspořádaného trojlístku.

„Ano, paní,” zaznělo unisono, a Andy užasla nad náhlým projevem dobrého vychování. Nejspíš takhle slušně neodpověděly od prvního ročníku.

„Je tam ještě nějaké pivo, Andy?” zeptal se Lyon.

„Je.”

Přiskočil ke člunu, natáhl se přes okraj a sáhl pro dvě plechovky. Jednu jí podal. Držela plechovku v ruce a druhou se snažila přitáhnout si noční košili k tělu. Dovedla si představit, jak pěkně je průsvitnou tkaninou ve světle měsíce vidět její tělo.

„Asi za hodinu bude svítat,” řekl Lyon. „Jestli vás tady ještě potom načapám, bude zle. A jestli tu najdu kousek papírku, nedopalek nebo nějaké smetí, zavolám šerifa a nechám vás zavřít za neoprávněný vstup na cizí pozemek. Je to jasný?”

Andy by na jakýkoli rozkaz vyslovený tímto tónem rozhodně odpověděla kladně. Zdědil po svém otci schopnost vynutit si poslušnost.

„Ano, pane.” Lyon čekal, dokud se mu nedostalo odpovědi od celé šestice.

„No dobrá. A radil bych vám, abyste s tím pivem příště počkali, dokud se neuložíte na noc, nebo přijdete lehce k úrazu. Tahle řeka dokáže být nebezpečná. Je od vás strašně nezodpovědné pít při řízení člunu.”

„Ano, pane,” zazněl pokorný sbor.

„Pojď, Andy, jdeme do postele.”

Proklála jej vražedným pohledem a vykročila před ním po pěšině k domu. Za sebou slyšeli tlumené hlasy, jak skupinka začala sbírat věci, které vytáhli z člunu. Pokud je neprohrála chladná říční voda, pak Lyon určitě.

„Já tě snad zabiju,” prohodila přes rameno, když se supěním stoupala po mírném srázu.

„Pročpak?” zeptal se nevinně.

„Manželka? A k tomu šílený bývalý manžel! Jak tě něco takového mohlo napadnout?”

„To bys byla radši, kdybych řekl: ,To je paní Maloneová, co je u nás na návštěvě’? Co by si asi pomysleli, kdybych tě takhle představil? Zvlášť když se tu potuluješ pod širým nebem takhle uprostřed noci polonahá?”

„Já jsem se potulovala uprostřed noci, protože jsem si myslela, že nám všem hrozí nebezpečí. A nejsem polonahá.”

„Skoro nahá.”

„To je lepší.” Trochu se zasmáli. „Ale nemusel jsi jim vyprávět, že jsme se… to…”

„Milovali?”

„Ano,” přikývla, ráda, že je k němu otočena zády. Chvílemi cítila žár jeho těla kráčejícího těsně za ní. „Mohl jsi říct, že jsme spali.”

„Ano, ale něco tak světského by nevzbudilo jejich zájem. I tak je pohled na tebe zcela uchvátil.”

„Ti byli uchváceni tvojí baterkou a revolverem.”

„Pistolí,” opravil ji. „No, napřed je asi zajímala ta, ale já dobře viděl, jak jim zasvítily oči. Kdybych neřek, že jsi moje žena, a kdybych nedal najevo, že jsme velmi šťastně oddáni, možná by se na mě vrhli a tebe se pokusili unést.”

„Nezapomínej na ty holky, co jely s nimi.”

„Které vypadaly jako tři utopené krysy. Ne, jsem si jistý, že tobě by dali přednost.” Už byli u zadních dveří a Lyon postavil zabavené pivo na stolek. „Vypadáš dobře, takhle rozcuchaná z postele a skoro nahá.”

Prosmýkla se kolem něj a vklouzla do dveří.

„Díky,” zamumlala. Díky? Proč mu proboha děkuje, když by mu měla raději nafackovat?

„Na chvilku,” zašeptal, „když jsi mě vzbudila, jsem si myslel, že jsi přišla z jiného důvodu.”

Zapotácela se na začátku schodů a její nemotornost neměla nic společného s dlouhou noční košilí, která se jí pletla pod nohy. Nijak nedala najevo, že pochopila dvoj smyslnost jeho poznámky, a zeptala se: „Jak dlouho jsi spal? V kolik jsi přišel domů?”

„Asi v půl dvanácté. Někteří šli po schůzi ještě na skleničku.”

Někteří? Kdo? Ženy? Určitě dlouho bez ženy nevydrží. „Já jsem si chvilku četla, připravovala jsem se na zítřek. Šla jsem spát asi y jedenáct. Neslyšela jsem tě.”

„Ach,” ozval se zklamaně. „A jak to, že jsi slyšela ty noční vagabundy?”

Už byli u jejích dveří. Opřela se o zárubeň.

„Nevím. Prostě jsem se najednou probudila a instinktivně jsem věděla, že něco není v pořádku.”

„Ale doopravdy ses nebála, viď?”

„Ne, dokud jsi nezačal vyvádět! Nebála jsem se, dokud jsi nevytáhl ten revolver.”

„Pistoli.”

„Tak pistoli. A oni si mysleli, že neuslyšíme ty holky, co se tam chechtaly?”

Lyonova ramena se otřásala neslyšným smíchem.

„Vyděsili jsme je k smrti.”

„Bývá tady hodně vodáků?”

Vytáhl pistoli zpoza opasku a spolu s baterkou ji položil na stoleček v chodbě. Opřel se ramenem o stěnu.

„Na jaře a v létě dost. Guadalupe je plná peřejí. Lidé si pronajímají čluny obyčejně tak na den. Většinou sjedou svůj úsek řeky za několik hodin. Některé trasy ovšem vyžadují přenocování. Samozřejmě že se smí tábořit jen na veřejných tábořištích a ne na soukromých pozemcích. Občas jim zamáváme, když jedou kolem. To je všechno. Guadalupe vede po našich pozemcích jen kousek.”

Blaženě naslouchala jeho hlasu. Uvědomila si, že na celou hodinu zapomněli na vzájemné antipatie. Smáli se, prožili spolu chvíle, na které nezapomenou, a nepřátelství mezi nimi ustoupilo pocitu sounáležitosti. Nebude ji podezírat z postranních úmyslů. On pro ni nebude překážkou, nepřítelem, ale jen a jen mužem.

Obloha postupně šedla nadcházejícím úsvitem, tma v chodbě začala pomalu řídnout a ona jasně rozeznávala jeho podobu. Teď, když byl uvolněný, nebyly již rysy kolem jeho úst tak přísné a nepřístupné. Když se zasmál, zřetelně viděla drobné vrásky kolem očí jako bílé pavučinky v opálené tváři, Svaly mu vystoupily, když zkřížil paže na hrudi, té široké hrudi, jejíž temný porost ji vzrušoval.

„Půjdeš ještě spát?” zeptal se tiše.

Díval se na její ústa?

„Ne. Asi ne. Jenom by mě rozbolela hlava, kdybych na chvilku usnula a hned pak musela vstávat. A ty?”

Neochotně zvědi oči, až se setkaly s jejími.

„Éé, ne. Stejně většinou vstávám za svítání.”

Kývla, pohlédla na konec chodby, na podlahu, na své bosé nohy, jež spočívaly tak blízko jeho. Byla s ním už přes hodinu, na sobě nic než obláček noční košile a skrovné spodní prádlo. Až teď, v tichu před úsvitem, jež vládlo domem, si uvědomila svůj nedostatečný oděv.

„No, tak díky za noc plnou dobrodružství,” řekla bezstarostně, přestože hrdlo se jí podivně svíralo. Najednou jí tělo připadalo ztěžklé touhou.

„Bylo mi potěšením. Tak nashle, uvidíme se později.”

„Ano.”

Teď už se nedalo nic říci, snad jen „Nepůjdeš dál?” nebo „Mohli bychom si povídat dál u mě v pokoji,” nebo „Toužím po tobě. Polib mě, prosím.” Ale nic takového pronést nedokázala. Než by říkala nějaké banality, raději vešla do pokoje a tiše za sebou zavřela dubové dveře.

Naslouchala, zda uslyší jeho kroky, ale po chvíli si vzpomněla, že byl bosý, a nakonec se od dveří vzdálila. Nemajíc co na práci, rozhodla se osprchovat a umýt si vlasy. A než přijede filmový štáb, využije zbylý čas a projde si ještě jednou poznámky.

Příjemná koupel ji osvěžila a dokonale probudila. Ne že by potřebovala povzbuzení. Její mysl byla již tak zjitřená. Nervy jí jen hrály. Cítila všechny buňky v těle, když si sušila vlasy a roztírala krém po pažích a nohách.

Nevzala si do koupelny žádné prádlo, a tak si navlékla opět batistovou noční košili s velkým kulatým výstřihem a tenkými ramínky. Tenoučká látka halila její tělo jako hebký chladivý oblak.

Vrátila se do ložnice a posadila se u okna, aby si vlasy dosušila. Už před lety se vzdala veškerých pokusů přimět je k poslušnosti, neboť měly zřejmě svou vlastní duši. Při česání používala kartáč, jako krotitel používá bič, a nikdy ne docela úspěšně. K jejímu pobavení se jí často’ptali, ke kterému chodí kadeřníkovi.

Slunce se vyhouplo přes kopce na obzoru a zalilo krajinu zlatou a růžovou září. Nad tím pohledem, idylickým a pokojným, sejí tajil dech. Ano, teď už dokonale chápala Lyonovu lásku k vlastní půdě.

Odtrhla pohled od krajiny, když uslyšela váhavé zaklepání na dveře.

„Ano?”

Chápaje to jako výzvu ke vstupu, otevřel Lyon dveře a vešel dovnitř s podnosem v rukou.

„Uvařil jsem kafe a myslel jsem, že bys…”

Ještě nikdy nespatřil něco tak nádherného. Nevzpomínal si, že by kdy po nějaké ženě více zatoužil. Seděla u okna, ruku s kartáčem ohnutou nad hlavou, tak jak byla, když ji překvapil svým vstupem. Vlasy barvy medu se ovíjely kolem hlavy jako svatozář projasněná prvními paprsky slunce. Její pleť se zdála v bledém světle téměř průsvitná. Pod jemnou látkou noční košile vystupovaly temné hroty jejích ňader jako stíny budoucích příslibu.

Odložil podnos a nechal jej bez povšimnutí na stolku. Zavřel za sebou a vykročil k ní. Nespouštěl z ní pohled, který jí nedovoloval učinit nějaký pohyb nebo promluvit. Ještě nikdy, nikdy nic takového nepocítil. Dosud byl přesvědčen, že dokonale zná taje ženského těla, a vždycky se našla nějaká, na níž mohl uplatnit své zkušenosti.

Když od něj Jerri odešla, na čas z jeho chování vymizela veškerá laskavost a ženy pro něj byly jen prostředkem k ukojení touhy. Pranic se nestaral o jejich pocity, jen si sobecky a bezohledně bral, o co jej jeho vlastní žena tak ponižujícím způsobem připravila. Pak se jeho postoj přece jen změnil, a žádná žena, jež na ten krátký čas, který jí poskytl, poznala jeho lásku, už nikdy nezapomene na jeho doteky: Znovu našel svoji hrdost.

A přitom si náhle připadal jako nezkušený hoch. Jen si přál, aby Andy nevycítila jeho dychtivou touhu, když přišel k oknu a posadil se vedle ní.

„Nechtěl jsem tě rušit.” Ochraptělý hlas teď zněl ještě drsněji.

„Nerušíš.”

Nejprve ji objal pohledem. Šedé oči, předtím tvrdé a chladné jako ocel, ale nyní plné vřelého citu, putovaly po jejím obličeji, aby si mohl každý rys uložit do paměti, než začal obdivovat něžné hrdlo a hebkou pleť na její hrudi.

„Hezky voníš.”

„Jen jsem se osprchovala.”

Prostá slova, která si neobratně vyměnili, byla jen ventilem napětí, jež je svazovalo, a měla uvolnit trochu z přebytečné energie rodící se v jejich nitrech, vypustit vzduch, jenž zůstal lapen v sevřených plících.

Prsty se dotkl jejích vlasů a chvíli se jimi probíral, aby je pak nechal vyklouznout z dlaní a padnout zpět na ramena.

Lehounce se dotýkal jejího obličeje, na okamžik se zastavil u obočí, na víčkách, nose, tvářích. Ukazováčky přejel po rtech, aby si zapamatoval jejich tvar a hebký povrch. Jejich barvu už znal. Jejich chuť ještě pozná.

Chtěla, aby ji políbil, ale neudělal to. Dál se něžně dotýkal její pokožky, dolů podél hrdla a ještě dál, až k důlku nad klíční kostí, u kterého se zastavil, aby jej důkladně prozkoumal. A ještě níž, až k výstřihu košilky.

Hypnotizované sejí zahleděl do očí a ona je jako zcela podřízená bytost poslušně zavřela. Lehce přejel prsty po bradavkách a polaskal je. Jejich okamžitá reakce ho povzbudila.

„Andy,” vydechl. Zajel palci pod tenké proužky ramínek a noční košile se jí svezla k pasu. Zvedla paže zbavené oděvu a položila mu ruce kolem krku.

Prohlížel si její ňadra. Vzal je do dlaní a trochu je nadzvedl. Bříšky palců něžně laskal ty broskvové klenoty. „Měla jsi někdy dítě?” zeptal se chraplavě.

„Ne,” šeptla.

„Proč?”

„Můj muž si děti nepřál.” Nechtěla vyslovit Robertovo jméno, nechtěla, aby v tomto okamžiku mezi ně vstoupil někdo jiný.

„Jaká škoda.” Sklonil hlavu a přitiskl rty k bujné křivce. Pomalu se sunul níž a poséval vlahými polibky horkou kůži, až dospěl ke vztyčenému hrotu. Andy uslyšela vlastní sten touhy. I on jej zaslechl a jeho rty se rozevřely. Cítila, jak ústy obemkl ono místo, a celé tělo jí zaplavilo vzrušení, jaké ještě nikdy nepoznala.

„Lyone.” Vyslovila jeho jméno hlasem, jenž byl napůl vzdechem a napůl extatickým výkřikem, a pevně sevřela jeho hlavu do dlaní.

„Chutnáš jako smetana, hustá a sladká smetana,” zamumlal a přitiskl ústa k druhému ňadru. Jeho vášnivé projevy v ní rozechvívaly každičký nerv, jako se chvějí struny harfy.

Zvedl hlavu a sledoval lesklé stopy svých polibků na beztak již zářivé pleti. Usmál se. Objal ji a přitáhl k sobě, s pohledem upřeným na bujná ňadra bořící se do kučeravého porostu jeho hrudi.

Zvedli oči, vědomi si souhlasného rytmu svých srdcí, a usmáli se. „Jako smetana…,” přiblížil rty k jejím, „…s medem.”

Jeho rty se k ní majetnicky přisály. Jazykem znovu a znovu prozkoumával útroby jejích úst, jako by tam opravdu mohl najít med.

Vzepjala se a přimkla se k němu co nejtěsněji. Rukama jí přejížděl po těle, jako by nemohl uvěřit saténové hebkosti její kůže. Když jeho ruce na okamžik znehybněly, aby se pokochaly dokonalými křivkami, srdce se v ní zastavilo. Pak, s novou odvahou, zajel pod košilku shrnutou v pase, sevřel její boky a zvedl ji.

Oba se vztyčili a stáli tu proti sobě. Košile se svezla bez povšimnutí k zemi. Vzal ji do náruče a nesl do pokoje, kde čekala neustlaná postel jako jednoznačná výzva.

Položil ji na lůžko a lehl si vedle ní. Jeho těžké tělo bylo ve srovnání s její jemnou a hladkou pokožkou pevné a drsné. Naplňovalo ji to nesmírnou radostí, ale přesto se bránila výbuchu touhy, jež ji zaplavila.

„To bychom neměli, Lyone.”

„Bože, copak myslíš, že to nevím?” Nenasytně ji líbal. Netrpělivě si začal rozepínat knoflíky u kalhot. Odtrhl od ní ústa. „Jak to chceš zastavit? Copak ty můžeš přestat?”

Rukama bloudil po jejím těle a objevoval místa vzrušení, o nichž sama nevěděla. Ne, nedokážu to zastavit, pomyslela si neurčitě posledním zbytkem rozumu. Zcela se poddala jeho intuitivnímu laskání, kterým ji strhával do neskutečného víru touhy.

„Tohle jsme přece nechtěli…,” vzepjala se k němu. „Tohle jsme… ach, Lyone, Lyone.”

Zvedl hlavu jen na okamžik, aby si mohl prohlédnout místo, kterého se dotýkal.

„Něžná, tak něžná. Taková zlatá holčička,” šeptal chraplavě. „Nádherná zlatá holka.”

Plna trýznivé touhy čekala, až se vypořádá s neposlušnými knoflíky. Tiše se rozesmáli nad společným trápením, když se najednou ozvalo naléhavé klepání na dveře.

Smích okamžitě ustal a oba rázem znehybněli.

„Andy?” Graciin hlas zněl tlumeně - dveře byly naštěstí z tlustého dřeva. „Andy, už jste vzhůru, zlatíčko?”

Andy si odkašlala a snažila se, aby její hlas zněl, jako by se právě probudila.

„Ano, Grácie. Co je?” Nespouštěla oči z Lyona sklánějícího se dosud nad ní. Jeho hruď se prudce dmula přerývaným dechem.

„Ti hoši od vás už jsou tady. Právě přijeli čtyři s dodávkou. Dala jsem jim kafe a řekla, ať počkají dole.”

Andy zaslechla Lyonovu tichou, ale pěkně šťavnatou kletbu.

„Hned tam budu,” zavolala.

„Nemusíte spěchat,” ozvala se Grácie. „Dám jim něco na snídani.”

„Tak vám děkuju,” řekla Andy žalostně.

Dlouho se ani jeden nepohnuli, pak se Lyon zvedl. Vstal z postele a beze slova si zapínal knoflíky, které se před chvílí tak vzpěčovaly jeho úsilí. Andy sáhla po přikrývce, aby se přikryla.

„Není trochu pozdě na cudnost, madam Maloneová?”

Jeho ironická poznámka zahnala poslední zbytky vášně i lítosti nad tím, že byli vyrušeni.

„Ne.” Pohrdla přikrývkou, vyskočila z postele, přešla ložnicí do koupelny a oblékla si lehký župan.

Sledoval ji s úsměškem.

„Stejně se stydíš.”

Postavila se mu.

„Tak dobrá. Ano! Ano, stydím se. Nikdy jsem ti neměla dovolit, aby ses mě dotkl.”

„To jsem si mohl myslet,” sykl pohrdavě. „Co kdyby tě někdo obvinil ze styků s nepřítelem? Nebo se bojíš, že Les zjistí, jak tady koketuješ?”

„Už jsem ti řekla, že s Lesem - ale, to je jedno. Ty si prostě nedáš vymluvit, co sis jednou vzal do palice. Proč se kvůli tomu tak rozčiluješ? Nikdo z nás za to přece nemůže. Netušila jsem, že kluci přijedou zrovna v tu chvíli. Snad si nemyslíš, že jsem to tak zařídila schválně, abych tě ponížila?”

„Já si myslím, madam Maloneová, že se vám velice ulevilo, když jste byla v pravý čas spasena.”

„Tobě určitě taky,” opáčila.

„To si piš. To byl vrchol hlouposti,” odsekl a udeřil pěstí do dlaně ruky. „Věděl jsem, že… vím, že…”

Pochodoval sem a tam a hovořil spíš k sobě, ale každé slovo ji bodlo do srdce jako šíp. Znovu se k ní prudce obrátil. „Proč se hergot chováš jako nedotknutelná bohyně?” Polekala se jeho hněvu, až se schoulila strachy. „Přiváděla jsi mě k šílenství, co jsem tě potkal. Ale odteďka se ode mě drž radši dál.”

„Cože?” vykřikla a odpoutala se od bezpečí stěny, u níž se choulila. Ruce sevřené v pěst si opřela v bocích. „Já? Tak já se mám od tebe držet dál? Jak se opovažuješ prohlašovat, že jsem si začala. Kdo dneska ráno slídil kolem téhle ložnice?”

„A kdo se vplížil ke mně uprostřed noci v ubohé náhražce noční košile?”

„Tys byl úplně nahý!”

„Ve své vlastní posteli. Já jsem nelezl do tvého pokoje jen tak.”

„Šla jsem za tebou, protože jsem se bála, že nám hrozí nebezpečí, a myslela jsem hlavně na tvého otce. Pokud nám nešlo o život, tak třeba o majetek. Promiň, že jsem vás chtěla varovat!” křičela.

„To sis taky mohla ten župan navlíknout dřív!” ucedil.

„V tom spěchu mě to nenapadlo.”

„No tak příště nezapomeň.”

„Žádné příště už nebude.”

„To jsi řekla přesně. Příště se mi vyhni, a já se budu vyhýbat tobě.”

„No skvěle!” zaječela, ale už ji asi neslyšel. Jenom za sebou práskl dveřmi.

Několik minut stála uprostřed pokoje a zírala na zavřené dveře s pěstmi přitisknutými k bokům. Těžce polykala a měla dojem, že s Lyonovým vzteklým ústupem zmizel z pokoje všechen vzduch. Přemýšlela, jak asi členům štábu vysvětlí oči zarudlé pláčem.

ŠESTÁ KAPITOLA

Všichni členové štábu se s ní srdečně přivítali, když se k nim připojila v kuchyni, dobrou půlhodinu poté, co pro ni Grácie přišla do ložnice. Dlouho se nemohla vzpamatovat z Lyonova slovního útoku.

„Omlouvám se,” řekla, když se s každým postupně objala, „ale něco mi padlo do oka a trvalo věčnost, než jsem to dostala ven,” Zdálo se, i když to bylo vysoce nepravděpodobné, že její vysvětlení, proč má tak zarudlé a oteklé oči, přijali. „Myslíš, že se to dá zalícit na kameru, Jeffe?”

„Ty jsi přece tak úžasná, kdo by si všiml očí podlitých krví?”

Právě tento okamžik si Lyon vybral ke svému vstupu. Strnula, ale snažila se chovat normálně, aby nevzbudila u štábu podezření, že s ním něco má, a všem ho představila.

„Tohle je Jeff, náš kameraman.” Jeffovu poznámku, jak je úžasná, nebrala vážně. Byl to notoricky známý sukničkář a jeho kamera mu pomáhala dosahovat značných úspěchů. V plné míře využíval tajemné atmosféry, jež se pojí s filmovou kamerou. Andy litovala jeho hezkou a hodnou ženu, která na něj trpělivě čekávala doma, až se vrátí z četných pracovních povinností. Jeff si nikdy nenechal ujít příležitost k nevěře, ale Andy mu hned od počátku dala najevo, že ona nemá zájem. Flirtoval s ní jen naoko. Jestlipak i ji litovali, když býval Robert pryč, tak jak ona Jeffovu ženu? Bylo to víc než pravděpodobné. V posledním roce manželství Robertovi nestačil jejich čistě romantický vztah a vyhledával útěchu jinde.

„Nazdar, Jeffe,” řekl Lyon a potřásl kameramanovi rukou. „Lyon Ratliff.”

„Tohle je Gil, náš zvukař.”

„Pane Ratliffe.” Gil uctivě potřásl Lyonovi pravicí. Byl to sympatický chlapík, který s každým vycházel a dělal svou práci tak dobře, že si ho často nikdo nevšiml. Svou skromnou povahou si Andy získal. Kdybych jej požádala, aby jí snesl modré z nebe, jistě by se o to pokusil.

„Tony se stará o osvětlení,” představila jej Andy Lyonovi. Tony byl věčný kverulant, možná proto, že musel živit a šatit šest dětí. Ale dokázal přímo mistrovsky využívat světla a stínu a vždy věděl, kdy použít který filtr.

Posledním členem filmového štábu byl asistent produkčního. Na toho zbývaly práce, které bylo nutno udělat a na něž nikdo jiný neměl čas nebo chuť. Warren, napohled kost a kůže, byl silný jako býk a mrštný jako opice. Býval pověstný svými kousky, kdy šplhal po stromech, brodil se řekami, prolézal křovinami nebo se pohyboval v nebezpečných výškách, jen aby zajistil kameramanům právě takový obrazného zvuk, jaký potřebovali.

„Vidím, že se o vás Grácie postarala,” poznamenal Lyon a všichni čtyři se na něj zazubili. Zasmál se. „To jste asi nečekali?”

Andy se nestačila divit jeho vřelému uvítání. Copak jen ona bude muset snášet jeho nepřátelské útoky?

„Chovejte se jako doma. Grácie pak zavolá do ubytovny, aby si pro vás přišli. Jestli budete něco potřebovat, jen řekněte paní Maloneové, a ona už mí dá vědět.“

Paní Maloneová.

Zdálo se, že na posádku, dokonce i na Jeffa, udělal Lyon Ratliff dojem, a Andy si připadala zrazená. Pohostinnost a vlídnost, s jakou se k nim choval, ji popudila. Podle samolibého úsměvu ve spokojené tváři, s nímž vycházel, poznala, že ta přemrštěná zdvořilost byl naschvál. Takhle jí chtěl dát najevo, že umí být milý, když chce, k ní ovšem milý být nehodlá. Až když ji rozbolely čelisti, uvědomila si, jak křečovitě má sevřené zuby.

K první malé katastrofě došlo, když Gil zjistil, že u jednoho mikrofonu nefunguje šňůra.

„Nevím, co s tím je, Jeffe,” řekl mírně, když se do něj temperamentní kameraman pustil. „Nejde tam proud.”

„Gile, myslíš, že nějakou seženeš v Kerrvillu?” vložila se mezi ně Andy smířlivě.

„No, nevím. Můžu to zkusit. Jinak budem muset zajet do San Antonia.”

Jeffovy tlumené kletby Andy ignorovala.

„Tak si vezmi dodávku a jeďte. My zatím připravíme první záběry. Hned jak se vrátíte, začneme.”

Konečně všechno fungovalo, jak mělo. Ovšem Andy se soustředila ani ne tak na štáb, jako spíš na generála. Na její přání byl už od rána připraven v obleku a vázance. Čím dřív začnou, tím lépe. Bude pak mít celé odpoledne a večer, aby si odpočal před dalším natáčením. Zabere to asi víc času než slíbený jeden díl denně, ale už předtím si umínila, že udělá cokoli, aby uchránila generála před vyčerpáním.

K jejímu zklamání si nevzal vojenskou uniformu, ale když mu to opatrně navrhla, očividně ho to zneklidnilo.

„Co jsem v penzi, tak jsem si žádnou nepořídil. A ty staré mám už přes čtyřicet let. Jsou celé prožrané od molů. Raději ne, děkuji.”

Byla v rozpacích a mrzelo ji to, ale usmála se a dotkla se jeho ramene.

„Když nechcete, tak je to v pořádku. Nevadí. A navíc, kdyby vám to slušelo ještě víc než teď, těžko bych se dokázala soustředit na otázky.”

Gil se vrátil, právě když obědvali sendviče, které jim Grácie udělala. Zatímco si Gil připravoval nádobíčko, Andy vyšla nahoru, aby se nalíčila „na kameru”. Vlasy si sčesala do hladkého uzlu a oblékla si krémové šaty jednoduchého střihu. Kromě perlových náušnic si nevzala žádné šperky.

Když s poznámkami v rukou scházela ze schodů, dočkala se od štábu obvyklých projevů uznání, jež dali najevo obdivným hvízdáním. Uklonila se jim jako primabalerina a vykroužila pomalou piruetu. Když se otáčela kolem dokola, stanula tváří v tvář Lyonovi, který sledoval její komediantský výstup s kamenným výrazem.

„Jak vidím, jste ve svém živlu, paní Maloneová.” Opovržlivý tón ji pěkně vydráždil. Sebrala hozenou rukavici.

„To tedy jsem.”

„Výborně. Jen bych nerad, abyste vyšla ze cviku.”

„Toho se nemusíte obávat, pane Ratliffe.”

„To byste nikdy nedopustila, že?”

„Nikdy v životě,” pravila vzdorovitě.

Podíval se na ni s nekompromisním nesouhlasem a zamířil k otcovu křeslu, kde zůstal stát.

Generál Michael Ratliff seděl důstojně v obývacím pokoji. Na klopu mu připevnili mikroport, ale Gil všechny šňůry pečlivě zakryl, takže byl vidět jen jeho miniaturní konec. Andy s povděkem zaznamenala, že členové štábu se k němu chovají skutečně s respektem.

Posadila se na kraj pohovky vedle jeho křesla a počkala, až jí Gil také připne na šaty mikrofon. Koutkem oka viděla, jak Lyon bedlivě sleduje Gilovy ruce manipulující s látkou na její hrudi. Ani uražený krutovládce by se nemohl tvářit hrozivěji.

„Trochu barvy na tváře,” prohlásil Jeff neosobně, když šiji prohlédl objektivem kamery. „Co jsi tak bledá, Andy? Mohla jsi přece využít texaského sluníčka.”

„Včera pršelo,” poznamenala nepřítomně, a Warren vyskočil, aby jí podal taštičku s líčidly, která si přinesla seshora. Proti své vůli zašilhala po Lyonovi a na chvíli si přes všechny ty přístroje a zařízení, které změnily pohodlný obývák v televizní studio, pohlédli do očí. S úsilím odvrátila pohled, a když si nanášela na tváře „zdravíčko”, zrcátko se” jí třáslo v ruce.

„Obličej pana generála se trochu leskne,” konstatoval Jeff.

Warren upravil látku na okně.

„Bezva, všichni vypadají skvěle. My jsme hotovi, Andy,” prohlásil Jeff. „Gile, máš seřízený mikrofony?”

„Jo. Zvuk dobrej.”

„Fajn. Andy?”

„Já můžu,” olízla si rty.

„Jedeme.”

Při prvních slovech se přebreptla a museli začít znovu. To, co dělala snad už stokrát, ji dnes nepochopitelně znervózňovalo. Ale ne, nic nepochopitelného na tom nebylo. To Lyon. Kdyby si neuvědomovala jeho přítomnost, kdyby nevěděla, že naslouchá každému jejímu slovu a přísně je hodnotí, že kriticky sleduje každé její gesto, byla by dokonale klidná.

S Michaelem Ratliffem se pracovalo jedna radost. Ochotně odpovídal na její dotazy a sám doplňoval další podrobnosti, aniž jej musela pobízet. Takové rozhovory měla nejraději. Nechala svého hosta, aby otevřeně hovořil, a snažila se klást co nejméně otázek. Dobře věděla, že diváci chtějí vidět a slyšet právě jeho, ne ji. Andy Maloneová je jen průvodkyní přivádějící slavné osobnosti do obývacích pokojů televizních diváků. Pro začátek se omezila na generálovu minulost, vyptávala se na jeho dětství, školní léta, jeho začátky v armádě.

„Vy jste se nenarodil v Texasu, viďte, i když tu žijete už od odchodu do penze.”

„Ne, narodil jsem se v Missouri a tam jsem také vyrostl. Táta byl zmrzlinář.” A generál dal k lepšímu pár veselých historek o rodičích a bratrovi, jenž zemřel ve třicátých letech.

„Jak to, že jste pak odešel do Texasu?”

„Nu, povím vám to, Andy.” Kamera jej nechala naprosto chladného, choval se, jako by tu byli sami. Všechny pořady, které Andy dělala, působily uvolněně a přirozeně právě proto, že nevěnovala kameře žádnou pozornost. Na časové pokyny, které k ní Warren nenápadně vysílal, dokázala reagovat takřka nepozorovatelným mrknutím. Účastník rozhovoru si toho nikdy nevšiml.

Generál vyprávěl, jak poprvé přijel do texaských kopců a vydal se s přítelem na lov losů. Zamiloval si ty vrchy zkropené bělostnými skvrnami vápencových skal a protkané žilkovím čarovně krásných řek vyvěrajících z podzemních pramenů. Rozhodl se, že se tu usadí na penzi.

„A ulovili jste nějakého losa?”

Zasmál se: „Ne. Mé střelecké umění nikdy nestálo za nic. Jen se zeptejte mého syna Lyona. Však si mě kamarádi v armádě pěkně dobírali - nikdy bychom prý válku nevyhráli, kdyby vojáci neuměli střílet lip než jejich generál.”

Po této poznámce Andy první část rozhovoru ukončila.

„Senzace!” Jeff vypnul kameru a sejmul ji ze stativu.

Lyon se s vozíkem před sebou pustil skrz změť světel a kabelů k nim.

„Ještě budeme vašeho otce na pár minut potřebo vat, Lyone,” zarazila ho Andy. „Musíme dotočit protizáběry.”

„K čemu?”

Vyložila mu, že pokud se rozhovor snímá jen jednou kamerou, dotáčí se ještě další záběry s kamerou postavenou za hostem. Ona zopakuje některé otázky jako předtím, generál však nebude odpovídat, jen zůstane tiše sedět. Pak střihač sestříhá oba díly filmu tak, aby některé záběry ukazovaly Andy, jak se ptá, a jiné generála, jak odpovídá. -

„Díky tomuhle triku to vypadá, že se natáčelo na více kamer. Střihy mezi jednotlivými záběry jsou tak nenápadné, že si divák ničeho nevšimne.”

Generál naslouchal Jeffovým pokynům. Ten stál s kamerou na rameni za jeho zády a zaostřoval objektiv na Andy.

„Tati, jsi v pořádku?”

„Jistě, synu. Takhle už jsem si dlouho neužil. Za války, vždycky když se mnou dělali interview, se kolem hemžili reportéři s blesky. I do rádia jsem dělal každou chvíli rozhovor, ale tohle je jiné.”

Andy byla ráda, že se baví, ale jeho nezvykle zardělé tváře se jí nelíbily o nic víc než Lyonovi. Zbytek záběrů zvládla rychle a bez chybičky. Během několika minut byli hotovi. Tony pozhasínal rozpálené reflektory.

„Jsi fakt profík, zlato,” rozplýval se Jeff, energicky ji objal a mlaskavě políbil na tvář. Gil opatrně odepnul generálovi mikroport a teď sundával její, dávaje pozor, aby jí nepotrhal šaty. Lyon pomáhal otci přesednout do vozíku, nicméně Jeffův bouřlivý projev nadšení mu neušel. Jeho oči byly tvrdé a zavrtávaly se do Andy jako nebozezy.

Z ohledu na generálovo zdraví si šli hoši ze štábu zapálit ven. Všichni se naráz vyhrnuli před vchod doplnit potřebnou dávku nikotinu.

Andy poklekla před generálovo křeslo. Pohlédla vzhůru do zbrázděné tváře poznamenané stařeckými skvrnami.

„Děkuji. Byl jste báječný.”

„Vždyť jsem se bavil. Trochu jsem se bál, že budete úplně jiná, až se kamera rozjede, že budete tvrdá, nesmlouvavá a náročná. Měl jsem vědět, že stále zůstanete tou půvabnou dámou, kterou doopravdy jste.”

Vstala a věnovala mu polibek na tvář.

„Raději si odpočiňte. Zítra jedeme nanovo.”

Protože dnes museli začít později, byl už skoro čas na večeři, než zabezpečili svou výstroj na noc. Tak jako většina kameramanů, zacházel Jeff se svou kamerou jako s miminkem a choval ji jako ve vatičce. I Tonyho reflektory byly bezpečně uloženy do plechových krabic a Gil uschoval mikrofony zpátky do vypolštářovaných pouzder.

Jako malé kluky je nadchla zpráva, že budou bydlet s opravdovskými kovboji, a odkvačili do ubytovny, kde je čekala večeře. Generál se najedl sám ve své ložnici. Andy musela přetrpět večeři sama s mlčenlivým Lyonem.

„No, jsi spokojená s dnešním filmováním?” prolomil tíživé a zneklidňující ticho, když už skoro dojídali.

„Ano. Tvůj otec je před kamerou úplně přirozený. Většinou musím hostům připomínat, aby mluvili ke mně a ne na kameru. Instinktivně se dívají do objektivu. Ale generál jako by na kameru a světla úplně zapomněl. Pro reportéra je to úplný sen.”

„Ti ze štábu tě mají asi dost rádi.”

Andy vycítila, že nejde o pouhé konstatování faktu.

„Děláme spolu už léta. Někdy mi přidělí jiné techniky, vždycky to nejsou ti stejní. Ačkoli tenhle tým mám nejraději. Jsou to skuteční profesionálové.”

„Taktak.”

Prudce postavila sklenici na stůl, až voda vyšplíchla ven.

„Co to mělo znamenat?”

„Co?” zeptal se nevinně.

„To tvoje ‚taktak’ - chtěl jsi tím snad něco naznačit?”

„Já? Nic,” řekl s tak okatou bezelstností, že měla chuť se rozječet. „Nevím, co bych tím měl naznačovat, ale možná se cítíš provinile.”

„Já se vůbec necítím provinile!”

„Tak co na mě tak řveš?” zeptal se s klidem, který ji přiváděl k nepříčetnosti.

„Řekni Grácii, že dneska vynechám zákusek,” řekla a odstrčila židli od stolu.

U dveří k ní ještě dolehlo jeho zlomyslné: „Sladké sny, Andy.”

Posměšně parodovaná slova, jimiž onehdy přála Lesovi dobrou noc, v ní rozpoutala bouři hněvu. Prudce se obrátila.

„Táhni k čertu, Lyone,” pronesla líbezným hlasem. A jako smršť se vyřítila z jídelny.

Příští den proběhl celkem bez problémů, drobné nesnáze, jež se vyskytly, byly rychle vyřešeny. Členy štábu trápila kocovina způsobená přemírou včera vypitého piva, ale Andy s nimi necítila žádné slitování. Věděla, že po nočních radovánkách ze sebe dokážou kolikrát vydat to nejlepší.

Generál Ratliff byl uvolněný a sdílný stejně jako včera. Tentokrát pracovali v zimní zahradě, kde se s ním setkala poprvé. Jeff při práci využíval přirozeného denního světla a jen tehdy, bylo-li to nezbytné, požádal Tonyho o nasvícení. Nechal dokonce u stropu puštěný ventilátor, jehož závany občas čechraly Andy vlasy a rozhýbaly lístky rostlin v pozadí.

Bylo ještě docela brzy dopoledne, když Jeff vypnul kameru.

„No páni, to nemělo chybu. Škoda že tenhle díl nebyl delší. Dostávali jste se do ráže.”

„Pokud chcete, Andy, jsem ochoten pokračovat,” překvapil ji generál.

„Nechci vás zbytečně unavovat.”

„Tati, radši bys toho měl nechat, aby ses moc nevyčerpal.”

„Mně je dobře, Lyone. Opravdu,” trval na svém starý pán a natočil se s vozíkem k synovi, jenž stál na druhé straně místnosti jako na stráži. „Budeme pokračovat.”

„Jeffe?” zeptala se Andy.

„Já jsem připravený. Tohle prostředí je senzační.”

Natočili další díl a do oběda byli hotovi.

Lyon doprovodil otce do ložnice a tam spolu poobědvali. Grácie obsloužila Andy a štáb v jídelně. Seděli nad sklenicemi s ledovým čajem, radili se o programu na příští den a probírali materiál, který už natočili.

„Jde to s ním lip, než jsem čekal,” prohlásil Jeff a vyplivl pecku z olivy. „Když mi Les povídal, že ten děda má devadesát, tak jsem si řek, jéžiš, co budeme dělat, až začne chrápat.”

Andy se naježila.

„Je všechno, jen ne senilní, Jeffe.”

„No tak se hned nevzrušuj, Andy. Já to tak nemyslel.”

„Ani bych nečekal, že bude mít takový smysl pro humor. Jako třeba včera, když přiznal, že neumí střílet,” poznamenal Gil diplomaticky.

„Tady je vedro jak v pekle,” zavrčel Tom. Na jeho stížnost nikdo nereagoval.

„Jen by mě zajímalo, co před náma starej schovává,” utrousil Jeff ledabyle.

Ta slova by klidně mohla být bombou, soudě podle toho, jaký dopad měla na Andy.

„Co tím myslíš?” obrátila se k němu popuzeně. „Proč myslíš, že něco skrývá?” Jeff pokrčil rameny.

„Les říkal, že nechce mluvit o válce. Prý má nějaké tajemství a nechce, aby o tom někdo věděl.”

„Les je střelený. Znáš přece ty jeho šílené teorie.”

„U kterých se nakonec prokáže, že jsou pravdivé,” dodal Jeff.

„Tentokrát ne.”

„Jseš si jistá? Les mi říkal, že chceš navázat ,přátelské styky’ s jeho hochem a zkusíš z něj něco vytáhnout. Jak jste daleko? Už jsi vyčmuchala nějakou pikantérii?”

Nějaký zvuk za nimi upoutal jejich pozornost. V chodbičce vedoucí do haly stál Lyon. Upíral na Andy oči, zlobou ztemnělé do černá. Klouby prstů, y nichž třímal slaměný klobouk, byly úplně bílé.

„Chtěl jsem vám říct, že se odpoledne můžete vykoupat v bazénu,” pronesl. Chladná slova se těžce drala přes přísně sevřené rty. „V kabině jsou plavky, ručníky, všechno, co potřebujete.” Nasadil si klobouk a stáhl jej hluboko do čela. K její úlevě tak zakryl oči plné výčitek. Podpatky jeho vysokých bot zněly na dlažbě ozvěnou jako umíráček, když vycházel ven.

Tony tiše hvízdl skrze zuby.

Gil se nespokojeně zavrtěl a upřeně zíral do prázdného talíře.

Warren si odkašlal.

Jeff se uchichtl: „No jo. Asi jsme toho kovboje pořádně namíchli.”

„Drž klapačku, Jeffe!” vyštěkla Andy.

„No, no, no. Co je s vámi dvěma?”

Klid, Andy, a snaž se před nimi nerozbrečet. Nesmíš myslet na nenávist, kterou jsi spatřila v Lyonově obličeji. Nemysli na polibky, které’ jste si vyměnili s mužem, jenž tebou nyní pohrdá. Nemysli na to!

„Vypadá docela přátelsky,” poznamenal Gil, který si asi nevšiml, že Andy neodpověděla na Jeffovu otázku. „Ale nějak se mi zdá, že by byl radši, kdybychom tu nebyli.”

„To víš, nejdřív se tomu bránil jak čert, ale jak vidíš, docela se s tím srovnal.” Usrkla čaje s takovou nenuceností, jaké byla schopna.

„Tak dozvěděla ses od něj něco?”

„Ne. A ‚nespřátelili’ jsme se, abys věděl. Les tentokrát přestřelil.”

„Opravdu?”

„Jo!” teď už přímo zavřískla. Podruhé během pouhých několika hodin vyskočila od jídelního stolu rozčilená na nejvyšší míru. „Nechcete se jít koupat? Přijdu za vámi tak za hodinku, musím si projít poznámky na zítra. Warrene, je zapnutý monitor, abych si mohla přehrát kazety?”

„Jo, Andy. V obýváku.”

„Díky. Tak zatím.”

Ve svém pokoji, kam si šla údajně číst, chvíli nečinně seděla a dumala. Pod okny slyšela smích a cákání svých kolegů, ale neměla nejmenší chuť se k nim připojit.

Lyon Jeffa určitě slyšel. Teď už neuvěří, že jejich sblížení nebyl taktický manévr, jak ho přimět, aby prozradil něco o otci. Stejně jí nikdy nevěřil. A teď, po tom, co slyšel od Jeffa, se jen utvrdí v tom, že je intrikánka bezohledně využívající příležitostí, lhostejná k tomu, zda někomu ublíží, jen aby získala svoje téma.

Ležela na posteli s loktem položeným přes oči. Ztrápeně vzdychla, když na dveře zaklepala Grácie.

„Andy, máte na telefonu pana Trappera. Chcete s ním mluvit?”

Ne.

„Jo. Řekněte mu, že už jdu. Můžu si ten hovor vzít v hale?”

„Jistě. Zavěsím, až vás uslyším mluvit.”

„Díky, Grácie.” Namáhavě se zvedla z postele a snažila se setřást ze sebe letargii, jež jako by ji poutala k posteli. Bosky, jen v punčochách přešla halu a zvedla sluchátko.

„Ahoj, Lesi.” Slyšela, jak Grácie zavěsila.

„Ahoj, kotě. Jak to jde?”

„Dobrý.”

„Kluci dorazili bez nehody?”

„Ano, přijeli včera brzy ráno.” Příliš brzy. Proč nemohli přijet o hodinu později? Snad by Lyon…

„Jak jde práce?”

„Dobře. Už máme tři díly. Generál je skvělý.”

„Žádné potíže s výbavou?”

„Ne. Akorát včera Gilovi odešla jedna šňůra, ale zajel do San Antonia a sehnal novou. Teď je všechno v pořádku.”

Na chvilku nastala odmlka, než Les strávil všechno, co mu řekla. Ráda by věděla, kde je Lyon. Co teď asi dělá?

„Andy, holčičko, jsem trošku nervózní, když je všechno,v pořádku’.”

„Já nevím, co tím myslíš.” Věděla přesně, co má na mysli. Obvykle překypovala nadšením, když se jí práce dařila, nebo soptila vzteky nad nepříznivým počasím či láteřila na technické potíže, anebo se smála něčemu, co se přihodilo některému členovi štábu. Ale lhostejná nebyla nikdy.

„Jsem radši, když občas dojde k nějaké menší katastrofě, pak jsou všichni ve střehu. Víš, co tím myslím? Pokud je všechno tak zatraceně ,v pořádku’, začíná mě to lekat. Co se to tam k čertu děje?”

To už není pan Hodný. V duchu viděla, jak hodil brýle na desku psacího stolu a spustil nohy tvrdě na podlahu. Rukou si prohrábne kartáč rudých vlasů a oči zabodne před sebe, do dveří kanceláře, namísto do ní, neboť jindy by seděla na židli proti němu. Být na tisíce mil daleko, když se Les zlobil, mělo jisté výhody.

„No tak, Lesi, uklidni se. Vůbec nic se neděje, natáčení pokračuje velmi dobře. Kluci ze štábu jsou generálem nadšeni, a já taky. Jestli mně osobně něco vadí, tak je to to hrozné vedro. Přímo ze mě vysává energii.”

„A co ten Lyon?”

Dlaně sejí potily.

„Co je sním?”

„Vytáhla jsi z něj něco?”

Popuzeně odfrkla a doufala, že když se bude tvářit rozzlobeně, nepozná, jak se jí třese hlas.

„Lesi, už posté ti říkám, že není nic, co bych z něj tahala.”

„Viděl jsem jeho fotku.”

„Koho?”

„Lyona Ratliffa. Jeho fotku z Vietnamu, co mi poslali z tiskové kanceláře. Je to kus chlapa.”

„Ani jsem si nevšimla.”

„Já bych si všiml, kdybych byl ženská.”

„Víš, ty nám tak často připomínáš svoji potenci, že se tvoje mínění vlastně nepočítá. Lesi, jestli už to je všechno, kluci mě volají, ať jdu za nimi k bazénu.” Nebyla to pravda, ale znělo to, jako by to byla zase ta stará Andy.

„Nejsou tam na prázdninách. To nemají nic lepšího na práci?”

„Dneska už jsme se vším hotovi.”

„Tak jo,” uchrochtnul. „Andy, nezatajuješ nic před kámošem Lesem, viď?”

Okamžitě zbystřila, zasmála se a pátrala otupělou myslí, co by tak řekla chytrého.

„Jistěže ne. Ty určitě žárlíš a závidíš nám, jak si tady báječně užíváme.” Znovu se zasmála a znělo to dutě a neupřímně. „Zavolám ti zítra a podám hlášení. Spokojený?”

„No jo. Tak ahoj. Měj se.”

Sluchátko v její ruce zmlklo.

Jak zná Lese, určitě zavolá ještě někomu ze štábu, aby si ověřil všechno, co mu řekla, a nemělo tedy cenu trucovat dál v pokoji. I když ani v nejmenším netoužila po společnosti, oblékla si froté šaty bez ramínek a Vyšla k bazénu. Posadila se do stínu slunečníku ke stolku z tepaného kovu. Sem tam ji někdo požádal, aby mu namazala záda, občas někomu podala ručník či se dobrovolně nabídla jako učitelka potápění.

Na sklonku odpoledne přinesla Grácie džbán margarity s ledem a velkou mísu nachos. Jeff, ze kterého ještě kapala voda, hospodyni nadšením objal a políbil na tvář. Andy nikdy nezažila, že by se červenal, ale tentokrát byl celý rudý, když se otočil a Grácie ho pleskla přes zadek, až to mlasklo.

Na dvůr přijel Lyon ve svém otlučeném džípu. Elegantně se vyšvihl z vozu a přiloudal se k bazénu.

„Tak co, jaká je voda?”

„Báječná,” zvolal Jeff. „Přidejte se k nám.”

„Škoda, ale nemůžu, mám nějakou schůzku.”

Andy měla oči jako přilepené na stránkách knihy, kterou si sem přinesla, ale písmena sejí rozplývala před očima. Srdce jí ztěžklo a leželo v břiše jako kámen.

„Grácie mi řekla, že vám připraví mexickou specialitu. Tak si nechte chutnat. Uvidíme se zítra.”

Všichni zahlaholili na pozdrav, včetně Andy. Chtěla mu dát najevo, že ji vůbec nezajímá, s kým má schůzku. Pohlédla na něj skrze skla slunečních brýlí. Ačkoli mu krempa klobouku vrhala do tváře hluboký Stín, věděla, že do ní zavrtává oči.

„Dobrou zábavu,” zavolala vesele, kvůli kolegům i kvůli Lyonovi.

„Díky, budu se snažit,” odvětil sebevědomě a ironicky se ušklíbl. Nenechával ji na pochybách, jakého druhu budou radovánky, jimž se hodlá oddávat. Pak se k ní obrátil zády.

Bolest v hrudi byla tak krutá, že dokázala nabrat dech až dlouho potom, co jeho kroky odezněly.

Graciiny speciality - echilada, taco a guacamole - byly vynikající, ale Andy ani neochutnala. Poté co zlikvidovali všechno jídlo, popřáli jí členové štábu dobrou noc a vydali se ke své ubytovně těšíce se na partii pokru. Když Grácie odmítla její pomoc v kuchyni, bloumala Andy jen tak po domě. Generál už byl několik hodin v posteli. Snažila se nemyslet na Lyona, na to, s kým asi je a co právě dělají.

Chodíval takto ven pravidelně? Za někým určitým? Zavolal dnes někomu a domluvil si na večer schůzku? Jsou ženy ochotné vyjít si s ním takhle narychlo? Jistěže ano. I ona by byla. Proč nepozval ji?

Odpověď na tuto otázku byla tak bolestně prostá. Odpor, který k ní pociťuje, dal najevo až příliš jasně. Něha, s jakou ji líbal toho rána v ložnici, vznikla kouzlem okamžiku, jenž nikdy znovu nenastane. Když si uvědomil, kdo vlastně Andy je a co dělá v jeho domě, pocítil roztrpčení a znechucení sám nad sebou. Jestliže si usmyslil, že je bezohledná manipulátorka, pak nemohla učinit nic, aby mu dokázala, že se mýlí. Nenacházela v sobě sílu, aby se o to pokusila.

V jedenáct, po hodinách osamění, jež vyplnilo snění o tom, co se nikdy nemůže stát, vyšla sklíčeně po schodech do svého pokoje.

Ještě když odbíjela půlnoc, byla úplně vzhůru. Nakonec se rozhodla, že vyzkouší bazén, doufajíc, že se plaváním unaví natolik, aby dokázala usnout.

Převlékla se do slušivých dvojdílných plavek, které na půvabném těle nepůsobily nijak provokativně, sešla ze schodů a zadními dveřmi zamířila k bazénu. Všude byla tma, ale nerozsvítila si.

Voda jí pohladila kotníky, pak lýtka a stehna. Nakonec se pohroužila celá do vody a pod hladinou přeplavala celý bazén. Vynořila se, aby se nadechla, odrazila se od protější stěny a pravidelnými kraulovými záběry bazén třikrát přeplavala tam a zpět. Znovu vyplula nad hladinu a položila se na záda, s hlavou zvrácenou a vlasy splývajícími po hladině. Opřela si hlavu o mozaikovou stěnu těsně nad hladinou a několikrát zhluboka nabrala dech.

Teprve nyní spatřila Lyona,- a srdce už tak prudce bušící po vynaložené námaze ještě zrychlilo svůj tep. Stál na protějším konci bazénu. Sportovní bundu, zavěšenou na malíčku, odhodil na lavičku. Uvolnil si kravatu a začal si rozepínat košili.

„Co to děláš?” zeptala se vyděšeně, téměř bez dechu.

SEDMÁ KAPITOLA

„No co bych asi dělal?” spustil rozepnutou košili přes pásek kalhot. Vyzul se z mokasínů, které měl na nohou, a stoje na jedné a pak na druhé noze si stáhl ponožky. Pak přišel na řadu pásek z hadí kůže; spěšně jej vyvlékl z kalhot a přihodil k rostoucí hromádce na lavičce. Ani na okamžik z ní nespustil oči. I ve tmě cítila jejich spalující žár.

Bez otálení si rozepl kalhoty a ty se svezly k zemi. Andy s nevěřícným úžasem sledovala jeho počínání a slyšela samu sebe, jak těžce oddychuje.

Složil kalhoty a pečlivě je odložil na opěradlo lavičky. Palce zahákl za okraj slipů.

„Neboj se, nebudu volat o pomoc,” pronesla bohorovně. Věděla,.že celou tu scénu zrežíroval jen proto, aby ji vyvedl z míry. „Nahatého chlapa už jsem viděla.”

Bez mrknutí oka jízlivě opáčil: „Mě už jsi nahého viděla a ten pohled se ti, myslím, docela zamlouval. Určitě se ráda podíváš znova.” A zbavil se i toho posledního kousku prádla.

Měl pravdu. Teď, když jej viděla podruhé, sejí líbil ještě víc. Mohutný hrudník se širokými rameny se zužoval ve štíhlý trup a přecházel v útlé boky. Nohy, porostlé stejně jako jeho hruď tmavými chloupky, byly rovné a pevné, každý sval a každá šlacha dokonale vypracované neustálým tréninkem.

Odvážně skočil do vody na mělkém konci bazénu a jako šipka projel pod vodou až na druhý konec.

Zvolna se vynořil na hladinu, jen pár centimetrů od Andy. Vlasy se mu přilepily k hlavě jako černá hladká čapka.

Byl tak nebezpečně přitažlivý, že pocítila nutkání prchnout. Skrčila nohu, aby se odrazila od stěny bazénu a mohla jej obeplout, ale roztáhl ruce a zahradil jí cestu. Za zády měla stěnu bazénu, před sebou stejně nepřemožitelnou stěnu jeho těla.

„Kdepak, madam Maloneová. Teď si trošku popovídáme.”

„Jsi doma nějak brzo. To tě ani nepozvala na kafe?” odsekla.

„Ale jo, pokud ti jde o tohle.”

„To jsem si mohla myslet.”

„Ale dal jsem jí košem.”

„Škoda.”

„Ani ne,” protáhl. Chytil se oběma rukama okraje bazénu a přitáhl nohy blíž k jejímu tělu. Na kůži ji za-lechtaly chloupky jeho stehen opírajících se o její. „Řekl jsem si, proč ztrácet čas, když pod mou vlastní střechou čeká jiná, která je ochotná udělat pro úspěch svého bádání cokoli.”

Jeho hlas byl tichý a klidný, ale oči se blýskaly jako ocel. Andy Maloneová se hned tak něčeho nezalekla. Sebevědomí jí nenechávalo mnoho prostoru pro projevy slabosti. Obezřetnost, to ano. Ne strach. Ale teď, v těsné blízkosti Lyonova pevného těla, jež sálalo neskonalým hněvem, strach dostala.

„To není pravda. Já vůbec nejsem ochotná. K ničemu.”

Pobaveně se rozesmál: „Ale ano, jsi.” Oči mu padly na ňadra deroucí se z výstřihu plavek. „Celé dny jen máváš býkovi rudým hadrem před očima. Je čas na odpověď.” Nežli se vzmohla na obranu, zajel rukou pod horní díl plavek a obnažil jeden její prs. „Ne, Lyone!” dušené vykřikla.

„Ano.” Vrhl se na její ústa, tvrdě, divoce a vztekle. Jazyk zanechával v jejích ústech palčivou bolest. Snažila se vymanit z jeho sevření, ale rukou jí pevně svíral vlasy a nedovolil to. Nepřestával drtit její ústa trestajícími polibky a jeho doteky na jejích ňadrech byly pokořující. Na rozdíl od onoho rána v jejím pokoji, kdy se jí dotýkal s téměř nábožnou úctou, teď dával najevo své opovržení.

Nepatrná vzdálenost mezi jejich těly se ještě zmenšila, když ji přilepil ke stěně bazénu. Donutil ji rozevřít stehna a majetnicky ji přitáhl k sobě.

„Musíš se polepšit, Maloneová. Chceš přece poznat má nejhlubší tajemství. Copak nestojí za víc než za jeden snaživý polibek? Hm?”

Znovu zaútočil. Další polibek byl ještě nemilosrdnější. Pustil jí vlasy a rukou přejížděl po těle. Přitiskl ji k sobě. Ucítila ploché, hedvábně jemnými chloupky porostlé břicho. Dýchal přerývaně, stejným rytmem jako ona. A náhle - ach Bože - ucítila, jak ji do pasu tlačí cosi tvrdého, co jí naléhavě připomnělo, že jsou muž a žena.

I přes brutálnost jeho objetí, navzdory jeho hněvu i své raněné pýše pocítila rodící se touhu, jež zaplavovala celé tělo. Bránila se tomu, proklínajíc sama sebe i Lyona za to, že v ní vyvolal ten zrádný projev slabosti. Rozum dosud vzdoroval, tělo se však už poddávalo.

Rychle zvedl hlavu, když přestala klást odpor. Po několik dlouhých, tíživých okamžiků se na ni díval, v očích milion němých otázek, na které odpovídala s upřímností, jež tryskala z jejích očí stejně jako slzy kanoucí na řasy slepené vodou. Položil ruce na okraj bazénu a pomalu oddálil paže, aby mohla uniknout ze zajetí.

Zůstala. Veškerá její pozornost byla zaměřena na něj. Pomalu se k ní skláněl. Nejprve se lehce dotkl rtů a znovu ji políbil, teď už bez vší surovosti. Tentokrát zvítězil nikoli silou, ale něhou, a jazyk mu byl nástrojem slasti, kterým zažehl plamen kdesi hluboko v ní.

Jako slepec tápala rukama v jeho obličeji, doufajíc, že v něm nalezne onen něžný výraz jako tehdy. Na chvilku zavřel oči a nechal ji, aby prsty bloudila po jeho tváři, aby si jej prozkoumala… aby ho milovala.

Ukazováčkem objela klenuté obočí, kořen nosu, smyslnou křivku jeho úst. Rozevřel rty a stiskl troufalý ukazovák mezi zuby. Prozkoumával bříško prstu, nejprve zuby, pak jazykem. Zadržela dech, když jazykem přejel po prstu až ke dlani, a pak vzal do úst další. Unikl jí lehký výkřik a její tělo se reflexivně vzepjalo proti jeho, Naráz otevřel oči.

Pak ji začal opět líbat s náruživostí, kterou krotila něha. Znovu si našel obnažená ňadra a jejich hroty ztvrdly pod jeho dlaněmi vzrušením. Něžně je za tu pohotovou odezvu pohladil.

Nijak neprotestovala, když rukama vklouzl pod kalhotky plavek a stáhl je podél stehen. Pomalými, půvabnými pohyby je odkopla do vody. Jejich nahá těla - se semkla. Zatím ještě nepouštěli stavidla své touhy naplno a těšili se jen ze vzájemných dotyků svých těl.

Povolil sevření, vyhoupl se z bazénu na břeh a podal jí ruku, aby jí pomohl z vody. Voda z nich crčela, když ji vedl do příšeří kabiny u bazénu. Kráčeli beze slova, aby snad nevzbudili nikoho, kdo by mohl být svědkem jejich půlnočního dostaveníčka. Ne snad proto, že by si připadali provinile nad tím, co se má odehrát, ale protože nechtěli, aby kdokoli rušil jejich vzájemnou blízkost.

Sevřel jí dlaň a pak ji pustil. Uvnitř našel v poličce poskládané osušky. Jednu vytáhl a spěšně ji rozprostřel na široké lehátko stojící uprostřed studené noční místnosti. Přikročila k němu. Posadil se na lehátko, vzal ji za ruku a přitáhl k sobě.

Stála tu oděna jen v měsíční svit. Zahrnul její tělo polibky. Se zbožným obdivem zulíbal plná ňadra, jejich vzrušené hroty. Dlaní se svezl k bokům a palcem zavadil o dlouhou jizvu.

„Slepák?” zeptal se a prstem přejel lehce podél jizvy.

„Ano.”

Pomalu ji před sebou otáčel a lehce sevřel zuby kůži v pase. Políbil půvabnou prohloubeninku v kříži. Jazykem polaskal hebkou pokožku porostlou světlými chloupky.

„Lyone,” vydechla.

Znovu si ji obrátil k sobě a přiložil rty na její břicho. Jazykem zajel do pupku a objevil tu ještě pár kapek vody.

Zvedl hlavu a usmál se: „Ten chlór mi nikdy tolik nechutnal.”

Potichu se zasmála a prohrábla mu vlasy, teď už skoro suché. Její smích přešel v rychlé přerývané vzdechy, když zahrnul polibky její břicho a postupoval stále dál, až dolů ke stehnům. Jeho smělé počínání jí bylo něčím docela novým. Ano, ovšemže i Robert ji vídal nahou, ale nevzpomínala si, že by se takto bez zábran těšil z její nahoty. Jeho ruce nikdy tak nehladily, jeho rty nikdy tak nelíbaly jako Lyonovy. Ani by jí takové důvěrnosti nebyly vhod.

Jak to, že nyní hoří vzrušením a nechá jej dělat si, co chce? Jak to, že se jí dme hrud pýchou nad vlastním tělem? Když se položil a vyzval ji, aby si lehla k němu, neodporovala, ale docela přirozeně jej uposlechla.

„Díval jsem se na tebe, jak plaveš v bazénu,” přejel lehce prsty po její páteři.

„Neviděla jsem tě.” Dlaněmi s roztaženými prsty přejížděla po jeho rozložité hrudi.

„To jsem ani nechtěl.” Rozmarně se zakousl do jejího lalůčku. „Byl jsem pěkně potichoučku, když jsem tě viděl jít ven.” Zasténal, když prstem přejela přes plochou hnědou bradavku „Mimochodem,” vzdychl, když blažená muka nepřestávala, „plaveš moc dobře “

„Díky.”

Rukou obdivné přejel po jejím stehně a políbil ji horkými a naléhavými ústy. Sevřela jeho výbojný jazyk mezi rty a lehce jej sála.

„Bože, Andy.” Oddálil své rty jen tak daleko, aby mohl vášnivě zulíbat koutek jejích úst.

Cítila, jak se v nich rozhořívá vášnivá touha. Toužila prolomit všechny bariéry, jež jsou mezi nimi, vyloučit jakékoli nedorozumění,

„Lyone… ach… co to děláš? Tohle…”

„Chutnáš tak nádherně,” zamumlal s ústy na jejím hrdle.

Svým počínáním jí předváděl taje smyslnosti, jaké ještě nikdy nepoznala. Odhodila všechny zábrany a vzepjala se vstříc jeho dlani.

„Lyone, prosím… počkej. Chci ti vysvětlit… ach, Lyone.”

„Potom, Andy. To počká.” Políbil ji na ňadro a jazykem se dotkl vrcholku. Pak ji oloupil o poslední zbytek rozumu, když ji začal laskat ve stejně smyslném rytmu, v jakém se pohybovaly jeho prsty u brány jejího ženství. Mysl jí zcela ovládla živočišná touha a převzala vládu nad rozumem. „To je ono. Nebraň se tomu,” šeptal jí do ucha, když se nad ní vztyčil.

Nechala se vést instinktem, i když Lyonovy něžné rozkazy ji nesmírně blažily. Robert býval uspěchaný, mlčenlivý milenec. Pocítila chvilkovou paniku, že selže i u Lyona stejně jako předtím s Robertem. Přestože hosty v jejích pořadech byli mnohokrát sexuologové a další specialisté, nikdy si to nedokázala vztáhnout na sebe. Samozřejmě že se nikdy nepokusila o praktické využití toho, o čem s nimi tak otevřeně a nezakrytě hovořila. Co když nedokáže, že je skutečná žena? Co když nedosáhne…

Avšak když pocítila, jak do ní Lyon vstupuje, a uvědomovala si jeho slastné rozechvění, všechny obavy se rozplynuly, neboť vědomí, že jej přijala do svého lůna, ji uvádělo do vytržení.

„Andy,” zaúpěl, „jsi úžasná.” Na okamžik znehybněl a zvedl hlavu. Bloudil zrakem po její tváři tak jako už mnohokrát. Opřel se o paži a druhou ruku jí položil na prs. „Bereš mě tak nádherně,” zašeptal něžně.

Zvrátila hlavu slastí, když polaskal bradavku nalévající se pod dotykem jeho prstů jako růžové poupě. Dotýkal se jí tak jako nikdy nikdo. Blaženost, kterou pociťovala, nebyla jen fyzická, ale i duchovní.

Věděla to. I přes to první nešťastné setkání, přesto, že jí nedůvěřoval, přes jeho posměšky a sarkasmus, i přes všechnu zlobu, kterou v ní vyvolával, toho muže milovala. Kdyby tomu tak nebylo, urážky a posměšky, kterými ji častoval, by jí nechaly chladnou. Jeho výhrůžky a příkazy ohledně natáčení by brala na lehkou váhu. Ale protože jej milovala, byla pro ni každá jeho urážka bolestnou ranou. Jeho výhrůžky byly zbytečné, protože by stejně neudělala nic, co by mu ublížilo. Bylo by to, jako by ubližovala sobě.

Kdyby to nebyla skutečná láska, nebyla by teď tady a neoddávala by se posvátnému rituálu milování. Tolikrát si ji Les dobíral, pro koho si to schovává. Teď už to věděla. To, že neměla žádného muže od Robertovy smrti, nezavinil nedostatek příležitostí. Ona toužila po lásce. A nyní miluje. Miluje Lyona Ratliffa.

Teď když konečně dokázala pojmenovat pocit, který ji zaplavil, kdykoli jej spatřila, a který ji tolik zraňoval, kdykoli ublížili jeden druhému, s láskou vítala každý výpad jeho těla.

„Ach, ano, miláčku.” Do ucha jí zavanul horký dech. Ještě pevněji jej objala a náruživě se k němu přimkla stehny.

Kdesi v jejím nitru kypěla neznámá touha, tak jako z pramene se rodí prudká řeka. Nikdy nic takového nepoznala a lekalo ji to. Cítila, jak ji zaplavuje horký příval, kterému se nedokáže ubránit a který ji zcela ovládl, zachvátil její srdce, hrdlo, její mysl, a nežli ji pohltil docela, slyšela Lyona volat její jméno. Vzepjala se mu vstříc a jako jedno tělo stoupali do výšin blaženosti.

Pak dlouho leželi mlčky, těla propletená, a hluboce nadechovali stejný vzduch.

„Andy…?”

Tentokrát dokázala odpovědět. „Ano, Lyone. Ano.”

„Spokojená?”

„Ano,” řekla přímo a vzala si plavky, které vylovil z bazénu. Horní díl našel hned u filtru. Po kalhotkách musel dlouho pátrat, a dokonce se několikrát potopil. „Teď se mi bude usínat mnohem lip.”

„Na to bych nesázel,” zasmál se drsně a přitáhl šiji k hrudi.

„Na co?” zeptala se provokativně.

„Že usneš.” Mlaskavě ji políbil a pustil ji. „Utíkej dovnitř, nebo zmrzneš.” Zabalili se do velikánských osušek a proplížili se temným domem nahoru do schodů.

U dveří do své ložnice se zastavila, ale strkal ji dál chodbou až do svého pokoje. Zavřel za sebou, přistoupil k posteli a rozsvítil lampičku na nočním stolku.

„Tak. Konečně na tebe vidím.”

Sáhl po osušce, kterou si uvázala přes prsa. Uchopila jej za zápěstí.

„Lyone, počkej. Prosím tě.”

Teď když poznala, že jej miluje, trápilo ji více než kdy jindy pomyšlení, že by jí mohl nedůvěřovat. Nesnesla by, kdyby si myslel, že se mu oddala z jiných pohnutek než z lásky. Nemohl ji přece z ničeho takového podezírat, nevěřila tomu, teď, kdy ji ani ne před půl hodinou pomiloval s takovou náruživostí. Ale chtěla mít jistotu.

„Proč?” zeptal se tiše.

„Protože si s tebou chci promluvit.” Jeho okamžitá reakce, když podezíravě svraštil obočí, ji utvrdila v obavách, že jí možná ještě nevěří. Vzala ho za ruku, dovedla k lůžku a posadila se. Seděla zpříma s koleny těsně u sebe, hlavu skloněnou, oči upřené na své ruce žmoulající lem osušky. „Ty se mýlíš.”

„A v čem?” Posadil se na druhý konec postele a opřel se zády o pelest.

„V tom, co si o mně myslíš. Vím, že jsi dneska odpoledne slyšel Jeffa.”

„Aha, ty přátelské styky, abys ze mě něco vydolovala?”

„Ano. Ale není to tak.”

„Copak tě o to Les nepožádal?”

Polkla nasucho a podívala se na něj, pak rychle odvrátila pohled.

„Ale ano. Požádal. Jenže já ho pokaždé neposlechnu. Alespoň ne tak často jako dřív,” dodala spíš sama k sobě.

Podívala zpříma na Lyona a trochu se natočila, aby mu viděla do tváře. „Nikdy jsem se nemusela prodat, abych se dozvěděla to, co jsem potřebovala. Znám svoji cenu, a tohle bych nikdy nedokázala udělat. Byla jsem vychovaná k úctě ke svému tělu a nikdy jsem je nepovažovala za něco, s čím se dá kšeftovat.

Ale i kdyby nešlo o morální důvody, nikdy jsem se nemusela uchylovat k tak zoufalému opatření. Jsem profesionálka. Uměla jsem bez jakéhokoli nátlaku přesvědčit i ty, kteří se zprvu zdráhali, aby před kamerou odhalili své nitro.

Svou práci dělám ráda a dobře. Mám své cíle, i když teď… to je jedno. Vždycky mám radost, když se mi podaří získat nový námět nebo natočit rozhovor s někým zajímavým, ale nemám v sobě tu Lesovu tvrdost, nejdu lidem po krku, jak to umí on. Pokud vím,

I nikdy jsem opravdu nikomu, s kým jsem dělala nějaký pořad, neublížila, ani jsem nikdy nezneužila toho, co mi bylo s důvěrou svěřeno.”

Tiše seděla a čekala. Ještě dřív, než skončila se svým monologem, vstal a začal přecházet sem a tam.

Teď se zastavil a znovu se posadil.

„Musíš přiznat, že mám usvědčující důkaz. Zahořela jsi ke mně sympatiemi dost brzo po tom, co jsi mluvila s Lesem.”

„Já vím. Ale nemá to s ním co dělat. Na Lese jsem pomyslela jen jedinkrát, když jsi se na něj prve zeptal.” Upřímně na něho pohlédla. „Lyone, opravdu si myslíš, že bych mohla využít toho, co se stalo před chvilkou? Myslíš, že to pro mě nic víc neznamená?”

V očích se jí zaleskly slzy. „Já vím, že se ženským

vyhýbáš po tom, co ti provedla Jerri, ale není od tebe spravedlivé, že mnou opovrhuješ. Byl to ode mě dětinský nápad dostat se do domu lstí, to uznávám. Ale nikdy jsem si s tebou nezahrávala.”

Viděl, jak se jedna slza neudržela a kutálí se jí po tváři. Zachytil ji prstem, donesl ke svým rtům a vypil ji.

„Nechceš si sundat ten ručník?”

Rozplakala se úlevou a plačíc i smějíc se zároveň vrhla se mu do náruče. Během jediného okamžiku se zbavili osušek a vrhli se na lůžko. Nepřestávajíce se líbat vklouzli pod pokrývku.

Ztrácela se v jeho náruči. Znovu pocítila, jak se jí zmocňuje ten známý pocit, při kterém se zrychluje tep a krátí dech. Vrhli se na sebe, jako se vyhladovělá šelma vrhá na kořist. Jejich těla se zmítala a převalovala, ústa přisátá k sobě.

Když se od sebe odtrhli, zůstal povolně ležet a přenechal iniciativu na ní. Zahrnula jeho hrdlo vášnivými polibky. Svezla se níž a třela se tvářemi á porost na jeho hrudi. Zvedla hlavu a podrobně zkoumala bradavku, nejprve prstem a pak ústy.

„Andy,” zachroptěl, pevně ji sevřel a přitáhl si její obličej ke svému. Bouřlivými polibky pokrýval její ňadra, hrdlo, až se dostal k jejím rtům. „Ty ze mě chceš udělat maniaka, Andy Maloneová,” řekl s ústy na její rtech. „Sexuálního maniaka.”

„A co dělají takoví maniakové?” prohnula se, aby mohl dosáhnout na naběhlé bradavky.

„Přivádí do extáze nádherné ženy,” pohladil jí boky a oblá stehna.

„Já jsem nádherná?”

„Ano.”

„Tak?”

Uspokojeni na chvíli usnuli hlubokým bezesným spánkem. Probudil ji jemným drcnutím o několik hodin později, když se nad širokým lůžkem rozklenul oblouk ranního slunce.

„Radši bys měla jít k sobě. Bude lepší, když zachováme zdání slušnosti.”

„Mně se nechce,” zavrněla a přivinula se k němu, ňadra přitisknutá k jeho boku.

Zaúpěl: „Andy, nech toho, proboha.”

Uchichtla se a snažila se rozplést údy.

„Ty starý papriko.”

Vyskočila z postele, ale ještě ji stačil plácnout přes zadeček. „Uvidíme se u snídaně, ano?” zabalila se do osušky a sebrala ze země plavky.

„Jestli se vůbec udržím na nohou.”

Šibalsky na něj mrkla a laškovně kroutíc boky vykročila ke dveřím. Poslala mu vzdušný polibek, nakoukla do chodby, a rychle utíkala do své ložnice.

Dlouho se pak věnovala úpravě svého zevnějšku, připravila si vonnou koupel a umyté vlasy upravila do jednoduchého vkusného účesu. Na natáčení se oblékne později. Ke snídani si vzala veselé letní šaty. Cítila se dnes opravdu ženou a chtěla dát celému světu najevo své ženství, jež rozkvetlo díky Lyonově něžné péči.

Pobzukovala si nějakou chytlavou melodii, když vklouzla do chodbičky a málem se srazila s čekajícím Lyonem. Objal ji kolem pasu a vtiskl jí majetnický polibek, až se jí zatajil dech.

„Na snídani?” zeptala se, když konečně uvolnil stisk.

„Klidně se dám přemluvit, abych ji vynechal.”

„To nejde. Mám příšerný hlad.”

Přitulili se k sobě a sestupovali po schodech s rukama kolem pasu, boky narážejíce do sebe. V půli schodů uviděla Grácii, jak mluví s někým u dveří. Z Andy náhle jako by vyprchal život. Lehký krok ztěžkl jako olovo. Zděšením se jí zastavilo srdce a uvázlo jí v hrdle.

Neviděla toho člověka. Graciina korpulentní postava jí bránila ve výhledu. Ale stačilo jí, když zahlédla jeho temeno. Jenom jediný člověk měl takhle rudé vlasy.

Les Trapper .

OSMÁ KAPITOLA

Zapotácela se a křečovitě se chytila zábradlí. Co když to Les o ní a Lyonovi zjistí? Jeho podezření vzroste stonásobně a okamžitě dojde k závěru, že její objektivita má vážné trhliny. Nebyla to pravda, ale Lese o tom těžko přesvědčí.

Les nemá žádné právo řídit její život. Ona může svobodně milovat, koho chce. Jenže tím, že s Lyonem strávila minulou noc, dala v sázku svoji důvěryhodnost. Teď musí hrát dokonalou profesionálku a svést Lese ze stopy. Nebyl Čas, aby to Lyonovi teď vysvětlovala. Jistě to pochopí.

Beze slova vysvětlení se mu vytrhla a seběhla posledních několik schodů.

„Lesi!” zvolala.

Vyhlédl pátravě zpoza Graciina rozložitého ramene a obešel hospodyni, aby se s Andy uvítal. Vrhla se mu do rozevřené náruče. Bez okolků ji políbil na ústa. Neucítí na nich Lyona? blesklo jí ve zmatku hlavou.

„Andy, miláčku, tys mi tak chyběla, zlato moje,” zvolal a objal ji.

„Taky jsi mi chyběl.” Poslední dobou lhala dost často. Doufajíc, že nepojal žádné podezření, vymanila se z jeho objetí. „Kde ses tady vzal? A takhle brzo ráno?”

„Stihl jsem noční let z Nashvillu a dostal jsem se do San Antonia. Zbytek cesty jsem dojel autem.”

„Řekla bych, že si každý dá rád kafe.” Graciin hlas nikdy nezněl tak nepřívětivě. Pohlížela na Lese s neskrývaným odporem.

„Buď tak hodná, Gracie, ” ozval se odkudsi seshora hluboký hlas.

Les napřímil zrzavou hlavu a poprvé uviděl Lyona. Andy.se dmula pýchou hruď, když se dívala, jak důstojně sestupuje po schodech, hrdý a vyrovnaný. Ani elegán ve večerním obleku nemohl vyhlížet ušlechtileji než Lyon ve vybledlých džíňách a bavlněné košili. Rukávy vyhrnuté k loktům odhalovaly silné paže, právě ty, které ji celou noc držely v náruči. Tmavé vlasy lesknoucí se v paprscích slunce pronikajících sem okny byly pečlivě vykartáčované, i tak však odmítaly poslušnost.

Andy slyšela, jak Gracie odsupěla pro kávu, ovšem její pozornost byla stále soustředěna na oba muže, kteří teď stáli proti sobě tváří v tvář. Způsob, jakým se měřili, “sedal nazvat jedině konfrontací. Lyon byl vyšší, štíhlejší, snědší, zato z Lese vyzařovala protřelost bojovníka z ulice.

Okamžitě k sobě pocítili vzájemné antipatie. Ve vzduchu to doslova jiskřilo. Nepřátelská atmosféra byla téměř hmatatelná, až si Andy musela odkašlat, než nalezla slova: „Ly… pane Ratliffe, to je Les Trapper, můj producent. Lesi, to je Lyon Ratliff.”

Lyon sestoupil z posledního schodu, ale nenapřáhl ruku.

„Pane Trappere,” řekl na uvítanou.

„Lyone.” Nenucené oslovení křestním jménem mělo být urážkou, a Lyon to také tak pochopil. Andy viděla, jak se naježil, i když se snažil skrýt před nimi své reakce. „Díky, že jste se zatím o Andy postaral,” prohlásil Les a majetnicky jí položil paži na ramena.

Lyonovy ocelové oči se zabodly do jejích. Chtělo se jí křičet na obranu před výčitkou, která v nich byla. Ne, ne, Lyone, tohle nemá s minulou nocí nic společného.

„Mám dojem, že se o sebe paní Maloneová umí postarat sama.”

„To rozhodně,” souhlasil Les srdečně. „Koneckonců dokázala vás a vašeho otce přesvědčit, abyste souhlasili s natočením interview, a to se nikomu předtím nepodařilo. Mimochodem, mám dobré zprávy. Jistá televizní síť nám nabídla, že koupí celý pořad se vším všudy.”

Andy se k němu překvapeně obrátila.

„Děláš si legraci?”

„Vůbec ne,” smál se Les. Modré oči se mu za čočkami brýlí blýskaly. „Nejdřív to chtějí samozřejmě vidět, než potvrdí nabídku napevno, ale velice je to zajímá. Naše kabelovka je ochotná to prodat.”

Andy přemítala, proč nejásá nadšením. Vždyť její sen se stává skutečností. Pro tohle pracovala,.o tohle usilovala celá léta. Proč tedy nyní pociťuje jen mírnou radost? Les se na ni tázavě díval. Musíš hrát svou roli, Andy Vrhla se mu kolem krku a bouřlivě ho objala.

„Lesi, to je fantastické!” zvolala a doufala, že její slova nezní tak dutě, jak jí samotné připadalo.

„Omluvíte mě?” ozval se Lyon a v jeho hlase zaznělo nepřátelství. Vyrazil z místnosti dveřmi do kuchyně. Andy věděla, že Les ji neustále pozorně sleduje, a potlačila zoufalé nutkání ohlédnout se. Bytostně toužila se za Lyonem rozeběhnout. Později, až bude všemu konec, mu to vysvětlím.

Les jí před nosem luskl prsty.

„Haló, vzpamatuj se.”

Vzhlédla k němu s úsměvem podobajícím se křečovitému šklebu.

„Tak co, dáš si to kafe?” zeptala se rozmarně a namířila ke dveřím, jež prve použil Lyon.

„Ne tak rychle,” zvolal Les, popadl ji za paži a obrátil čelem k sobě. „O co tady jde?”

„Co - co tím myslíš?” Doufala, že její udivený výraz vypadá pravdivěji, než cítila.

„Mám dojem, že tu něco není v pořádku, a chci vědět, o co kráčí.”

„Lesi, střílíš naslepo,” mávla rukou pokoušejíc se vydávat své zděšení za netrpělivost. Les se to nesmí dozvědět. Nesmí! „Co by se mělo dít?”

„Nevím,” řekl zvolna a zadumaně si ji prohlížel. „Ale každopádně to hodlám zjistit. Pročpak jsi se tvářila, jako bys viděla ducha, když jsi mi běžela naproti ze schodů? To ti není podobné. Jsem celý bez sebe, že mě tak ráda vidíš, ale něco -”

„Ale prosím tě, Lesi, jsi úplně vedle. Od té doby, co jsem tady, mluvíš jako Ellery Queen a hledáš odpovědi na něco, co neexistuje.”

„Jo, to je ale náhodička, co? Že já se začal chovat jako pako v okamžiku, kdy tys přijela do Texasu.”

Byla ušetřena odpovědi, neboř sem kuchyňskými dveřmi vrazil Jeff.

„Nazdar, Lesi! Grácie mi zrovna řekla, že jsi tu. To je událost, když se uráčíš opustit tu svou hromadu hnoje, které říkáš psací stůl.”

Les mu vyložil důvody svého nečekaného příjezdu, jak Andy věděla, smyšlené. Byl tu jen a jen z jediného důvodu. Aby ji zkontroloval.

Ulevilo se jí, když se Lyon omluvil na snídani. Odešel za svou prací na ranči ve stejný okamžik, kdy s Lesem a Jeffem zamířila do jídelny, aby se připojili k ostatním členům štábu. Během Graciiny výtečné snídaně hovořili o záležitostech okolo natáčení plánovaného na dnešní den.

„Mohli bychom skončit už zítra odpoledne,” prohlásila Andy. „Zítra ráno budeme točit u řeky. To bude poslední díl. Jeffe, máš dost materiálu na dotáčky?”

Les navrhl, že by se mohli podívat na již hotové díly. Právě když dopíjeli poslední šálky kávy, objevil se na svém pojízdném křesle generál Ratliff. Posnídal už ve svém pokoji. Jako obvykle byl dokonale upravený, ale Andy se moc nelíbila barva jeho pokožky. Ten voskový vzhled jí dělal starosti.

Představila mu Lese, jenž se choval zdvořile a zdrženlivě. Nechala je, aby se seznámili, zatímco štáb si chystal výbavu v obývacím pokoji, a vyšla po schodech nahoru, aby se oblékla a nalíčila.

O hodinu a půl později byli všichni připraveni. Právě chtěla začít s úvodními poznámkami, když ji Les přerušil: „Počkej, ještě chvilku.” Jeff zaklel a zvedl hlavu od hledáčku kamery. „Generále, promiňte, ale na vás není nic vojenského,” řekl Les. „Copak nemáte uniformu nebo něco?”

„To už jsme s generálem probrali, Lesi,” poznamenala Andy klidně „Rozhodl se, že si uniformu nevezme.”

„Pročpak?” jednou z Lesových předností - či spíše nectnostní - byla neomalenost.

„Protože všechny uniformy jsou alespoň čtyřicet let staré a neměl je na sobě od té doby, co je v penzi.”

„A nemohl by nějakou uniformu jen držet, nebo by mohla být v pozadí?”

„Pane generále?” zeptala se Andy opatrně. „Vadilo by vám to?”

„Ani ne,” věnoval jí unavený úsměv a poklepal ji po ruce. „Můžete pověsit tu uniformu za mě, to by nebylo špatné.”

„Výborně!” tleskl Les spokojeně do dlaní. „Kde je Grácie?”

„Já vám tu uniformu přinesu.” Andy se ulevilo, že Lyon nebyl při začátku natáčení v místnosti. Nezaregistrovala jeho příchod, dokud teď nepromluvil. Dívala se, jak vychází z pokoje, aby šel vyhledat uniformu, a v duchu Lese proklínala.

Gil využil přestávky, aby upravil generálův mikrofon připevněný na klopě, a posunul jej trochu výš. Generálův hlas nebyl dnes tak silný jako v předchozích dnech. Gil právě skončil a odstoupil od něj, když se Lyon vrátil s uniformou. Byla cítit přípravkem proti molům, ale byla vyžehlená a dokonale zachovalá.

Zachytila Lyonův pohled, když věšel uniformu na místo, kam mu ukázal Les. V duchu ho prosila, aby se snažil pochopit důvody, jež ji vedly k tomu, aby opustila jeho náruč a vrhla se k Lesovi. Ale když pohlédla do jeho očí, jako by hleděla do zrcadla - nespatřila nic než vlastní sklíčenou tvář, a nikoli duši muže, jehož milovala.

Řekla mu vůbec, že ho miluje? Řekli si v té noci plné vášní něco o lásce? Možná kdyby mu vyjevila, co cítí ve svém srdci, nepohlížel by na ni teď s takovou nenávistí.

Lyon ukázal hlavou na Lese a procedil: „Ať nechá tátu odpočinout. Rozumíte, paní Maloneová?” Pak se obrátil k odchodu. Les poznamenal, že scéna teď vypadá mnohem lépe, když uniforma navozuje patřičnou atmosféru, a Andy dokončila svůj úkol; ani nevěděla jak.

Jakmile byli hotovi, odešla do svého pokoje převléknout se zpátky do letních šatů. Kostým, který si vzala na natáčení, jí připadal upjatý a těsný. Jenže když se převlékla, zjistila, že onu stísněnost nezpůsobil kostým, ale že vychází z jejího nitra. Měla pocit, jako by jí všechny orgány v těle svíraly čelisti nějaké velké šelmy a život z ní pomalu vyprchával.

Přistoupila k oknu a rozhlížela se po překrásné krajině. Neměla nic společného s ženou, která před několika dny přišla do zdejšího domu a stála tehdy u tohoto okna poprvé. Ta už neexistovala.

Místo ní tu teď je nová Andy Maloneová, žena, jež se zrodila jen před několika hodinami. Nechtěla, aby se k ní vrátil ten starý život. Osamělost, prázdné motelové pokoje, samota. Sny o životě na výsluní před televizními kamerami pobledly před žárem Lyonovy lásky. Její ctižádost dosáhnout vrcholu ve své profesi již pro ni pozbyla významu a stala se jen břemenem, kterého by se nejraději zbavila.

„Nad čím dumáš?” Les vrazil bez vyzvání do pokoje. Přistoupil k oknu, vzal ji za ruku a vedl k posteli. Posadila se na kraj a apaticky strpěla, aby jí velkýma rukama hnětl šíji. „Tak co, je to něco hezkého?”

„Hra, ani ne.”

„Nechceš mi o tom něco říct?”

„Možná někdy. Teď ne.”

„Láme mi to srdce, to přece víš.”

Obrátila hlavu a vzhlédla k němu, protože si v žádném případě nedokázala představit Lese se zlomeným srdcem.

„Tobě? A copak?”

„Že už se mi nesvěřuješ jako dřív. Hrome, Andy, myslel jsem, že jsme tým. Koneckonců, všechno jsme přece prožívali společně. Robertovu smrt. Všechno,” Hypnoticky jí třel krk a ona si se zavřenýma očima opřela bradu o hruď. „Kvůli Robertovi? Pořád se ti stýská?”

Zavrtěla hlavou.

„Ne, to vůbec ne, Lesi.” A pak řekla něco, co by si nikdy předtím nepřipustila. „Tys věděl, že mi zahýbá?”

Lesovy ruce na její šíji na dlouhé okamžiky znehybněly. Pak se znovu daly do pohybu.

„Jo. Netušil jsem, že to víš. Tohle bylo jediné, kvůli čemu jsem se s Robertem kdy pohádal. Když jsem se to dozvěděl, dal jsem mu co proto.”

„Víš, nebyla to jenom jeho vina. Mezi námi…,” těžce polkla, „nějak to mezi námi neklapalo.”

„Možná že to nebyl ten pravý.” Jeho ruce opět znehybněly.

Zvedla hlavu a pohlédla na něj. Na naléhavou otázku v modrých očích jen odmítavě zavrtěla hlavou.

„Ne, Lesi.”

Pokrčil rameny a palci třel páteř vzadu na krku.

„Ale stálo to za pokus. Dobře víš, že jsem měl pro tebe vždycky slabost. Ale třeba je s tebou v posteli pěkná otrava.”

Zasmála se.

„Díky, příteli.”

„Ovšem ty bys zklamaná nebyla. Rozhodně ne, kdybysme začali koupelema v rosolu.”

Znovu se usmála, šťastná, že se všechno opět dostává do starých kolejí. Tohle jeho škádlení důvěrně znala. Na chvilku může zapomenout na svůj srdcebol a Lyona.

„V rosolu?”

„Neříkej, žes to nikdy nezkusila?” Sevřel ji kolem ramen a nahnul se nad ni, aby ji polechtal nosem ha šíji. „Tak o tom ti musím vyprávět.”

„To jsem si mohla myslet,” ušklíbla se.

„Všichni se svlíknou do naha, víš? Pak naleješ do vany spoustu pěkně čvachtavýho rosolu.” Teď se doopravdy smála, tomu, co říkal, i mlaskavému polibku, který jí vtiskl na krk. „Já osobně mám nejradši zelený, protože mi jde k vlasům, ale někdo radši -”

Náhle zmlkl a prsty na její šíji ztuhly. Andy se přestala smát a otevřela oči. Sledovala směr Lesova pohledu až ke dveřím, v nichž se jako hrozivý obr tyčil Lyon.

Lehce se pohupoval tam a zpátky, tělo napružené jako zvíře uvázané na řetězu, který se může každým okamžikem přetrhnout. Rukama svíral dřevěné zárubně, jako by je chtěl vyrvat ze zdi.

„Promiňte, že ruším,” řekl stroze, „Grácie mě poprosila, abych všechny obešel, že už je oběd. Řeknu ostatním.” Najednou byl pryč a Andy sklíčeně zírala na prázdné dveře.

Les obešel lůžko a ukazováčkem ji vzal za bradu, aby mohl pohlédnout přímo do její tváře.

„Tak odtud vítr vane,” pronesl jízlivě. „Chlapeček hoří touhou po naší Andy a ona je celá naměkko, sotva se na ni podívá.”

„Ne!”

„Ó, ano, Andreo Maloneová. Jen mi nelži. Mám přece oči a poznám žárlivýho chlapa. Tak jsem se lek, že po mně skočí, že se mi před očima promítl celý život.” Začal rázovat po pokoji, což, jak každý věděl, byl způsob, jak přemýšlel. „Taky mě to mohlo napadnout. Ty materiály, které jsem ráno viděl, jsou dobré, ale v podstatě je to disneyovka.”

„Na těch rozhovorech není nic špatného,” vypálila nenávistně.

„Jasně, ale nic světobornýho taky ne!” zařval. „Klidně sis mohla vykládat s Barbie, to by ses o válce dozvěděla určitě víc než od generála. Jsi moc měkká, Andy, a vůbec už nejsi objektivní. A to jen proto, že chceš dostat Lyona.”

To, že nevěděl, že se s Lyonem už milovala, jí bylo jen malou útěchou.

„Jak tě něco takového může napadnout! Byli jsme si protivní už od samého začátku. Necítí ke mně nic než pohrdání.”

„Tak mi dokaž, že se pletu. Zítra ráno starýho dostaneš, rozumíš? Sakra, Andy, vždyť ty bys vymámila z jalový krávy tele. Už jsem to viděl stokrát.”

„Generál je nemocný, Lesi-”

„A něco před námi schovává. Cítím to v kostech. Co to má za problém, že si nechce vzít uniformu? Aha? To není jen tak, a když něco smrdí, obyčejně na to rychle přijdu.”

„Nechci ho trápit,” zavrtěla zarputile hlavou.

Les ji popadl za rameno, až to zabolelo.

„Jenže já ano, Andy. Když přinutíme generála Michaela Ratliffa, aby nám odhalil, proč opustil armádu tak brzo a proč žije celá léta jako poustevník, může to pro nás znamenat vstupenku do televizní sítě. Buď přijdeš se zprávou roku ty, nebo to udělám já.”

Zdola zaslechli hlasy ostatních, kteří se společně ubírali chodbou k jídelně. Les povolil sevření, ale nespouštěl z ní oči. Cítila jeho pohled v zátylku, když scházeli dolů po schodech a posadili se ke stolu, na jehož konci seděl Lyon. Generál zřejmě bude jíst ve svém pokoji.

Grácie rychle nosila na stůl a všichni se do jídla pustili se slovy chvály. Andy vložila do úst sousto, i když jejímu tělu se pomyšlení na jídlo příčilo.

„Váš otec šel brzo do penze, že, Lyone?” zeptal se Les nad kuřecím salátem.

Lyon dožvýkal a polkl.

„Ano.”

„Z nějakého vážného důvodu?”

Andy vyslala k Lesovi vražedný pohled, ale on ho neviděl. Měřili se navzájem s Lyonem jako boxeři v ringu.

„Paní Maloneová už se ho na to ptala,” odpověděl Lyon nevzrušeně. „Řekl, že chtěl zkusit žít jinak, vojenský život už ho unavoval. Toužil po něčem méně náročném, chtěl trávit víc času s mou matkou.”

„Ale byl přece ještě mladý,” namítl Les.

Ostatní u stolu ztichli a naslouchali jejich rozhovoru, který rezonoval skrytými významy. Lidi ze štábu už Lese znali, jak dokáže jednat s lidmi, aby dosáhl svého cíle. Tentokrát se však zdálo, že si ukousl příliš velké sousto. Nikdo nepochyboval, že Lyon Ratliff je člověk, kterého není radno dráždit.

„Možná právě proto. Chtěl mít ještě dost času, aby se mohl starat o ranč.” Lyon si nabral další sousto, aby předvedl, jak bezvýznamné jsou Lesovy otázky.

„Možná,” poznamenal Les hlasem překypujícím pochybovačností. Andy viděla, jak Lyonova ruka křečovitě svírá sklenici s vodou. „Na druhé straně to mohlo být i z úplně jiného důvodu. Možná je tu něco, co skrývá před celým světem a nechce, aby se to kdokoli dozvěděl. Třeba o vaší matce nebo něco z války -”

Lyonova židle se prudce vymrštila a s rachotem se skácela na podlahu. Příbory a nádobí na stole zazvonily, jak zespodu narazil kolenem do stolu. Andy zaslechla Jeffa zašeptat: „Jéžiš.” Z kuchyně přiběhla Grácie.

Lyon byl zosobněný bůh pomsty. Oblak zuřivosti jej obklopoval jako aura. Z očí mu sršely blesky.

„Chci, abyste odtud do tmy vypadli. Jasný?” Jeho pohled sjel k Andy. „Všichni. Odpoledne, až si otec odpočine, dokončíte práci, a pak táhněte.” Přistoupil k převrácené židli a zvedl ji. „Promiň, Grácie.” A vyřítil se z místnosti.

V jídelně zavládlo mlčení. Grácie se taktně stáhla do kuchyně.

Jeff si odkašlal. Tentokrát promluvil bez své obvyklé arogance: „Chtěli jsme večer dobít baterie, Andy. Nevím, jestli budeme mít dost energie -”

„Snaž se to nějak vyřešit, Jeffe,” odtušila neurčitě.

„Tak jo. Dobře.” Vstal a s ním i všichni ostatní. „Tak my jdeme. Připravíme si věci u řeky, jak jsi nám ukázala.” Odešli.

Poskládala ubrousek dokonale symetricky, neboť jí to kdovíproč připadalo velmi důležité, a položila jej vedle netknutého talíře. Vstala.

„Andy-”

„Drž zobák, Lesi. Už jsi toho řekl dost.”

Rozhodla se, že na exteriéry si místo kostýmu, který si brala při natáčení v interiéru, oblékne něco vzdušného a pohodlného. Také generálovi řekla, aby si nebral sako a kravatu. Na poslední záběry se těšila nejvíc. Prostředí na břehu řeky bylo překrásné.

Brzy se s tím vším tady rozloučí a to dodávalo celé její práci nádech nostalgie. Nemyslela na okamžik, kdy bude muset odejít. Věděla, že přijde, ale nelámala si s tím hlavu.

„Přiznej si to, Andy,” oslovila svůj obraz v zrcadle. „Doufala jsi, že se budeš s Lyonem setkávat i potom.”

Ted viděla, jak pošetilé bylo její přání. Lyon má svůj život a ona také. Oba se budou ubírat jinými směry. Asi bude lepší, když odejde a nechá jej, aby si o ní myslel to nejhorší. Sama by se k němu nikdy nedokázala otočit zády.

Oblékla si světle hnědé kalhoty a žlutou rozevlátou blůzu s širokým výstřihem a bohatě nabíranými rukávy. S vlasy sepnutými na temeni teď vypadala docela romanticky.

Na dvoře u bazénu už na ni všichni čekali. Generál Ratliff seděl ve svém vozíku ve stínu, jejž vrhala stěna kabiny. Odvrátila od ní oči, neboť v ní vyvolávala tolik trýznivých vzpomínek. Právě teď se musela spolehnout na svoji profesionální nezaujatost. Slzy měla na krajíčku. I při sebemenším náznaku pobídnutí byla schopná vrhnout se do náruče Lyonovi, jenž tu stál osamělý a s kamenným výrazem beze slova vše sledoval.

„Mohli bychom udělat pár záběrů, jak vy dva jdete dolů po cestě, když je tu tak nádherný výhled,” navrhl Jeff.

„Prima,” souhlasila Andy. „Co máme dělat?”

„Stačí, když jen půjdeš vedle generálova vozíku a budeš jako něco říkat. O zbytek se postarám.”

„Dobře.”

Generál slyšel Jeffovy příkazy a zamířil s vozíkem na vydlážděnou cestičku. Andy kráčela vedle něho. Připravila se na rozhovor, ale generál ji k jejímu překvapení oslovil sám.

„Dneska se mi nějak nelíbíte, Andy.”

„Ještěže nemáme zapnuté mikrofony,” zavtipkovala a jen doufala, že kamera nezachytí její neupřímný rozechvělý úsměv.

„Nemyslím tím váš vzhled,” pokračoval Michael Ratliff. „Jistě víte, že vás považuji za krásnou ženu. Ale něco vás asi trápí. Lyon říkal, že odpoledne odjíždíte.”

Koutkem oka zahlédla Jeffa, jak se prodírá mezi stromy a sleduje je kamerou. Věděla, jak se má chovat, a nedívala se do objektivu. Tahle procházka lesíkem měla vypadat přirozeně a nenacvičeně. Jejich rozhovor takový rozhodně byl.

„Řekl vám, že nám nařídil, abychom odjeli?”

„Řekl bych, že se mu poněkud nelíbí pan Trapper.”

„To je slabý výraz. Nelíbí se mu nikdo z nás.”

„Vy se mu líbíte.” Andy jen taktak, že nezakopla. Generál pokračoval nevšímaje si jejího ohromení ani kamery. „Lyon se poslední dobou choval nezvykle. Jindy ho během dne většinou ani nezahlédneme. Od rána do večera je na nohou a obvykle přichází až k večeři. Někdy ani to ne. Ale od té doby, co jste přijela, se pořád motá kolem domu jako mlsný kocour, co čeká na zbytky z kuchyně.”

„To jen, aby vás chránil. Dal mi dost důrazně najevo, že vás nesmím unavovat a že nemám strkat nos do vašeho soukromí.”

„Myslím, že právě v tomhle dělal chybu. Příliš se upínal na můj život a svůj zanedbával. Víte, on je na tom vlastně hůř než já.”

Došli na mýtinu, kde už stáli Tony a Warren spolu s Gilem, jenž opečovával své mikrofony jako kvočna kuřátka. Vedle generálova vozíku přistavili židli pro Andy. Jakmile seřídili mikroporty a odfiltrovali hukot řeky, Jeff spustil kameru a poslední rozhovor začal.

Tony usnul pod stromem, protože tentokrát se nemusel starat o žádná světla. Warren rychle zapisoval Andyiny otázky na tabuli. Budou je potřebovat na protizáběry. Gil seděl se zkříženýma nohama na zemi, sluchátka na uších, a kontroloval zvuk. Les si dřepl za Jeffa, ťukal si nehtem palce do zubů a poslouchal. Lyon se s rukama založenýma na prsou zamračeně opíral o cypřiš.

Andy nedokázala odhadnout, v kterém okamžiku přestala interview řídit. Jednu chvíli se vyptávala na válku, snažíc se, aby její otázky nebyly příliš konkrétní, jak si generál přál, a v příští minutě se smála vyprávění o francouzském farmáři a jeho ženě, kteří ukrývali celou četu amerických vojáků ve stohu sena.

A generál Michael Ratliff ze sebe chrlil jednu historku za druhou a své vyprávění kořenil vtipnými poznámkami. Tony se probral z dřímoty, a naslouchal. Brzy se smáli všichni. Gil se ani nesnažil smích odfiltrovat, Andy si všimla, že jedné zvlášť povedené historce se zasmál dokonce i Lyon.

Generál se živě smál s nimi a bylo vidět, že se sám velmi dobře baví. Když Andy zachytila rozčilené Warrenovo gesto, aby už skončila, šikovně odvedla generála od úmyslu pustit se do dalšího příběhu a rozhovor ukončila.

„Ach pane generále, to bylo skvělé,” jásala Andy, když mu odebírala mikroport a podávala jej Gilovi. Sehnula se ke starému pánovi, odepnula svorku, která mikrofon upínala, a srdečně jej objala.

„Trochu jsem asi odbočil, obávám se.”

„Byl jste naprosto báječný.”

„Co myslíš, Lesi?” zeptal se Jeff vzrušeně.

„Jo, bylo to dobrý.”

„Myslím, že ani nebudeme potřebovat dotáčet otázky,” prohlásil Jeff.

„Nechám to na tobě,” řekl Les.

„Tati, je ti dobře?” zeptal se Lyon, jenž se nyní objevil Andy za zády.

„Už dlouho jsem se tak nepobavil. Ani jsem nevěděl, že si toho tolik pamatuji, dokud jsem nezačal vyprávět.” Pobaveně se zachechtal a znovu se ponořil do vlastních vzpomínek. Oči se mu zamlžily. Uchopil Lyona za ruce, vzhlédl k němu a klidně pronesl: „Nebylo to všechno tak zlé, Lyone, když na to teď myslím,”

„Raději bychom se měli vrátit domů,” odtušil Lyon a spustil motor vozíku. Kráčel otci po boku, ruku na jeho křehkém rameni, jako by ho tím chtěl chránit.

„Co tím mohl myslet?” zeptal se Les Andy, když stoupali za ostatními. „Čím?”

„Nedělej hloupou, kristapána. Co mělo znamenat to .Nebylo to všechno tak zlé’?”

„Podle mě přesně to, co říkal. Vyprávěl srandovní historky. Myslel tím, že všechny zážitky z války nebyly přece jen tak pochmurné.”

„Znamenalo to víc, a ty to víš,” zasyčel zlobně.

„Já vím jenom to, že dokud neteče krev, tak ty prostě nejsi spokojený. No, já tedy jsem. Myslím, že se to povedlo. Jestli jsi doufal, že odhalíš hluboké a temné tajemství, kterým by utrpěla pověst starého pána, pak je mi líto. Tentokrát se bez toho budeš muset obejít.”

Rázně vykročila, aby jej předběhla, a na dvůr se dostala ve stejném okamžiku jako generál ve svém vozíku. Lyon mu podržel dveře, ale generál ho zdržel.

„Ještě okamžik, Lyone. Chtěl bych si promluvit s Andy. Možná že už ji do odjezdu neuvidím.”

Očima požádala Lyona o dovolení. Neochotně jí ustoupil z cesty. Nemilosrdná linka jeho úst ji deptala. Odejde, aniž by jí odpustil.

Poklekla vedle vozíku. Generál vzal její dlaň do svých a pevně ji sevřel. „Já vím, budete si myslet, že to jsou jen bláhové sny jednoho starce. Ale měl jsem pro vás porozumění, ještě než jsem vás slyšel tenkrát přešlapovat za dveřmi. Pro mě jste byla skutečností už toho večera, když se Lyon vztekal nad neodbytností, s jakou jste ho obtěžovala. Podle toho, jak se zlobil a co o vás nepěkného říkal, jsem usoudil, že to setkání na něj mělo značný vliv, Andy. Myslím, že jste měla vstoupit do našeho života.

Zeptám se vás bez obalu. Starci nemají čas na zdvořilůstky. Milujete Lyona?”

Opřela si hlavu o jeho kostnaté koleno a pevně zavřela oči, do kterých se jí draly slzy. Přikývla a pohlédla mu opět do tváře.

„Ano. Ano, miluji ho.”

Třesoucí se rukou ji pohladil po vlasech a po tváři.

„Tolik jsem doufal. Tolik jsem si to přál. Budete pro něj dobrou ženou. Netrapte se přítomností. Přemýšlejte o budoucnosti. Jestliže je vaše láska upřímná, všechno se dá do pořádku. To slibuji.”

Věděla, že to tak není, ale nechtěla mařit jeho naděje. Povstala a ještě jednou se sklonila a vroucně jej políbila na tvář. Neřekli si sbohem, ale dlouho si naléhavě hleděli do očí, dokud nepřišel Lyon, aby otci pomohl do domu.

Domluvili se předem, že dodávka zajede dozadu k ubikacím, kde štáb naloží svou výbavu, a pak pojedou s Lesem do Haven in the Hills. Andy přijede za nimi ve svém pronajatém autě, jakmile si sbalí věci.

Rychle přelétla očima pokoj, aby se přesvědčila, že tu nic nenechala. Nebude myslet na to, co pro ni odjezd znamená. Kdyby o tom přemýšlela, snad by musela umřít. Počká si, až bude sama, aby mohla nechat svému žalu volný průchod.

Uvědomujíc si, že už svůj odchod příliš protahuje, vykročila konečně ke dveřím a otevřela. Na prahu stál Lyon. Jeho tvář byla bez výrazu. Žádný hněv. Ani uspokojení. Ani láska. Jeho tvář byla pustá a prázdná jako její nitro. …

„Už mám sbaleno. Zrovna jsem chtěla jít dolů,” řekla uspěchaně. Napadlo ji totiž, že přišel nahoru, aby ji konečně vyhodil.

Neřekl nic, ale postrčil ji zpět do pokoje a zavřel za sebou dveře. Ustoupila ještě o dva kroky. „Co otec? Jak je mu?”

„Je nesmírně vyčerpaný. Zavolal jsem doktora, aby se na něj přijel podívat. Teď je u něho.”

„Já… doufám, že to dnes nebylo moc namáhavé, ale…” Hlas jí selhal. Proč ji nic nenapadá? Nechtěla Lyona ještě víc popudit a připomenout mu, že právě on trval na tom, aby dokončili natáčení ještě téhož odpoledne.

Popošel k ní několik kroků, až je dělilo jen pár centimetrů. Uchopil ji za zápěstí a otočil šiji, až se ocitla zády na dveřích. Přirazil jí ruce vedle těla.

„Zdá se, že jsi na nejlepší cestě dostat se do té své televizní sítě, Maloneová. To je škoda, že nemáš tu fantastickou story, jak jsi doufala. Jsem strašně nerad, že sis musela tohle všechno vytrpět a odcházíš s prázdnou. Tady máš něco, co si můžeš vzít s sebou.”

Čekala, že jeho rty budou tvrdé a zlé, ale byly hebké a naléhavé. Použil tu starou taktiku, jak ji uvádějí učebnice strategie: Ukolébat nepřítele, získat si vlídným zacházením jeho důvěru, a pak udeřit. I když věděla, co se chystá, nenalezla v sobě sílu k obraně.

Její ústa se rozevřela jako květina, bez hnutí vychutnávala ten okamžik. Pomalými doušky upíjel z jejích rtů. Uvolnil sevření kolem jejích zápěstí a jejich prsty se pevně propletly.

Jazykem vklouzl mezi poddajné, vláčné rty. Nalehl na ni, přitiskl ji ke dveřím a prudce do ní narážel boky nepřestávaje ji zběsile líbat.

Jeho objetí ji mělo ponížit a potupit, ale v určitém okamžiku se něco změnilo. Už se jí nedotýkal s pohrdáním, ale toužebně se k ní přimkl. Pohyby jeho těla pozbyly na rychlosti a brutalitě a staly se plynulými a smyslnými. Zašeptal její jméno, jako by mu roztíralo hruď.

Zmítala se ve víru protichůdných citů. Nenáviděla jej za to, že z ní udělal nemyslící bytost, ve kterou se proměnila pod jeho doteky, a současně po něm toužila, chtěla jej, milovala ho. Ztrácela se v něm. Všechno, co věděla nebo co bylo důležité, byl Lyon. Lyon.

Právě tak náhle, jak se jí zmocnil, ji pustil a odstrčil od sebe jat náhlým odporem. Jeho dech se podobal dechu dlouho běžícího člověka.

„Tak, a teď běž a všechno Lesovi povyprávěj. Jsem si jistý, že už netrpělivě čeká na tvoje hlášení.”

Pokoření a mučivá bolest vy vřela na povrch v nelíčeném vzteku. „Ty -” Vtáhla do sebe vzduch. „Ty svatouškovský, paličatý blázne. Myslíš si -”

„Lyone! Lyone!”

V Graciině hlase byla hrůza a zděšení. Vyběhli ze dveří a spatřili ji, jak prudce oddychujíc běží do schodů. „Lyone, doktor Baker chce, abys rychle přišel Tvůj otec…”

DEVÁTÁ KAPITOLA

V divokém větru, který jí prudce rval vlasy, jí slzy osychaly, ještě než stačily stéci po tváři. Jela s okénkem otevřeným na doraz v zoufalé naději, že si příroda najde způsob, jak zmírnit bolest v jejím srdci.

Jen z několika útržků vzpomínek si Andy skládala dohromady poslední hodiny chaosu a beznaděje.

Běželi s Lyonem dolů po schodech, jak nejrychleji mohli. Lyon spěchal do otcovy ložnice, zatímco ona Utěšovala plačící Grácii. Pak vyšel z ložnice doktor. Na jejich tázavé pohledy jen smutně potřásl hlavou. Uplynulo určitě nejméně půl hodiny, než Lyon vyšel z pokoje. Oči měl suché, byl však k smrti vyčerpán. Nepodíval se na ni. Nevnímal nic kolem sebe, když se tichým hlasem radil s lékařem. Za chvilku přijela sanitka a Andy jen s hrůzou sledovala, jak nakládají tělo generála Michaela Ratliffa zakrytého prostěradlem do sterilně neosobních útrob vozu. Lyon nasedl do svého auta a jel za nimi.

Grácie, když ji opouštěla, byla dosud smutná, ale chystala se již zařizovat tu spoustu věcí, které bude třeba udělat. Lyon potřeboval její podporu a lásku. To bylo dobře.

Do motelu dorazila ve chvíli, kdy se obloha zabarvila do temně indigové modři. Kluci ze štábu a Les už budou jistě na večeři. Zapsala se v recepci a šla do svého pokoje, velmi podobného tomu, v němž bydlela prve.

Zamkla dveře, vyvěsila telefon a schoulila se na lůžku do klubíčka. Dalších osm hodin bude předstírat spánek.

„Generál Ratliff, poslední žijící pětihvězdičkový generál 2. světové války, žil od předčasného odchodu do penze v roce 1946 na svém ranči poblíž Kerrvillu v Texasu zcela mimo společnost. Po dlouhé nemoci generál zemřel pokojně ve svém domě. Pohřební obřad za účasti nejbližší rodiny se bude konat zítra na jeho ranči.”

Andy poslouchala, jak hlasatel ranního vysílání nezúčastněně čte zprávu. Uvažovala, kdy asi Lyon o smrti svého otce oficiálně uvědomil sdělovací prostředky.

„Poté, co se o smrti generála Ratliffa dozvěděl, prohlásil prezident…”

Andy naslouchala prezidentovi Spojených států, jak velebí penzionovaného generála, ale osoba, o níž se zmiňoval jako o hrdinovi, neměla pranic společného se starým pánem, kterého znala. Ještě včera s ním mluvila o tom, jak miluje jeho syna. Držel ji pevně za ruku, tiskl ji ve svých křehkých dlaních a jeho oči jí říkaly, jak celým svým srdcem schvaluje její lásku.

„Pusť mě dovnitř.” Andy vyskočila, když Les Zabušil na dveře.

„Počkej chvilku…”

Nemělo cenu oddalovat to, co mělo přijít. V nohou lůžka našla župan a natáhla ho na sebe s přáním, aby jí byl brněním. Šla ke dveřím a otevřela.

„Odkdy to víš?” spustil bez obalu.

„Od včerejška.” Nemělo cenu lhát. „Umřel, právě když jsem odjížděla.”

„A to tě nenapadlo mi to říct?” běsnil Les.

„K čemu by to bylo dobré?”

„K čemu? Kruci, nejradši bych ti jednu vrazil, abys přišla k rozumu.”

Jen ať se vzteká. Bylo jí to jedno. Přešla ke křeslu, uvelebila se v něm a opřela si čelo o kolena. Vzpomněla si, jak se na ni generál Ratliff naposledy podíval. Věděl, že zemře. Jeho, sbohem bylo nevyslovené.

„Andy, co se s tebou krucinál děje?”

Když Lesova neomalená otázka pronikla do její mysli, zvedla k němu prázdné oči. Po několika vteřinách se jí podařilo zaostřit.

„Lesi, člověk, kterého jsem ‘obdivovala, je mrtvý. Jak se můžeš proboha ptát, co se děje?”

Přesunul zrak na okna zakrytá závěsy, které sem nepropouštěly ani paprsek světla.

„No já vím, že jsi ho obdivovala, ale pořád je to někdo, kdo má význam pro noviny, a my jsme novináři. Copak jsi neslyšela ty zprávy? Andy, nenapadlo tě, že sedíme na zlatém dole?”

Zavrtěla hlavou. Les přešel k oknu a závěsy prudce rozhrnul. Sluneční světlo ji udeřilo do tváře. Zakryla si oči.

„Jaký… zlatý důl?”

„Mysli, Andreo, proboha! My jsme jediní, komu Ratliff poskytl rozhovor od té doby, co se z něho stal poustevník. Teď je mrtvý, a my máme pod zadkem spoustu materiálu. Ty nevíš, co to znamená?”

Spustila nohy na zem, vstala a přešla k oknu, aby vyhlédla do krásného dne. Pro Lyona nebude krásný. Musí zařizovat pohřeb.

„Andy?”

„Co je?”

„Posloucháš mě?”

Prohrábla si zcuchané vlasy.

„Ptal ses, jestli vím, co znamená, že máme filmy s generálem Ratliffem.” Les tlumeně zaklel.

„Dobře, tak ti to řeknu polopatě. Nic jsi nepodnikla, když natáhl bačkory, možná z osobních důvodů, a nikdy ti to asi neodpustím. Ale víš, co udělám? Všechen materiál prodám televizi a nechám si za to zaplatit o hodně víc, než nabízeli. Tohle je obrovská šance, jak prorazit, a já o ni nehodlám přijít, ať chceš nebo nechceš.”

„Počkej, Lesi.” Zastavila ho pohybem ruky á druhou si přitom třela bolavé čelo. Proč s tím teď otravuje? „Ještě to není sestříhané. Bez hudby -”

„Co je nám sakra po tom? Ať si s tím dělají, co chtějí. Potřebujou to do večerních zpráv. Už jsem se spojil s producentem. Ten z toho málem učurává. Musíme poslat pásky expres letecky do New Yorku. Nejspíš bude potřeba zajet do San Antonia, tak pohni.” Ruku už měl na klice.

„Lesi, prosím tě, zadrž trochu a nech mě přemýšlet.” Vrátila se k posteli a zabořila se do peřin. „Mě ani nenapadlo, že to vypustíme na veřejnost, když je teď mrtvý. Rozhodně jsem neměla v úmyslu použít to jako nekrolog.”

„Já vím.” Z rezavého tónu jeho hlasu usoudila, že ztrácí trpělivost, ale snaží se neztratit nervy. „Ale už se stalo, Andy. Věděla jsi, že starej, ech, generál, brzo umře.”

„Brzy, to ano, ale nemusela jsem být u toho.” Zakryla si tvář rukama. „Připadá mi to tak nelidské, tak bezohledné pustit to teď ven.”

„Já snad nevěřím vlastním uším,” vykřikl Les a plácl se do stehen. „Co se to s tebou stalo?”

Lyon. Lyon, to sejí stalo. A generál Michael Ratliff. Příběh, na kterém měla pracovat, pozbyl ve srovnání s těmito muži na významu. Ale co z těch rozhovorů by mohlo poškodit generálovu památku? Nic. Celou dobu na to sama dohlížela. Takže když to Lesovi odkývne, alespoň ji nechá chvíli na pokoji.

„Tak dobře,” řekla unaveně. „Dělej, co uznáš za vhodné. Ale do San Antonia za tebou přijedu později. Chci tu ještě chvilku zůstat.”

„To se vsaď, že zůstaneš. Musíš ještě natočit reportáž před bránou do ranče. Štáb už tam je. Do oběda se tam bude motat spousta novinářů, takhle možná budeme mít náskok. Já teď odvezu natočený materiál do San Antonia a naložím ho do letadla, a ty se zatím vrátíš s klukama a -”

„Tak to ne. V žádném případě,” prudce rozhodila rukama. „Souhlasím s tím, abys poslal ty pásky, protože chci, aby lidé v celé Americe viděli, jaký byl. Ale nebudu ze sebe dělat hyenu na jeho pohřbu.”

„Andy, proboha -”

„Nebudu, Lesi. Tím končím.”

„Kdybys kruci k něčemu byla, tak ses s tím pitomým kovbojem vyspala a byl by pokoj. Možná bys pak byla zase ta Andy Maloneová, kterou znám tolik let. Věř mi, má úplně stejný nádobíčko jako my ostatní.”

„To jsi zašel trochu daleko, Lesi.” Vstala s rukama zaťatýma v pěst a napřímila se. Zlatohnědé oči se jí leskly jako lvici bránící mláďata. Bylo mu okamžitě jasné, co to znamená.

„No jo, tak dobrá.” Zamířil ke dveřím. „Pošlu tam štáb, aby natočili aspoň pár záběrů. Někdo pak může později dodělat zvuk. Jeff říkal, že hotový nahrávky jsou u tebe. Kde je máš?”

Nahrané videokazety byly označené štítky a uložené v černých plastikových krabicích. Andy je všechny měla ve velké plátěné kabele. Podávala ji právě Lesovi, když se zeptal: „Je tam taky podepsaný souhlas s natáčením?”

Začala zběsile pátrat v paměti, kdy a kde vlastně dávala generálu Ratliffovi podepsat formulář, že souhlasí, aby se interview vysílalo v televizi. Nějak si ale nemohla vzpomenout. Přitiskla zděšeně kabelu k hrudi a rukou si zakryla pusu.

„Jé, Lesi,” vydechla.

„Co je?”

„Ten, ten papír. Já jsem to Ratliffovi vůbec nedala podepsat.”

Celá se rozklepala pod vražedným pohledem ledově modrých očí.

„No to snad nemyslíš vážně, Andy. Zkus si vzpomenout. To se ti přece nikdy nestalo. Hergot, kde máš to lejstro?” poslední slova už doslova zařval.

„Nemám ho!” zavřískla. „Pamatuju se, že než jsme začali natáčet, spěchala jsem, aby se generál moc neunavil. Gilovi nefungovala šňůra, pamatuješ? A už jsme měli zpoždění. Vzpomínám si, že jsem si říkala, že to nechám na potom. A pak už jsem to neudělala.”

Prudce udeřil pěstí o dlaň a počastoval ji výrazy, jaké ještě nikdy nepoužil, a o kterých by si nikdy nepomyslela, že je uslyší. Vrhl se k ní. „Ty určitě kecáš, že kecáš? To má být nějaký trik -”

„Ne. Přísahám, Lesi. Zkrátka to nepodepsal.”

„A Lyon by určitě neváhal a podal na nás žalobu a my bysme prosoudili kalhoty. A i kdyby nevěděl, že má takovou moc, televize to bude vědět a bez souhlasu to od nás nekoupí. Ty se tam prostě musíš vrátit a nechat si to podepsat.”

„Ne.”

„Jaký ne?”

„Prostě nikam nejdu. Určitě ne do pohřbu.”

„To je ale až zítra!” vykřikl.

„Správně. Já tam dřív nepojedu. Vždyť mě tam Lyon možná stejně nepustí.”

Les vrhl pohled na tašku, kterou držela v ruce. Nervózně žmoulal rty a prohnul prsty. „Zapomeň na to, že by sis ty pásky vzal násilím nebo zfalšoval po volení. Sama bych zavolala do televize a řekla jim to.”

„To by mě nikdy nenapadlo,” usmál se chmurně.

„Ale napadlo,” řekla bez úsměvu. „Běž jim zavolat, že ty nahrávky nedostanou, dokud nebude po pohřbu. A pak mi dej celý den pokoj.”

Stál u dveří, ruce v bok, a dlouho se na ni díval. Ustaraně zavrtěl hlavou.

„Tolik ses změnila, Andy. Já nevím, co se s tebou děje.”

„To je dobrý, Lesi. To bys nepochopil.”

Zbytek dne proležela v posteli se studeným obkladem na očích. Pásky zamkla do kufru a klíček schovala. Také dveře nechala zamčené a zajištěné řetízkem. Ujišťovala samu sebe, že Lesovi věří, ale jistota je jistota.

Protože předešlou noc tak málo spala, strávila skoro celý den v dřímotě. Jak sebou házela mezi spánkem a bděním, odehrávaly se v její mysli obrazy, jež byly něčím mezi snem a fantazií, a jejich hlavními aktéry byli vždy ona a Lyon.

Kvečeru se dívala na zprávy s komentářem o generálově úmrtí. Jak Les předvídal, vjezd na ranč okupovaly davy reportérů a fotografů. Museli tu postavit policejní zátarasy, aby dav nevnikl dovnitř. Za bránu byli vpuštěni pouze místní lidé nebo váleční veteráni, kteří generála znali a přišli sem položit květiny, jichž byla za branou celá záplava.

Andy se sevřelo srdce, když na obrazovce uviděla Lyona, jak vychází před bránu, aby učinil krátké prohlášení k tisku. K lidem, kteří přišli projevit poslední úctu jeho otci, promlouval klidně, důstojně a laskavě.

Ještě nikdy ho neviděla takhle oblečeného, v tmavém obleku a bílé košili. Jeho držení těla, sebeovládání, energie, která z něj vyzařovala, působily impozantně. Hrdlo se jí bolestně svíralo dojetím. Navenek se zdál v pořádku, ale jak moc trpěl uvnitř? Co když přijela Jerri, aby ho utěšila? tázala se Andy v duchu. Okamžitě zalitovala hloupých myšlenek, ale představa Lyona, jak nachází útěchu v cizí ženské náruči, ji stále děsila.

Druhý den ráno se ze zpráv o pohřbu mnoho nedozvěděla, jen to, že vrtulníkem sem z vojenské letecké základny v Lacklandu přiletí prezident a zúčastní se zádušní mše o desáté. Generál má být pohřben přímo na ranči.

Andy si vzala šedohnědé košilové šaty a sandály na vysokém podpatku. Vlasy si sčesala do hladkého uzlu a do uší nasadila drobné zlaté náušnice.

V poledne už měla sbaleno. Naložila vše do pronajatého vozu, neboť chtěla opustit Kerrville, hned jak se vrátí s podepsaným formulářem a doručí ho Lesovi. Štáb už natočil nějaké záběry před vjezdem na ranč, kde se konal pohřeb, a odjel do San Antonia v naději, že chytí odpolední letadlo do Nashvillu. I když o tom nikdo z nich nemluvil, Andy věděla, že i jich se generálova smrt dotkla.

Ve tři hodiny za ní do pokoje přišel Les, aby ji vyprovodil. Už ji přemlouval, aby odjela dříve, ale odmítla.

„Kdy se vrátíš?” zeptal se.

„Až to budu mít podepsané,” pokrčila rameny. Rudé vlasy mu rozčilením přímo stály na hlavě. Aby mu to bylo jasné, řekla: „Nevím, co mě tam čeká. Možná tam bude ještě policie. Třeba se ani nedostanu dovnitř. No, vrátím se co nejdřív:”

Probodával ji pohledem, když vyjížděla z parkoviště. Ruce měla tak vlhké, že jí klouzaly z volantu. Lesovi nelhala - nevěděla, co ji čeká, až dojede na ranč, ale téměř si přála, aby se tam vůbec nedostala.

Hrozila se setkání s Lyonem více než policejních zátarasů.

Nebyly tam žádné zátarasy, jenom hlídač, ten samý, který byl u brány v den, kdy sem přijela poprvé. V letním slunci vadly stovky kytic. Zajela s vozem před budku u brány a Stáhla okénko.

„Dobrý den,” pozdravila.

„Dobrej,” odpověděl jí muž. Oči měl zarudlé pláčem a Andy se sevřelo srdce soucitem.

„Já jsem Andy Maloneová, byla jsem -”

„Jo, já vim, kdo jste.”

„Mohla bych na pár minutek dál?”

Sejmul klobouk a poškrábal se na hlavě.

„Já nevím. Pan Ratliff řek, že nemám nikoho pouštět.”

„Mohl byste zavolat do domu? Řekněte mu, že je to naléhavé a že ho zdržím jen chvilku.”

„To, myslím, můžu udělat.”

Odloudal se zpátky do vrátnice a Andy viděla, jak Vytáčí číslo a hovoří do telefonu.

Když se vrátil, hned sáhl po páce, kterou se elektrická brána otevírala. „S panem Ratliffem jsem nemluvil, ale Grácie řekla, že je to v pořádku a že můžete jít dál.”

„Mockrát vám děkuji.” Zařadila rychlost a projela bránou. Dům a budovy kolem byly tiché a zdály se opuštěné. Dělníci, kteří zde obvykle vykonávali své práce, zmizeli kdovíkam. Dokonce i dobytek pasoucí se na svazích kopců se zdál nezvykle klidný.

Ještě než mohla zazvonit u předních dveří, samy se rozlétly a Grácie se jí vrhla v ústrety.

„Díky bohu, že jste přišla, Andy. Já nevím, co si s ním mám počít. Je ve svý kanceláři, a myslím, že tam pije. Tak dobře se držel. A teď, když všichni odešli, jako by se pomátl. Nechce jíst, skoro mi hodil jídlo na hlavu. Kdyby to nebyl takový habán, tak bych mu nejradši nařezala. Běžte a zkuste si s ním promluvit, uděláte to?”

Andy pohlédla vystrašeně na dveře, kde, jak věděla, byla Lyonova kancelář.

„Nemyslím, že bych mu pomohla, Grácie. Já jsem určitě ta poslední, koho by chtěl vidět.”

„O tom si já myslím svý. Stejně se takhle chová jen proto, že jste odjela.”

Andy se k ní ohromeně obrátila.

„Vždyť právě přišel o otce.”

„Věděl, že se to může stát každou chvíli. Je mu kvůli tomu hrozně, to určitě, ale to není normální, aby mužskej takhle vyváděl. Bolí ho srdce, a není to jenom proto, že generál umřel.” Brada se jí rozklepala a Andy vztáhla ruce, aby ji objala.

„Je mi to tak líto, Grácie. Já vím, jak jste ho měla ráda.”

„Měla. A bude mi chybět. Ale jsem ráda, že už nebude trpět. Teď prosím vás běžte a podívejte se na Lyona. Jsem z něho tak nešťastná.”

Andy odložila kabelku a formulář na stolek v hale.

„Říkáte, že jenom pije a vůbec nejí?”

„Nesnědl ani sousta od… já už si to ani nepamatuju.”

„Dobře, tak začneme od začátku. Přineste mi to jídlo, co jste mu připravila.”

Za chviličku byla Grácie zpátky a nesla podnos se studeným pečeným kuřetem, k tomu bramborový salát, nákyp a chléb s máslem. Andy jí vzala podnos z rukou a nesla jej ke dveřím. „Otevřete mi, prosím.” Grácie ji poslechla a rychle ustoupila, jako by se bála, že bude za dveřmi bomba.

Andy vkročila do zšeřelé místnosti a Grácie za ní opatrně zavřela dveře. Závěsy na oknech byly zatažené, aby sem nepronikl ani paprsek slunce. Kožený nábytek, těžký dubový psací stůl a knihovna přetékající knihami jen umocňovaly stísněnost tohoto pokoje. A k tomu všudypřítomný pach whisky z otevřené láhve na stole, na němž bezvládně na složených pažích spočívala Lyonova hlava.

Popošla blíž, aniž by se snažila tlumit zvuk svých kroků. Když přešla kobereček u dveří a její podpatky zaklapaly na dlažbě, pohnul se a zvedl hlavu.

Spatřila jeho ústa hotovící se k výkřiku. A také viděla, jak mu výkřik zmrzl v užaslé tváři. Chvíli tupě zíral, než se mu podařilo zaostřit kalné oči, a pak vyštěkl: „Co tu děláš?”

V prvním okamžiku pocítila nutkání odhodit podnos, vrhnout se k němu a nabídnout mu láskyplnou útěchu. Ale věděla, že by něco tak lacině sentimentálního odmítl a vysmál by se jí. Musí být pevná a utkat se s ním s hlavou vztyčenou.

„To je snad jasné. Nesu ti něco k jídlu.”

„Já nic nechci. A hlavně nechci tebe, tak vypadni. Hned!”

„Hospodyni si můžeš terorizovat, jak chceš, ale já se tě neleknu. Nenechám se jen tak lehce zastrašit. Takže se laskavě začni chovat jako civilizovaný člověk a najez se. Grácie je strachy o tebe celá nemocná. Mně osobně je jedno, jestli tady zůstaneš zalezlý a budeš se tu v zapomnění zpíjet, ale jí ne. A já mám starost o ni. Kam to mám položit?” Nečekala na odpověď a rázně mu položila podnos přímo před nos.

„Ráno jsem tě mezi těmi hyenami neviděl. Zaspalas?”

„Jestli ti dělá dobře urážet mě, tak si posluž, Ratliffe. To ti přece jde dobře. Taky být hrubý, paličatý a šovinistický. Ovšem nevěděla jsem, že jsi také zbabělec.”

Zakymácel se na židli a musel se opřít o kraj stolu.

„Jak to, zbabělec?”

„Ano. Jsi srab. Asi si myslíš, že jen ty máš právo na zoufalství. Že jen ty jsi byl vyvolen k tomu, abys krutě trpěl. Nevíš nic o utrpení, Ratliffe. Já jsem mluvila s mužem, který neměl ruce ani nohy. Víš, co dělá? Běhá maratón!

Točila jsem rozhovor se ženou, která je po obrně ochrnutá od krku dolů. Její stav je tak vážný, že tráví celý život vleže na zádech v železných plicích, které za ni dýchají. A při tom rozhovoru se pořád usmívala, byla hrdá na své umění. Ano, umění! Ona maluje. Maluje tak, že drží štětec v zubech.”

„Zadrž, buď tak laskavá, ano? Kdo ti řekl, že mi tu máš dělat kázání?”

„Nikdo. Přišla jsem sama.”

„No, tak si to ušetři. Netvrdil jsem, že druzí netrpí,” opřel se ztěžka o opěradlo.

„Ne, jenom tu hrdinně snášíš svůj bol, protože ti utekla žena. Nenávidíš celý svět, a může za to ona, viď?” Naklonila se k němu a opřela se rukama o stůl. „Lyone, je dobře, že truchlíš kvůli otci,” řekla jemně. „Ale neuzavírej se před světem a nenechávej rány hnisat. Máš příliš velkou cenu.”

„Velkou cenu?” hořce se zasmál. „Jerri si to nemyslela. Byla mi nevěrná ještě předtím, než utekla.”

„To mně Robert taky.”

Pozorně zvedl hlavu a dlouho se na ni díval. Přejel si rukama po tváři a na chvíli se jeho pravidelné hezké rysy svraštily jako gumová maska. Když se kůže opět vrátila na své místo, natáhl se po láhvi. Andy zatajila dech, a zvolna si vydechla, když zašrouboval víčko a uložil láhev do zásuvky.

S kajícným výrazem malého kluka ji požádal: „Dej mi to kuře, prosím tě.”

Povolila křečovitě vypjatá ramena a přisunula mu podnos. Usmál se. „Proboha, pro kolik je to lidí?”

„Grácie říkala, že jsi nějakou dobu nejedl. Myslela, že máš hlad.”

„Dáš si se mnou?”

„Je tu jen jeden talířek.”

„Můžeme se podělit.”

Grácie málem zvrhla hrnek s kafem, jak vyskočila od stolu v kuchyni, když Andy přinesla prázdný podnos.

„Jak mu je?” zeptala se jí starostlivě.

„Báječně,” zasmála se Andy. „Trochu jsem mu pomohla, ale spořádal to do posledního sousta. Chtěl by něco k pití. Ale ne kafe. Myslím, že bych ho mohla přimět, aby si na chvilku zdříml,”

„Udělám mu ledový čaj.”

„Ano, to by bylo nejlepší. Grácie…,” zaváhala, než vyslovila další prosbu, „chtěla bych vás o něco požádat.”

„Cokoli, když jste toho pro Lyona tolik udělala.”

„Zavolejte do Haven in the Hills a nechte tam vzkaz pro pana Trappera. Nechci, abyste mu ho předala přímo, protože bude určitě protivný a vy si nezasloužíte, aby vás urážel. Nechte mu vzkaz, že to, na co čeká, dostane ráno.”

„To, na co čeká, dostane ráno.”

„Ano.” Teď nemohla po Lyonovi chtít, aby jí podepsal souhlas. Nebyl úplně střízlivý, a kromě toho si nyní rozuměli jako nikdy předtím. Nechtěla udělat nic, co by mohlo ohrozit obnovenou důvěru, kterou do ní vkládal. „Raději byste měla říci tomu muži u brány, aby dneska za žádných okolností nikoho nepouštěl dovnitř.”

„Dobře,” řekla Grácie řízně.

„To je, myslím, všechno. S trochou štěstí Lyon brzy usne.”

„Děkuju vám, Andy. Já věděla, že vy jste přesně to, co potřebuje.”

Andy kývla, ale nic neřekla a odnesla podnos se džbánem studeného čaje a dvěma sklenicemi do Lyonovy kanceláře. Už neseděl za stolem, ale natáhl se na koženou pohovku, oči zavřené, ruce složené na hrudi. Byl jen v košili. Vesta, sako a vázanka ležely v jedné hromadě na židli.

Andy se k němu připlížila po špičkách. Už byla skoro u něj, když otevřel oči.

„Myslela jsem, že spíš.”

„Jen odpočívám.”

„Dáš si trochu ledového čaje?”

„Ano.”

„Sladíš?”

„Dvě lžičky.” Otřásla se.

„Ty asi radši hořký, co?”

„Vzpomněla jsem si na tu strašnou břečku u Gabea. Určitě mi dal do sklenice aspoň tři nebo čtyři lžičky.” „Tak proč jsi to pila?”

„Musela jsem něco dělat, než jsem sebrala odvahu dát se s tebou do řeči.” „Robert tě podváděl?”

Náhlá změna tématu ji tak překvapila, že se jí na tváři objevil stejně ohromený výraz, jako když se o manželově nepoctivosti dozvěděla poprvé od „přítele”.

„Ano.”

Lyon vzdychl a jezdil prstem po vzorečku na omrzlé sklenici.

„Vystřídal jsem spoustu ženských. A řekl bych, že to byla většinou vzájemná radost. Ale když jsem byl ženatý, nikdy jsem už žádnou jinou.neměl. Vyžadoval jsem od obou naprostou věrnost. A myslím, že v manželství by to tak mělo být.”

“Možná ses to naučil od otce. Grácie říkala, že i potom, co ti umřela maminka, se o jiné žehy nezajímal.”

„Miloval ji dokud… dokud neumřela.”

V tomto okamžiku byly protrženy všechny hráze a Lyon začal vyprávět o rodičích, a hlavně o otci, jehož miloval a obdivoval. „Nebylo lehké být synem člověka, který se stal živou legendou. Někdy mě to docela štvalo. Všichni ode mě cekali bůhvíco, protože to byl můj táta. Jeho dobrovolné vyhnanství mělo vliv na moje dětství. Víš, s našima jsme nikdy necestovali, nikdy jsme nejezdili na prázdniny. Když jsem byl starší, pouštěli mě na výlety s kamarády a jejich rodinami.“

Pak mluvil o pohřbu, o rakvi zakryté vlajkou, o prezidentovi a jeho laskavosti.

„Ty jsi zastáncem jeho politiky?” zeptala se.

„Ne tak docela, ale je to úžasně příjemný člověk.” Zasmáli se a on sejí zeptal na předchůdce současného prezidenta, se kterým dělala rozhovor.

Začala vyprávět o tom, jak k interview došlo, ale když ve svém vyprávění pokročila o několik vět dál, všimla si, že má zavřené oči a hlava mu klesla na stranu. Vzala mu z ruky nedopitou sklenici a postavila ji i se svou vedle na stolek. Počkala ještě chvíli, dokud nezačal pravidelně a zhluboka oddychovat, nadzvedla ho, opřela si jeho hlavu o hruď a pohodlně se uvelebila v rohu pohovky s Lyonem v náruči.

Ve spánku se přirozeně protáhl a ležel teď vedle ní. Počítala dechy, které se jako závany vlhkého vánku dotýkaly její tváře. Prsty se probírala tmavými kadeřemi a pramínky se jí ovíjely kolem prstů jako hebká chapadla. S láskou se dotýkala jeho tváře a druhou rukou jej něžně pohladila po zádech. V jednu chvíli si narovnal hlavu na jejích prsou, aby se mu leželo pohodlněji. Cosi přitom zašeptal, snad její jméno, ale možná to bylo jen její zbožné přání. Držela ho pevně, šeptajíc něžná slůvka lásky, která by nikdy neměla odvahu vyslovit, kdyby byl vzhůru. Pak i ona usnula.

Když se probudila, líbal ji přes látku šatů na ňadra. Na břiše ucítila jeho pátrající dlaň.

„Lyone?” zašeptala.

„Andy, prosím,” zaúpěl, „chci se milovat.”

DESÁTÁ KAPITOLA

„Potřebuji tě. Nevím, jestli je to dobře. Ať to dává smysl, nebo ne, já tě potřebuji, Andy.”

Zabořila mu prsty do hustých vlasů. Z její strany se nedočkal žádného odporu, když rozepínal knoflíky šatů, ani když jí začal rozepínat podprsenku. Zanořil tvář do sametové úžlabiny mezi svůdnými ňadry. Jako dítě hledající potravu se jí dotýkal rty a jeho vášnivé polibky nevynechaly jediné místečko.

Muž, jenž se vždy kontroloval a měl tolik zkušeností, byl náhle neobratný a nemohoucí, když šátral pod lemem šatů. Pomohla mu a zbavila se protivného prádla. Prudkými pohyby sváděl v horečném spěchu zoufalý boj se zipem u kalhot.

Vstoupil do ní bez jakékoli předehry, ale její tělo bylo připraveno. Přijala jej do svého lůna, berouc na sebe jeho bolest a žal. S každým pohybem se zbavoval hořkosti a lítosti a ona mu rozuměla. Pokud mu její tělo mohlo dát útěchu, pak chtěla být lékem na jeho nemocnou duši. Nemělo to nic společného se sexem, byla to jen a jen láska. A když bylo po všem, cítila vděčnost za možnost, že jej může takto bezvýhradně milovat, dát mu vše a nechtít nic.

Beze slova, bez hnutí, svírala ho pevně ve své náruči, zatímco odpočíval, jeho hlavu jako milované břímě na svých ramenou. Blaženě naslouchala jeho dechu. Hruď jí rezonovala údery jeho srdce, jehož neměnný tep ji uváděl do vytržení.

Zvedl hlavu. Když spatřil, jak jí z koutků očí vytryskly slzy a stékají jí do vlasů, pocítil lítost.

„Ach bože, Andy, promiň. Nezlob se.” Potřásl hlavou, vstal a snažil se dát do pořádku její šaty s takovou neobratností, až to bylo komické. Přivinul si její hlavu na hruď a uhladil nazad medové vlasy.

„Nevím, co se to se mnou stalo. Ani jsem ti nedal pusu a… To jsem ale ošklivý. Rozplakal jsem tě. Musíš si připadat hrozně. Zneuctěná. Znásilněná. Bože, je mi to hrozně líto,” vyhrkl.

Zvedla hlavu a vzala tu jeho do dlaní.

„Přestaň. A hned. Pláču, protože jsem šťastná. Protože vím, že mě potřebuješ.”

„Ano. Potřebuji tě. Teď vím, že po tom, co jsem v posledních dvou dnech prožil, potřebuju právě tohle, a chci to.”

Něžně se usmívala, když hladila jeho černé obočí.

„Byl jsi posedlý myšlenkou na smrt. Víš, musíš si uvědomit, že jsi stále naživu. Oslavuj život.”

Jeho oči se podobaly žhavým uhlíkům, v šedých duhovkách doutnal niterný žár.

„Je to vůbec možné, že po tom všem, co se mezi námi přihodilo, po tom, jak jsem ti nedůvěřoval, jsem se do tebe zamiloval, Andy Maloneová?”

„Já nevím. Je to pravda? Tolik v to doufám. Protože tě nesmírně miluji, Lyone.”

„Andy.” S něhou zašeptal její jméno a bříšky palců hladil hebké rty. Usmál se. „Andy. Nikdy .by mě nenapadlo, že se zamiluji do někoho s tímhle jménem. A nejspíš umřu, jestli teď tuhle Andy nepolíbím.”

Jeho pootevřená ústa se přiblížila k jejím. Něžným polibkem odčinil prudkost, ba přímo zběsilost, s jakou se jí před chvílí zmocnil.

Škádlivě jí špičkou jazyka olízl rty. Líbal koutky jejích úst, až se rozechvěly touhou. Přimkl se k jejím ústům a jazykem je podrobně zkoumal zevnitř. Pobídl ji, aby to opětovala. Bylo to tak sladké. Napůl zmámená se k němu přivinula.

Když se nad ní konečně slitoval a pomalu se odtáhl, oba hluboce vdechovali blízkost druhého. Pokračoval ve svém obřadném rituálu, jeho rty putovaly po jejím hrdle pokrývajíce je drobnými polibky, až doputoval k uchu.

„Kdy ses naučil tak líbat?” zeptala se a tiše zasténala, když zuby sevřel lalůček.

„Právě teď. Nikdy mi polibky nepřipadaly tak důležité, až dneska.”

„A teď je to důležité?”

„Velice.”

„Proč?”

„Tak poznáš, jak moc jsi milována.”

Znovu jej políbila. Tentokrát měl rty nehybné a jeho jazyk zůstával dlouho v jejích ústech. Uvěznil ji v obětí svých paží a ona cítila, jak se jeho slabiny pohybují a nacházejí u ní odezvu.

„Můžeš mi odpustit moji sobeckou necitlivost a jít se mnou nahoru?”

Přikývla a oba opustili pohovku. V tichosti posbírali rozházené šaty, dali trochu do pořádku to, co ještě měli na sobě, a opustili kancelář.

Byla noc, slunce jistě už dávno zapadlo, protože venku byla tma. Zastavili se a chvíli poslouchali, ale z kuchyně ani z Graciina pokoje, který byl hned za ní, se nic neozývalo.

„Nemáš hlad?” zeptal se zdvořile a Andy se zeširoka usmála.

„Co bys dělal, kdybych řekla ano?” poškádlila ho.

„Moc by mě to bolelo a asi bych se rozplakal.”

Vzala ho za ruku a vedla do schodů, ale u dveří do ložnice, kterou předtím obývala, se zastavil.

„Pojďme sem.”

„Proč?”

„Uvidíš.”

Vešli do pokoje zalitého měsíčním světlem. Ani jednomu se nechtělo rozsvítit, protože pokoj se koupal ve stříbrné fosforeskující záři.

„Počkej chvilku a nehýbej se,” nařídil jí a začal se svlékat.

Poslušně si sedla na kraj postele, kam jí ukázal, a s potěšením sledovala, jak k zemi padá jeho košile, kalhoty a spodní prádlo. Byl to tak nádherný exemplář muže, že pocítila náhlou pýchu a nejraději by se s ním pochlubila celému světu, a přitom by na druhou stranu nesmírně žárlila na každou ženu, která by jej takto spatřila.

„Pojď sem,” řekl a rozevřel náruč.

Vstala a vykročila k němu. Otočil šiji zády k sobě, rukama ji objal kolem pasu a vedl ji k vysokému zrcadlu, jež stálo v rohu u okna. Obdivovala je už od prvního okamžiku, kdy do tohoto pokoje vstoupila. Zrcadlo bylo téměř dva metry vysoké s umně vyřezávaným rámem z růžového dřeva. Rám působil i přes svoji robustnost velmi elegantním dojmem. Nádherný kus byl jistě nejméně sto let starý, ale zrcadlo bylo opatřenou novou stříbrnou vrstvou, a když ji Lyon přivedl až před ně, odrážely se v něm jejich obrazy dokonale jasně.

Stál teď za ní a skláněje se přes její rameno pomalu rozepínal šaty, které si sotva před chviličkou spěšně zapínala. Jeden knoflík za druhým podléhal jeho obratným prstům. Soustředěně rozepl pásek šatů. Vklouzl rukama pod živůtek a začal laskat její prsy, až se zachvěla. Zemdleně se o něj opřela, ale nezavřela oči.

Chladný večerní vzduch jí dosedl na kůži, když obnažil její ramena. Pokračoval dál a téměř se jí nedotýkaje přetáhl šaty přes boky a neobřadně odhodil na zem.

„Stejně už byly zmačkané,” řekl s žalostným úsměvem, když se narovnal. Pak ucítila, jak náhle znehybněl a zatajil dech při pohledu na její odraz v zrcadle.

„Tak ať,” vydechla, očarována tímto okamžikem právě tak jako on, a jemné předivo smyslnosti je spoutávalo ve svých sítích.

Jeho milující ruce teď zápasily s vlásenkami, až se mu nakonec podařilo vlasy rozpustit. Nabral si plné hrsti zlatistých kadeří, zabořil do nich obličej a zmámeně vdechoval jejich vůni. Pak” odhrnul těžkou hřívu a políbil ji na šíji.

Když zvedl hlavu a nechal její vlasy splynout po ramenou, jejich oči se v zrcadle setkaly. Usmáli se na sebe.

Sjel z ramenou na její ňadra, krytá jen tenoučkou látkou podprsenky, kterou si předtím dole spěšně navlékla. Lehce, tak lehce, jen jako náznak pohlazení, přejel bříšky palců po bradavkách. Kdyby se nedívala, snad by si pomyslela, že ty nepatrné doteky jsou pouhou představou či rozmarem něžného vánku.

Ale odezva byla nepochybná. Přiložil jí rty k uchu a pronesl s mužným uspokojením: „Říkal jsem ti tenkrát v motelu, že se bez ní klidně obejdeš.” Rozepl patentku vepředu a zakrátko se i tento kousek prádla ocitl na podlaze.

„Jaká krása,” zamumlal.

V zrcadle viděla jeho ruce na svých ňadrech. Její pokožka se napnula mezi jeho prsty, když ji sevřel, opatrně, aby jí nezpůsobil bolest. V měsíčním světle byly dobře nápadné temné středy, jež přitahovaly pozornost jeho milujících prstů. Bříšky zvolna kroužil kolem nich, až byla celá bolavá touhou po jeho dotecích. A když se konečně dotkl nalitých hrotů, cítila, jak ji ten dotek zasáhl hluboko, až v lůně, a v podivuhodném vytržení volala jeho jméno.

„Nevím, jak dlouho to vydržím,” slyšela jeho chraplavý hlas. „Jsi jako přelud, který se stal skutečností. Bože, jsi tak krásná.”

Sjel jí rukama po žebrech až na boky. Když se dotkl okraje kalhotek, nachýlil hlavu dopředu a vyhledal její ústa. Políbila jej, a cítila jeho ruce, jak vklouzly pod kalhotky a zbavují ji toho posledního kousku oděvu.

Stále v jeho objetí vykročila z kalhotek, které zůstaly ležet na podlaze jako mléčně bílá skvrna. Ucítila v kříži, jak jeho touha sílí, ale objímal ji dál, dost dlouho, aby se mohl dosytosti pokochat nádherou jejího nahého těla.

Dívali se na své obrazy odrážející se v zrcadle.

„Překvapuješ mě, Andy. Vypadáš jako anděl, ale ve skutečnosti jsi pokušitelka. Ty zvuky rodící se hluboko ve tvém hrdle, to není nebeský chór, ale smyslná píseň. Na první pohled nedotknutelná modla ze zlata a slonoviny, a přitom roztáváš pod mými doteky. Nevím, jestli se k tobě mám modlit nebo tě milovat.”

„Miluj mě. Hned. Prosím, Lyone, hned teď.” Obrátila se v jeho náruči a nenechala jej vůbec na pochybách o tom, co od něj očekává.

Uchopil ji pod oblými stehny a nesl ji do postele. Něžně ji uložil a přísahal si, že tentokrát nebude tolik spěchat. Připravili se tak o mnohé.

Lehl si vedle ní, a když se k němu přitulila, položil dlaň na její prs, aby ji zadržel.

„Nespěchej,” šeptal. Políbil ji a sevřel naběhlý hrot mezi zuby. Dlouho ji laskal špičkou jazyka, až sténala touhou.

„Prosím tě, Lyone.”

„Už nikdy nebudu tak sobecký. Dovol, abych tě miloval.”

Jeho ruce bloudily zdánlivě bez cíle po jejím těle. Líbal ji všude, kam ho napadlo. A přesto byly jeho doteky přesně cílené, jako by měl zmapovány všechny citlivé zóny jejího těla. Byly stále intimnější, až se rozplakala neskonalým štěstím a touhou po něm.

Znovu a znovu ji přiváděl takřka na pokraj bezvědomí, ale nedovolil, aby přišla o poslední zbytek rozumu. Pak, když se oba chvěli touhou, lehl si na ni a vplul do sladkého přístavu jejího lůna.

Vedl ji s sebou až na vrchol rozkoše, nešetře milostnými slůvky, jimiž ji povzbuzoval.

„… tak je to dobře…”

„… ještě víc…”

„… ano…”

„… že jsi mi lhala, když jsi říkala…”

„Ne, od Roberta nikdo jiný nebyl.”

„A Les?”

„Nikdy, Lyone. Přísahám.”

„Ach Andy, to je tak dobře.”

„Ano, je. Víš, Lyone, takové jako teď to nikdy nebylo.” „Opravdu…”

„Ano. Ještě nikdy předtím.”

„Polib mě.”

„Není moc horká?”

„Ne.”

„Ani studená?”

„Akorát. Kde je mýdlo?” zeptala se.

„Já půjdu první,” prohlásil.

„Ne, já.”

Důkladně mu namydlila hruď. Nadšeně ji políbil a její prsty se pomalu sunuly níž a níž.

„Andy?”

„Ano?”

„Copak je?”

„Já nevím, jestli….”

„Neboj se. Jen se mě dotýkej, Andy.”

Váhavě si jej našla a odvážně ho vzala do ruky. Milovala jej se vší nevinností.

„Ach bože, Andy.” Položil svou dlaň na její. „Miláčku, miláčku, ano. Ano!” Přitiskl ji k mokrým dlaždičkám.

„Teď ty,” řekla bez dechu.

„Už je pozdě.”

Dokonale uspokojeni leželi v posteli, údy propletené. Lenivě ji šimral konečky prstů po zádech. Zabořila tvář do porostu na jeho hrudi.

„Co sis myslela o mém otci, Andy?”

„Proč se na to teď ptáš?”

Cítila, jak pokrčil rameny.

„Ani nevím. Asi proto, že si vždycky dělal starosti, co si lidé pomyslí, až o něm budou číst v učebnicích dějepisu.”

„Byl to úžasný muž, Lyone. Čím víc jsem se toho o něm dočetla, tím víc ho obdivuji jako vojáka. Ale to není hlavní, kvůli čemu si ho budu pamatovat. V mých vzpomínkách zůstane vždycky laskavým starým mužem, který miloval svého syna, nepřestal toužit po své ženě, jež dávno odešla, který dokázal ocenit ostatní, pokud respektovali jeho soukromí. Mám pravdu?”

„Ani netušíš jakou.” Vyprostil se z jejího objetí a posunul se na posteli, aby se mohl opřít o pelest.

„Víš, Les měl pravdu,” pronesl klidně.

Zvedla hlavu a pohlédla do jeho vážné tváře.

„Jak to?” Nechtěla to vědět, ale musela se zeptat, protože jí to chtěl říci.

„To, že se otec stáhl ze společností a odešel z armády, mělo vážný důvod, o kterém nikdy nemluvil.”

Ležela tiše, ani nedutala. .

„Vrátil se z války jako hrdina, ale on sám si tak vůbec nepřipadal. Víš něco o bitvě na řece Aisne?”

„Jo. Pro něj to byla významná bitva, vítězná bitva. Padly tam tisíce nepřátelských vojáků.”

„A také tisíce amerických.”

„Taková je bohužel cena vítězství.”

„V očích mého otce to byla příliš vysoká cena.”

„Co tím myslíš?”

Lyon vzdychl a přelehl si.

„Špatně odhadl situaci a poslal celý pluk na hotová jatka. To se občas stane. Důstojníci někdy riskují životy svých jednotek, jen aby dosáhli povýšení. Ale otec takový nebyl. Pro něj měl život každého muže stejnou cenu, od důstojníků až po zelenáče, co právě narukovali. Když zjistil, co se tam stalo, úplně ho to zdrtilo. Nikdy se nedokázal smířit s tím, že kvůli jeho omylu položilo tolik mužů životy, a že po nich zůstalo tolik vdov a sirotků…,” hlas mu selhal.

„Ale Lyone, když uvážíš jeho zásluhy, jedna chyba je přece omluvitelná.”

„Pro nás snad ano. Ale ne pro něj. Naplňovalo ho odporem, že tahle bitva byla prohlášena za rozhodující okamžik celé války. Dostal za to dokonce vyznamenání. Všichni tu bitvu považovali za veliké vítězství, ale pro něj znamenala porážku, jako pro vojáka i člověka.

Když se vrátil domů a byl oslavován jako vítěz, nedokázal unést ten rozpor v sobě. Nepřipadal si jako hrdina. Cítil se jako zrádce.”

„To snad ne!”

„Ne, nezradil vlast, ale zradil ty, kteří důvěřovali jeho úsudku a vedení. Ten svůj vnitřní konflikt nikdy nedokázal vyřešit, a tak odešel z armády, usadil se tady a uzavřel se před světem a přede vším, co by mu připomínalo lež, ve které žil.”

Chvíli byli potichu. Pak řekla: „Nikdo by po něm nehodil kamenem, Lyone. Všichni si ho vážili, byl to hrdina, vůdce v dobách, kdy Amerika potřebovala hrdiny. Byl to obrovský prostor, válečné pole se táhlo na kilometry daleko. Uprostřed všeho chaosu si mohl myslet, že udělal chybu, a přitom to třeba ani nebyla pravda.”

„Já vím, Andy, a ty to víš také, ale od doby, kdy jsem byl dost velký, abych pochopil jeho samotářství, jsem ho o tom už nedokázal přesvědčit,” řekl smutně. „Zemřel, lituje toho osudného dne, jako by v jeho životě jiné dny nebyly. Sám sebe soudil mnohem přísněji než kdokoli jiný.”

„Jaká tragédie. Byl to tak úžasný člověk, Lyone. Takový člověk.”

„Měl o tobě vysoké mínění,” prohodil již veselejším tónem a prohrábl jí vlasy.

Se zakloněnou hlavou na něj pohlédla.

„Fakt?”

„Jo, Říkal, že máš pěknou figuru.”

„Jaký otec, takový syn.”

„Víš, Andy,” přešel její poznámku, „ten den, když umřel, mi řekl, že když budu takový blázen a necháni tě odejít, pak si zasloužím, abych tě ztratil.”

„A na to jsi mu odpověděl…”

„Nehodí se, abych to opakoval. Stačí, když řeknu, že jsem nebyl v příznivé náladě.”

„A teď?”

„Teď jsem unavený a chci jít spát, jenže nemohu snést pomyšlení na to, že bych marnil čas spaním, zatímco ty ležíš nahá v mé posteli.”

„Bylo by ti lip, kdybys věděl, že já také spím?”

Zazubil se a políbil ji. Ulehli a on se pevně přitiskl k jejím zádům.

Hlasitě si odkašlala.

„Pane Ratliffe, asi jste si neuvědomil, kde máte tu ruku.”

„Ale ano, ale doufal jsem, že si toho nevšimneš.”

„Zachováte se jako gentleman?”

„Ne, už spím.”

Musela přimhouřit oči před slunečními paprsky, když si ráno před velkým zrcadlem nasazovala náušnice. Obraz, který viděla před sebou, jí připomněl předešlou noc, tu noc, kdy ji Lyon vpustil do svých erotických fantazií. Ruka se jí trochu třásla, když ve své tváři spatřila úchvatný výraz, který nepoznávala. Nikdy předtím tam nebyl.

Včerejší noc by bývala mohla být snem, kdyby na svém těle nenacházela hmatatelné připomínky prožitých chvil. Jemnou pleť na prsou měla trochu poškrábanou od Lyonových neholených tváří. Ještě ji pálily bradavky a připomínaly jí doteky jeho rtů. Mezi stehny pocítila horkost při vzpomínce na okamžiky, kdy jejich těla splynula v jedno.

S rozkoší vychutnávala všechny radosti, jež přinášelo milování, a věděla, že se k ní opět vrátila láska. Věděla, že jejich milování nebylo jen fyzickým spoje-. ním, ale skutečným splynutím duší. Lyonovo umění lásky probudilo její ženství k životu, k životu, který nikdy nepoznala a který teď směla objevovat. Ale to byl pouze jeden z důvodů, proč jej milovala. Milovala tohoto muže ještě víc, když poznala, jak je zranitelný, když jej viděla zlomeného žalem, ale i pro jeho sílu a smysl pro humor. Milovala i ten jeho prudký temperament, který projevil při těch několika příležitostech.

Lyon. Miluje Lyona.

Brzy potom, co se vzbudili, vyjádřil přesvědčení, že by se měli obléknout. Přinesl jí z auta kufr a pak odešel do svého pokoje.

Při oblékání přemítala, jakým způsobem ho má požádat o podpis na formulář, a jak mu řekne o rozhodnutí, které učinila ještě předtím, než usnula v jeho náruči. Jaká bude jejich budoucnost, to netušila. Nemluvili o tom. Tuto noc žili jen a jen přítomností. Ale ať už se mezi nimi stalo cokoli - a ona si bez něj budoucnost nedovedla představit - věděla, že její život se bude muset ubírat jiným směrem. Takhle už to dál nejde. Teprve když došla k tomuto rozhodnutí, poznala, jak strnulý a svázaný byl její život. Teď si konečně připadala volná, zbavená všech pout.

Uslyšela jeho kroky na schodech a přisoudila jeho spěch stejnému vzrušení, které zrychlovalo tep jejího srdce pří pomyšlení, že její milý je nablízku. Ještě rychle přejela pohledem svůj obraz v zrcadle a obrátila se připravena vrhnout se mu v ústrety, jakmile vkročí do dveří.

„Konečně! Moje láska se vrací-” Slova jí uvízla v hrdle, když spatřila jeho nenávistný výraz. Z očí mu sršely blesky, rty měl zkřivené do hořkého úsměšku.

„Ty prolhaná, intrikářská -”

„Lyone!” přerušila výkřikem slova plná nenávisti. „Co se stalo?”

„Já ti řeknu, co se stalo. Jedna malá mrcha jménem Andy Maloneová ze mě zase udělala idiota.”

„Idio -”

„Ušetři mě toho divadýlka, buď tak laskavá,” vyštěkl vztekle. „Vím, kvůli čemu tady jsi.”

„Lyone,” vydechla a zhroutila se na lůžko upírajíc na něj zděšený pohled. „Nechápu, o Čem to mluvíš.”

„Tak nechápeš?” Rozlícené přešel k oknu a podmračeně vyhlédl ven, na kopce koupající se v ranním slunci. „Dobře tedy, přistupme na tvoji hru. Řekneš mi, proč jsi včera přišla?”

„Chtěla jsem tě vidět.” Byla to pravda. Díky Lesovi měla výmluvu, proč se vrátit na ranč, ale kdyby nebylo toho nepodepsaného formuláře, jistě by si vymyslela nějaký jiný důvod, jen aby se s Lyonem mohla ještě jednou setkat.

„Tak tys mě chtěla vidět,” opakoval ironicky a odvrátil se od okna. „Jak dojemné. Bezpochyby jsi mě chtěla utěšit v mém žalu.”

„Ano,” hlesla, zděšena jeho pohrdavým tónem.

„Jiný důvod jsi neměla?” zeptal se líbezně.

„No, ano. Potřebovala jsem… ještě jsem měla… takový…”

„Tak, mluv, řekni mi to, sakra!” obořil se na ni.

Vyskočila z postele a rozhodně se postavila proti němu. „Potřebovala jsem podepsat papír, že souhlasíš s uvedením toho, co jsme s tvým otcem natočili, v televizi. Tak! Tohle jsi chtěl slyšet?”

„A našla jsi mě namol opilého a napůl šíleného a zoufalého, a já v tobě vzbudil mateřské instinkty, a z čistého srdce jsi se rozhodla tu zůstat a utěšit mne, až ze mě znovu bude muž, jak má být.”

„Ne,” zavrtěla hlavou. „To s tím nemá nic společného. Já na ten papír dočista zapomněla. Opravdu jsem ti chtěla jen pomoci.”

„Ano, to určitě. A zatímco ses činila, zatímco jsi mi poskytovala útěchu beze špetky studu, dozvěděla ses právě to, o co ti šlo především.”

Tváře jí vzplály nad tou nehorázností a zaryla nehty do dlaní. Bála se, že ztratí i ten zbytek sebekontroly a přestane se ovládat. Jeden z nich však musí zůstat při smyslech, protože Lyon jistojistě zešílel. „Tak co. to bylo, Lyone? Kvůli čemu jsem dala všanc svoje tělo? Řekneš mi to?”

„Ta tvoje senzační zpráva,” procedil skrze zuby. „Právě jsem viděl zprávy z New Yorku. Můžeme se prý těšit na reportáž ve večerních zprávách. Překvapivé odhalení v případu generála Michaela Ratliffa. Rozhovory, které nebyly ještě nikdy uvedeny, natočené těsně před jeho smrtí. A kdo přináší světu ty duchaplné novinky? No kdo jiný, než ta, co mi zahřála postel, kdo jiný by to mohl být než Andy Maloneová.”

Rozezleně k ní vykročil. „A ty máš opravdu co říct. Teď by ses měla vrhnout na učebnice dějepisu a našprtat si bitvu na Aisne, abys věděla, o čem mluvit.“

Jako balónek, ze kterého uniká vzduch, klesla zpátky na postel. Ohromeně zírala do tváře, jež se nad ní hrozivě skláněla, snažíc se rozpoznat v ní onu tvář, s níž se dělila o polštář. Byla jeho ústa, ze kterých se hrnula ta hnusná obvinem, stejnými ústy, jež jí šeptala slova plná poezie, když zemdleně odpočívali po milování?

„Přišla jsem pro tvůj podpis, to je pravda,” přiznala bez okolků. „Les jednal o prodeji materiálu s celostátní televizí. Chtěla jsem, aby to viděla celá země, Lyone. Chtěla jsem, aby lidé poznali, jaký je tvůj otec, kterého jsem měla moc ráda, aby jej viděli takového, jaký byl, než umřel. Ale to je všechno. Nikdy by mě nenapadlo někomu vykládat o tom, co jsi mi svěřil jako tajemství.”

„Nikdy? Grácie mi řekla, cos jí včera večer nařídila. Že má zavolat Lesovi do motelu a nechat mu vzkaz, že ráno bude mít to, co chtěl.”

Nevinně vyřčená slova se nyní vrátila jako jedový šíp.

„Já jsem tím myslela ten papír. Pořad se nesmí prodat, dokud nemáme podpis. Les se hrozně vztekal, když zjistil, že jsem na to zapomněla. Nutil mě, abych sem hned jela, ale já jsem to nedokázala, až po pohřbu.”

„To je od tebe hezké.”

„Ty mi nevěříš,” řekla hlasem ztemnělým hrůzou. S rostoucím hněvem nad tím, že ji může takto podezírat bezprostředně po tom, co se odehrálo minulé noci, zesílila hlas. „Copak si skutečně myslíš, že jsem něčeho takového schopná? Copak bych mohla všechno naplánovat jen proto, abych vypátrala vaše tajemství?”

„Viděla jsi, jak mi je, byl jsem naměkko a tys chtěla využít mé sdílnosti. Možná jsi nevěděla určitě, co ti budu vykládat, ale jistěže jsi byla ochotná zkusit to ještě jednou. Výborně, gratuluju. Dostala jsi víc, než za co stojíš. Tvoje materiály budou o to cennější. Určitě uděláš velkou kariéru. A teď táhni z mého domu. Utíkej s tou zprávou za Lesem, ať nepřijdeš pozdě.”

„To se vsaď, že půjdu, ale bude to z jiného důvodu, než ty si myslíš. Nehodlám strávit ani vteřinu s někým, kdo nemá ponětí, co to je být člověkem. Tvůj otec by ti o tom mohl vyprávět. Ten měl pochopení, porozumění, a dokázal odpouštět. Jednou jsi mi řekl, že jsem jen napodobenina ženy bez lidských citů. Podívej se raději na sebe, Lyone.”

Otevřel ústa, aby něco namítl, ale ona ho nepustila ke slovu a rychle pokračovala. „Tys měl otci za zlé, že se tu uzavřel do dobrovolného vězení, a nechtěl jsi ho pochopit. Ale tyto zdi, které jej chránily před zbytkem světa, nejsou ničím proti hradbě, kterou sis vybudoval v srdci. Tvoje vězení je daleko nemilosrdnější než jeho.

Tady,” otevřela kufr a vytáhla plátěnou kabelu. „Tady máš ty zatracený pásky. Můžeš šije spálit, nebo je hoď do té své milované řeky, nebo je zakopej na nějakém příhodnějším místě. Mně je to fuk. Už je nikdy nechci vidět.” Hodila mu tašku k nohám. „Doufám, že s nimi budeš šťastnější.”

Během několika vteřin stačila zavřít kufr, popadla kabelku a byla za dveřmi.

JEDENÁCTÁ KAPITOLA

Les Trapper byl znám svou vznětlivou povahou, jež se dobře hodila k jeho ohnivě zbarveným vlasům. Pokud to šlo, snažil se každý nezkřížit mu cestu. Jeho modré oči měly moc zmrazit a jeho jazyk sílu sežehnout. Jen blázen nebo masochista by ho dráždil jen tak.

Andy si nepřipadala ani jako blázen, ani jako masochista. Necítila nic, jen tupou netečnost, když mu klidným hlasem oznamovala: „Nechala jsem pásky Lyonovi na ranči. Jestli chceš, vyřiď si to s ním sám, třeba ti je vrátí, ale já už s tím nechci nic mít. Možná je zničil. Já nevím. Je mi to jedno.”

„Chceš mi říct,” procedil Les skrze zuby, „že jsi tomu kovbojovi nechala celé hodiny draze natočeného materiálu?”

„Jo, dala jsem je Lyonovi.” Hrozila se tohoto střetnutí, ale teď, když už k němu došlo, se docela bavila. Hned z ranče odjela přímo do Haven in the Hills, kde, jak věděla, bude Les netrpělivě čekat, až se vrátí s pásky a podepsaným svolením k jejich uveřejnění.

„Ty jsi snad dočista zešílela!” vybuchl. „Chceš všechno zahodit, když jsi to měla na dosah ruky? Na tuhle příležitost jsme čekali léta. O tohle jsme se přece pořád snažili. Co ti to hergot vlezlo do palice?” Rezavě se zasmál. „Jo, já vím, co tam máš! Lyona Ratliffa:”

„Ušetři si své primitivní urážky pro někoho, kdo je ocení.”

„Ještě jsem nezačal být zlý, Já musím mít ty pásky. Jestli chceš zahodit svoji šanci, tak prosím, ale já kvůli tobě rozhodně nechci přijít o tu svoji.”

„Tak si pro ně zajed k Lyonovi.”

„Vykašlala jsi se na mě. Máš padáka, poletíš, až se ti zatočí hlava.”

„Ani jsem neměla v úmyslu vracet se do práce.” Ohromení v jeho tváři jí udělalo radost. Les obyčejně rád naháněl hrůzu, ale většinou to nemyslel doopravdy. Donutila jej odkrýt karty, a fungovalo to. „Alespoň ne v Telexu.”

„O čem to mluvíš? Vždyť bez kamery to bude tvoje smrt.” *

„Skutečně? To si nemyslím.”

„Já to vím, Andy. Máš to v krvi. Jsi dobrá. Nejlepší ze všech. A tuhle práci miluješ. Je to tvůj život.”

„Ne, Lesi,” řekla zřetelně a nahlas. „To je tvůj život. Já chci od života víc.” Chtěla se nějak přiblížit tomu muži, jenž býval jejím přítelem, vzít ho za ramena a zatřást s ním, donutit jej, aby pochopil. Jenže věděla, že to není možné. Nikdy jí neporozumí: „Díky za kompliment. Vím, že mám talent, ale bez televize se klidně obejdu.” Zaťala pěsti. „Nehodlám se dostat na vrchol tím, že budu obětovat všechno ostatní.

Můj otec rozhodl, Robert rozhodl, ty jsi rozhodl, že chci právě tohle. Nikdo si se mnou nepromluvil. Práci, kterou jsem dělala, jsem měla ráda, ale to také bylo všechno. Já nic jiného nemám. Je mi třicet. Za deset let mi bude čtyřicet. Možná na tom budu stejně jako dnes a možná že budu miláček televizních diváků, ale to bude všechno. A nakonec přijde nějaká mladší, hezčí a schopnější, aby mě nahradila, a co bude se mhou? Co mi pak zbude? Odpusť, Lesi, že tě takhle opouštím, ale já musím pryč. Potřebuju si odpočinout. Chci žít svůj vlastní život.”

„To zní moc hezky, ale je to od tebe svinstvo, a ty to víš. Prostě ses zabouchla do toho chlápka a chceš ho chránit. Copak seti tam ráno přihodilo? Vykopnul tě?”

„Jo, protože viděl v televizi, že večer bude náš pořad.”

„Tak? A co ho tak vyvedlo z míry? Vždyť věděl, že to chceme prodat do celostátní. V každém případě by se to stejně někdy v televizi objevilo. Proč -” Naklonil hlavu na stranu a s přivřenými víčky zkoumavě sledoval její nervózní obličej. „Tak hele, počkat. Tys na něco přišla. Že jo?” Když neodpovídala, sevřel jí paži tak silně, až to zabolelo. Přiblížil obličej těsně k jejímu. „Že jo?”

Neohroženě mu pohlédla do tváře. Nemá nad ní žádnou moc, nemůže jí nahnat strach, ani ji ponížit, ani jinak ublížit. Veškeré své city položila Lyonovi k nohám, právě tak jako pásky. Teď už ji nemůže nic ranit. Ani nemělo smyslu těžit z tajemství, které si stejně vezme s sebou do hrobu. Nebude Lese zbytečně popouzet. Vždyť byl tak dlouho jejím přítelem. Chápala, že on by to mohl považovat za zradu.

„Ne,” řekla klidně a významně se podívala na ruku, která jí drtila paži. Pomalu uvolnil sevření a pustil ji. Znovu na něj pohlédla. „Ne, Lesi. Žádné velké tajemství nikdy neexistovalo. Možná tohle mě tak změnilo. Ty jdeš každému po krku. Já ne. Ty vidíš každého jako materiál, který můžeš využít v cestě za vlastní kariérou. Já už jsem tak taky začínala uvažovat, a vůbec se mi to nelíbilo. Teď se konečně dívám na lidi jako na bytosti, které mají své chyby a mají také právo nechat si je pro sebe.”

Vytáhla se na špičky a políbila ho na tvář. „Mám tě moc ráda. Vždycky jsi byl můj nejlepší přítel. A doufám, že to tak bude i dál. Ale teď tě nechci nějaký čas vidět. Sbohem.”

Opustila pokoj a zamířila k vozu z půjčovny. Motor už běžel, když se objevil u dvířek.

„Andy,” vykřikl, „kam chceš jet?” Takhle poraženeckého jej neznala. Bodlo ji u srdce, ale už se rozhodla a své rozhodnutí nehodlala změnit.

Když odpovídala, hlas sejí zadrhával: „Já nevím.”

Rozjela se nejprve do San Antonia a tam se zapsala v hotelu Palacio del Rio, jenž stál na věhlasné promenádě Riverwalk. Z pultu v recepci si vzala pár prospektů cestovních kanceláří. Zdálo se jí to jako báječný nápad, strávit týden v anonymitě kdesi na neznámém místě. Nikam se ani nehne, celou dobu bude ležet na pláži, pořádně jíst a bude nádherně lenošit, dokud se nesebere natolik, aby se dokázala vrátit a posbírat střípky svého života. Tak kam? Do Mexika? Na karibské ostrovy?

Co na tom záleží?

Nakonec tedy zůstane sama. Nejenže ztratila Lyona, teď také zůstala bez přátel a přišla o místo. Ještě nikdy se jí nestalo, že by neměla co na práci. Kdesi četla, že charakter člověka se neformuje v dobách stability, ale právě ve chvílích, kdy mu osud nepřeje. Je-li to pravda, její charakter musí být jako skála.

Setřásla ze sebe touhu uzavřít se do samoty čtyř stěn hotelového pokoje a přinutila se obléci si chladivé bavlněné šaty a nalíčit se. Opustila hotel a šla se projít na promenádu. Nakonec se zastavila v pouliční kavárničce, kde docela sama povečeřela.

Kolemjdoucí muži neskrývali svůj obdiv, ale ona odvracela pohled a dávala tak najevo nevyslovené ale rozhodné „ne”, jako odpověď na vše, co je snad mohlo napadnout. Občas na ni některý z chodců upřel zkoumavý pohled ve snaze někam si ji zařadit. Byla na to zvyklá; někdy ji lidé poznali hned, jindy mlhavě pátrali v paměti a snažili se vzpomenout, odkud ji vlastně znají. Někdy si říkala, kdy jim konečně svitne. Možná až teprve, když ji uvidí v televizi. Pak se plácnou dlaní do čela a zvolají: „No jo, Andy Maloneová! Tak to byla ona.”

Chvilku se nípala v salátu a nakonec z něj vyjedla jen kousky ananasového melounu. Sýrový karbanátek, který si objednala, byl silný a šťavnatý, ale vzpomněla si, že tenkrát si jej dal Lyon u Gabea, a stěží dokázala spolknout první velké sousto. Ani nebyl dost propečený, jak by si byla přála. I když to možná byla jen výmluva, aby jej mohla nechat takřka nedotčený na talíři.

Když takto zabila čas večeří, při které se vlastně ani nenajedla, vydala se dál na procházku po Riverwalk přetékající chodci a turisty. Dumala, čím vyplnit dlouhé večerní hodiny.

Na chvilku se zastavila, aby si poslechla pouliční kapelu. Koupila si zmrzlinu v kornoutku a hned ji zahodila do nejbližšího odpadkového koše. Zaváhala u dveří galerie, ale neměla ani chuť ani sílu vejít dovnitř a kochat se uměním.

V přístavišti uviděla výletní loď, na které už asi čtyři desítky turistů čekaly na půlhodinovou vyhlídkovou plavbu po řece. Koupila si lístek a mladík v mušelínové košili se strakatým páskem obtočeným po mexicku kolem pasu jí pomohl na palubu.

„Běžte dál, až dopředu prosím,” řekl znuděným monotónním hlasem.

Posadila se na tvrdou dřevěnou lavičku a zadívala se na břehy San Antonia. Barevná světla probleskující hustým listovím stromů na břehu se odrážela na hladině jako barevné stuhy. Ostatním pasažérům ha palubě nevěnovala žádnou pozornost, všimla si jen malé, asi dvouleté holčičky s blonďatými culíčky, která seděla naproti.

Andy se usmála ha mladou maminku a tatínka. Ona byla hezká a svěží. Jemu se na krku houpal fotoaparát. Mladá a milá rodinka na výletě. Zabolelo ji u srdce.

Napůl se ohlédla, když uslyšela, jak se rozeřval motor lodi, a pak si teprve uvědomila, že na palubu vstoupil ještě jeden pasažér.

Srdce jí zběsile naráželo do žeber; rychle odvrátila hlavu a upřela nevidoucí zrak na hladinu. Slyšela rozmrzelé reptání cestujících, přes které se dral na příd.

„Pane, vpředu už není žádné místo,” slyšela mladíka. „Sedněte si, prosím, tady vzadu.”

„Já nejsem moc dobrý námořník. Strašně nerad bych někoho pozvracel,” uslyšela nízko položený, trochu drsný hlas. Pak zaslechla šustění šatů a šoupání bot, jak všichni raději dělali místo nerudnému cestujícímu, který trval na tom, že musí sedět na přídi.

Mladík, jenž dělal průvodce na lodi, se jal popuzeně odříkávat nezáživný výklad. Loď již odrazila od přístaviště a s bafáním se pustila po vodě a Andyiny rozpálené tváře ovanul chladný vánek. Míjeli břehy lemované duby a ořechovníky s větvemi sklánějícími se nad řeku.

„Po levé straně vidíte amfiteátr, kde -”

„Ahoj,” řekl Lyon měkce. Jen pár lidí sedících vedle se nechalo vyrušit od průvodcova monologu. „Ahoj,” opakoval, když Andy vytrvale odvracela hlavu.

Nakonec se po něm ohlédla. Seděl na druhé straně úzké uličky, vklíněn mezi tři dámy patřící do výpravy důchodců a dva vojenské piloty.

„Nazdar,” pronesla mrazivě a odvrátila se.

„Tyto stromy jsou prý starší než Alamo -”

„Promiň, ale jsi tu s někým?” Brada jí nevěřícně poklesla. Obrátil se k dámám s modrým přelivem, které na něj hleděly s vroucí něhou v očích. Raději se jich ani neptal a otočil se k holčičce: „Znáš tuhle paní?” zeptal se. Zavrtěla hlavou a matka jí v ochranitelském gestu položila ruku kolem ramen. Pohlédl na oba letce, kteří k němu s obdivem vzhlíželi, a otázal se: „Nebo je tady s někým z vás?”

„Kdepak,” zaznělo unisono.

„Tak fajn,” zazubil se na ně Lyon. „Nerad bych někomu lezl do zelí.”

Andy se rozhlédla kolem a ke svému zděšení zjistila, že i další cestující přestalo zajímat panorama podél řeky a se zájmem sledují Lyonů v výstup. Hněvivě se na něj podívala. Nezdálo se, že by si z toho něco dělal.

„To je ale kočka, co?” oslovil letce.

Důkladně si Andy prohlédli a obrátili se zpět k Lyonovi přikyvujíce hlavami.

„Ty jsi snad přišel o rozum,” ucedila. Trojlístek modrovlasých dam upřel zrak nejprve na Lyona a pak na ni, pusinky svraštělé do úzké čárky nesouhlasem a spravedlivým rozhořčením.

„Co tady taková šťabajzna dělá tak samotinká?” hovořil Lyon stále k letcům. „Co říkáte, nemá fantastickou figuru?”

Letci ji zhodnotili vilnými pohledy. Sebevědomě založila ruce. „Já jsem si jí hned všiml,” odpověděl jeden z nich. Viděla, jak se Lyonovo černé obočí stahuje a z tváře mizí úsměv, ale včas se vzpamatoval.

Obrátil se zpět k Andy.

„To já taky.” Teď oslovil přímo ji a v jeho hlase uslyšela známý důvěrný tón. Šedé oči bloudily po její tváři. „Myslím, že je krásná, ale asi neví, co k ní cítím.”

„Klásná pani,” žvatlala holčička a poplácala upatlanou ručičkou Andy po koleně.

„Nechtěla byste se mnou strávit noc, krásná paní?” zeptal se Lyon měkce a díval se přímo do jejích záhadných zlatých očí rozšířených údivem.

„Harry…?” pronesla dívčina matka starostlivě.

„Nevšímej si ho,” uklidnil ji otec.

„Do toho,” povzbudil Lyona první letec.

„Jen tak dál, chlapče,” přisadil si druhý.

Tři starší dámy byly konsternovány.

Průvodce už se vzdal marných pokusů přiblížit cestujícím krásy San Antonia, když se na palubě odehrávalo takové divadlo. Všechny hlavy byly obráceny k přídi.

V zoufalém pokusu o ústup se Andy postavila do úzké uličky. Lyon vstal zároveň s ní. Teď je dělilo jen pár centimetrů.

„Proč to děláš?” zašeptala naléhavě.

„Chci, abys byla součástí mého života, Andy. I kdybych měl koupit celou televizi a přestěhovat ji na ranč. Udělám cokoli, jen abys zůstala se mnou.”

„Proč? Proč, právě teď?”

„Protože tě miluju.”

„To jsi říkal včera večer, ale dnes ráno bys mě nejradši zabil.”

„Harry…?” ozvala se opět holčiččina matka s rostoucí panikou.

„Koukej, kačenky,” říkal rychle otec dcerce nesmírně zaujaté touhle scénou, protože to bylo mnohem lepší než televize.

„To byl podmíněný reflex, Andy. Po tom, co mi udělala Jerri, jsem prostě ženským nevěřil. Skoro jsem je nenáviděl. Dovedeš si představit, co to pro mě bylo za ránu, když jsem si uvědomil, že tě miluju? Grácie mi dala co proto za tu moji blbost.”

„To bych rád věděl, kdo to ta Jerri a Grácie jsou?” řekl jeden z letců.

„Pššt,” sykla jedna z modrovlasých dam.

„Jerri je kluk nebo holka?” šeptl druhý letec svému příteli.

„Ani nevím, jestli to chci vědět. Říkal, že ženský neměl rád.”

„Co tím myslíš?” zeptala se Andy rozechvěle.

„Asi bys mi nenechávala kazety, kdybys chtěla tátovi nějak ublížit. Myslím, že jsi mi nelhala, když jsi tvrdila, že ti jde jen o prostý příběh jeho života. Vím, že bych se měl zlobit na Lese, ne na tebe.”

„Les?” zeptala se matka. „Já myslela, že se jmenoval Jerri.”

„Pšt,” okřikl ji otec.

„Dneska jsem dala výpověď, Lyone.”

Vzal ji za ruku. Bříškem palce ji pohladil po dlani.

„Proč?”

„Už bych nemohla být objektivní, teď když jsem potkala tebe. Už bych do toho nešla celým srdcem, a Les to ví. Nechtěla jsem si to přiznat, ale on to poznal.” Povzdechla si. „Ty a tvůj otec jste pro mě nakonec znamenali víc než tahle práce.”

„Když jsi teď bez místa, co budeš dělat?”

Pokrčila rameny.

„Říkala jsem si, že pojedu někam do Mexika a budu odpočívat u moře, dokud si to všechno nepřeberu.”

„Mám rád Mexiko a pláže,” pronesl tiše. Políbil ji na dlaň a položil si ji na tvář.

„Opravdu?” zeptala se tenounkým hláskem.

„Dokonalé místo pro líbánky.”

„A kdy půjdete do tý banky?” zvolalo děvčátko.

„Líbánky?” opáčila tupě Andy.

„Kdy půjdete do tý banky?”

„Vezmeš si mě, Andy?”

„Vzít si tě?”

„Copak neslyšíte, slečinko? Chce si vás vzít. Tak už mu odpovězte, ať můžeme vystoupit.”

Andy vyvalila oči na starou dámu, jež si jí dovolila takto poroučet. Pak přelétla pohledem všechny ty dychtivé obličeje, které na ni a na Lyona zvědavě zíraly. Znovu pohlédla do jeho tváře plné očekávání a usmála se.

„Ano.”

„Ty jsi ale zvíře,” zamumlala s nosem zabořeným do jeho horké kůže. „Abych se bála s tebou vyjít na veřejnost.”

„Pročpak?” Natáhl se vedle a propletl své dlouhé údy s jejími.

„Vždycky když jsme mezi lidmi, přivedeš mě do trapné situace. Napřed u Gabea. Víš, co jsi řekl - abych jistou částí svého těla zamířila zpátky do Nashvillu a -”

„Ovšem rozkošnou částí, bych rád dodal,” usmál se a polaskal spanilou křivku jejích boků.

„A pak v noci u řeky, před těmi -”

„Ochmelky.”

„A dneska večer. Co tě to vždycky posedne?”

„Jen jsem se chtěl pojistit. Bál jsem se, že mě odmítneš, když tě zdvořile požádám o ruku.”

„Mohla jsem ti nafackovat.”

„Ale neudělalas to.”

Přivinula se k němu, rozechvělá doteky nahého těla. Začal ji přemáhat smích, který se rodil kdesi v její hrudi, až vytryskl ze rtů.

„Zrovna mě napadlo, co mi o tobě prozradil Gabe Sanders.”

„No?”

„Povídal, že si vždycky budeš dělat, co chceš.”

„To že řek?” protáhl a odměnil její rty dlouhým polibkem.

Do hotelového pokoje se vrátili, hned jak se jí podařilo prorazit si cestu zvědavým davem, který se hrnul z lodi. V okamžiku, kdy se za nimi zavřely dveře, vzal ji do náruče a chraplavě prohlásil: „Andy, miluji tě. Nikdy mě neopouštěj. Vezmi si mě.”

„Já tě také miluji, Lyone. Tak moc si tě chci vzít.”

„A co děti?”

„Jeden pán mi nedávno řekl, že je to strašná škoda, že ještě nemám děti.”

Usmál se, oči zamilovaně upřené do tváře, jež k němu vzhlížela.

„Tuhle ženskou prostě miluju.”

„A to sis o mně ani ne před týdnem myslel, že vůbec ženská nejsem.”

„Myslel jsem na to celou dobu. Jenom jsem nechtěl, abys to věděla. Byl jsem z tebe úplně vedle.”

„Jak to?”

„Protože jsem si byl vším tak jistý. Myslel jsem, že mám život pevně v rukou a nikdo se mi do něho nebude plést. Nechtěl jsem žádné závazky, žádnou odpovědnost. A v žádném případě jsem nechtěl, aby mě někdo miloval, protože to by znamenalo také milovat, a já nechtěl riskovat.”

Ukazováčkem vyhladil vrásku na jejím zamračeném čele. „Ty sis přišla jen tak a já náhle ztratil půdu pod nohama. Chtěl jsem tě od prvního okamžiku, kdy jsem tě uviděl. Napřed to byla jen čistě živočišná žádost. Pak, když jsem viděl, jak hezky se chováš k tátovi a jak zranitelná ses zdála v tom dešti, začal jsem tě milovat. Chtěl jsem tě nenávidět za to, že jsi mě přivedla do takového ponižujícího stavu. Ale nedokázal jsem to. Až když jsem tě donutil, abys odjela, konečně jsem se vzpamatoval. Musel jsem za tebou, a modlil jsem se, abys mě chtěla.”

„Chci tě. Teď a navždy,” řekla rozechvělými rty. „Už jsem se vzdala naděje, že bych mohla žít s mužem, kterého miluji. První manželství bylo pro mě hrozné zklamání. Dovedla jsem si představit, že se vzdám kariéry, ale ne domova, rodiny. Chci žít společně s tebou, Lyone, být ti partnerkou ve všem.”

„Já jsem to myslel vážně, že chci koupit televizi. Jestli chceš pokračovat v práci, tak klidně.”

„Snad bych to mohla dělat jako částečný úvazek. Možná že mi to bude za čas chybět.”

„Na to jsi moc dobrá, než abys to úplně vzdávala. Ty máš talent, jsi profesionálka, to se pozná.”

„Jsi hodný, že to říkáš. Ale doufám, že pro tebe nikdy nepřestanu být sexuálním objektem.”

„S tím můžeš počítat.”

Široké chladivé lůžko je přijalo a teď, o hodinu později, se stále ještě radovali ze své lásky.

„Jak jsi mě vůbec našel?” zeptala se lenivě.

„Zavolal jsem do Telexu a chtěl jsem nejbližšího příbuzného. Dali mi telefon tvé matky. Když to zvedla, zdvořile jsem se jí představil jako budoucí zeť, který někde zapomněl nevěstu. To ona byla poslem dobrých zpráv a řekla mi, že jsi jí odtud volala a že plánuješ výlet do Mexika. A že bych si měl pospíšit, jestli tě chci ještě zastihnout. Myslím, madam Maloneová, že tvá matka chce, abych si tě vzal.”

„Hádám, že tě meziměstský hovor s mojí matkou stál poslední halíř… Ach Lyone… ty máš zvláštní nadání, jak měnit… téma.”

Jeho ruka se znovu laskala s jejími ňadry. Všetečný palec kroužil po ztemnělém prstenci a Lyon s potěšením sledoval, jak její bradavka reaguje a nabíhá. Tomu pokušení nemohl odolat. Dotkl se jí jazykem.

„Chutnáš tak dobře,” zamumlal. Náhlá nenasytnost, která se ho zmocnila, jí řekla víc než jeho slova. Byla vtažena do sladké, vlhké neřesti jeho úst.

Prohnula se do oblouku.

„Lyone-”

Zazvonil telefon. Jeho zlostná nadávka se odrazila od stěn. Sáhla po telefonu.

„Neber to.”

„Musím, Lyone. Nemůžu ho nechat zvonit.”

Zaúpěl, ale nezabránil jí, aby si přiložila sluchátko k uchu. „Haló.”

„Čau, kotě, co teď děláš?”

„Lesi!” zvolala. Byla tak ohromena, když uslyšela hlas, kterého by se byla nikdy nenadála, že si ani nevšimla, že se Lyon netvářil ani trochu překvapeně nad totožností volajícího. Nerušeně ji celoval dál. „Co… jak to… proč mi voláš?”

„Neříkal jsem, že na otázku se neodpovídá otázkou? Ty ses za ty roky vůbec nic nenaučila. No,” vzdychl rezignovaně, „nemohl jsem sehnat Lyona, tak jsem musel vypátrat tebe, abych mu mohl nechal vzkaz. Mám takové tušení, že ho asi brzy potkáš.”

Sjela pohledem na Lyortovu tmavou hlavu, jež se bez zábran sunula dolů po její hrudi a značila si cestu milostnými stisky zubů. „Jaký vz-” Odkašlala si. Právě jí ohryzával žebro. „Jaký vzkaz?”

„Řekni mu, že to od něj bylo fakt hezký, že ty pásky poslal do televize. Sice zfalšoval můj podpis v průvodním dopise, ale já mu odpouštím. Víš, že mi díky němu nabídli fantastický místo? Za dva týdny budu mít novou kancelář s výhledem na New York, brouku.”

„To že udělal?” zeptala se radostně. Zabořila prsty do Lyonových vlasů a pokusila se odtáhnout jeho hlavu ze svého břicha, ale i přes bolest, kterou mu to jistě působilo, odmítal poslušnost. „Co bylo v tom… áách… Ly… v tom průvodním dopise?”

„Co to bylo, Andy? Poslyš, jsi v pořádku? Zdáš se mi nějaká divná.”

„Ne, je mi dobře,” popadla dech. Vášnivé rty se vrátily k jejím ňadrům. „Ten dopis…?”

„Jo, tak tam stálo, že bohužel nejsi k dispozici, že odjíždíš, aby ses vdala, ale já že bych se chtěl ucházet o místo asistenta produkce pro jejich večerní zprávy. A podrž se, fakt mě vzali!”

„To je báječné, Lesi. Ach, L-Lyon… to je báječné.” Sluchátko jí vypadlo z ruky. Lyon je zvedl.

„Andy, Andy? Co se děje? Jsi…”

„Gratuluji k novému místu, Lesi. Andy teď nemůže mluvit. Právě se dostává do extáze. Zase ti zavolá - asi tak za rok nebo za dva.”