Sandra Brown

Růžový víkend

KAPITOLA PRVNÍ

Rozinky, napadlo Cyn McCallovou, jsou vlastně na pohled ošklivé.

„Brandone, prosím tě.”

„Když já to mám rád takhle, mami. Nechávám si je nakonec.”

Cyn rezignovaně potřásla hlavou. Její matka, která právě vešla do prosluněné kuchyně, zaslechla, jak si povzdechla. „Co se děje? Proč se mračíš, Cynthie?” zeptala se Ladonia, zamířila ke kávovaru a nalila si hrnek horkého nápoje.

„Tvůj vnuk vyďobává rozinky z cornflaků a rovná si je kolem okraje misky.”

„Jak kreativní!”

Cyn střelila pohledem nejprve po matce a potom na stůl, kde se pod každou rozinkou leskla loužička mléka, které z ní odkapávalo. „Pokoušela jsem se ho napomenout, mami, ne chválit jeho tvůrčího ducha.”

„Vstávalas špatnou nohou? Zase?” Pauza mezi oběma otázkami nebyla náhodná. Ladonia Pattersonová tak jemně naznačovala dceři, že mívá špatnou náladu nepříjemně často.

Cyn utřela stůl a tvářila se, že výtku nepostřehla. „Sněz toast, Brandone.”

„Můžu si ho vzít k televizi? Dávají Sezame, otevři se.”

„Ano.”

„Ne.”

Protikladné odpovědi zazněly současně. „Mami, víš, že jsem mu zakázala…”

„Ráda bych si s tebou promluvila, Cynthie. Mezi čtyřma očima.” Ladonia pomohla čtyřletému Brandonovi ze židle, zabalila skořicový toast do ubrousku a podala mu ho. Ve dveřích ho zlehka plácla po zadečku. „Nenadrob.”

Odhodlaně se obrátila k dceři, ale první salvu vypálila Cyn.

„Neustále podrýváš mou autoritu, když se snažím Brandona vychovávat. To musí skončit, mami.”

„O to tady nejde.” Ladonia, štíhlá, atraktivní a svěží po ranní sprše, zaujala bojovný postoj a přísně si dceru změřila přes snídaňový pult.

Cyn se netěšila na blížící se matčino kázání, které cítila ve vzduchu stejně zřetelně jako vůni kávy. Spěšně pohlédla na hodinky. „Musím běžet, jinak přijdu pozdě do práce.”

„Posaď se.”

„Nemám chuť začínat den hádkou.”

„Posaď se,” opakovala Ladonia s klidnou rozhodností a vzala do ruky konvici. „Dáš si ještě?”

Cyn rezignovaně klesla na židli. „Ne, díky.”

„To vůbec nejsi ty,” spustila Ladonia, sotva usedla naproti dceři s druhým hrnkem kávy. „Jsi podrážděná, protivná, náladová, nemáš s Brandonem ani kapku trpělivosti. Málem bych si myslela, že jsi těhotná, kdybych ovšem o tvém sexuálním životě nevěděla své.”

Cyn zakoulela očima. „Tak se snaž na to nezapomínat.”

„Kam se poděl tvůj smysl pro humor? Co je s tebou v poslední době?”

„Nic.”

„Jak chceš. Tak ti to vysvětlím já.”

„Věděla jsem to.”

„Nebuď prostořeká,” napomenula Ladonia dceru a pohrozila jí prstem.

„Mami, nezačínejme znovu ten obehraný rozhovor. Předem tuším, co od tebe uslyším.”

„Co?”

„Že nežiju plným životem. Že Tim zemřel před dvěma roky, ale já jsem naživu, jsem ještě mladá a mám před sebou spoustu let. Že mám skvělé zaměstnání a vedu si v něm dobře, ale že práce není všechno. Že si musím najít další zájmy a nové přátele. Že musím chodit ven, do společnosti, mezi své vrstevníky, do klubu osamělých matek a otců.” Utrápeně se na Ladonii usmála. „Slyšíš? Znám to nazpaměť.”

„Tak proč aspoň něco z toho neděláš?”

„Protože si to přeješ ty, ne já.”

Ladonia se opřela lokty o stůl a předklonila se. „A ty si přeješ co?”

„Nevím. Chtěla bych…”

Co vlastně? Cyn hledala výraz pro důvod své nespokojenosti. Určit, co přesně jí v životě schází, nebylo snadné. Kdyby to věděla, dávno by mezeru zaplnila. Několik měsíců měla pocit, jako by se pohybovala ve vzduchoprázdnu.

Brandon už nebyl batole a nevyžadoval její neustálou péči. V práci si připadala zbytečná. A doma také. Když jí zemřel otec a Ladonia se nastěhovala k ní, okamžitě převzala téměř veškerou starost o domácnost. Cyn sice oficiálně zůstala paní domu, ale byl to jen prázdný titul, který příliš neznamenal.

Nic v životě jí nepřinášelo uspokojení. Jednotvárnost z ní vysávala mládí a elán.

„Přála bych si, aby se něco stalo,” prohlásila nakonec. „Něco, co by otřáslo mým životem a od základů ho převrátilo.”

„Dej si pozor na to, co si přeješ,” poradila jí vlídně Ladonia.

„Jak to myslíš?”

„Timova smrt rozhodně vším otřásla důkladně.”

Cyn se vymrštila ze židle jako pružina. „Jak můžeš něco tak hrozného vypustit z úst!” Popadla kabelku, peněženku a klíče, vrhla se k zadním dveřím a rozrazila je.

„Možná to znělo hrozně, Cyn. Nechtěla jsem být necitlivá, ale pokud chceš, aby se věci změnily k lepšímu, potom nemůžeš vysedávat doma a spoléhat na osud, že všechno zařídí za tebe. Musíš alespoň něco málo udělat sama.”

Cyn nenašla na matčina slova odpověď. „Určitě uvíznu v zácpě, když jedu tak pozdě. Řekni Brandonovi, že mu o polední pauze zavolám,” požádala upjatě a zahalena do spravedlivého rozhořčení odjela do nemocnice.

„Georgi, já vím, co jsem řekl, jenže to bylo včera. Kdo mohl tušit, že s tím vylezou na veřejnost dřív, než…“

Worth Lansing naznačil své asistence, aby mu nalila další šálek kávy. Její pracovní náplň dalece přesahovala běžné kancelářské povinnosti. Paní Hardimanová byla jeho sekretářkou, pravou rukou, matkou i kamarádkou - podle toho, co právě vyžadovaly okolnosti. A ve všech funkcích byla vynikající.

„Georgi, já vím, že je to moje práce, ale nepřišel jste…”

Zatímco se klient dál rozhořčoval, přitiskl si Worth sluchátko k hrudi. „Volal mi ještě někdo jiný?” zeptal se paní Hardimanové, která právě zalévala květiny zdobící prostornou místnost ve dvanáctém patře moderní budovy.

„Jenom zubař.”

„Co chtěl? Byl jsem u něho minulý týden.”

„Prý si prohlédl rentgeny a zjistil, že potřebujete za-plombovat dva zuby.”

„Skvělé.” Worth si dlouze povzdechl. „Nějaké dobré zprávy by nebyly? Jste si jistá, že se neozvala Greta?”

„Naprosto.” Uložila mosaznou konvičku do skříňky pod barem.

„Dobře, jakmile zavolá, bez obav mě vyrušte,” nabádal ji a spiklenecky na ni mrkl. „Z čehokoliv.” Nesouhlasně zasyčela a vyšla do předpokoje.

Worth si přiložil sluchátko zpátky k uchu. Jeho klient stále proklínal nevypočitatelnost akciového trhu.

„Georgi, uklidněte se. Prostě to nebyly vhodné akcie pro vás. Tečka. Chce to trochu přemýšlení a kreativní přístup. Než dnes burza zavře, zatelefonuju vám. Mám v rukávu spoustu es. Jsem si jistý, že se mi podaří nějaké vytáhnout.”

Jakmile Worth zavěsil, vstal z červeného koženého křesla a studoval čísla na obrazovce televizoru, který byl neustále naladěný na burzovní kanál. Zároveň uchopil odřený basketbalový míč a hodil na koš upevněný nade dveřmi kanceláře. Minul.

Žádný div, scházel mu trénink. Měl za sebou tak perný týden, že se ani jednou nedostal do fitka, kam normálně s náboženským zaujetím chodil každý den. Dnes odpoledne, sliboval si, si dám před schůzkou s Gretou do těla, až ze mě poteče pot. Na víkend se musím dostat do prvotřídní formy.

Údaje, které se plazily po dolní třetině obrazovky, byly stále víc skličující. Pokoušel se rozhodnout, jak by mělo vypadat eso, které slíbil Georgeovi, a roztržitě házel šipky na terč na druhé straně místnosti, dokud mu ze svého telefonu nezavolala paní Hardimanová.

„Greta?” vyhrkla nadějí.

„Ne. Vaše klientka právě zrušila dnešní oběd.”

„Sakra. Ta stará škatule se topí v penězích,” zavrčel.

„Domluvila jsem nový termín na příští středu. Vyhovuje vám to?”

„Samozřejmě, ale počítal jsem s tím, že její tučné portfolio zamázne ztrátu tohoto týdne.”

„Chcete, aby vám z bistra dole poslali k obědu nějaký sendvič?”

„Celozrnný s rostbífem. Hodně hořčice.”

Worth zavolal několika lidem, vstřelil několik košů, několikrát se šipkou trefil do terče, párkrát ťukl do golfového míčku, uklidnil klienty, kteří ten den prodělali, a pogratuloval těm, kteří vydělali. Burza zavřela dřív, než se mu podařilo zbavit se Georgeových akcií. Slíbil nešťastnému klientovi, že to bude první věc, které se bude věnovat v pondělí.

Když telefon znovu zazvonil, vrhl se po něm. „Ano?”

„Rostbíf jim došel,” hlásila paní Hardimanová.

„Ať jdou do háje. Kašlu na oběd.” Třískl sluchátkem a zeptal se čtyř stěn obložených černým dřevem: „Copak dnešek nikdy neskončí?”

„Ahoj. Kde pořád vězíš?”

Cynina už tak mizerná nálada klesla hluboko pod bod mrazu, jakmile se k ní ve výtahu připojil doktor Josh Masters. Několik týdnů se mu vyhýbala. Většina žen, bez ohledu na rodinný stav, by její počínání považovala za nenormální. Byl pohledný, měl šarm a jednu z nejvýnosnějších gynekologicko-porodnických praxí v Dallasu. Za poslední rok pomohl na svět více dětem než kterýkoliv z jeho kolegů ve městě.

Ovšem vůbec nejpřitažlivějším ho dělala okolnost, že byl svobodný a bohatý.

„Ahoj, Joshi.” Usmála se na něho, ale obezřetně o krok couvla. Stál u ní tak blízko, až to budilo dojem, že je kabina přeplněná, přestože v ní byli sami dva.

„Schováváš se přede mnou úmyslně?” zeptal se bez okolků.

„Mám hrozně moc práce.”

„Tolik, že mi ani nemůžeš zavolat zpátky, když ti nechávám vzkazy?”

„Jak jsem řekla,” opakovala lehce popuzeně, „mám moc práce.” Nikdy by žádnému muži nezlomila srdce nešetrným odmítnutím. U doktora Masterse to ovšem nehrozilo. Mohla mu nanejvýš trochu pošramotit ego, ale to mělo mimořádnou schopnost regenerace.

Nenechal se odradit. „Nešla bys na večeři?”

Obratně změnila téma. „Joshi, vyšetřil jsi pacientku, kterou jsem k tobě doporučila? Darlene Dawsonovou.”

„Byla u mě včera.”

„Dík, že ses jí ujal, i když nemá na zaplacení. Mohla jsem ji předat městské nemocnici, ale bojím se, že by její těhotenství mohlo být rizikové.”

„Podle záznamů má za sebou dva potraty.”

„No právě.” Cyn smutně potřásla hlavou nad osudem svobodné sedmnáctileté dívky, která k ní chodila do poradny. „Třetí dítě chce porodit a nabídnout k adopci.”

„A ty bys ráda, aby měla tu nejlepší péči.” Josh se předklonil a uvěznil ji v rohu výtahu. „Ale rodit zdravé děti není jediná věc, kterou já umím dobře, Cyn.” Doktoru Mastersovi sebevědomí rozhodně nescházelo.

„Tak jsme tady.” Jakmile se dveře otevřely, proklouzla kolem něho ven.

„Počkej vteřinku.” Vrhl se za ní, popadl ji za ruku a odtáhl kousek stranou z proudu lidí, valícího se přízemím gynekologicko-porodnického pavilonu. Cyniným úkolem bylo pomáhat ženám, které nechtěně otěhotněly, nalézt východisko z obtížné situace.

Měla magisterský titul z psychologie, ale své znalosti začala využívat, teprve až ovdověla. Hned po promoci následovala svatba a brzy po ní přišel na svět Brandon. Po Timově smrti na ni všichni naléhali, aby nastoupila na kliniku, ale řadu měsíců se zdráhala, protože se nepovažovala za dostatečně kvalifikovanou.

Nemocniční personál i sociální pracovníci, kteří k ní pacientky posílali, byli s její prací nesmírně spokojení. Jen ona ne. Většina případů, kterými se zabývala, v ní zanechávala sklíčenost a pocit vlastní neschopnosti.

„Neodpovědělas mi na otázku,” upozornil ji Josh.

„Jakou otázku?”

„Jestli bys se mnou dnes nešla na večeři?” Blýskl po ní úsměvem, zásluhou zubaře naprosto dokonalým.

„Dnes? Bohužel nemůžu, Joshi. Ráno jsem z domu vypadla ve spěchu, neměla jsem ani chvilku času na Brandona. Slíbila jsem mu, že si s ním večer budu hrát.”

„Tak co zítra?”

„Co je zítra za den? Pátek? Ještě nevím, Joshi. Musím si to rozmyslet. Já…”

„Co je s tebou?” Založil paže na hrudi a zklamaně si ji měřil.

„Jak to myslíš?”

„Mockrát jsme si spolu vyšli. Všechno se vyvíjelo skvěle, ale pak sis ze mě začala dělat blázny.”

Cyn si dotčeně odhrnula z tváře pramen polodlouhých vlasů. „Nic takového mě ani nenapadlo.”

„Tak pojď zase jednou na večeři.”

„Řekla jsem, že si to rozmyslím.”

„Na rozmýšlení jsi měla několik týdnů.”

„A pořád jsem nedospěla k rozhodnutí,” odsekla.

Josh uvěznil její paži v něžném stisku a změnil taktiku. „Podívej, Cyn, jsme přece dospělí, nebo ne? A dá se předpokládat, že se tak budeme chovat. Což znamená, že se budeme stýkat, že nám spolu bude dobře, že…”

„Že spolu budeme spát?”

Pomalu sklopil víčka. „To zní lákavě.” Nasadil svůdnický tón, z něhož se sestřičkám i řadě pacientek roztřásla kolena.

Cyn vymanila ruku z jeho sevření. „Nashle, Joshi. Hezký večer.” Vykročila.

Držel se po jejím boku. „To je ten problém, že?” dorážel na ni. „Sex.”

„Jaký sex?”

„V tvém případě nulový. Skoro to vypadá, že trpíš sexo-fobií.”

„To sotva.”

„Dokonce o něm nechceš ani mluvit.”

„Celý den nedělám nic jiného.”

Nenechal se setřást, ani když vyšla z budovy a zamířila na parkoviště. „Dokážeš o něm mluvit,” hučel do ní, „ale když jde o tebe, jsi bezradná.”

„Popřála jsem ti hezký večer.”

„No tak, Cyn.” Chtěl jí položit ruku na rameno, ale ucukla. „Vidíš? Ztuhneš, sotva se tě nějaký chlap jenom dotkne,” křikl za ní, když spěchala k autu. „Neměla bys nabízet, co nehodláš prodávat!”

Než vyjela z parkoviště, přestaly se jí třást ruce, ale pořád ještě v duchu pěnila. Joshovo ego bylo nesnesitelně zbytnělé. Jak se opovažuje říct jí něco takového jen proto, že mu po několika večeřích nevlezla do postele?

Když ji červená zastavila kus před jednou z věčně ucpaných křižovatek ve městě, položila si čelo na hřbety zvlhlých rukou, v nichž pevně svírala volant.

Možná měl pravdu. Možná má strach ze sexu. Timova smrt jí nevyplavila z těla hormony, ale neměla chuť uspokojit je s prvním chlapem, který jí přijde do cesty. Jak má v době bezpečného sexu naložit pohledná slušná vdova s dítětem se svou přirozenou potřebou, když objekt její touhy už není dosažitelný?

Zapeklitá otázka. Příliš těžká, aby na ni našla odpověď za jediné odpoledne. Den začal špatně už při snídani a dál to šlo pořád z kopce. Zoufale si potřebovala postěžovat někomu, kdo jí bude objektivně naslouchat.

Sotva naskočila zelená, Cyn k nelibosti ostatních řidičů přejela přes plnou čáru do vedlejšího pruhu, a místo aby pokračovala rovně, odbočila vlevo.

„Na shledanou a užijte si dlouhý víkend,” popřála paní Hardimanová Worthovi, když se mihl sekretariátem.

„Přesně to mám v úmyslu. Zítra to sbalte brzy. Ne abyste tady ztvrdla přes pátou. Dopřejte si relaxační pátek. To je rozkaz.”

„Díky. Provedu.”

Výtah, který Wortha tiše dopravil do podzemní garáže, byl posledním výkřikem techniky stejně jako celá budova, kde měla jeho makléřská firma sídlo. V kabině si vyměnil více či méně formální pozdravy s dalšími mladými úspěšnými muži a ženami různých profesí, kteří se také rozjížděli domů.

Byla mezi nimi i advokátka s gazelíma nohama a liščíma očima. Oba po sobě pokukovali už několik měsíců a Worth usoudil, že příští týden dozraje čas, aby přešel k činu. I lišku by mohl učit mazanosti.

O konečném úspěchu u dlouhonohé právnicky neměl nejmenší pochybnosti. Když zamířil ke svému sporťáku, sebejistě si pohvizdoval, ale úsměv na tváři mu pohasl, jakmile zpozoroval obálku zastrčenou za stěrač.

Ještě než ji otevřel a přečetl si krátký vzkaz uvnitř, tušil, že se mu nebude líbit, co se dozví. Nemýlil se. Betonové zdi garáže mu vrátily ozvěnu jeho kleteb.

„Skvělé,” zavrčel, když se nasoukal za volant a otočil klíčkem ve startéru. „Opravdu skvělé.”

Než dorazil k věžáku v Turtle Creek, kde měl byt, stmívalo se. Dodržel předsevzetí a zajel do fitcentra, aby ze sebe v posilovně a pod basketbalovým košem dostal přetlak z náročného dne.

Když zastavil pod stříškou a předal garážmistrovi v livreji klíčky od auta, aby ho zavezl do garáže, všiml si atraktivní ženy, která stála o kousek níž na chodníku opřená o kapotu svého vozu.

Jakmile ho spatřila, usmála se a zamávala mu. Také zvedl ruku na pozdrav, vzal ze sedadla spolujezdce sportovní tašku, dal muži spropitné a seběhl přes zatravněný svah k ulici, kde parkovala.

„Holka, to jsem rád, že tě vidím.” Přitáhl ji k sobě a pevně ji sevřel v náruči.

Cyn McCallová mu položila hlavu na rameno a rovněž ho objala. „Já tebe taky.”

KAPITOLA DRUHÁ

Worth vzal Cyn kolem ramen. Společně zamířili k majestátnímu, ale vkusnému vchodu do budovy.

Když ji vedl kolem fontánky v atriu, usmála se na recepčního. „Už jsem to málem vzdala a odjela.”

„Jsem rád, žes vydržela. Čekáš dlouho?”

„Asi hodinu. Zastavil ses někde na skleničku?”

„Ne, dal jsem si trochu do těla ve fitku.”

Ve výtahu se opřeli o protější stěny a usmáli se na sebe. Cyn si kriticky změřila Worthovy šortky a tričko bez rukávů. „Ve fitku, říkáš? V první chvíli jsem se lekla, že takhle oblečený chodíš do kanceláře Lansing a McCall. Kdyby to tak bylo, musela bych tě pokárat.”

„Jestli ses ukázala jenom proto, abys byla protivná, můžeš zase rovnou odejít. Neumíš si představit, jaký mám za sebou den.”

„Tak to jsme na tom stejně. Přišla jsem na sklenku vína.”

„Myslím, že pár kapek někde vyštrachám.” Kamarádsky se na ni zašklebil, nechal ji vystoupit jako první a šel za ní po chodbě k bytu ve dvacátém poschodí.

Přede dveřmi se k němu obrátila. „Určitě na tebe v koupelně, ponořená až po bradu do pěny, nečeká rozdychtěná slečna?”

„Vážně mě máš za takového chlípníka?” S uraženým výrazem ve tváři odemkl a postrčil ji dovnitř. „Hej, vy nahaté nestoudnice, vylezte ven!” zahulákal do prázdných místností. „Přišlo mé svědomí.”

„Nedej bože! Být tvým svědomím by byla marná a nevděčná práce.” Odložila si kabelku na stolek v předsíni. „Skoro tak nevděčná jako moje současná.”

„Co to slyším?” Přiložil si k uchu dlaň. „Náznak profesionální deziluze?”

„Deziluze, sebelítosti a zoufalství.”

Jedno Worthovo světle hnědé obočí se vyklenulo do oblouku. „Tipuju, že tohle si žádá dvě skleničky vína.”

„Ale malé. Musím brzy domů a jsem tady autem, jak sis všiml.”

„Udělej si pohodlí na terase, přijdu za tebou s vínem.”

O pár minut později se k ní připojil. Opírala se o zábradlí a hleděla na panoráma městského centra, které se rozkládalo o několik mil dál, ale zdálo se být blízko, skoro na dosah.

Paprsky slunce, zapadajícího po její pravici, se odrážely v oknech mrakodrapů, které byly symbolem Dallasu a pýchou architektury konce dvacátého století. Chladný večer ohlašoval začátek podzimu. Obloha byla průzračná, na východě sytě fialková, na západě ostře nachová.

Úchvatný výhled byl hlavním důvodem, proč Cyn před několika lety Wortha přemlouvala, aby byt koupil. Tim ho ujistil, že jde o bezpečnou investici, pro ni byla důležitější estetická stránka.

Podal jí sklenku kalifornského Zinfandelu. Než se napila, poznamenala: „Kdykoliv u tebe vyjdu na terasu, musím myslet na Tima.”

„Proč?” Posadil se do křesílka, zul se a zkoumal puchýře na chodidle, které si přivodil ve fitku.

„Asi proto, že ti tady připil, když ses sem nastěhoval. Pamatuješ? Otevřeli jsme láhev šampaňského…”

„Nevychlazeného šampaňského.”

„A vypili ho na tvé zdraví a štěstí v novém bytě.”

„Nazvalas ho palácem rozkoše, ne bytem,” připomněl jí a ťukl svou lahví piva o její sklenici. „A hned po šampaňském jste oba s Timem vypadli a nechali mě tady samotinkého, jenom s krabicemi a horami dřevité vaty.”

Cyn se při milé vzpomínce usmála. Pohodlně se natáhla na lehátku, postavila sklenici na stolek a založila si ruce za hlávou. Než Worth přišel na terasu za ní, odložila si sako, vytáhla si halenku ze sukně a vyzula si lodičky. Už řadu dní se necítila tak uvolněná.

„Překvapuješ mě. Ty si vážně pamatuješ, jak jsme se vypařili?”

„Děláš si legraci? Dokonce ti můžu zopakovat, na co jste se vymluvili.”

„Na co?”

„Že ještě pořád Brandona kojíš a že musíš domů.”

„Pádná omluva.”

„Příhodná a nenapadnutelná. Taky ses zmínila o tom, že ti prosakuje mléko. Příšerně mě to vyděsilo. Bál jsem se, že by to mohlo mít vážné následky.”

„Například?”

„Jak to můžu vědět? Jsem tupý, bezdětný, svobodný chlap. Na ženská ňadra myslím vždycky ve zcela jiných souvislostech.”

Zakuckala se vínem. „Jak jdou obchody?”

„Bídně. Poslední tři týdny ceny akcií klesají. Obávám se, že se to odrazí i na tvém výpisu.”

„Máš mou plnou důvěru.”

Podle Timovy závětí jí náležel procentní podíl z čistého zisku společnosti. Měsíčně dostávala výpisy a dividendy byly ukládány do Brandonova sirotčího fondu.

„Dnes jsem měl obědvat s dámou, jejímuž portfoliu jsem se dvořil,” poznamenal.

„Dámou, říkáš?”

„Chtěl jsem tím naznačit, Cyn, že je starší.”

„Kolik? Pětatřicet?” zeptala se sladce.

„Přidej. Pětaosmdesát. Měli jsme domluvenou schůzku v Highland Parku. V jedné z důstojných kaváren, kde všichni mají modrý přeliv a rukavičky.”

„I muži?”

Worth se zamračil nad jejím ubohým vtipem a pokračoval: „Tak či tak, schůzku odložila na pozdější dobu.”

„To je mi líto.”

„Ale už dost o mých trablech. Přejděme k tobě.” Opřel se lokty o kolena a předklonil se. „V čem je problém?”

„Nemám co pít.”

Provinile zamručel, vzal prázdnou sklenici a zmizel v obývacím pokoji. Světla se zásluhou fotobuňky automaticky rozsvítila. Přes skleněnou stěnu Cyn sledovala, jak jí znovu nalévá. Žádné krabicové víno ze supermarketu, ale vybraná značka a drahý ročník.

Worth uměl ocenit kvalitu, protože na ni byl zvyklý odmalička. Byl jediným dítětem zámožných rodičů a po jejich smrti zdědil slušnou sumičku. Firma Lansing a McCall pro něho představovala výzvu, možnost úspěchu, nikoliv prostředek, jak si vydělat na živobytí.

V jeho hypermoderním, přepychově zařízeném bytě vládla dokonalá čistota a pořádek. Worth se kdysi rozešel s dívkou, protože nechávala v popelnících celofánové papírky od mentolových bonbonů, které milovala. Bylo to směšné, soudila Cyn, neboť nekouřil a nikomu nedovolil, aby si u něho zapálil, takže v popelnících nikdy nic jiného nebylo.

Worth byl perfekcionista, pokud šlo o jeho příbytek, oblečení, ale především o ženy. Na každé, se kterou chodil, něco našel. Byla příliš vysoká. Příliš malá. Příliš hubená. Příliš kyprá. Příliš hlučná. Příliš tichá. Příliš ambiciózní. Příliš líná. Příliš hezká. Příliš obyčejná. Příliš sladká. Příliš agresivní. Tim mu nadával za rychlost, s níž je střídal, i když pouze oním shovívavým způsobem, jakého je schopen nejlepší a navíc šťastně ženatý přítel.

„Prosím, tady máš víno,” prohlásil Worth, když se vrátil k Cyn na terasu. „Já si taky nalil, takže můžeš spustit. Proč se tváříš tak kysele?”

„Já nevím, Worthe.”

„Nelži.”

„Vážně to nevím.”

„Vymkla se ti z rukou výchova mého kmotřence?”

„Kromě nechutných stolovacích návyků…”

„Stolovacích návyků?”

„Rovná si rozinky…” Prsty si pročísla vlasy, kterým zapadající slunce dodalo barvu tekutého karamelu. „To nic. Brandon není problém, spíš moje jediná radost.”

„Nevycházíš s Ladonií? To si dost dobře nedokážu představit. V tu ránu bych se s ní oženil, kdyby mě chtěla.”

„Worthe Lansingu, jsi hanebný lhář. Žádná žena, jejíž věk nebo IQ je vyšší než objem jejích prsou, tě ani trochu nezajímá.”

„To je už druhá rána pod pás za dnešní večer. Přestaň, nebo se rozzlobím a budu zlý.”

„Jen směle do toho, já něco vydržím.”

„Dobře, ale nezapomínej, že sis o to sama řekla,” varoval ji. „Jestliže se nesneseš se svou matkou, tak se vsadím, že chyba je na tvé straně. Ta žena je světice.”

„Připouštím, že za naše neshody můžu většinou já,” souhlasila unaveně. „Byl to můj nápad, aby se po otcově smrti přistěhovala ke mně, a nikdy jsem nelitovala, že jsem ji o to požádala. Brandon může být doma, nemusím ho vláčet do školky. A my dvě vdovičky jsme si vzájemně pomáhaly snášet samotu. Ráda bych věřila, že jsem jí toho půldruhého roku po tátově smrti byla stejnou oporou jako ona mně, když jsem ztratila Tima.”

„O tom nemůže být pochyb.”

„Jenže se do mě pořád naváží, Worthe.”

„Naváží?”

„Tvrdí, že bych se měla věnovat i něčemu jinému než jenom práci.”

„To bys měla.”

„Nezačínej ještě ty.”

Odložil sklenici na stůl. Vzal Cyn za ruku, nadzvedl ji, posunul na lehátku dopředu a sám se posadil rozkročmo za ni tak, že měla hýždě mezi jeho stehny.

„Podrž je.” Uchopil její vlasy do dlaně a zvedl je k temeni. „Jestli někdo někdy potřeboval masáž šíje, tak teď ty.”

„Díky,” zavrněla blaženě, když jí začal silnými prsty hníst ztuhlé svaly.

„Podívej, Cyn…”

„Ne! Kdykoliv začneš větu takhle, následuje něco, co nechci slyšet.”

„Musím ti to říct, protože vím, že by si to přál Tim.”

„Já věděla, že ta masáž je léčka.”

„Buď zticha a poslouchej, co ti povídá tvůj nejlepší kamarád. Očividně sis ke mně dnes večer přišla pro radu, tak ji dostaneš,” Zhluboka se nadechl, než spustil.

„Ladonia má pravdu. Potřebuješ si najít nějaké zájmy. Vím, jak jsi milovala Tima. Já ho měl taky rád. Byl to skvělý partner a přítel, nejlepší, jakého si chlap vůbec dokáže představit. Nikdo mi ho nenahradí.”

Chvíli se věnoval jejím ramenům, aby uvolnil uzlíky i v nich. „Ani v nejčernějším snu tě nenapadlo, že by se mohl cestou z práce zabít v autě. Byla to pro tebe těžká rána. Nikdo ti nemůže vyčítat, že tebou tak otřásla.”

Opřel si ji o rameno. „Jenže, Cyn, zlato,” šeptal jí přímo do ucha, „Jsou to už dva roky. A tobě není ani třicet. Musíš žít dál.”

„To si uvědomuju, Worthe. Čas zmírní, ale nezahojí bolest v srdci, která se ozve, kdykoliv pomyslím na to, co bylo a už nebude. S tím, co se stalo Timovi, jsem se smířila. Jsem nespokojená s vlastním životem a nevím si s ním rady.”

„Domníval jsem se, že tě práce v nemocnici baví. Tim tě zanechal finančně dobře zabezpečenou, takže bys vůbec nemusela pracovat. Copak jsi kdysi sama neprohlásila, že poradna je pro tebe srdeční záležitostí?”

„Jenže výsledky mi připadají nulové.”

„Jak to můžeš tvrdit? Chodí za tebou nešťastné ženy a ty jim nabídneš pomoc.”

„Vážně? Včera u mě byla dívka, která je potřetí těhotná. Potřetí, a je jí teprve sedmnáct!” vybuchla Cyn. „Nevzala si k srdci jediné doporučení, které jsem jí dala předtím. Antikoncepci má zadarmo, ale nepoužívá ji. Jako bych mluvila do zdi.”

„Ty přece neneseš vinu za její chování. Nemáš si co vyčítat. Tvoje rady byly moudré, že se rozhodla jimi neřídit, na tom nic nemění.”

„Čistě rozumově to chápu, ale stejně mě to trápí. Jedna patnáctka se zase nedávno rozhodla dát dítě k adopci, ale má hrůzu z toho, že ji spolužáci uvidí těhotnou, protože je roztleskávačka. Raději by nechala školu plavat, než přijít o svou popularitu. Další mi skoro hodinu plakala v ordinaci, protože se bojí, že ji otec vyžene z domu, jakmile se dozví, že je v jiném stavu, ale dítě si chce nechat. To je jenom pár případů, které mi momentálně přišly na mysl. Mohla bych pokračovat celou noc. A co pro ně dělám? Sedím proti nim za hradbou svého stolu, rozdávám papírové kapesníčky, ujišťuju je, že rozumím jejich problému, a přitom je vůbec nedokážu pochopit, protože jsem měla kliku a do jejich situace jsem se nedostala. Připadám si jako šarlatánka.”

„Protože jí nejsi.”

Vrhla po něm pohled přes rameno. „To má být logický závěr?”

„Naprosto logický. Kdyby ti jejich trápení neleželo na srdci, byla bys jako jedna z těch vyhastrošených vědem v zastrčených uličkách, co věští osud za čtvrťák. Prostě bys jim napovídala cokoliv, aby se chvíli cítily lip, a pak bys je poslala pryč.”

„Opravdu?”

„Opravdu.” Zlehka ji políbil na šíji a začal jí přejíždět palci podél páteře. „Práce může být výmluvou, proč mi tady fňukáš, ale troufám si tvrdit, že to není klíčový problém.”

„Takže končíme první kolo a začínáme druhé?”

„Přesně tak.”

„Nejvyšší čas jít domů.”

„Ani nápad.” Sevřel jí ramena a přitáhl si ji na prsa. „Co tvůj milostný život?”

„Žhavý jako tekoucí láva.”

„To rád slyším.”

Zasmála se a opřela si hlavu o jeho hrudník. Byl široký, zarostlý a jen zčásti zakrytý tričkem. „Věř nevěř, mám ctitele.”

„Věřím. Kdo je ten šťastlivec?”

„Seznámila jsem se s ním v nemocnici. Gynekolog.”

„Páni! Tím jsem chtěl jako puberťák vždycky být.”

Dloubla ho loktem do břicha. „Zvrhlíku.”

Sykl bolestí a vyzval ji: „Povídej mi o něm.”

„Pohledný, šarmantní, bohatý. Vyložený lamač ženských srdcí.”

„Hm. To zní slibně. Jak dlouho s ním chodíš?”

„Byli jsme spolu jenom párkrát na večeři. Ale už dřív. V poslední době ne.”

„Proč?”

„Protože je pohledný, šarmantní a bohatý.”

„Tak nevím, čí závěry jsou nelogické.”

„Proč se o mě může zajímat pohledný, šarmantní a bohatý gynekolog?” zeptala se.

„Protože už má dost žen, které se jenom třesou, aby před ním roztáhly nohy.”

„Ty jsi hrozný!” Sklouzla z lehátka a obrátila se tváří k němu.

„Já jenom nahlas říkám, co ty si myslíš v duchu.” Usilovně se snažil o nevinný výraz, ale v koutcích úst mu zrádně pocukávalo a v modrých očích mu probleskovaly uličnické jiskřičky. „Na mou duši,” zapřísahal se.

„Máš pravdu,” přiznala suše. „Přesně to si myslím. Běhá za mnou jenom proto, že jsem jediná, kterou zatím nedostal.”

„No, jestli se ti líbí, tak mu dovol, aby tě dostal.” Worth se pohodlně uvelebil na lehátku, které uvolnila Cyn, a stejně jako ona si založil paže za hlavou.

„Ty mi radíš…?”

„Jasně. Je to prosté. Jdi do toho.”

„Já nemůžu, Worthe.” Obrácená znovu k panoramatu mrakodrapů, nyní zářícím na pozadí tmavé oblohy, hovořila s klidnou vážností. „Vlézt do postele s chlapem, který je pro mě prakticky cizí, jen kvůli sexu mi připadá vykalkulované a chladné. Jako na předpis. Jediný muž, s nímž jsem se kdy milovala, byl Tim.”

„Já vím.”

Obrátila se k němu s otázkou v očích.

„Vzpomeň si,” vysvětloval, „že když poprvé propuklo zděšení kolem AIDS, drželas mi kázání proti láskám na jednu noc. Nabádalas mě, že bych si měl najít nějakou slušnou dívku a přestat se svou sexuální nevázaností. Já jsem argumentoval tím, že slušné dívky došly. Upozornila jsi mě, žes byla stoprocentně slušná dívka, než ses provdala za Tima. Jsem si jistý, že po něm nikdo nebyl, a z toho mi vyplývá…” Výmluvně pokrčil rameny.

Hleděla na své nohy v punčochách. „Josh tvrdí, že se bojím sexu.”

„Josh?”

„Ten gynekolog. Prý dokážu probírat sexuální problémy s ženami, které ke mně chodí, ale s vlastní sexualitou si nevím rady.”

„Jeho technika by potřebovala vybrousit. Ten mizera nevyniká taktem, že?”

„Necitovala jsem přesně.”

„Dobrá. Tak co, má pravdu?”

V zelených očích se jí zableskl vzdor. „Jsem stejně sexuálně založená jako většina žen.”

„Gratuluju. Tak mu vysvětli, že se mýlí. Nebo ještě lip, dokaž mu to.”

„Nemůžu, Worthe,” přiznala a její hrdý postoj o několik stupňů splaskl. „Takže na jeho tvrzení asi kousek pravdy bude. Na každé schůzce jsem nesvá při pomyšlení, jak by měla podle všech předpokladů a zvyklostí skončit. Moje sexuální morálka je tak zastaralá, že je pokrytá rzí, až vrže, ale mám o sobě natolik vysoké mínění, že nechci být další čárkou na pelesti jednoho ješitného erotomana.”

„Tak co si začít dělat čárky na vlastní posteli?”

„Poslouchals mě vůbec, Worthe? Můj problém nepramení výhradně z nedostatku sexu. Moje deprese neskončí v okamžiku, kdy s někým půjdu do postele. Je to složitější. Je to…”

„Co?”

„Já nevím,” hlesla rezignovaně. „Možná je to zvyk. Když Tim zemřel, všichni mi radili, že bych si měla uspořádat život jinak. Možná jsem v tom novém řádu uvízla příliš dlouho. Potřebuju změnu, rozptýlení. Měla bych vnést do svého života prvek spontánnosti. Dnes ráno jsem se mamince svěřila, že bych si přála, aby se stalo něco mimořádného, co by…” Zmlkla, když se vymrštil z lehátka. „Worthe? Kam jdeš?”

„Dostal jsem náhlé vnuknutí,” zavolal přes rameno a zmizel v bytě.

Zvědavě ho následovala. Chodidla se jí zabořila do ovčí kožešiny, která tvořila hebký slonovinový ostrůvek na parketách.

Worth otevřel sportovní brašnu, vytáhl z ní sako od obleku, které smotal a vrazil dovnitř, když odcházel z fitcentra. Lovil v kapsách, až našel, co hledal.

Obrátil se k Cyn a připlácí si na dlaň pomačkanou obálku. „Vážená dámo, tady je medicína, která vyléčí všechny vaše choroby.”

Podal jí dopis. Změřila si ho pohledem, který jasně prozrazoval, že podle jejího názoru překročil hranici mezi zdravým rozumem a šílenstvím. Sáhla do obálky a vytáhla růžový dopisní papír.

„Worthe,” četla, „miláčku, je mi hrozně líto, ale nemůžu jet. Právě se vynořila nepřekonatelná překážka. Všechno ti vysvětlím příští týden. Líbám tě, Greta. P. S. Minulý týden byl úžasný. Záchvějů se rozkoší, kdykoliv si vzpomenu, jak…”

Worth vytrhl Cyn lístek z ruky a zmačkal ho do kuličky. „Tohle ne.”

„Dostávala jsem se k nejlepšímu.”

„Nechtěla by sis prohlédnout to ostatní?” vyzval ji příkře.

V obálce byl firemní dopis cestovní kanceláře, do něhož byly vloženy dvě zpáteční letenky do Acapulka. Cyn nechápavě vzhlédla. „Co s tím?”

„Panebože, ty jsi natvrdlá. Podívej se na datum.”

„Jsou na dnešek.”

„Správně. Na deset večer.” Pevně jí sevřel ramena a s širokým úsměvem oznámil: „A my musíme odlet stihnout.”

KAPITOLA TŘETÍ

„O-odlet?” vykoktala. „To jako já? My? Spolu?”

„Ty. My. Spolu. Ty a já. Dopřejeme si prodloužený víkend, který oba tak naléhavě potřebujeme.”

„Zbláznil ses?”

„Skoro. Proto tak zoufale potřebuju na pár dní vypadnout.”

„Ale co Gretchen?”

„Greta. Jak mi napsala, něco jí do toho na poslední chvíli přišlo a nemůže jet. Dozvěděl jsem se to až na odchodu z kanceláře. Byl jsem vzteky bez sebe, že pohádkový víkend je neodvolatelně v tahu.” Po tváři se mu rozšířil blažený úsměv. „Pak jsi přišla ty a zachránilas ho.”

Popadl ji za ruku a vlekl přes pokoj k telefonu. „Brnkni Ladonii a požádej ji, aby ti začala balit kufr.” Podíval se na hodinky. „Cestou na letiště se u tebe zastavíme. Palubní vstupenky máme, takže nebudeme muset stát frontu u přepážky na odbavení. Půjdeme rovnou k východu k naší lince. Počítám, že to hladce zvládneme, když hned vyrazíme.” Nadechl se. „Tak volej.”

Teprve nyní si všiml, že Cyn svírá sluchátko, které jí vrazil do ruky, ale místo aby vytáčela číslo, zírá na něho s otevřenou pusou. „Worthe, tobě přeskočilo. Já se přece nemůžu sebrat a odletět si na víkend do Acapulka.”

„Proč ne?”

„Z milionu důvodů.”

„Jmenuj mi jediný.”

„Práce.”

„Jeden den se v nemocnici bez tebe obejdou. Ladonia tě může zítra ráno omluvit, že ti není dobře. A v pondělí už budeš zase doma.”

„A co jí mám říct?”

„Komu? Ladonii?” Trhl rameny, očividně v rozpacích. „Prostě jí oznam, že se mnou letíš do Acapulka.”

„To nemůžu.”

„Proč ne?”

Jeho nechápavost ji rozčilila tak, že třískla sluchátkem. „Je to moje matka. Ještě by si myslela…”

„Co?”

Cyn se kousala do rtu. „Pro tebe je možná normální udělat si výlet do nějakého exotického místa, kdykoliv se ti zamane, ale pro mě ne. Ani moje matka u mě není zvyklá na tak nezodpovědné chování.”

„Koukej, Cyn, prokážeš mi tím laskavost.”

„Laskavost?” opakovala pochybovačně.

„Letenky jsou dárkem od Grety. Koupila je v cestovce jako výhodnou nabídku včetně ubytování. Nemůžu je vrátit. Platí pouze pro dnešní let v deset, s návratem v neděli večer. Buď je použiju, nebo je můžu hodit do koše, což by bylo plýtvání. Vzala by sis to na svědomí?”

Namířila na něho ukazováčkem. „Worthe Lansingu, kdykoliv nasadíš tenhle svůj odzbrojující úsměv, vsadím krk, že máš za lubem nějakou nekalost.”

„Jestli mi nevěříš, přesvědč se sama.”

Podal jí znovu letenky. Prolétla pohledem podmínky s omezením platnosti, které potvrzovaly, že nelhal.

„Jsem si jistá, že máš dlouhý seznam mladičkých krasavic, které by byly štěstím bez sebe, kdybys jim nabídl, aby si s tebou vyrazily na víkend do Acapulka.”

„Mám,” souhlasil sladce, „ale nikoliv dvě hodiny předem a na letenky, které obstarala jiná žena. Kromě toho, Cyn, nebudeš tomu chtít věřit, ale jsem rád, když pojedeš právě ty, protože budu moct na pár dní vypadnout z role.”

„Z jaké role?”

„Pohádkového prince.”

„Spíš Dona Juana.”

„To je fuk. Vedle tebe můžu být sám sebou. Žádné pózy.

Žádná přetvářka. Budu se moct uvolnit a na nic si nehrát.” Aby tento bod ještě více zdůraznil, znovu ji vzal za ramena. „Přesně to o víkendu potřebuju: naprostou a dokonalou relaxaci.”

„Tak proč s sebou bereš přebytečné zavazadlo? Leť sám a nech druhou letenku propadnout.”

„Na pláži je hrozná nuda, když jsi tam sám,” fňukal. „Kdo mi bude běhat pro frisbee? A kdo mi namaže záda opalovacím krémem?”

„Nepochybuju, že bys nějakou dobrovolnici vždycky našel,” poznamenala suše.

„Jenže já nemám chuť vydávat zbytečně energii.” Chňapl po sluchátku a tentokrát vyťukal číslo sám. „No tak, udělej něco nevdovského a impulzivního.”

Přitiskl sluchátko k uchu a zavrněl: „Ladonie, královno mého srdce. Jak se máte, má lásko… Jistě, taky se mi po vás stýskalo, ale byl jsem v poslední době zavalený prací. Co vaše jiřiny? Když jsem je viděl naposledy, nekvetly… Dobře, dobře. Brzy je přijdu obdivovat. Nezavěšujte, vaše dcera stojí vedle mě a potřebuje s vámi mluvit.”

Cyn vehementně vrtěla hlavou a rty naznačovala „ne”, ale podával jí sluchátko, přičemž dlaní přikrýval mluvítko.

„Worthe, to je šílenství.”

„Ovšem právě proto bys to měla udělat. Spontánnost. Sama jsi o ní mluvila. Pamatuješ?”

Nasupeně hleděla do jeho sebevědomé tváře a vyrvala mu sluchátko. „Ahoj, mami… Poslechla sis můj vzkaz na záznamníku? Já jenom nechtěla, abys na mě čekala s večeří… Ne, nic se nestalo. Prostě jsem se stavila u Wortha, abych mu řekla ahoj, no a on dostal naprosto potrhlý nápad, abych s ním letěla na víkend do Acapulka.”

V očekávání matčiny prudké reakce Cyn zaťala zuby do spodního rtu a zatajila dech, ale když uslyšela, co říká, vytřeštila oči a zvedla hlavu, aby zachytila Worthův pohled. „Myslíš? Já teda ne. Podle mého názoru je to absurdní.”

„Má víc rozumu než ty,” poznamenal Worth, předklonil se a zaťukal si ukazováčkem na čelo.

„A co práce? Musím… Máš pravdu, zavolat do nemocnice, že mi není dobře, bys asi mohla.”

Cyn vznášela jednu námitku za druhou, ale matka je sestřelovala jako asfaltové holuby. Worth naznačil, že jde do ložnice balit. Než Cyn domluvila, vrátil se v pohodlném oblečení vhodném do letadla i do tropického podnebí. V ruce nesl malou brašnu.

„Považuje to za skvělý nápad, viď?”

Obrátila se k němu. „Já pořád nevím, Worthe,” přiznala nešťastně. „Prostě mi to nepřipadá správné. Co si pomyslí lidi?”

„Kteří?”

„Každý, kdo se to dozví.”

Potměšile přimhouřil oči. „Narážíš na to, že ty jsi ctnostná vdova, zatímco já mám špatnou pověst?”

„Přesně. Přesněji řečeno nemáš nejlepší pověst, pokud jde o ženy. A já bych neměla nikam jezdit s nezadaným mužem.”

„Já pro tebe nejsem jen tak nějaký nezadaný muž. Jsem Worth.”

„Jenže to nikdo kromě nás neví.”

„Je to důležité?”

„Pro mě ano.”

Povzdechl si se špatně potlačovanou netrpělivostí. „Kdo by se to mohl dozvědět? Když se tě někdo zeptá, tak mu řekneš, že jsi byla v Acapulku se svým nejlepším kamarádem. Což je nepopiratelná pravda. My přece jeden druhého vnímáme zcela asexuálné. Kdybych byl žena, tak by ses nezdráhala, je to tak?”

„Samozřejmě že ne.”

„Vidíš. A když pojedeš se mnou, je to úplně totéž.”

Změřila si ho jako zcela nezaujatý pozorovatel a zamumlala: „Ne tak docela.” Byl sice její nejlepší kamarád, ale rozhodně nebyl asexuální. Kromě toho byl mimořádně pohledný a přitažlivý. Pochybovala, že by se našel někdo, kdo by hodnotil výlet s Worthem jako bezpečnou a rozumnou záležitost pro kteroukoliv vdovu pod pětasedmdesát.

„Musíme sebou hodit. Je osm pryč.” Během jejich dohadování zajišťoval byt. Zbývalo jenom zaktivovat alarm, až budou vycházet ven.

Když se při své obchůzce ocitl blízko ní, zadržela ho za paži. „Stejně je pozdě. Leť beze mě. Já nemám čas si zabalit.”

„To je všechno, co si beru s sebou,” upozornil ji a zvedl kabelu do výšky. „Zpestříme si pobyt nakupováním. Tak už žádné odmlouvání. Vamonos.” Zlehka ji plácl po zadečku a strkal ji před sebou ke dveřím.

Krátce se zastavili u Cyn pro tašku s nejdůležitějším vybavením, kterou jí matka nachystala, a ujížděli na letiště. Měla taktak čas převléknout se z kostýmku do šortek ze surového hedvábí a odpovídající halenky.

Ladonia se nabídla, že jim udělá šoféra, aby nemuseli složitě parkovat a pak ještě přesedat na autobus, který by je dopravil k terminálu. Zatímco čekali v odletové hale, slíbila jim, že je v neděli večer zase vyzvedne.

„Brandone, je ti dobře?” Cyn poklekla k synovi a přiložila mu dlaň na čelo. „Tváře ti jenom hoří. Zdá se mi, že máš horečku.”

„Nemá horečku,” odporoval Worth a zvedl ji. „Jestli je rozpálený, tak jenom rozčilením z nové bouchačky. Je to tak, kovboji?”

Brandon si pohrával se šestiranným revolverem, otáčel jím na prstě, vytahoval ho z pouzdra na opasku a zase ho tam zastrkoval. Upřel rozzářený pohled na svého kmotra. „Je parádní, Worthe.”

„A hříšně drahý,” dodala Cyn káravě. „To je ale nápad nakupovat v obchodě se suvenýry na letišti.”

„Jestli chtěl Worth udělat Brandonovi radost, tak na něho nebuď protivná,” napomenula Ladonia dceru.

Worth ji bouřlivě objal a vlepil jí pusu na tvář, až to mlasklo. „To je žena! Já ji miluju!” prohlásil. Ladonia se koupala v jeho vřelé náklonnosti.

„Snad se Brandon novou hračkou zabaví, dokud budu pryč,” zadoufala Cyn polohlasem a zaskočilo ji, když Ladonia její slova zaslechla.

„Ohledně Brandona můžeš být klidná. Zaměstnám ho tak, aby si ani nevzpomněl, že jsi pryč. Mysli na to, aby sis víkend pěkně užila, a všechno ostatní pusť z hlavy.”

„Od Timovy smrti jsem nikde nebyla.” Cyn měla ve tváři výraz, který byl směsí provinilosti a mateřské starostlivosti.

„Krátké odloučení vám oběma jenom prospěje.”

„Ale co když se začne bát, že se nevrátím?”

Worth ji vzal kolem ramen. „Přestaň to dramatizovat. Vypadá snad vystrašeně?”

Brandona nejenže matčin odjezd nijak neznepokojoval, ale dokonce se báječně bavil tím, že se schovával za lavicí a střílel z nové pistole po každém, kdo šel kolem.

„Bude nejlepší, když nastoupíte do letadla dřív, než si to Cyn rozmyslí,” doporučila Worthovi Ladonia, jakmile letištní rozhlas ohlásil první výzvu pro cestující do Acapulka.

„Zastávám stejný názor.”

Cyn rozechvěle políbila Brandona na rozloučenou. Rozrušilo ho pouze to, že se s ním mazlí na veřejnosti. Svíjel se jí v náruči, dokud ho nepustila. Oči se jí zrádně leskly, ještě když Worth ukládal jejich zavazadla do přihrádek nad sedadly.

Usadil se vedle ní. „Slzy jsou přísně zakázané,” varoval ji přísně.

„Rozkaz.” Hrdinně se usmála. „Zapnula sis pás?”

„Všechno je v pořádku, jenom jsem se měla řídit svým rozumem a nenechat se přemluvit. Celý víkend si budu dělat starosti o Brandona.”

Jakmile se letadlo odlepilo od země, předvedl Worth celkem zdařilou imitaci Groucha Marxe. Zakýval imaginárním doutníkem, zastříhal obočím a zamumlal: „Ještě nikdy jsi se mnou nevypadla z města na víkend, kotě.”

„Nech si své šprýmy a nezkoušej rozehnat můj smutek z loučení. Slíbila jsem, že nebudu plakat, ale o melancholii nepadlo ani slovo.”

Natáhl ruku a nečekaně jí stiskl nahé koleno. „Auvejs! Nech toho! To šimrá, Worthe!”

„Já vím. Vždycky jsi byla lechtivá na kolenou.”

„Přestaň! Jau!” Vysunula se na sedadle o několik centimetrů výš, když jí znovu zmáčkl nohu. „Myslím to vážně! Tak dost!” Odstrkovala ho, ale nedokázala ovládnout smích.

Objal ji oběma rukama a se rty na její šíji šeptal: „V pondělí mi budeš děkovat! Budeme si báječně užívat. Počkej a uvidíš.”

„Na svatební cestě?”

Worth zvedl hlavu, ale dál objímal Cyn. Oba vzhlédli k letušce, která se u nich zastavila.

„Na svatební cestě?” opakovala svou otázku. „V pátek večer s námi létá hodně párů.”

„Ehm… ne,” zahučel Worth.

Letuška vrhla pohled na snubní prsten, který Cyn nepřestala po Timově smrti nosit. „Aha,” opravila se s milým úsměvem. „Vy jste se vzali už dřív, ale stále se milujete.”

„Totiž…,” soukala ze sebe Cyn, „my nejsme manželé.”

„Byla ženou mého nejlepšího přítele.”

Stevardka našpulila rty. „Ach tak. Chápu.”

Jakmile se vzdálila, vyprskli smíchy.

„Osvětlení tady považují za zbytečné, že?”

Odstředivá síla přimáčkla Cyn na Wortha, když taxikář vybral ostrou serpentinu rychlostí, která by i nekatolíka přiměla vzít do prstů růženec. Podle toho mála, co z okolní krajiny rozeznala přes zaprášená okna otřískané rachotiny, byla cesta z jedné strany ohraničená skálou a z druhé řídkým vzduchem.

„Buď ráda,” doporučil jí Worth a přesunul loket na její hruď, kde pro něj konečně našel místečko mezi jejími ňadry. „Kdybys viděla ven, to by ses teprve bála.”

Auto poskočilo. Cyn se reflexivně chytila jeho stehna a držela se ho jako tonoucí stébla. „Ty už jsi tady někdy byl?”

„Jednou. Je to už dávno. Když jsme chodili na univerzitu.”

„Kdo my? Ty s Timem?”

„Jo.”

„Nikdy mi nevyprávěl, že s tebou byl v Mexiku.”

„Nedivím se. Přinutil mě odpřísáhnout, že se o tom před tebou nikdy nezmíním.”

„Proč?” dorážela na něho podezíravě, když postřehla jeho úšklebek. „Co jste tady vyváděli?”

„To víš, mládí se chce vybouřit.”

Rozvrzaný taxík je naložil na letišti s dalšími šesti cestujícími. Pasažéři i se zavazadly byli vměstnáni do zaprášeného vnitřku ojetého minibusu. Z rádia vyřvávalo mariachi s vřeštivou trubkou. Žádosti, aby ho řidič ztlumil, zůstaly nevyslyšeny, protože jakmile sjednal a zkasíroval jízdné, pohotově zapomněl svou lámanou angličtinu.

„Nemáš pocit, že jsme se ocitli v reklamě na deodoranty?” zeptal se Worth Cyn.

Mladá žena sedící vedle něho z druhé strany se zachichotala. Jakmile ho ona i její kamarádka v letadle zpozorovaly, stal se cílem jejich vášnivých pohledů.

Cyn neušlo, že se každá několikrát vypravila na toaletu v zadní částí, jen aby musely projít kolem jeho sedadla. Když ho míjely, hltaly ho očima. Při nastupování do taxi jedna druhou málem porazily, jak spěchaly, aby ukořistily místo vedle něho.

„Jsme na sebe namačkaní,” odpověděla Cyn polohlasně, „Jako sardinky v plechovce.”

„Jenže ty jsou naolejované a neodřou se, jak tam na sobě leží.”

„Zajímavá představa,” zhodnotila Worthova sousedka s pohledem významně upřeným na jeho rozkrok. Její kamarádka se oplzle uchechtla.

Naštěstí vystupovaly hned na první zastávce okruhu po hotelích. „My jsme asi poslední,” oznamoval Worth omluvně Cyn.

„Už to není tak hrozné, když jsou ty dvě pryč. Nůž žárlivosti, co mi vrážely do zad, byl málem k nevydržení.”

„Cože?”

„Nedělej hloupého. Dobře sis všiml, jak se před tebou natřásaly a mě ostentativně ignorovaly.”

„Bylo to víc než jenom natřásání,” zasmál se.

„Měl jsem její prs v podpaždí - a nedostal se tam náhodou.”

„Worthe, kdybys mě chtěl raději vysadit v našem hotelu a pokračovat…”

„Nemluv nesmysly.”

„Myslím to vážně. Chci, aby sis užíval a necítil se vázaný povinnostmi vůči mně.”

„Nebyly můj typ, jasný? Kromě toho jsem ti už řekl, že tento víkend nestojím o milostné avantýry.”

„Opravdu?”

„Na mou duši.” Vydechl úlevou, když taxi zabočilo k hotelu. „Jsme na řadě.”

V růžové hale dostali růžový koktejl na uvítanou, aby se osvěžili, než je recepční v růžové uniformě ubytuje. Cyn vzala do prstů růžový ibiškový květ, který zdobil vysokou štíhlou sklenku se slámkou, a usrkla.

„Uf.” Worth vypil obsah jedním douškem. „Neuvědomil jsem si, že mám takovou žízeň. Co myslíš, kolik takových panáků odrovná chlapa mé velikosti?”

„Půlka.” Cyn odložila svůj nápoj. „Po jednom hltu začínám šilhat. Určitě si přejí, aby si jejich hosté pobyt jaksepatří užili.”

„Seňor Lansing?” Zjevil se vedle nich ibiškový zřízenec. „Tudy, por favor.”

Všichni tři prošli halou s přirozeným větráním ke vchodu, před nímž čekal růžovobílý džíp. Jejich skrovná zavazadla už byla naložena na plošině. Worth pomohl Cyn na přední sedadlo a sám si vlezl na zadní. Šofér nastartoval, zařadil rychlost a vůz vyrazil jako plnokrevník ze startovacího boxu a začal se škrábat do prudkého kopce.

Směsicí melodické španělštiny a lámané angličtiny jim portýr a řidič v jedné osobě vysvětloval, že džíp slouží jako hotelový výtah a dopravuje všechno, od hostů po prádlo, nahoru a dolů.

Cesta, klikatící se po hustě porostlém svahu, nabízela nové a nové úchvatné výhledy na záliv, okolní vrcholy a Aca-pulco rozprostírající se dole.

„To je krása!” zvolala Cyn. „Ta scenerie bere dech. Worthe, já jsem tak ráda, žes mě přemluvil, abych jela.”

Když dorazili na vrchol, řidič zaparkoval džíp v nebezpečném sklonu, vzal zavazadla a pokývl směrem k bíle omítnutému bungalovu posazenému do bujné vegetace. Cestu osvětlovaly mihotavé plameny pochodní.

Se spikleneckým úsměvem na rtech zřízenec otevřel železnou branku a vedl je ke dveřím. Odemkl s půvabným a slavnostním Bienvenidos.

Apartmá bylo vzdušné a prostorné. V jednom rohu byl bar a jídelní kout, ve druhém koupelna obložená mramorem, uprostřed prostor vyhrazený pro spaní. Francouzská okna vedla na tarasu s okouzlujícím pohledem na záliv, zalitý měsíčním svitem, a na hru světel v přístavu. Uprostřed terasy se jako smaragd třpytil malý bazén. Na hladině, klidné a lesklé jako zrcadlo, pluly ibiškové květy velké jako talíře.

Zatímco vrátný obcházel bungalov, ukazoval na všechny vymoženosti, jimiž byl vybaven, a předváděl malou přepážku, která se otvírala z obou stran a za níž obsluha každé ráno nechá snídani, aniž by musela rušit hosty, stáli Worth

a Cyn jako sochy a zírali na postel - na jedinou širokou postel.

Letiště.

Konečně Worth na Cyn úkosem pohlédl a bezmocně pokrčil rameny: „Jak jsi sama řekla, chtějí, aby si hosté pobyt jaksepatří užili.”

KAPITOLA ČTVRTÁ

Cyn odhodila kabelku na postel a založila si ruce v bok. Nečekaný zvrat rozehnal její krátké nadšení. „Opravdu příhodná doba na vtípky, Worthe.”

„Co jiného můžu dělat?”

„Například požádat o jiný pokoj.”

Obrátil se k vrátnému, který postával opodál, přeskakoval znepokojeným pohledem z jednoho gringa na druhého a lámal si hlavu, co vyvolalo jejich očividné ohromení a následnou hádku.

Worth lovil v paměti zbytky školní španělštiny. „Ehm, seňor, ehm, porfavor…”

„Si?” Zřízenec pokročil blíž ve zřejmé snaze vyhovět.

„Máte… ehm… tiene un… una… ehm…”

„Zatím ti to jde skvěle.”

„Můžeš to vzít kdykoliv za mě,” navrhl Worth popuzeně Cyn, když se ho odvážila kritizovat.

„Já jsem měla francouzštinu.”

„Výborně. Jestli někdy pojedeme do Francie, bude se nám hodit, ale zatím dělám, co je v mých silách. Okay?”

„Okay.”

Worth se znovu obrátil na portýra, jehož neklid vzrůstal. „Pokoj.” Nakreslil ve vzduchu čtverec.

„Las ventanas?” Mexičan s neskrývanou nadějí ukázal na zatažené žaluzie.

„Ne, okna jsou v pořádku. Potřebujeme jiný pokoj. Pokoj. Rozumíte, pokoj? Se dvěma postelemi.” Jak je typické pro turisty, kteří neznají místní jazyk, dodal anglickým slovům španělský přízvuk a mluvil tak hlasitě, až téměř řval. „Dos,” zvedl do výše dva prsty.

„Dos?”

„Sí, dos postele.” Shýbl se a párkrát udeřil do matrace. „Postele. Dvě.”

„Quiere un cuarto con dos camas?” ujišťoval se muž nevěřícně.

„Asi jo,” souhlasil Worth nejisté. „Si.”

Mexičan rozhodil paže, vychrlil několik vět a pak se s živou gestikulací pustil do dlouhého a složitého vysvětlování.

„Co řekl?” vyptávala se Cyn, když skončil.

„Vyrozuměl jsem, že jsme v háji.”

„Cože?”

Worth si pročísl prsty světlé vlasy. „Tvrdí, že takový pokoj nemají.” Zalovil v kapse, vytáhl několik dolarových bankovek a vtiskl je zřízenci do dlaně. „Díky, seňor portýr. Moc jste nám pomohl. Muchas gracias.” Vyprovodil ohromeného Mexičana ze dveří a obrátil se, aby čelil Cyn… a kanonádě.

Paže měla zkřížené na hrudi, nohou podupávala do podlahy. Okamžitě uhodl, kdo podle ní za všechno může, a zvedl paže ve všeobecně srozumitelném gestu neviny. „Přísahám, že jsem to nevěděl.”

„Proč je pro mě tak těžké ti uvěřit?”

„Přísahám, Cyn,” dušoval se. „Vůbec mě nenapadlo si to ověřit. Ve většině hotelů dostaneš pokoj se dvěma oddělenými postelemi, pokud výslovně nepožádáš o manželskou. Jak jsem mohl tušit, že tohle je ráj pro novomanžele v líbánkách? Greta to možná věděla, ale druh nábytku jsme spolu neprobírali.”

„Být tady Greta, nezáleželo by na tom.” Cyn klouzala zkoumavým pohledem po pokoji a viděla, co jí mělo být zřejmé od samého začátku. Bylo to hnízdečko lásky, ráj pro zamilované.

Klesla na postel posypanou okvětními lístky. „V hale kromě personálu skoro nikdo nebyl.”

„Jenom několik párečků.”

„Zahlédl jsi nějaké rodiny s dětmi?”

„Ani jednu.”

„V areálu není příliš živo.”

„Mimo zdi bungalovů určitě ne.”

Podívala se na něho, ale hned zase uhnula pohledem. „Na začátku cesty k našemu apartmánu byla cedulka Nerušit.”

,A portýr veledůležitě zdůrazňoval, že nás obsluha nebude rušit, až nám přinese snídani.”

„Hm… Soukromá terasa s bazénem.”

„Sprcha dost velká, aby se do ní pohodlně vešli dva.”

Jejich kradmé pohledy se tentokrát setkaly na delší dobu a oba se rozesmáli. Worth se chechtal tak srdečně, až se za břicho popadal a nakonec se svalil na postel vedle Cyn.

„Mělas vidět, jak ses tvářila, když jsme vešli a tys zpozorovala postel.”

„Vy jste nevypadal o nic míň zaskočený, pane Lansingu.” Otřela si slzy veselí. „Skutečně neočekávaný začátek našeho víkendu.”

„Aspoň si nemůžeš stěžovat na nudu.”

„Na nudu rozhodně ne.” Jakmile konečně popadla dech, navrhla: „Než bude příliš pozdě, měli bychom začít obvolávat hotely a sehnat pro mě pokoj.”

„Koukej, Cyn…” Worth se posadil a vzal její ruku do svých.

„Už je to tady zase. Tenhle úvod nevěstí nic dobrého.”

„Nerozčiluj se hned, napřed mě vyslechni.”

„Jestli mi chceš navrhnout, abychom tady zůstali spolu, šetři svým šarmem i dechem. Musím se ubytovat jinde.”

„Proč?”

„Proč?”

„Už jsme spolu spali v jedné posteli.” Ohromením otevřela ústa. „Ty si fakt nevzpomínáš na víkend, kdy jsme se všichni tři mačkali na jednom letišti?”

Usilovně pátrala v pamětí. Pak rázně zavřela pusu, až jí zuby cvakly o sebe, a trucovitě zavrtěla hlavou. „To bylo něco úplně jiného,” odporovala. „Byl s námi Tim a byli jsme všichni mladí, ztřeštění a bez peněz.”

„Vyjeli jsme si do Houstonu na fotbal. Když jsme natankovali benzin a nakoupili jídlo, mohli jsme si dovolit jenom jeden pokoj v motelu. Byla v něm jediná postel a my se na ni všichni tři naskládali. Byla to divoká noc, ale ve vší počestnosti.”

„Já vím, jenže…”

„Tentokrát to bude stejné,” ujišťoval ji. „Doufám, že nemáš v úmyslu přizvat další pár.” Upřel na ni ctnostný pohled. „Budeme spát oblečení. Já nezalezu pod přikrývku.”

„Ne.”

Zničeně zakňučel její jméno. „Proč se tak pozdě trmácet po Acapulku a hledat ubytování, které bude předražené a bůhvíjak daleko odsud. A zkusila jsi někdy řídit v tom šíleném provozu, který ve městě vládne? Polovinu času ztratíme tím, že se budeme vzájemně hledat. Jeli jsme sem, abychom byli spolu a vypnuli, a i toho nebude nic. Navíc,” pokračoval, „bych neměl dobrý pocit, kdybych tě někde vysadil a nechal tě tam samotnou. Letoviska se hemží gigoly, kteří číhají na kořist, jako jsi ty. Slíbil jsem Ladonii, že se o tebe postarám. Nikdy by mi neodpustila, kdybych se na tebe vykašlal.”

Těžce nesla, že jeho argumenty znějí logicky. „Já nevím, Worthe. Kdyby někdo…”

„Zjistil co a jak? Proč si z toho děláš hlavu, sakra? Jsi přece dospělá, nebo ne?”

„Faul! To byla rána pod pás.”

„Naše situace vyžaduje rozumný přístup. A my jsme rozumní, dospělí lidé.”

„Opatrně, teď jsi promluvil skoro jako Josh.”

„Nebesa mi prominou.” Stiskl jí ruce a zvýšil nátlak. „Dokážeme to zvládnout inteligentně, Cyn. Už kvůli Timovi. Přece nebudu honit manželku svého nejlepšího přítele kolem pokoje,” uzavřel zoufale.

„Z toho strach nemám.”

„Tak z čeho?”

„Co když budeš chtít honit nějakou jinou?”

„Cože?”

„Co když potkáš ženu, kterou by sis sem rád přivedl? Budu muset čekat venku?”

„Mohl bych si ji přivést, i kdybychom měli pokoj se dvěma postelemi.”

„To je pravda,” připustila obezřetně.

„Jenže nic takového nemám v úmyslu. Na tento víkend jsem se zřekl sexu. Chci mít vedle sebe kamaráda, proto jsem pozval tebe.”

Otevřenými dveřmi vrhla roztoužený pohled na terasu. Bazén byl roztomilý, měsíc jasný, vítr hebký, pohled úchvatný. „Je tady krásně. Mnohem krásněji, než jsem čekala.”

„No sláva!” zajásal a vymrštil se z postele. „Ty si vezmeš tamtu stranu, já tuhle. Kterou poličku budeš chtít?”

Začal si vybalovat věci, jako by došli k dohodě. Cyn se na to dívala stejně. Děsila ji pouhá představa, že by strávila víkend v neznámém městě v hotelu, který zdaleka nemohl být tak báječný, mezi lidmi, kteří hovořili cizím jazykem, a snažila by se sejít s jediným člověkem, který mohl zařídit, aby se výlet vydařil.

Byla od ní hloupost ztropit scénu kvůli posteli. Jak Worťh správně poznamenal, jsou dospělí a měli by se podle toho chovat.

„Ty vyrabuješ bar s občerstvením a já se mezitím pře-vlíknu.” S plavkami v ruce zamířil do koupelny.

Cyn seděla na kraji postele a střízlivě přemýšlela o matčině varování, aby dávala pozor na to, co si přeje. Doufala v něco, co otřese stereotypem jejího života. Zase jednou dostala víc, než na co byla připravená.

„Vynikající.” O čtvrt hodinu později si olizovala prsty, slané a mastné od bramborových chipsů. „Co arašídové crackery?”

„Ujdou, pokud umíráš hlady. Jsem zvědavý, jaká snídaně se vejde do tak malé poličky.”

Byli ponoření až po krk do hedvábné vody v bazénu. Spořádali veškeré zásoby jídla, které našli, a vypili dvě láhve sodovky.

„Hm,” zamručela Cyn spokojeně, když zaklonila hlavu a opřela si ji o okraj bazénu. Vykopla nohy k hladině, nechala je nadnášet vodou a zahleděla se k obloze. „Proč nejsem ospalá?”

„To bude vzrušením.”

„Taky si myslím. Věřil bys, že… Co to bylo?” vyhrkla a napřímila se.

„Co?”

„Takový tichý hvízdavý zvuk. A teď zase. Asi ptáci. Slyšíš je?”

„Ptáci?”

Jak Worth lezl z bazénu, způsobil na hladině menší vlnobití. Přistoupil k zábradlí kolem terasy, naklonil hlavu na stranu a poslouchal a pozoroval ptáky, o nichž mluvila Cyn.

Připojila se k němu. I pod osuškou, do níž se rychle zabalila, se trochu třásla. Tichomořská bríza ji studila do mokré pokožky.

„Tamhle je jeden!” upozornila tiše a sklonila hlavu, když se jeden z okřídlených živočichů spustil dolů za hmyzem, který kroužil kolem lampy.

„Jasně, ptáci,” zachechtal se Worth vedle ní.

„A co jiného?”

„Asi bys měla jít raději dovnitř.” Vzal ji kolem ramen. Dupla mu bosou patou na nohu. „Čemu se směješ?”

„Ničemu.”

„Lžeš, Worthe Lansingu. Co je tady k smíchu?”

„Ti tvoji ptáci, má milá,” odpověděl a rozchechtal se naplno. „Jsou netopýři.”

Cyn bezhlasně zopakovala poslední slovo a vyrazila ke dveřím. Worth po ní chňapl, sevřel v ruce vlající froté a zastavil ji. Pevně ji objal a smál se, když se snažila dostat do bezpečí apartmá.

„To nejsou upíři, Cyn.”

„Jak jsi to poznal? Sakra, co ty můžeš vědět o netopýrech?”

„Opravdu jsou neškodní,” přesvědčoval ji vážně, přestože se mu ramena stále třásla potlačovaným smíchem. „Jenom si vylétli na večeři. Jakmile začne svítat, vrátí se domů.”

„Přesně jako Drákula.” Zachvěla se. Přitáhl ji k sobě těsněji.

„Lidi napadají jenom ve filmových hororech. Víc než tvoje lahodná krev jim chutná hustý nektar z květů.”

Odtáhla se od něho. Osuška sklouzla na zem. „Víš to jistě?” Bázlivě vzhlédla k obloze.

„Naprosto.” Vzápětí vykulil oči, vycenil zuby a zavrčel: „Ovšem já mám chuť zakousnout se do tvého krku.”

A udělal to.

V žertu ji hryzl. Vlastně jenom lehce stiskl jemnou světlou kůži mezi zuby a chvíli ji tam podržel. Polekaně vyjekla a prohnula se, aby unikla z jeho sevření.

Oba se smáli, ale jen do chvíle, než se Worthův jazyk dotkl Cyniny šíje. Byl to letmý, náhodný kontakt, ale na oba měl elektrizující účinek.

Upozornil je na jejich těla. Ztuhli. Měli sice na sobě plavky, ale uvědomili si, kolik míst zůstalo odhalených. Například její ňadra, dmoucí se nad horním dílem bikin. Jeho ploché břicho s proužkem chloupků, které se tisklo k jejímu hladkému. A jejich nohy, propletené do sebe.

Zrádný okamžik pominul, jakmile jim pokušení proniklo do mysli. Nemotorně svěsili paže a odstoupili od sebe. Cyn se shýbla pro ručník a málem ztratila rovnováhu, jak se jí točila hlava.

Ovívala se cípem. „Udělalo se horko.”

„Hrozně horko,” zaskřehotal Worth.

„Půjdeme?”

„Co? Kam?”

„Dovnitř.”

Namáhavě polkl. „Dovnitř?”

Ukázala na posuvné skleněné dveře.

„Jasně, dovnitř,” vysoukal ze sebe chraptivě. „Ale jdi napřed. Tentokrát jsi se sprchou na řadě první ty.”

„Nebudu tam dlouho. Jenom si musím, prostě, vyčistit zuby… a tak vůbec.”

Cyn se cítila hloupě, aniž sama věděla proč. Prolétla pokojem do koupelny, a jakmile za sebou zavřela dveře, ze všeho nejdřív prozkoumala v zrcadle nad umyvadlem svůj krk. Pochopitelně, těsně pod uchem byla malá, světle červená skvrna. Její žaludek sebou zaškubal jako plachta zmítaná silným větrem.

„Chováš se jako cvok,” pokárala se, když si na zubní kartáček vytlačila proužek tužidla. Díkybohu si omylu všimla právě včas.

Zatímco si za trest drhla zuby tvrději, než bylo nutné, proklínala Joshe Masterse za to, že obrátil její pozornost k sexualitě, která od Timovy smrtí pokojně spala a probudila se teprve před devadesáti vteřinami.

Hučení fénu překrylo tlumené kázaní, v němž se kárala za to, že reagovala jako idiot na letmý polibek na šíji… Horký, vlhký, úžasný, lehký polibek, při němž se jí zachvěla země pod nohama.

„Byl to Worth, pro všechno na světě,” připomněla zrcadlu.

Hleděl na ni její vlastní obraz: zlatohnědé vlasy po ramena, které vzdorovaly natáčkám a nejlépe vypadaly jenom lehce podtečené do pážecího účesu, drobná trojúhelníková tvář, nyní mírně zardělá, velké zelené oči.

Vypadala pořád stejně, ale kdyby oči, do nichž se dívala, patřily Brandonovi, pro jistotu by se přesvědčila, jestli nemá horečku. Měly onen skelný lesk, který signalizoval vnitřní žár.

Ztratila se sebou trpělivost. Natáhla si noční košili a vyšla z koupelny dřív, než se mohla nechat unést dalšími bláznivými představami.

Jakmile vstoupila do pokoje, stočil se Worthův zrak rovnou k jejímu krku, ale místo, kam ji políbil, zakrýval límeček.

Rozestlal a ležel v posteli na zádech s rukama pod hlavou. Místo mokrých plavek na sobě měl běžecké trenýrky. „Jsem na řadě?” zeptal se.

Přikývla. Vstal a zmizel v koupelně. Cyn si vlezla do postele a pečlivě se přikryla až po klíční kosti, přestože noční košile byla víc než postačující. Aby se nějak zabavila, listovala v prospektech, které personál nachystal na noční stolek.

„Něco zajímavého?” zeptal se Worth, když se po několika minutách vynořil z koupelny.

Až když si lehl vedle ní, uvědomila si, jak jí chyběla vůně vlhké mužské kůže. „Nabízejí parasailing.”

„Bojím se výšek.”

Odložila letáček a vzala z kupičky další. „Plavba po zálivu s piknikem na ostrůvku.”

„Příliš turistické.”

„Vyjížďka na koni…”

„Zapomeň na to.” Znechuceně si odfrkl. „Slyšelas mě? Jak odstřeluju všechny nápady hlava nehlava? Neohlížej se na mě. Chceš z toho něco zkusit? Nebo všechno? Jestli ano, tak já se přidám.”

Ještě než domluvil, zavrtěla hlavou. „Nejkrásnější představa pro mě je lenošení. Žádné plány. Nechci hlídat čas. Chci ležet na sluníčku. Nic víc.”

„Fajn. Já jsem na tom stejně.” Zhasl lampičku. Postel se lehce zhoupla, když si lehl. Načechral si polštář. „Možná bych se dal zlákat na koktejlový okruh kolem pláže za soumraku,” nadhodil, když se pohodlně uvelebil.

„To by mohlo být příjemné.”

„Mohli bychom zapadnout někam do baru.”

„To taky nezní špatně.”

„Třeba si jít zatančit.”

„Zatančit,” opakovala zasněně. „Netančila jsem celou věčnost.”

„Jestli chceš, půjdeme.”

!Jak chceš ty.”

Odmlčel se. „Cyn?” ozval se po chvíli. „Hm?”

„Kdy jsme se k sobě začali chovat tak hrozně zdvořile?”

Zavrtěla se, trochu nesvá. „My se tak chováme?”

„Jo. Co jsem ti dal pusu na krk, mluvíme spolu jako dva cizí lidé.” Převalil se na bok tváří k ní. „Byla to náhoda, Cyn. Naprosto automatický pohyb rtů. Přísahám.”

„Já vím. Hloupost.”

„Někdy vítězí podmíněné reflexy, chápeš? Třeba když objímáš krásnou ženu a zčistajasna se v tobě probudí přirozený pud, a než si uvědomíš, co vlastně děláš, dožene tě k něčemu, čemu se potom sám divíš.”

„Okamžitě jsem to pustila z hlavy, Worthe, a nezabývala se tím.”

„Opravdu ne?”

„Ne,” lhala.

„Dobře. V pořádku,” zahučel. Neznělo to příliš přesvědčivě, ani potěšené.

Převrátil se zase na záda. Cyn dlouze vydechla, aby ulevila tlaku v hrudi.

„Cyn?”

„Hm?”

„Jsi ospalá? Jestli ano, tak mi řekni, abych mlčel.”

„Nejsem. Povídej.”

„No… Jenom by mě zajímalo, jestli ti nechybí…”

„Co?”

„Spát s někým.” Musel vycítit, jak se vyděsila, protože spěšně dodal: „Totiž, myslím tím mít každý večer, když jdeš spát, někoho vedle sebe a vědět, že tam bude, až se ráno probudíš. Vědět o něm, jaký je a co má rád k snídani.”

Tentokrát se otočila ona k němu. „Nezaslechla jsem nádech smutku? Závisti? Touhy po jiném životním stylu?”

„Ne! Ksakru!” Po několika vteřinách zahanbeně připustil: „Vlastně asi ano. Zřejmě stárnu. Nebo mě už ta hra unavuje. Co já vím? Prostě mě nedávno napadlo, že by mohlo být hezké mít s někým takový vztah, jaký byl mezi tebou a Timem.”

„Je hezké, Worthe, když ti něčí láska dává pocit bezpečí.”

„Asi argument ve prospěch monogamního svazku. Žít s někým. A mít s ním dítě.” Zase se obrátil, takže na sebe ve tmě hleděli. „Jaké to je, přivést na svět dítě?”

„Nic pro muže.”

Usmál se její sarkastické odpovědi. „Nemluvil jsem o porodu. Br, to musí být bolest. Vůbec si to neumím představit.” Otřásl se. „Jaké to je, nosit v sobě nový život?”

„To bys měl vědět. Když jsem byla těhotná, kdykoliv jsi mě viděl, chodil jsi za mnou a žadonil, jestli si můžeš sáhnout, jak kope.”

„Žádný div. Jsem jedináček. Byl jsem ošizený o radost těšit se na sestřičku nebo bratříčka.”

Rozesmála se. „Pamatuješ, jak jsme byli v kině a Brandon se dostal do ráže? Celý film hrál fotbal a tys mi držel ruku na břiše.”

„Nedůvěřoval jsem Timovi, že by počítal poctivě.”

„Máš pravdu! Vsadili jste se, kolikrát mě kopne, než bude konec.”

„Vyhrál jsem deset babek.”

„Chlapi blázniví.” Dojatě se zasmála. „Já měla nateklé kotníky, břicho jako buben a vy dva jste si na mě sázeli. Svět není uspořádaný spravedlivě.”

„Souhlasím. Pokud jde o rozmnožovací proces, měli jsme štěstí.”

„Rozhodně na vás připadl lehčí úkol.”

„Ovšem odpracovat si to musíme tvrdě,” poznamenal, když se převaloval opět na záda.

KAPITOLA PÁTÁ

„Fakt si je můžu dovolit?” ujišťovala se Cyn nervózně, když jí Worth pomáhal vystoupit z růžovobílého džípu, který si půjčili v hotelu.

„Přestaň si lámat hlavu. Ty šaty jsou vyložená bomba.”

„Vdovy nestojí o bomby. Přenechají je skotačícím děvenkám na pláži, které nemají prsa zničená porodem.”

„Tak poslouchej,” obořil se na ni a popadl ji za ramena. Já tvoje prsa dnes viděl a vsadil bych si na ně proti kterýmkoliv jiným na pláži. A pokud jde o šaty, ve výloze vypadaly úžasně, a můžeš zatloukat jako zkušený recidivista, ale já vím, že ses do nich zamilovala na první pohled. A fantasticky ti sluší. Tak přestaň dělat scény a hrdě se v nich natřásej. Konec kázání. Vlastně ještě něco. Kdybys byla oblečená jako stará panna a já se s tebou ukázal v baru, uškodilo by to mé reputaci sukničkáře.”

„Jsi na své partnerky vždycky tak protivný?”

„Ne. Jenom když mi lezou na nervy.”

A jenom když mě přitahuje vdova po mém nejlepším příteli.

„Měj se mnou špetku trpělivosti, Worthe. Nejsem zvyklá na šaty s holými zády.”

Položil jí dlaň mezi lopatky a vedl ji k neonu blikajícímu nad jednou z nejvyhlášenějších diskoték v Acapulku. „Aspoň je vidět, jak ses dnes opálila.”

„Trochu mě pálí pokožka. Zřejmě jsi jedno nebo dvě místa vynechal, když jsi mě natíral opalovacím krémem.”

Nepochyboval o tom. Celý den se choval nezodpovědně. Začalo to docela nevinně hned ráno. Dvojsmyslný vtip, který udělal večer před spaním, uvolnil napětí mezi nimi a vrátil jejich chování do starých kolejí, takže se ve společné posteli cítili dobře.

Spali dlouho a ráno se nasnídali na terase. Pochutnávali si na sýrových croissantech, čerstvém ovoci, džusu a kávě. Cyn si spokojeně opřela zkřížené kotníky o jednu z volných židlí a Worth nemohl odtrhnout oči od jejích dlouhých, hladkých nohou. A odkdy je volná bavlněná košile, v podstatě triko, nejvíc sexy oblečením, jaké si žena může vzít do postele? Možná když jí na ramenou leží rozcuchané vlasy barvy karamelu.

„Mohla bych zaplatit vstupné za sebe?” zeptala se, když je číšník vedl davem ke stolu.

„Zvu tě,” odmítl stroze a přisunul jí židli. Když si sedal, praštil se do kolen. „Jedl jsem pizzy, které byly větší než tenhle stoleček,” vrčel.

Jakmile si číšník poznamenal jejich objednávku a odešel, Cyn se naklonila k Worthovi a kývla na něho, aby udělal totéž, protože jinak by jeden druhého v hlučné hudbě neslyšeli.

„Máš mizernou náladu? Není tvou povinností mě bavit. Můžeme se sebrat a jít pryč. Já budu dokonale spokojená, když budu dnes večer ležet na terase a pozorovat, jak se netopýři cpou hmyzem.”

Tváře měli tak blízko, že by jí mohl spočítat řasy. Sklouzl očima od jejího svůdného úsměvu přes hrdlo, jemuž tropické slunce dodalo zlatavý odstín, k výstřihu ve tvaru véčka a jako zloděj se kradmým pohledem popásl na oblinách jejích ňader.

„Náladu mám vynikající.” Se zaťatými čelistmi roztáhl rty do parodie na úsměv. Věděl, že mu nevěří, ale než mohla cokoliv říct, vrátil se číšník s nápoji.

Zatímco Worth míchal umělohmotným brčkem koktejl z ovocného punče a rumu, v duchu si přehrál průběh celého dne. Po snídani naložili své věci do džípu a rozjeli se na pláž vyhrazenou hotelovým hostům.

Bez jakékoliv vypočítavé svůdnosti se Cyn svlékla a šla surfovat. Držel se pár kroků za ní a opakoval si, že tahle žena se štíhlými stehny a pevnými hýžděmi je kamarádka, kterou zná dlouhá léta.

Worth si dlouho dobíral svého spolubydlícího na koleji, že je až po uši zamilovaný do jedné členky elitního klubu Tri Delta. Jakmile si Tim McCall dodal odvahy a po přednášce z psychologie Cyn oslovil, nemluvil už o ničem jiném než o ní. Když ji představil kamarádovi, pochopil Worth proč a uznal, že pokud jde o ženy, má Tim dobrý vkus.

Když mu oznámil, že spolu začali chodit, Worth mu pogratuloval a koupil na oslavu basu piva. Při svatbě jim šel za svědka. Zatímco úpěla na porodním sále, pochodoval s Timem sem tam po nemocniční chodbě. Jednou dokonce přihlížel, jak jeho kmotřenec saje mléko z jejího prsu. Stáli nad ní s Timem jako solné sloupy, bojovali s pramálo chlapskými emocemi a snažili se skrývat zrádnou vláhu v očích.

Jenže když se dnes vynořila z vln, mezi ňadra jí stékaly pramínky mořské vody a pod plavkami se jí rýsovaly bradavky, nedojímala ho vznešená krása mateřských prsů dávajících mléko.

Zmocnila se ho žhavá žádost. Zaútočila na něho s prudkostí lokomotivy jedoucí plnou rychlostí. Prohnala ho tunelem erotických přestav tak chlípných a názorných jako scény z pornofilmů, které jako studenti pašovali na kolej.

Měl zvrhlou duši.

Zkazilo mu celý den, že nedokázal ignorovat, jak je vdova po jeho příteli krásná a žádoucí. Když ho poprosila, aby jí namazal záda krémem, srdce se mu rozbušilo dvojnásobnou rychlostí a všechna krev jako by mu proudila do podbřišku. Její pokožka byla neuvěřitelně hebká a hladká, stehna pevná a zadeček tak půvabný, že od něho nemohl odtrhnout pohled.

Bylo mu ze sebe zle, ano, zle.

Tim by vylezl z hrobu a uškrtil ho, kdyby věděl, jaké myšlenky věnuje jeho ženě, zvlášť když se před ním zatočila a bezelstně se zeptala, co si myslí o krátkých letních šatech, které si zkoušela. Toužila po nich, ale znepokojovalo ji, že jsou tak sexy. Pochválil je a pobízel ji, aby si je koupila už proto, kolik hebké pokožky odhalovaly a jak se lehká látka lepila na ňadra a prozrazovala, že nemá podprsenku. Zle.

A teď seděla proti němu s vráskami nejistoty na čele, protože se choval jako blbec a ona nevěděla proč. Uzel na šíji se jí uvolnil. Stěžovala si už dřív, že jí nikdy nedrží účes. Kdyby jen tušila, jak půvabné byly pramínky, které jí při jízdě do baru vlály kolem tváře. Kdyby jen tušila, jak nesnesitelně vzrušující je její vůně, jak rozkošný je její úsměv a jak neodolatelný… Otočila by se na podpatku a prchala pryč. A on by jí to nemohl mít za zlé.

„Chceš si zatančit?” vyhrkl.

„A ty?”

„Já se ptal první.”

Byl neurvalec se zvrhlou duší, nic jiného.

Vztáhl k Cyn paži přes stolek a pomohl jí vstát. Pevně jí sevřel ruku a táhl ji k tanečnímu parketu, k prasknutí přecpanému páry, které se svíjely a natřásaly do rytmu.

„Asi budu dost dřevěná,” omlouvala se.

„To je jedno. Nikdo se na nás nedívá.”

Nikdo kromě něho. Neunikl mu jediný smyslný pohyb jejího těla. Mírné kolébání boků, půvabné zavlnění ramen, lehoučké zhoupnutí ňader. Tančil s ní už dřív, ani by nespočítal kolikrát, ale vždycky jen tehdy, když si s Timem prohodili partnerky. A až do tohoto večera si nevšiml, jak dobře tančí. Zdaleka nebyla dřevo, spíš víla.

Hudba postupně přivábila na parket každého, kdo byl v baru, až se Worth se Cyn ocitli v těsném obklíčení ostatních párů. Otřel se stehny o její pánev, paží narazil do jejích prsou. Ve srovnání se sexuální nenuceností, jaká vládla mezi ním a ostatními ženami, s nimiž si vyrazil do společnosti, to byly zcela bezvýznamné doteky. Neměly by na něho mít žádný účinek, ale vysílaly do jeho těla zášlehy touhy vyvolávající slast i bolest.

Bon Jovi dohráli a Whitney Houston začala zpívat baladu. Worth podlehl náhlému impulzu a vzal Cyn do náruče. Ještě předminulý večer jí masíroval záda, teď mu ani nepřišlo na mysl, že by se jich měl dotknout. Korektně ji držel v pase, dokud nepostřehl o kousek dál muže, který po ní vrhal lačné pohledy. Teprve potom posunul dlaň majetnicky mezi její lopatky.

Spojila ruce za jeho krkem. Snažil se nemyslet na její měkká, plná světlá ňadra sevřená mezi jejich těly, ale pouhá prchavá představa stačila, aby mu ze rtů uniklo tiché zasténání.

Zaklonila hlavu a ustaraně k němu vzhlédla. „Tobě je špatně?”

Hrozně. „Ne. Proč?”

„Netváříš se jako někdo, kdo se dobře baví. Ladonia pro mě od souseda půjčila prášky, které by měly zabírat na Montezumovu pomstu.”

„Žaludek mám v pořádku.” Zdroj jeho potíží se nacházel o třicet centimetrů níž. „Náhodou se bavím skvěle.”

„Vážně?”

„Vážně mluvím vážně.”

Usmál se a přitáhl ji k sobě těsněji - jen proto, aby se ujistil, že nebude reagovat jako nadržený puberťák. Ukázalo se, že se žalostně mýlil, neboť jejich těla do sebe dobře zapadla - nebezpečně, slastně dobře. Cyn si toho všimla taky. Ztuhla a odtáhla se od něho.

„Co se děje?” Vlastní hlas mu zněl cize. Možná to bylo tím, že měl tvář jen o jeden dva centimetry od její. Zřetelně viděl místo, kam ji předešlý večer kousl. Cítil její dech. Ňadra. Rty měla lesklé a lákavé.

„Já… asi jsem byla moc dlouho na slunci,” vypravila ze sebe. „Nebo mi koktejl stoupl do hlavy. Točí se mi.”

„Možná bychom si raději měli jít sednout.”

„Nejspíš ano.”

Přes dosaženou dohodu udělali ještě několik obratů takřka na místě, než ji od sebe odstrčil a odvedl ke stolu. Jakmile ji usadil, nabídl se: „Nedala by sis minerálku?”

Ovívala si zardělou tvář ubrouskem. „Asi by mi udělala dobře. Lahvovou. Neperlivou.”

„Hned jsem zpátky.”

„Číšník…” Mávla rukou kamsi do sálu.

„Trvá mu to dlouho. Klidně seď.”

Prodíral se hlučným davem a obtížně se propracovával k pultu, vděčný za záminku, která mu umožnila být několik minut sám. Jakmile mezi nimi bude bezpečný odstup, snad se mu podaří ten problém vyřešit. Sakra, co se to děje?

„Láhev minerálky, prosím,” zavolal na uštvaného barmana.

„Dobrý večer.”

Worth otočil hlavu. Na barových stoličkách hřadovaly dvě dívky z taxíku. Na večer se navlékly do přiléhavých křiklavých topů bez ramínek. Náušnice, které se jim houpaly u krku, byly delší než jejich minisukně.

„Dobrý večer.”

„Pamatujete si na nás?”

Nevrle odsekl: „Jasně. Na ženu, která mi cpe prsa do podpaždí, nikdy nezapomenu.”

Nezdálo se, že by se urazily. Zahihňaly se. „Dnes jsme vás viděly na pláži.”

„Opravdu?” Rozhlížel se po barmanovi, u kterého objednal vodu. Objevil ho na druhém konci pultu, jak mixuje nápoje.

„Vy určitě chodíte do posilovny,” pokračovala jedna z dívek a zlehka ho šťouchla do břicha. „Máte fantastické tělo. Tak… mužné.”

„Díky. Hej, barmane, kde je ta minerálka?”

„Kde máte manželku?”

„Koho? Aha. Není to moje manželka.”

První vrhla na druhou samolibý pohled, který hlásal: neříkala jsem ti to?

„Opravdu?”

„Jsme jenom… přátelé.”

„A kde je?”

„Sedí u stolu. Necítí se dobře.” Zamával pětidolarovkou ve snaze ulovit druhého barmana kmitajícího za pultem. „Láhev minerálky, prosím.”

„Hádejte, kam máme namířeno odsud?”

„Kam?” zeptal se roztržitě, z pouhé zdvořilosti. Voda ho zajímala víc než jejich plány na večer.

„Koupily jsme si okruh po nočních klubech. Víte, po jakých. Jenom pro dospělé.”

Vytáhl obočí. „Skutečně? Dobrou zábavu přeju.”

„Nechcete se přidat, když vaší přítelkyni není dobře?”

„Díky, kdysi jsem takový program absolvoval,” odmítl dotěrnou nabídku.

„Je to tak drsné, jak slibují v prospektech?” Ztišila hlas. „Fakt to dělají na jevišti?”

„Určitě budete plně uspokojeny.”

Byly příliš zaujaté zážitky, které je čekaly, než aby postřehly pohrdání v jeho hlase.

„Prosím, prosím, pojeďte s námi.”

„Díky, ale jak jsem vám vysvětlil, už jsem živé vystoupení viděl.” Barman mu podal láhev a skleničku výměnou za pětidolarovku, aniž se namáhal s vracením drobných.

„Ale kdybychom jeli všichni tři, byla by to mnohem větší zábava,” žadonila a popadla ho za rukáv, když se chystal odejít.

„Zaručeně ano,” souhlasil suše, „ale se mnou nepočítejte. Dobře se bavte.”

Když se jí vytrhl a prodíral frontou u pultu, zahlédl zklamání na tvářích obou. Rozmrzele potřásl hlavou a kličkoval zpátky ke stolu, kde na něho čekala Cyn.

Jenže když tam dorazil, nenašel ji. Jejich místa obsadila jiná dvojice a vyměňovala si vášnivé pohledy nad lahvemi mexického piva.

Worth se ujistil, že si nespletl stůl, a oslovil je: „Promiňte, kde je dáma, která tady seděla?”

Vzhlédli k němu a ani trochu neskrývali, že je vyrušil. „Vypadni,” vyštěkl muž.

„Museli jste ji vidět. Ještě před pár minutami tady byla. Bílé šaty. Medově hnědé vlasy.”

„Stůl byl volný, když jsme sem přišli,” oznámila mu žena. „Ale…”

„Koukej, kámo, jestli ti zdrhla holka, tvoje smůla,” vrčel muž. „Tak co bude? Mám zavolat obsluhu?”

Worth položil láhev a sklenici na stůl a co možná nejsrozumitelněji mu vysvětlil, co s nimi má udělat. Očima pátral po parketu, a když mezi tančícími Cyn neobjevil, razil si cestu ke vchodu.

Protože plaval proti proudu, zdálo se mu, že trvalo celou věčnost, než se prodral davem. Když se konečně dostal ven, byl zadýchaný, ale přesto nasadil sprint směrem k parkovišti, kde nechal stát džíp.

Hnal se kolem stanoviště taxíků, ale najednou se na místě zastavil.

„Cyn!”

Došla k němu, zřetelně překvapená, že ho vidí. „Ahoj.”

„Ahoj? To je všechno, co mi řekneš?” Jeho zlostný výbuch k nim přitáhl pozornost všech, kteří čekali na taxi. Popadl ji za nadloktí a vytáhl z fronty. „Krucinál, proč ses vypařila? Kam vlastně jedeš?”

„Zpátky do hotelu.”

„Aniž jsi mi něco řekla?”

„Byl jsi zaneprázdněný.”

„Jo, sháněl jsem pro tebe minerálku.”

„Zahlédla jsem, že si zase povídáš s dívkami z letadla.”

„Náhodou jsem se s nimi srazil u baru.”

„Totiž, já myslela…”

„Že je chci sbalit?”

„Nebylo by to poprvé, co by sis namluvil nějakou ženu u baru. Je to tak?”

„Ale nikdy dvě najednou.”

„Hele, kamaráde, jestli si to s ní chceš vyříkat, tak jděte o kus dál. Nejsme povinni vaši hádku poslouchat.”

Přilákali k sobě menší publikum. Worth zavrčel na muže, který měl tu drzost ho napomenout, a s tichých klením strkal Cyn k hotelovému džípu zaparkovanému o kousek dál.

„Nahnalas mi strach. Příště to nedělej,” napomínal ji, když jí pomáhal nastoupit.

„Čistě pro tvou informaci, Worthe,” odsekla popuzeně, „jsem dospělá ženská, dokonale schopná vzít si taxíka a dopravit se do hotelu sama.”

„Jsi naivní a nezkušená,” odporoval jí protektorským tónem. „Copak sis nevšimla, jak tě všichni chlapi kolem svlíkají očima?”

„Svlíkají mě…”

„Jo! Pohledná žena bez doprovodu na takovém místě je lákavým soustem pro žraloky. Vlnila ses na parketu způsobem, který byl krajně vyzývavý. Ty sis asi neuvědomila, Cyn, kolik mužů tím dráždíš.”

Zírala na něho s pusou dokořán. Hlavou se jí mihla Jos-hova poznámka, že nemá nabízet, co nemíní prodat. „Nebyl v tom žádný úmysl…”

„Právě proto s tebou musí být někdo, kdo na tebe dá pozor. Ať tě ani nenapadne ještě jednou se vytratit, aniž mi řekneš, kam jdeš,” přikazoval jí. „Byl jsem vyděšený k smrti.”

Provoz na hlavním tahu ještě víc zpomalil. Kolona aut se plazila kupředu rychlostí hlemýždě, až zastavila úplně. Zatímco čekali, než kdesi daleko před nimi naskočí zelená, zjevila se u džípu parta kluků, jako by ze země vyrostla, a začala čistit skla.

„Nechtěla jsem ti způsobit starosti,” vysvětlovala Cyn. „Myslela jsem, že ti prokážu laskavost, když se nenápadně vytratím.”

„Laskavost? Gracias, gracias,” zabručel na výrostky a hodil jim pár mincí. „a teď padejte.” Zařadil rychlost, ale popojeli jen o pár kroků. Uprostřed křižovatky se porouchala pojízdná prodejna ovoce a zablokovala dopravu ve všech čtyřech směrech.

„Ještě před odletem z Dallasu jsem ti vysvětlila, že ti nechci překážet,” připomněla Worthovi, když znovu zařadil neutrál. „Věnoval ses mi celý den. Dopoledne jsi byl se mnou na pláži, pak chodil po obchodech a při západu slunce pozoroval ty šílence, co skáčou z útesů.”

„Chtěl jsem to dělat tak jako tak.”

„Napadlo mě, že zmizím a nechám tě, abys… aby sis večer užil podle svého s těmi dvěma.”

Střelil po ní vražedným pohledem a stroze odmítl koupit ručně tkanou přikrývku od prodavače, který využil zácpy a nabízel lidem uvězněným v autech suvenýry. „Netušil jsem, že o mně máš tak nízké mínění. Nejsem sice vzorem ctnosti, Cyn, ale ke švédské trojce jsem měl nejblíž oné noci v Houstonu s tebou a Timem.”

Zatraceně! Proklínal se, že si na Tima vzpomněl. Přiživil tak výčitky svědomí, jež ho hryzaly celý den kvůli myšlenkám, které marně odháněl. Když se Cyn ztratila, nedostavil se jako první pocit strach o ni, nýbrž žárlivost.

Z představy, že s ní tančí jiný muž, že se dotýká její kůže, vdechuje její vůni, se mu dělalo rudo před očima. Z jakého titulu na ni žárlil? Bát se o ni mohl, to ano, ale žárlit ne.

Dodávku odtáhli ke kraji vozovky a kolona se znovu pohnula. Cyn položila Worthovi dlaň na stehno. Málem hlasitě zaúpěl.

„Měla jsem ty nejlepší úmysly,” omlouvala se. „Zdálo se mi, že se příliš dobře nebavíš, protože jsi mě měl na krku celý den. Usoudila jsem, že ode mě bude ohleduplné, když se vytratím a poskytnu ti příležitost k…”

„K sexuálnímu vyžití?”

Krátce mu pohlédla do očí, sotva znatelně pokrčila rameny a rychle odtáhla ruku z jeho nohy.

„Koukej, Cyn, až budu potřebovat sex, budu tě informovat jako první. Takže dokud o tom sám nezačnu, předpokládej, že jsem spokojený.”

„Fajn.”

Vyjeli z města a pokračovali po silnici vedoucí podél pobřeží. Bylo to poprvé, co se málem vážně pohádali, a ani jednomu z nich nebylo příjemné mlčení, které mezi nimi zavládlo. Worth nasupeně nechával na Cyn, aby ho prolomila. Nakonec nevydržela.

„Co měly v plánu?”

„Kdo?”

„Ty dvě z letadla.”

„Okruh po nočních klubech. Po těch… hodně drsných.” Obrátil hlavu, aby mohl pozorovat její reakci, a zasmál se, když se jí na tváři objevila směsice ohromení a zvědavosti. „Zajímalo by tě to?”

Několikrát zamrkala vytřeštěnýma očima, pak se k němu naklonila a vzrušeně zašeptala: „A ty bys mě tam vzal?”

Překvapením zalapal po dechu a pak se rozchechtal. „Děláš si legraci? Nebo chceš vážně riskovat Ladoniin hněv?”

„Nemusela by se to dozvědět.”

„Jenže kdyby to zjistila, stáhla by ze mě kůži zaživa. Nechci, aby mi vyčítala, že tě kazím.”

„Oni tam…”

„Jo.”

„Opravdu to dělají? Přísahej.”

„Na mou duši. A víc se o tom nehodlám šířit.”

Sex byla ta poslední věc, na niž chtěl myslet. Nicméně, když později hráli na terase při svíčkách rummy, zdálo se, že na nic jiného myslet nedokáže.

Smáli se a dobírali si jeden druhého, ale Wortha trápily výčitky svědomí, protože víc než karty ho zajímalo, jestli si Cyn vzala podprsenku, když se převlékala do trička a šortek. A jakmile mu bríza vanoucí od oceánu dokázala, že ji nemá, cítil se ještě provinileji, protože nedokázal hned odtrhnout pohled od jejích bradavek, zřetelně se rýsujících pod látkou.

Když zhasli, ležel strnule na kraji postele zády k Cyn a nadával si do chlípníků. Pouze bezcharakterní chlap může toužit po manželce svého nejlepšího přítele. Zvlášť když ona o tom nemá ani tušení.

Díkybohu že neměla. Díkybohu že neuhodla, co se v něm děje. Měl dojem, že umře, jestliže nebude smět přejet konečky prstů po jejích zahrocených bradavkách, přestože by si raději usekl ruku, než by to udělal a urazil ji.

Díkybohu nepoznala, že kdykoliv mu padl pohled na bledý růžový flíček kousíček pod uchem, živě se mu vybavila chuť její pokožky. Políbil ji jenom letmo, ale vůně její kůže zanechala hluboký otisk v jeho mozku, a ačkoliv předešlý večer význam polibku zlehčoval, toužil ho zopakovat.

Nedařilo se mu potlačit neodbytné představy. Ani fyzické reakce, které vyvolávaly. Nakonec byly tak nesnesitelné, že ho vyhnaly z postele. Vyklouzl dveřmi na terasu a ponořil se do chladivé vody v bazénu.

KAPITOLA ŠESTÁ

Probudilo ji šplouchání vody. Vstala a přistoupila k posuvným dveřím na terasu. Byly otevřené. „Worthe?”

Krčil se na druhém konci bazénu. „Vzbudil jsem tě? To mě mrzí.”

„Co tady děláš?” Uvědomila si hloupost své otázky a zeptala se jinak. „Proč se koupeš uprostřed noci?”

„Nemohl jsem usnout.”

„Něco se děje?” Pokročila těsně k bazénu, až jí bosé prsty přesahovaly přes okraj. Ponořil se hlouběji, aby mu voda sahala po bradu.

„Nic se neděje. Prostě mě nebavilo převalovat se z boku na bok. Jdi si lehnout. Brzy znovu zalezu do postele.”

Zaváhala. Tak trochu doufala, že jí navrhne, aby se taky vykoupala, nicméně když bylo zřejmé, že o její společnost nestojí a dává přednost samotě, couvala zpátky k bungalovu. „Takže se uvidíme ráno.”

„Jasně. Dobře se vyspi.”

Došlápla na něco měkkého, a když se podívala na zem, zjistila, že stojí na šortkách, v nichž Worth spal. Jakmile si uvědomila souvislosti, bleskurychle se otočila, vpadla do pokoje a zavřela za sebou dveře.

Ráno se v duchu neustále vracela k jeho noční koupeli na Adama. Nemohla za to pouze její sveřepá paměť, osud si pro ni přichystal ošklivý kousek.

Zatímco popíjeli na terase kávu, o kousek níž na svahu dováděla v bazénu nahá dvojice.

Worth i Cyn předstírali, že si ničeho nevšimli, ale pohledy obou se neustále stáčely k bungalovu pod nimi. Přetvářka trvala tak dlouho, až bylo nemožné, aby jeden z nich udělal žertovnou poznámku a společně odbyli celou epizodu smíchem. A tak zírali dál.

Něžné laškování skončilo dlouhým polibkem a roztoužený pár, propletený do sebe a zabalený do jedné osušky, zmizel v apartmá.

Worth rázně odstrčil židli od stolu. „Klidně dosnídej,” zamumlal, odhodil ubrousek a spěšně zmizel v pokoji. Když Cyn za pár minut přišla za ním, byl už převlečený a balil do tašky osušky a opalovací mléko.

Cestou na pláž ho neustále kradmo pozorovala. Upoutaly ji pohyby jeho svalnatých nohou, když šlapal střídavě na plyn, brzdu a spojku. Mělo jeho ochlupení vždycky tak zlatavý odstín, nebo ho získalo teprve včera na slunci, které obarvilo jeho kůži dobronzova?

Přikazovala své pozornosti, aby se věnovala nádherné scenerii, ale její oči i myšlenky prosadily během celé cesty svou a neodtrhly se od Wortha a jeho krásného, vzrušujícího těla.

Zaparkoval džíp na místě vyhrazeném pro hotelové hosty a společně vykročili k pláži. „Líbí se ti tady?” zeptal se.

Zkontrolovala úhel slunce, vzdálenost od příboje, odstup od ostatních turistů a přikývla. „Dokonalé místečko.”

Když rozprostřel na zemi osušky, posadila se na svou.

„Chceš, abych ti namazal záda?” nabídl se.

„Ne, díky. Dnes se budu opalovat zepředu.”

Jeho oči ji pečlivě zkoumaly, a než dospěly od krku ke kolenům, pocítila horké šimrání v podbřišku. „Včera… Byla ta noční koupel příjemná?”

„Ušla. Omlouvám se, že jsem tě probudil.”

Byla probuzená, ale jinak než měl na mysli Worth. Když se natáhl na záda, břicho mu pod hrudníkem vytvořilo prohlubeň. Cyn spěšně odtrhla pohled od proužku ochlupení, který se táhl od pupku a končil v jeho plavkách.

„Nic se nestalo. Ani nevím, kdy sis šel zase lehnout.”

Byla to lež. Byla vzhůru ještě dlouho potom, co se vrátil do postele. Protože vytušila, že je vzhůru stejně jako ona, neodvážila se téměř ani mrknout a ležela vedle něho strnulá a nehybná.

„Báječně jsem se ve vodě uvolnil. Okamžitě jsem usnul.” Tmavá skla brýlí, která mu zakrývala oči, zamaskovala i jeho lež.

Vadilo jí, že se k sobě nejenom chovají s přehnanou zdvořilostí, ale že k sobě ani nejsou upřímní. Kdy jejich nenucené kamarádství ustoupilo upjatosti běžné mezi neznámými lidmi?

Na ten okamžik by mohla ukázat zcela přesně. Jejich vztah se proměnil, jakmile si začala všímat věcí, jako byly svaly na jeho zádech a hra, kterou předváděly, když si svlékal nebo oblékal tričko, vzrušující porost na hrudi, jiskřičky, které se mu objevily v očích, když se usmál - a jakmile ucítila bodavý osten žárlivosti pokaždé, když si všimla, že na něho obdivné civí jiná žena.

Právě proto se předešlý večer vytratila z baru. Jistě, nechtěla mu být na překážku, aby se mohl bavit podle svého, ale zároveň měla chuť vlepit mu facku a potom zakroutit krkem oběma přítulným děvenkám.

Kde se v ní vzala taková žárlivost?

Worth bezpochyby zachytil dlouhé pohledy, které směrem k němu vysílala. Stoprocentně postřehl, že na ni šla závrať, jakmile ji k sobě při tanci přitiskl. Proto měl tvář ztuhlou napětím, když ji vedl zpátky ke stolu.

Loajalita a kavalírství mu nedovolily dát jí najevo, že o ni nemá zájem, ale pravděpodobně měl dojem, že to na něm poznala. Vdova, která prahne po pozornosti muže, je chudinka. U ostatních vzbuzuje lítost, která ji brání před krutostí, a tak se Worth uchýlil k laskavé shovívavosti. Znemožnila se před ním. Byl znechucený jejím chováním, ale měl příliš dobré srdce, než aby jakkoliv zasáhl.

Bylo by jí milejší zemřít než se stát předmětem soucitu, ale přesto nebylo v jejích silách zvrátit trapný vývoj. Ještě víc než žárlivost ji mučily výčitky svědomí. Neustále bojovala s nutkáním oslovit Tima a omluvit se mu: „Moc mě to mrzí, ale já najednou nemůžu odtrhnout oči od Wortha.” Šílená představa. Měla na sebe zlost, že ji vůbec napadla.

Navzdory předsevzetí, že na něho ani nepohlédne, se její oči neustále stáčely k atletickému tělu ležícímu vedle ní a jako naschvál se zastavovaly na jeho stehnech a nápadné vyboulenině mezi nimi. Cyn stravoval vnitřní žár. Potlačila tiché zasténání a rychle vstala.

Worth sňal sluneční brýle a tázavě na ni zamžoural.

„Asi se půjdu podívat na trh.” Mávla rukou ke shluku stánků s doškovými střechami o necelý kilometr dál po pláži. „Musím koupit suvenýry pro Brandona a maminku.”

Začal se také zvedat, ale zarazila ho. „Nemusíš chodit se mnou. Vypadal jsi úžasně spokojeně.”

„Opravdu mě nebudeš potřebovat?”

„Zvládnu to sama. Neztratím tě z dohledu a nebudu pryč dlouho.”

Přehodila přes sebe šaty, popadla peněženku a vyrazila. Přívětivě odmítala marihuanu, košíky, keramické misky a kožené sandály, které jí vnucovali prodavači obcházející pláž, a pokračovala dál až k trhu.

Střechy poskytovaly příjemný stín. Krámky nabízely veteš ve srovnání s obchody ve městě, kde nakupovali předchozí den, ale také větší zábavu, protože se předpokládalo, že zákazníci budou smlouvat. Cyn tam strávila hodinu, ani sama nevěděla jak.

Slunce pražilo a od Pacifiku foukal silný vítr. Cyn dostala žízeň a při zpáteční cestě se zastavila u kiosku, objednala pro sebe i Wortha long drink s ledem a požádala, aby jim ho číšník donesl.

Než se hlubokým pískem, bosá a obtížená nákupy, do-vlekla k Worthovi, byla vyčerpaná. Vděčně klesla vedle něho na kolena.

„Uf, jsem zplavená, ale stálo to za tu námahu. Pro matku jsem vybrala stříbrný náramek, který se jí určitě bude líbit.

Neodolala jsem a koupila jeden i pro sebe. A pro Brandona mám kožený bič. Co myslíš, nebudu toho litovat?”

Worth se nepohnul. Neřekl ani slovo.

„Worthe?”

Břicho se mu pomalu zvedalo a klesalo a prozrazovalo, že usnul. Cyn se posadila na paty a pozorovala ho. Vítr čechral porost na jeho hrudi a pohrával si se světlými prameny vlasů, které mu padaly do čela. Po tvářích mu stékaly kapky potu a spojovaly se v prohlubni pod krkem. Na rtech nebyl ani náznak úsměvu. Pohled na dolní polovinu jeho těla jí prozradil proč.

„Worthe?”

„Hm?”

Zafuněl a jeho hruď se ještě víc rozšířila hlubokým nádechem. V polospánku zvedl ruku, položil ji Cyn na stehno a zlehka ho hladil.

„Worthe?” opakovala. Hlas se jí zrádně třásl a byl tak slabý, že ho vítr odnesl pryč.

Pozvolna se probudil. „Ahoj,” zamumlal.

„Ahoj.”

Teprve teď si uvědomil, že jí něžně svírá stehno. Vymrštil se do sedu a odtáhl ruku. „Uf, asi jsem usnul… Něco se mi zdálo. Ty už jsi zpátky? Kolik je vlastně hodin?” Sňal sluneční brýle, přejel si dlaní po tváři a tak nenápadně, jak jen bylo možné, si přehodil cíp osušky přes klín. „Jak dlouho jsi byla pryč?”

„Něco přes hodinu.” Přes jeho rameno zahlédla, že se k nim blíží číšník s koktejly. Měla radost, že ho vidí. V ústech měla sucho už předtím, ale ne takové jako nyní. „Nemáš žízeň?”

„Cože? Jo. Vypadá to dobře. Dík.” Dal mladíkovi spropitné a dlouze si lokl. „Koukám, žes byla úspěšná,” poznamenal a ukázal na balíčky.

Znovu mu popsala dárky. Při zmínce o biči se ušklíbl. „S bičem od tebe a pistolí ode mě bude z Brandona postrach okolí.”

„To mi nedošlo,” zaúpěla.

„Asi se tam budu muset taky vypravit a vybrat nějaké suvenýry pro něho, Ladonii a paní Hardimanovou.”

„Půjdu s tebou. Vím, kde mají nejzajímavější zboží.”

„A smlouvat umíš?”

„Skvěle. Nebo vůbec ne. Záleží na úhlu pohledu.”

Bála se svléknout do plavek. Nakonec si dodala odvahu, ale připadala si příliš obnažená, zranitelná a stydlivá.

Aby svůj směšný, ničím nepodložený ostych skryla, hlásila s větším nadšením, než cítila: „Představ si, půjčují tady koně za hodinovou sazbu. Projet se podél pobřeží by mohl být úžasný zážitek. Co myslíš?”

„Zní to lákavě. Zajdeme se tam podívat.”

Ale nesvezli se na koních. Ani nešli nakupovat suvenýry. Slunce, alkohol v koktejlech a zvláštní nálada, která mezi nimi zavládla, vyústily v příjemnou malátnost.

Celé odpoledne prolenošili. Leželi vedle sebe na osuškách a bez valného úspěchu se snažili nedívat se na sebe.

„Cokoliv máš chuť podniknout, bude skvělé.”

„Navrhni něco ty.”

„Mně je to jedno.”

„Něco tě musí lákat víc.”

Když se vrátili z pláže do bungalovu, donekonečna probírali, co budou dělat večer. Každý nadhodil několik možností, ale k rozhodnutí zatím nedospěli. Vystřídali se ve sprše, aby ze sebe spláchli písek a slanou vodu, a teď seděli na terase, popíjeli koktejly, které ze surovin v baru namíchal Worth, a pozorovali, jak na obzoru polyká Tichý oceán obrovské nachové slunce.

Worth na sobě měl šortky, Cyn byla stále v koupacím plášti, na mokrých vlasech měla ručník svázaný do turbanu. Oba si položili bosé nohy na tepaný konferenční stolek.

„Můžeme si objednat večeři při svíčkách. V požadovanou hodinu nám ji naservírují tady na terase. Nemuseli bychom se oblékat…”

Worthovi uvízl konec jeho návrhu v krku, když zachytil Cynin vylekaný pohled.

„Nebo můžeme jít do města,” pokračoval spěšně. „Tady je průvodce po restauracích.” Zalistoval v knížečce plné barevných inzerátů. „Jakou kuchyň by sis dala? Místní nebo mezinárodní? Ryby?”

„Co vyzkoušet hotelovou restauraci?”

Worth studoval prospekty, které přinesl na terasu. „Kontinentální kuchyně, čtyři hvězdičky, úchvatný pohled na zátoku, živá hudba,” předčítal. „Co tomu říkáš?”

„Byl by to kompromis. Mohli bychom sejít dolů pěšky a ušetřili bychom si popojíždění v zácpě.”

Neměla náladu na hlučné restaurace plné lidí, ale intimní večeře při svíčkách na terase by pro ni znamenala učiněná muka. Nedávno toužila, aby něco rozvířilo stojaté vody jejího života narušilo jeho nudnou rovnováhu, ale nepočítala s tím, že by katalyzátorem mohl být Worth. Ani s možností, že se místo v mírných vlnkách ocitne v divokém příboji.

Zatím se neznemožnila úplně, ale kdyby s ním zůstala sama v exotické a vzrušující atmosféře, riskovala by, že se dá strhnout k nepředloženosti, jaké by potom dlouho litovala.

Worth zjevně také netoužil po samotě ve dvou. „Dobrý nápad.” Odhodil průvodce na stolek.

„Vezmu si stejné šaty jako včera večer.”

„Fajn.” Lhostejně pokrčil rameny. „Ještě jeden koktejl?”

„Ne, ale ty si ho dej, než se obleču. Bude mi to chvíli trvat.”

„Proč?” vyptával se nenuceným kamarádským tónem, který byl dozvukem vztahu, jaký mezi nimi existoval, než odlétli z Dallasu. „Proč se ženy vypravují tak příšerně dlouho?”

„Protože od nás muži očekávají, že budeme vždy okouzlující,” přizpůsobila se jeho žertovnému tónu. „Takový výsledek si vyžaduje hodiny pečlivých příprav.”

„Vážně? Dovolím si poznamenat, že když jsi vylezla z moře celá rozcuchaná, rozpálená od slunce a obalená pískem, vypadala jsi fantasticky.”

Jejich pohledy se setkaly a zaklesly se do sebe na okamžik, který byl o pár vteřin delší, než by měl. Úsměvy na rtech jim odumřely. „Díky,” zamumlala rozpačitě a zacouvala do koupelny.

Uplynula hodina, než mohli vyrazit. Proti Cynině pokožce, o několik odstínů opálenější než předešlý večer, vypadaly bílé šaty ještě efektněji. Worth na sobě měl sako ze surového hedvábí, tmavé plátěné kalhoty a světle růžovou košili. Tvořili hezký pár, jak hrdě konstatovali, když vycházeli z bungalovu.

Restaurace se nacházela zhruba uprostřed areálu, ale i tak to k ní měli poměrně daleko, protože dlážděná cesta se složitě klikatila po příkrém svahu. Po první serpentině se Cyn zastavila.

„Ty podpatky musí dolů, než si polámu nohy.”

„Nemám se vrátit pro džíp?”

„Ne. Je kouzelná noc, přímo stvořená k procházce. Ale nechci škobrtnout a upadnout. Ještě dobře, že jsem si nevzala punčochy.” Opřela se o něho a vyzula si sandály.

Usmál se jejím bosým chodidlům. „Málokterá žena by byla tak praktická. To se mi na tobě líbí, Cyn. Vůbec se mi líbíš.”

Vzhlédla k němu a zeptala se: „K tomuto závěru jsi dospěl právě teď, po řadě let co se známe?”

„Ne. Líbila ses mi, hned když nás Tim seznámil.” Sklonil se k ní a dodal žertem: „A to jsem ještě nevěděl, že každý večer používáš zubní nit.”

„Já se o vás taky leccos dozvěděla, pane Lansingu.” Přimhouřila oči do zelených škvírek. „Vždycky usínáš s polštářem pod hlavou a ráno ho máš u nohou?”

„Jak dlouho máš ten puchýř na levé noze?”

„Odkdy si umýváš vlasy dětským šamponem?”

„Tak pozor. Jestli začneš hanět můj šampon, doženeš mě k nejhoršímu.”

„Například?” dráždila ho.

„Například ti připomenu, že si natíráš prameny vlasů podél tváře citrónovou šťávou, aby vypadaly světlejší než ostatní.” Zatahal ji za jeden, který se jí uvolnil z ohonu.

„Ty věříš, žes odhalil všechny moje tajné recepty na krásu?” Se smíchem se objali. „Ty se mi taky líbíš, Worthe.”

Když se od sebe odtrhli, vzal ji za ruku. Scházeli k restauraci a družně do kroku pohupovali pažemi. Před vchodem si Cyn nazula sandály. Číšník je usadil na zahrádce, z níž se otvíral pohled na město, které se rozkládalo kolem zátoky jako třpytivý vějíř.

Plamen v lampičce na jejich stole se roztančil s každým závanem oceánského vzduchu. Oblohu nad okolními horami pravidelně křižovaly blesky, ale úslužný číšník Cyn a Wortha ujistil, že déšť se nespustí dřív než za několik hodin. Rachot vzdálených hromů byl spíš přátelský než hrozivý. Hudba, kterou na svých nástrojích vyluzovali harfenistka a flétnista, se postarala o uklidňující zvukovou kulisu pro chutné pokrmy i nezávaznou konverzaci.

Rozhovor se zadrhl pouze tehdy, když se jejich pohledy náhodou setkaly.

„Budeš mě muset do kopce vytlačit,” odfoukla si Cyn, když vycházeli z podniku. „Jídlo bylo tak vynikající, že by byla škoda nechat třeba jen jediné sousto.”

Podepřel ji, když si znovu zouvala boty, vzal jí je z rukou a strčil každou do jedné kapsy saka.

„Není kam spěchat,” prohlásil, když začali stoupat do svahu. „Můžeme si dát načas.”

A opravdu nespěchali. Loudali se a pravidelně se zastavovali, aby obdivovali výhledy, které se měnily s každou zatáčkou.

Jeden, zahrnující celou zátoku s městem, obzvlášť vybízel, aby se jím pokochali. Posadili se na nízkou kamennou zídku a okouzleně hleděli na panorama u svých nohou. Vlahý větřík je hladil po tvářích a vymodeloval Cyniny šaty podle obrysů jejího těla. Šimrání lehké látky na kůži jí působilo fyzickou slast, ale v rozpacích zkřížila paže na hrudi.

„To je krása,” vydechla. „Díky, Worthe, žes mě přemluvil, abych s tebou letěla.”

„Potěšení je zcela na mé straně.” Hlas měl poněkud zastřený. Otočila hlavu a přistihla ho, že zírá na její ňadra, která se pokoušela zakrýt.

„Každá minuta byla úžasná.”

„Opravdu, Cyn?”

„Ano.”

„To je dobře. Proto jsme sem jeli.”

„Problémy, které na mě čekají v Dallasu, mi připadají hrozně vzdálené. Jako bych tady nahoře byla odříznutá od reality.”

Nasadil utrápený výraz. „Prosím tě, nezdůrazňuj, jak jsme vysoko. Nezapomínej na můj strach z výšek.”

Odhrnula vlasy, které jí vítr hnal do očí. Ohon povolil už dávno. „Když máš závratě, proč bydlíš tak vysoko?”

„Ještě nikdy jsem nestál těsně u zábradlí jako ty, když jsi u mě byla naposledy. Dokud se můžu dívat do dálky, a né přímo dolů, jsem v klidu. Vadí mi pocit, že je pevná zem hluboko pode mnou.”

„Ale v letadle se nezdálo, že bys měl nějaké problémy.”

„Byl jsem plně zaujatý něčím jiným.”

„Čím?”

„Tebou. Měl jsem radost že sis dala říct.” Naklonil se k ní. „Velkou radost, Cyn.” Nervózně se odvrátila. „Dnes večer ti to moc sluší.”

„Díky,” vysoukala ze sebe. „Ale podívej se na moje vlasy. Nedrží…”

„Cyn.”

účes. Nikdy se mi nepodaří…”

„Cyn.”

„…je zkrotit. Sponky vždycky hned vypadnou…”

Sehnul hlavu a políbil ji na lalůček a potom za ucho. Sklouzl ke koutku jejích úst a dotkl se jich svými rty. Krátce, zkoumavě. Ucítila, že jsou měkké a teplé, a přála si poznat, jak pevně se umí přitisknout. Vlna touhy, která se jí zvedla v hrudi, byla tak silná, že nemohla dýchat. Tělo měla náhle těžké a horké.

Přesto odtáhla hlavu a s nuceným úsměvem navrhla: „Bude lepší, když se vrátíme do bungalovu, Worthe.”

Pohlédl jí hluboko do očí, zklamaně se usmál, ale přikývl. „Okay.”

Držel se těsně vedle ní, ale nedotýkal se jí. Cítila, že se na ni dívá, a vytrvale hleděla stranou. Výstup byl obtížný, ale srdce jí nebušilo námahou. Než došli k cestičce odbočující k jejich apartmánu, byla zadýchaná a točila se jí hlava.

Worth se protáhl kolem ní ke dveřím a odemkl. Vešla jako první a odhodila večerní kabelku na křeslo. Obrátila se, aby něco řekla, ale později si nikdy nevybavila, co to mělo být, protože k ní vztáhl ruce.

Rozepnul sponu, kterou měla ve vlasech. Osvobozené prameny se mu rozlily po rukou. Zabořil do nich prsty a přitáhl k sobě její tvář.

Obkroužil vlhkým jazykem její ústa a políbil ji. Tiše za-naříkala a zvedla ruce k jeho dlaním, aby je odtrhla od svého obličeje, ale místo toho je k němu přitlačila ještě těsněji. Hrudí drtil její ňadra a v klíně cítila jeho erekci.

Potom události nabraly závratnou rychlost.

Tlakem ji přinutil otevřít rty, zvrátil jí hlavu a zasunul jí jazyk hluboko do úst. Vydala ze sebe nevěřícné, radostné, lačné zasténání. Sjel rukama k jejímu pasu a přitáhl ji k sobě ještě těsněji. Hladil ji po hýždích a divoce ji líbal.

Přivinula se k němu a odpovídala na žíznivé výpady jeho jazyka. Pustil ji jen na tak dlouho, aby si mohl vytáhnout košili z kalhot a rozepnout ji. Aniž přestal Cyn líbat jako šílený, rozepnul si i pásek a kalhoty, a znovu ji strhl k sobě.

Hladil ji po prsou, ale i tenká látka mu překážela. Nahmatal uzel za jejím krkem a rozvázal ho.

Cyn vykřikla rozkoší, když ji do plných ňader zaškrábal porost na Worthově hrudi. Zmučeně zasténal. Nebyl ochotný vzdát se jejích rtů a neohrabaně se soukal ze saka a košile. Jeho prsty zápolily se zipem na jejích šatech, potom je stahoval dolů přes její boky, až se svezly na zem. Zvedl ji z jezírka bílé látky, které se jí rozlilo u nohou, a odnesl k posteli.

Padli na ni současně. Držel se jejích ramen a se stejnou zuřivostí, s níž ji líbal, se soukal z kalhot. Když byl konečně nahý, vzepřel se na loktech, aby se na ni podíval.

Ňadra se jí dmula ze světlejšího pruhu, dělícího její opálenou pokožku. Tiše zaklel, zakryl je dlaněmi a něžně drtil jejich hroty, pak sklonil hlavu, zasypal je polibky, až konečně vzal do zubů jednu bradavku.

Prohnula se v zádech. Vsunul jí ruku pod bedra a zvedl její břicho ke svým ústům. Líbal ji na pupek a na Venušin pahorek, nejprve přes trojúhelník hedvábí, a když ho shrnul, na měkký chomáček. Vzápětí už horce pulzoval v jejím těle.

Byla napjatá, úzká a vzdorující, ale potom se uvolnila a přizpůsobila se mu. Když do ní vnikl celý, svezl se dolů, až klečel na zemi a ona mu seděla v klíně.

„Nechám to na tobě, hlavně aby se ti to líbilo,” zašeptal chraptivě, s otevřenými ústy mezi jejími ňadry.

Ovinula paže kolem jeho hlavy a kolébala ji. Přitiskla hýždě k jeho stehnům a jeho úd zajel do její vagíny jako do sametové rukavice. Když olízl jazykem její zahrocenou bradavku, zrychlila tempo.

Než ji převalil zpátky na postel, byla zadýchaná. S něžným úsměvem jí shrnul z tváře zvlhlé pramínky vlasů a kladl je jeden vedle druhého na polštář.

Jeho výraz se však během pár vteřin proměnil. Obličej se mu stáhl vzrušením a soustředěním. Pohyboval se v ní a jeho citlivost a zkušenost dokázaly znovu rozdmýchat vášeň, o níž si myslela, že se už zcela vyčerpala.

Když dospěla k druhému vrcholu, znásobil její rozkoš Worthův přidušený výkřik a horký proud, který do ní vytryskl.

KAPITOLA SEDMÁ

Když se Worth ráno probudil, byla Cyn už oblečená a sbalená.

Seděla upjatě na židli, s pohledem upřeným na jeho prsty, které objímaly nic v místě, kde ještě před chvílí bylo její ňadro. Šátral po ní pod pomačkanou přikrývkou, než se probral a uvědomil si, že neleží v dosahu jeho paží.

Zamžoural, zaostřil na ni a prudce se posadil, jakmile si všiml jejího strnulého výrazu a tašky u nohou. Přestože znal odpověď předem, zeptal se: „Co to děláš?”

„Odjíždím.”

„Jasně. Večer.”

„Ne. Letím první linkou do Dallasu.”

„Poslouchej, Cyn…”

„Nemůžeš změnit mé rozhodnutí, tak se o to ani nepokoušej.”

Vstala ze židle a obrátila se k němu zády, protože vypadal po čertech sexy - s přikrývkou kolem boků, rozcuchaný, neoholený, rozespalý, na posteli zválené od jejich milování.

„Naše letenky budou na dřívější let k ničemu.”

„Hned jak jsem se probudila, zavolala jsem na letiště a souhlasila, že doplatím rozdíl, jestli mě přebukují na jinou linku.”

„Tebe?”

„Mě. Ty nic měnit nemusíš. Zůstaň do večera a užij si zbytek víkendu.”

„Ani náhodou.” Ohodil přikrývku a vrhl se po Cyn. Popadl ji za paži a obrátil ji čelem ke své nahotě. „Ten zločin jsme spáchali společně. Jestli ty se vracíš dřív, tak já taky.”

Vykroutila se z jeho stisku. „Dobře. Dělej, jak myslíš.”

Vpadl do koupelny a rezolutně za sebou práskl dveřmi. Cyn zaslechla, že obsluha vložila do poličky snídani. Při představě jídla se jí bouřil žaludek, ale za nepřátelského mlčení vypila na terase šálek kávy, zatímco Worth se sprchoval, oblékal a házel věci do tašky.

Zaslechla, že volá na letiště a domlouvá si změnu letu. Když ji začaly v očích pálit slzy, namlouvala si, že na vině jsou paprsky vycházejícího tropického slunce, které se odrážely od bílé omítky.

„Hotová?” Worth stál ve dveřích na terasu. „Musíme vyrazit, jinak nám to uletí.”

Odolala pokušení pokochat se naposledy úchvatnou scenerií nebo se posledním pohledem rozloučit s apartmánem. Odevzdaně vyšla ven a nasedla do džípu.

V recepci Worth oznámil, že odjíždějí, a vrátil džíp. Cyn ho nechala. Rozhodla se, že mu svou polovinu účtu zaplatí později, v přesněji neurčeném okamžiku, až se mu dokáže podívat do očí, aniž se rozpláče, nebo se v ní zvedne zlost a stud. Obojí právě teď hrozilo.

Taxi, které je vezlo na letiště, bylo ještě špinavější, hlučnější a nacpanější než to po příletu. Vyměnili si letenky, zaplatili letištní taxu a čekali v hale s dalšími unavenými, spálenými, nevrlými turisty, kteří nyní, když jim skončila dovolená, jako by dychtili po hádce v mateřském jazyce. Zdálo se, že trvalo celou věčnost, než letištní rozhlas vyhlásil jejich let.

Cyn doufala, že budou sedět každý jinde, ale Worth při změně rezervace zřejmě zajistil, aby dostali místa vedle sebe. Vybrala si sedadlo u okna a vytrvale zírala ven, dokud letadlo nevystoupalo do své letové výšky.

Worth si položil loket na opěrku mezi nimi a naklonil se k ní. „Cyn, promluvíš na mě ještě někdy?”

„Samozřejmě. Nebuď hloupý,” odpověděla mrakům za okénkem.

„A podíváš se na mě ještě někdy?”

Obrátila se k němu. Dotkl se jí jeho úšklebek předstírající frivolnost. „Na tebe se dívat můžu, ale pohled na sebe do zrcadla asi nesnesu.”

„Proč? Protože jsi se mnou šla do postele?”

„Pst! Proč si rovnou nepůjčíš od posádky mikrofon a nevyhlásíš to na celou kabinu?” Rozhlédla se znepokojeně kolem, ale pokud mohla soudit, nikdo nic neslyšel. „O tom, co se stalo v noci, nechci mluvit,” zašeptala.

„Já ano.”

„Ovšem budeš mluvit sám se sebou, protože já nebudu poslouchat.” Znovu se odvrátila.

Uběhlo několik minut. Myslela - doufala -, že vyhověl jejímu přání. „Chtělas to stejně jako já, Cyn.” Dotčeně si odfrkla a podívala se na něho. „Na koho máš vztek?” zeptal se tiše. „Na sebe, že se ti to líbilo? Nebo na mě, že jsem to dělal tak, aby se ti to líbilo?”

„Mně se to nelíbilo!”

Rozčílil se. „Že ne? A jak!” vyštěkl na ni. „Nepředstírala jsi to a já už vůbec ne. Lži sama sobě, když se ti uleví, ale lež zůstane lží. Málem jsi ze mě dvakrát vyždímala duši, tak nepředstírej, že ti to nebylo příjemné.”

Zrudla. „Což ovšem neznamená, že mi to bylo příjemné potom.”

„Ach tak, chápu. Nebylo ti příjemné ležet vedle mě svinutá do klubíčka celou noc, se zadkem v mém klíně a mou rukou na prsou.”

Zvedla studené zpocené dlaně k rozpáleným tvářím. Její vzpomínky na noc, kdy ji probouzely Worthovy prsty, které jí zlehounka mnuly bradavky, byly až příliš živé. Pokaždé zavrněla, přitiskla se k němu a znovu usnula. Bylo od něho podlé připomínat jí, s jakou slastí přijímala jeho laskání.

„Za denního světla,” prohlásila upjatě, „mi došlo, jak nezodpovědně jsem se chovala. Nemám v úmyslu házet všechnu vinu na tebe, nicméně je pravda, že jsi mnohem zkušenější, pokud jde o… o…”

„Potěchu těla?”

Potěcha ani zdaleka nevystihovala reakce, které vymámil z jejího těla. Zamračila se na vlastní zhodnocení a zarputile pokračovala: „Stali jsme se obětí okolností, podnebí a romantického prostředí. Toť vše. Chci na to zapomenout,” uzavřela upjatě jako guvernantka.

„Fajn.”

„Dobře.”

„Zapomeňme na to.”

„Přesně to jsem právě řekla.”

Otevřela americký časopis, který si před odletem koupila na letišti. K její úlevě si Worth opřel hlavu o sedadlo a zavřel oči. Uplynulo několik minut, v nichž Cyn předstírala, že vnímá vytištěná slova, a Worth, že spí.

Nakonec otočil hlavu k ní. „Cyn?”

„Hm?”

„Nemyslím, že někdy zapomenu.” Zničeně složila tvář do dlaní.

Konejšivě ji poplácal po koleni. „Bylo to až příliš hezké, abych mohl zapomenout.”

„Vážně?”

Než si uvědomila, co se chystá udělat a říct, vztyčila hlavu a otázka jí vylétla z úst. Kdyby byla k sobě zcela upřímná, přiznala by si, že polovina jejího hněvu pramenila z nejistoty. Worth spal s tucty žen, armádou žen, s ženami mladšími, hezčími, sexuálně přitažlivějšími než ona. Pronásledovaly ji obavy, jak dopadla ve srovnání s nimi.

„Co hezké? Bylo to fantastické!” Potom nasadil neutrální výraz a nedbale pokrčil rameny. „Já si to aspoň myslím. Co ty?”

Nesnesla pohled na něho. Zavřela oči a přikývla.

Kdyby nebyla tak zaneprázdněná svými pochybnostmi, postřehla by ve Worthově hlase náznak nejistoty. „Samozřejmě, jediný muž, s nímž mě můžeš srovnávat, je Tim.”

Kousla se do rtů a varovně zakroutila hlavou. „Neodvažuj se mluvit o Timovi.”

Povzdechl si. „Já vím, jak ti je, Cyn. Považuješ mě snad za bezcitného mizeru, kterého netrápí výčitky svědomí, že se vyspal s jeho manželkou?”

„Vdovou po něm.”

„Správně,” zvolal a pokračoval jevištním šepotem. „Vdovou! Už dva roky jsi vdova. Po celou dobu, úplně celou dobu, co jsi za něho byla provdaná, nebyla jediná z mých myšlenek, které patřily tobě, neslušná. Přísahám.”

„Já vím.”

„Tak proč se po poslední noci cítím tak příšerně provinilý?” pokračoval řečnickou otázkou. „Nemyslel jsem na Tima, když jsem seděl u stolu proti tobě, sledoval, jak se ve světle svíček mění výraz tvé tváře, a přál si, aby mě na kůži šimraly tvé vlasy, toužil tě líbat na ústa, jimiž jsi pojídala zákusek.”

„Už dost, Worthe.”

Nebral ohled na její muka, naklonil se k ní a snížil hlas o další decibel. „Cyn, když jsem tě políbil a ty jsi rozevřela rty, když jsem se dotkl tvých ňader, neměl jsem v hlavě nikoho jiného. Ani Tima. Bylas tak teplá a sladká…”

„Mlč, prosím.”

„Nedokázal bych přestat a musel bych se s tebou pomilovat, i kdyby Tim vešel do dveří.”

Zacpala si uši, ale stáhl jí ruce dolů. „Možná bychom měli pozměnit svůj názor na některé věci, ale není nic, za co bychom se měli stydět.”

„Nic?” hlesla. „Worthe, mě děsí, že jsem se naprosto přestala kontrolovat. Nikdy předtím se mi to nestalo.”

„Já vím.”

„Vůbec jsem…”

Bylo to jako náraz do betonové zdi ve stokilometrové rychlosti. Tak náhle zmlkla a její rozrušení opadlo. Několik vteřin ani nedýchala, pouze třeštila oči na Wortha. „Cos to řekl?”

„Kdy?”

„Teď. Řekl jsi ‚já vím’, když jsem se ti svěřila, že jsem se nikdy dřív tak nechovala.”

„Aha, chápu.” Zavrtěl se na sedadle a rozpačitě si odkašlal. „Měl jsem na mysli, že… nejdeš do postele s každým.”

Zírala na něho dál s rostoucí nedůvěrou. „Probíral s tebou Tim náš intimní život?”

„Ne. Nechtěla bys něco k pití? Nemám zazvonit na…”

Cyn mu zaryla prsty do předloktí. „Probíral s tebou Tim náš intimní život?”

„Byli jsme nejlepší přátelé, Cyn,” kličkoval. „Znáš chlapy. Dají si pár drinků, řeč se stočí na ženské a oni začnou vykládat věci, které si vlastně ani nemyslí.”

V očích se jí zaleskly slzy, ale vehnal je tam hněv, nikoliv smutek. „Já jsem Tima v posteli zklamala? Stěžoval si na mě?”

„Ne.”

„Worthe!”

Hryzal si spodní ret. „Okay, možná v tom smyslu utrousil pár poznámek. Který manžel by si občas nepřál, aby jeho žena prokázala při sexu větší vynalézavost?”

Několikrát polkla, aby potlačila nevolnost. Hruď se jí propadla, jako by ji měla zlomenou. „Tim nebyl spokojený s naším sexuálním životem?”

Worth ze sebe vychrlil řadu přísah na obhajobu své i Ti-movy neviny: „Řekl jsem něco takového? Ne! Jenom jsem připustil, že Tim - a mám dojem, že to bylo těsně potom, co se narodil Brandon - že Tim poznamenal něco v tom smyslu, že váš milostný život není tak vzrušující, jak by mohl, že se nedostaneš do varu jako on a…”

„Tvrdil o mně, že jsem frigidní?”

„Ne frigidní,” odporoval popuzeně. „Nevkládej mi do úst slova, která jsem neřekl, Cyn. Tim jenom trochu fňukal, že je to pořád stejné. Rutina, ano, to je termín, který použil, pokud se pamatuju. Upozornil jsem ho, že chyba je i na jeho straně,” pokračoval. „Je všeobecně známo, že když se manželskému páru narodí děti, začnou se někteří muži dívat na svou ženu především jako na matku, ne jako na sexuální objekt. Poradil jsem Timovi, že když s tebou bude zacházet jako s milenkou, budeš se tak pravděpodobně chovat i ty.”

Cyn se třásla zlosti. „Pokud jde o ženy, Worthe, tak ty znáš odpověď na všechno, že?”

„Kam tím zase míříš?”

„Chtěl ses osobně přesvědčit, jak je to s mým libidem. Dostals mě do postele proto, abys věděl z první ruky, jak mizerný výkon tam podávám.”

Jeho předchozí přísahy bledly ve srovnání s těmi, které ze sebe sypal teď. Pěsti měl zaťaté a oči se mu vztekle blýskaly.

„Víš sama, že je to blbost, Cyn. Víš to zatraceně dobře.”

„Omluv mě, musím na toaletu.”

Překročila jeho nohy a klopýtala uličkou. Na záchodě se jí udělalo špatně. Zůstala zamčená v kabince ještě dlouho poté, co se vyzvracela. Hukot v jejích uších přehlušil i zvuk, který vydávaly tryskové motory v ocase letadla.

Když si oplachovala tvář studenou vodou, přála si být s Timem aspoň pět minut o samotě a pomstít se mu. Jak se mohl opovážit probírat jejich sexuální život s Worthem? Ze všech lidí právě s Worthem? S vyhlášeným děvkařem. Playboyem.

Jaké rady do manželského soužití Tim očekával od svobodného chlapa, který střídá ženy jako ponožky? Jestli měl nějaké připomínky, tak proč nepřišel za ní? Ona byla s jejich sexuálním životem až nechutně spokojená a nyní by se nemohla cítit podvedenější, ani kdyby se dozvěděla, že jí byl nevěrný.

Jenže Timovo provinění bylo ničím ve srovnání s Wor-thovým. Zneužil informace, s nimiž se mu svěřil přítel. Netušila, že by muž, jakýkoliv muž, mohl klesnout tak hluboko. Jedinou záhadou pro ni zůstávalo, proč čekal tak dlouho, než uspokojil svou zvědavost.

Když se vrátila na své místo, odmítala s Worthem mluvit. Zdálo se, že let do Dallasu trvá trojnásobně dlouho než let do Acapulka, ale nakonec letadlo přece jen přistálo a pasažéři začali vystupovat.

Vyhýbala se ostatním turistům, kýčovitým sombrerům a pestrobarevným suvenýrům, a protože neměla žádné zavazadlo, na které by musela čekat u pásu, byla u celní přepážky jako první. Naneštěstí to platilo i o Worthovi. Postavil se do fronty hned za ni.

„Došla jsi k chybnému závěru, Cyn. Tim se o tom zmínil všehovšudy jednou, přísahám. Pravděpodobně jste se právě pohádali, nebo tak něco. V podstatě o nic nešlo. Na rozhovor s Timem jsem si nevzpomněl, dokud jsi o něm nezačala ty.”

Zůstala k němu obrácená zády. „Na takovou báchorku ti neskočím,” zavrčela přes rameno.

„Je to pravda. Stejně jako že jsem na to v noci ani nepomyslel.”

Otočila se na podpatku a pohlédla mu zpříma do očí. „Vylákal jsi mě do Acapulka…”

„Já tě nikam se žádným záměrem nevylákal.”

„…protože jsem byla jedna z mála ženských, se kterými jsi ještě nic neměl, že?”

„Ne!”

„Využil jsi mojí mizerné nálady a ukecal jsi mě, abych letěla s tebou, protože ses chtěl osobně přesvědčit, jestli je vdova po Timovi doopravdy frigidní a v posteli bez kapky fantazie, jak si ti stěžoval.”

Teď se Worth spravedlivě rozzlobil. „Ze své vlastní zkušenosti můžu prohlásit, že neměl sebemenší důvod si stěžovat. Rozhodně ne, pokud jsi mu předváděla stejnou jízdu jako mně.”

Zalapala po dechu a zachvěla se, ale více vzrušující vzpomínkou než studem. „Jestliže se ti podařilo vyprovokovat mě k trochu živější reakci…”

„Živější! Dovol, abych se zasmál. Prudké, může být. Divoké, to je přesnější. Ale rozhodně byla o stupeň vyšší než živější!”

„Můžeš mít škodolibou radost z toho, žes ze mě vůbec nějakou reakci dostal. Porazil jsi svého nejlepšího přítele v disciplíně, kterou chlapi považují za nejdůležitější.”

„Další!” zvolal celník a Cyn vykročila k přepážce.

„Cyn, počkej!” Worth přestoupil žlutou čáru, ale jiný úředník ho zarazil.

„Nejste na řadě.”

„Patřím k té dámě.”

„Je to vaše manželka?”

„Ne.”

„V tom případě počkejte, až na vás přijde řada.”

„Do háje.”

„Jaký byl účel vaší cesty do Mexika, paní McCallová?” zeptal se celník, když otevřel její pas. „Turistika.”

„Máte něco k proclení?”

„Cyn!” zařval Worth.

„Dva stříbrné náramky a kožený bič.”

Úředník jí dal razítko do formuláře. „Děkuji.”

Vzala z pultu kabelku a tašku a pokračovala k eskalátoru.

Worth se vrhl vpřed na její místo. „Byl jsem v Mexiku jako turista a nic jsem tam nekoupil.”

Celník prostudoval jeho pas. „Mohu nahlédnout do vašich zavazadel?”

„Ale…” Worth vzhlédl. Eskalátor unášel Cyn nahoru, z jeho dohledu.

„Otevřete svou tašku, pane Lansingu.”

Worth, dokonale znechucený závěrem víkendu, škubl za zip.

Cyn zaplatila taxikáři a vystoupila. Na příjezdové cestě ležely nedělní noviny. Bylo to nezvyklé, protože Ladonia měla ve zvyku přečíst si je u ranní kávy.

Cyn je s mírným údivem zvedla a kráčela po cestě k zadnímu vchodu do domu. Dveře do kuchyně byly zamčené, ale viděla, že matka stojí u sporáku a obrací na pánvi slaninu. Zaťukala na okno. Ladonia se ohlédla, a jakmile spatřila, kdo stojí na schůdcích, překvapeně vytáhla obočí. Sňala pánev z plotny a spěchala otevřít. „Cyn, pro všechno na světě…”

„Je to dlouhá historie, mami.” Unaveně upustila všechno, co držela v rukou, na kuchyňskou židli.

„Myslela jsem, že se vracíte až večer.”

„Původně jsme měli. Ale rozhodli jsme se odletět dřív.”

„Kde je Worth? Jak ses dostala domů? A proč jste si vlastně pobyt zkrátili?”

Cyn bolela hlava už z letadla a matčiny otázky na ni narážely jako bowlingové koule. Usilovně si masírovala spánky. „Proč snídáš v jídelně?”

Na stole ve vedlejší místnosti si všimla pečlivě prostřeného stolu, látkových ubrousků, vázy s květinami, kvalitního porcelánu. Z trouby se linula lahodná vůně, ale při představě jídla se Cyn znovu zvedl žaludek.

„Cynthie, ty jsi nemocná? Proto ses vrátila předčasně?”

„Bylo to rozhodnutí vyvolané momentální situací.”

„Ubytování nebylo kvalitní?”

„Naopak, vysoce překonalo mé očekávání.”

„Spálila ses na sluníčku?”

„Mazala jsem se krémem.”

„Montezumova pomsta?”

„Ne.”

„V tom případě nechápu.”

„Prostě nás to tam omrzelo. To je všechno,” prohlásila Cyn stručně. „Proč?”

„Kde je Brandon?”

„Kde je Worth?”

Z rychlosti, kterou padaly otázky, se jí dělalo ještě hůř. „Rozloučili jsme se na letišti. Vzala jsem si taxíka.” Zamířila ke schodům vedoucím k místnostem v horním patře. „Podívám se na Brandona, dám si sprchu a zalezu do postele. Museli jsme vstávat brzy, abychom stihli letadlo. Všechno ti vysvětlím později.”

Než stačila minout průchod do jídelny, vynořil se před ní muž v pruhovaném županu, se šťastným úsměvem na rtech, a zastoupil jí cestu. Zírali na sebe a bylo těžké určit, kdo z nich je ve větším šoku.

„Cyn,” ozvala se Ladonia přívětivě, „pana Tantona určitě znáš. Je to náš soused.”

KAPITOLA OSMÁ

Samozřejmě že Cyn pana Tantona znala. Bydlel v ulici o dva domy dál ještě dřív, než si tam s Timem koupili dům. Jeho trávník byl předmětem závisti blízkého okolí, které bylo známé tím, že majitelé svědomitě dbají o vzhled svých pozemků. Penzista Charlie Tanton trávil celé hodiny ošetřováním květinových záhonů, sekáním trávy a zastřiháváním stromků a keřů.

Byl laskavý, vstřícný a měl ruku vždycky otevřenou pro školáky, kteří obcházeli domy a prodávali pro dobročinné účely cukroví nebo losy. Hovořil tiše, měl konzervativní názory… a byl posledním člověkem, o němž by Cyn předpokládala, že ho v neděli dopoledne najde ve své kuchyni v županu.

„Charlie, dáš už si kávu?” zeptala se nenucené Ladonia, jež jako jediná z trojice zůstala nad věcí. Nalila mu šálek, obešla svou ohromenou dceru, podala mu ho a povzbudivě ho poplácala po paži. „Brunch je skoro hotový. Nebude ti vadit, když se s námi nají i Cyn? Právě se vrátila z…”

„Omluvte mě.” Cyn proklouzla kolem souseda, který byl stejně nesvůj jako ona. Vyběhla do dětského pokoje. Postel byla ustlaná, ale po Brandonovi nikde ani stopy.

Matka ji dostihla několik vteřin poté, co vešla do ložnice, kde spávali s Timem. Po jeho smrti poslechla dobré rady okolí a nechala ji nově vymalovat a zařídit.

Sotva za sebou Ladonia zavřela dveře, Cyn zahájila výslech. „Kde je Brandon?”

„Rodiče Shana Lattimora ho pozvali, aby přespal u nich. Dnes po nedělní škole půjdou společně do zoologické.”

„Tím pádem sis mohla pozvat přítele, abyste spolu strávili noc,” pokračovala Cyn.

„Přesně tak,” potvrdila jí matka s obdivuhodnou vyrovnaností.

Ve svých jednapadesáti letech byla Ladonia Pattersonová úžasná žena. Vlasy měla stejně karamelové jako dcera, ovšem už řadu let používala přeliv, aby zakryla šediny. Její oči měly barvu sherry. Byla štíhlá a lidé jí hádali o deset let méně. Její základní vlastností byl pragmatismus a měla ve zvyku říkat otevřeně, co si myslí.

„Charlie a já jsme toužili strávit spolu noc už několik měsíců. Včera se nám poprvé naskytla příležitost.”

Cyn se podlomila kolena. Klesla na postel, šokovaná matčiným skandálním doznáním.

„Nechápu, proč jsi tak rozčilená, Cynthie. To tys mi nečekaným příjezdem narušila program.”

„Jak… jak dlouho už to trvá?”

„Počkej…” Ladonia naklonila hlavu na stranu a soustředěně vzpomínala. „Od jara. Přesně ode dne, kdy mi Charlie přinesl překrásnou kytici tulipánů ze své zahrady. Pozvala jsem ho na kávu. Zdržel se přes hodinu.”

Začervenala se jako holčička a přitiskla si dlaň na tvář. „Předtím jsme prováděli bláznivé kousky. Vymýšleli jsme si nejrůznější důvody, abychom museli projít kolem domu toho druhého. Ve stejnou dobu jsme vybírali schránky, což nám poskytlo záminku prohodit spolu aspoň pár slov. Vypůjčil si tolik hrnků cukru, až jsem ho nařkla, že má doma palírnu. Když mi tehdy přinesl tulipány, pozval mě na oběd. To byla naše první oficiální schůzka.”

„Kde jsem tou dobou byla já? A kde byl Brandon?”

„Tys byla v práci a Brandon byl s námi.” Zamračila se, když postřehla dceřin pohoršený výraz. „Pro boha živého, Cynthie, bylo to ve vší slušnosti. Nebuď prudérní. Poprvé jsme se milovali až včera a rozhodně bychom to neudělali, kdyby byl doma Brandon.”

„Takže ty máš poměr s Charlesem Tantonem?”

„To je nevkusné označení pro to, co k sobě vzájemně cítíme. Nemůžu tvrdit, že by se mi líbil tvůj karatelský výraz a tón hlasu. Jsem vdova. A Charlie je vdovec. Manželka mu zemřela před sedmi lety. Máme mnoho společných zájmů a je nám spolu báječně.” Oči se jí rozzářily. „Je sexy, viď?” Cyn ztratila řeč.

„A tato noc potvrdila, že se k sobě hodíme po všech stránkách, takže jsme se rozhodli, že se k našemu vztahu přiznáme veřejně.”

„Ty s ním budeš žít na hromádce?”

„Pochopitelně že ne,” odmítla Ladonia dotčeně. „Budeme se brát.”

„Brát?”

„Ano. Není to nádherné?”

„A kdy?”

„Co nejdřív. Hned jak vyřídíme potřebné formality.”

Cyn se zvedla z postele a dovrávorala k oknu. Roztáhla žaluzie a hleděla ven, ale její mysl nepřijímala nic z toho, co zaznamenávaly její oči. „Jen tak se vezmete?” ujišťovala se, když se znovu obrátila k matce.

„Můj bože. Charlie měl obavy, jak tu novinu přijmeš, ale já jsem je odbývala jako směšné. Zklamalas mě. Nenapadlo by mě, že se zařadíš mezi děti, kterým je zatěžko akceptovat nové partnery svých rodičů.”

„Nebuď směšná. O to přece nejde.”

„Tak co je s tebou? Proč nemáš radost ze štěstí, které mě potkalo?”

Cyn bezmocně rozhodila paže. „Přišlo to tak nečekaně, maminko. Jako blesk z čistého nebe.”

„Chodíme spolu několik měsíců.”

„Za mými zády. Kradete se jeden k druhému, když jsem v práci. Podplatilas Brandona, aby o vašich dostaveníčkách mlčel? Proč jsi mi nikdy nic neřekla? Proč ty tajnosti?” Jízlivě se zasmála. „Čekala jsi snad, když se zjevil v naší kuchyni v županu, že ani nemrknu, jako by to byl zcela běžný úkaz?”

„Vidím, že dnes s tebou na toto téma není rozumná řeč. A já ti nedovolím, abys mi kazila den,” uzavřela Ladonia a měla se k odchodu.

„Maminko, proč jsem se to dozvěděla jako poslední?”

Ladonia se vrátila, ale bradu držela pyšně zvednutou. „Tak dobře, Cynthie, když se ptáš, prozradím ti, proč jsem před tebou známost s Charliem tajila. Špatně jsem nesla, že já mám nový život, a ty ne.”

„Cože?”

„Pokusím se ti to v kostce shrnout. Já jsem ovdověla šest měsíců po tobě, ale s novou situací jsem se vyrovnala mnohem dřív. Vysvětlovala jsem ti, že život jde dál. Totéž ti říkal Worth a každý, kdo to s tebou myslel dobře. Ale ty ses o nic ani nepokusila. Jenom jsi chodila jako tělo bez duše a naříkala, jak je svět nudný, jak tě nic neuspokojuje. Zdálo se, že ses rozhodla utápět se v sebelítosti.”

Napřímila se ještě víc. „Já ne. Charlie vpadl do mého života jako závan svěžího vzduchu. Tvého otce jsem vroucně milovala. Ty to víš. Charlie to ví taky a já zase vím, že miloval svou Kate. A právě proto, že než jsme se potkali, žili jsme oba naplno, dokážeme teď nabídnout jeden druhému ještě víc lásky a štěstí. Je spousta žen mého věku, i mnohem mladších, které by Charlieho rády ulovily.” Oči se jí zatřpytily neskrývanou radostí a něhou. Cyn se divila, jak je možné, že si proměny, která se s matkou stala, dřív nevšimla.

„Charlie si o mně myslí, že jsem rozkošná, vtipná a od této noci i úžasná v posteli. A když mě kolem čtvrté ráno požádal o ruku, souhlasila jsem. Upřímně řečeno, Cynthie, když jsem mu řekla ano, na tebe jsem si vůbec nevzpomněla. Jestli se ti to nelíbí, tím hůř pro tebe,” uzavřela a předvedla důstojný odchod hodný velké herečky.

Cyn zírala na zavřené dveře, dokud ji urputná bolest hlavy nezahnala do koupelny. Spolkla dva aspiriny, napustila si plnou vanu horké vody a ponořila se do ní. Asi po půlhodině, když prášky zabraly, vylezla a oblékla se.

Milenci dali před myčkou přednost fyzické blízkosti a družně se spolu pustili do nádobí. Když Cyn nepozorovaně vešla do kuchyně, Ladonia umývala, Charlie utíral a oba se smáli a žertovali. Rozzlobila se na sebe kvůli ostnu závisti, který se ji zabodl do srdce.

„Maminko, pane Tantone.” Překvapeně se otočili za zvukem jejího hlasu. Nervózně si propletla prsty. „Já… chtěla jsem… Gratuluju vám,” vysoukala ze sebe.

„Děkuju, dceruško,” pokývla jí Ladonia laskavě, jako by mezi nimi k žádné hádce nedošlo.

„Prosím, přijměte s mým blahopřáním i omluvu za mé nemožné chtívání,” pokračovala s nuceným úsměvem. „Vyrazili jste mi dech.”

„Omluva se přijímá,” odpověděla rychle Ladonia, která si povšimla, že má dcera oči zamžené slzami. „Nemáš chuť na kávu? Je ještě horká. Ale možná by ti lip udělal čaj. Jsi tak bledá, že to nezakryje ani opálení.”

„Čaj bych si opravdu dala.”

Charlie odložil utěrku a přistoupil k Cyn. Přestože byl už oblečený, rozpačitě těkal očima a mnul si ucho.

„Musela jste dojít k mylnému závěru a já vám to nemůžu mít za zlé.” Konečně jí pohlédl zpříma do očí, přestože byl stále červený rozpaky. „Rád bych, abyste věděla, paní McCallová, že si vaší matky hluboce vážím. Nikdy jsem neudělal nic, co by ohrozilo její štěstí nebo ji jakkoliv zranilo. A rozhodně to nemám v úmyslu ani v budoucnosti.”

Cyn mu položila dlaň na paži. „Jednala jsem zbrkle a nepřiměřeně. Bohužel je to moje špatná vlastnost, ale teď, když jsem měla čas novinku strávit, z ní mám radost. Maminka si zasluhuje být šťastná a já věřím, že s vámi se bude mít jako v sedmém nebi.”

Charlesův úsměv prozrazoval úlevu. „Dobře. Teď je všechno v nejlepším pořádku,” vyhrkl. „A snad bychom mohli nechat formalit. Já jsem Charlie.”

„Já Cyn.” Pevně si stiskli ruce.

Jako dárek na usmířenou dala Cyn matce mexický stříbrný náramek. Líbil se jí, jak předpokládala. Zatímco pila čaj a uždibovala z posledního borůvkového muffinu, který zbyl, spřádali Charlie s Ladonií svatební plány. Chtěli mít jenom malý obřad doma, za přítomností nejbližších přá-

tel a oddávajícího.

Nastávající ženich a nevěsta brzy nato odešli s vysvětlením, že se jdou k Charliemu dívat na fotbal. Drželi se za

ruce a co chvíli hrozilo, že zakopnou, protože víc než na

chodník si hleděli do očí. Cyn, která je pozorovala, napadlo,

že se před televizí budou intenzivně věnovat líbání, hlazení

a jiným něžnostem.

Do srdce se jí zahryzl pocit, který měl blíž k touze než závisti. Přála jim jejich štěstí, jenom jim záviděla, že je úplné, protože ho sdílejí spolu, a ne každý zvlášť.

Brandona přivezli po čtvrté hodině rodiče jeho kamaráda. Byl radostí bez sebe, že je maminka doma, ovšem jeho nadšení z výletu do zoologické nebylo o nic menší. Bič, který mu přivezla, sklidil velký úspěch.

„Líbí si mi skoro jako revolver, co mi dal Worth,” zajásal, když vyrazil ze dveří, aby ho vyzkoušel.

Při pouhém zaslechnutí Worthova jména se Cyn stáhly útroby touhou a zklamáním.

Ladonia se vrátila domů až na večeři. Jedli v obýváku u konferenčního stolku, aby se Brandon mohl dívat na disneyovky. Když uprostřed pásma zazvonil telefon, Ladonia vstala.

„To bude pravděpodobně Charlie. Říkal, že mi zavolá, až se s tou novinou pochlubí svým dětem.”

Hovořila několik minut. Cyn ji slyšela, jak se směje. Když se vrátila, oznámila jí: „To je pro tebe.”

„Pro mě? Kdo volá?”

„Worth. Na mou duši, je to cvok. Když jsem mu prozradila, že se budu vdávat, předstíral, že se zhroutil a že pláče.”

„Nechci s ním mluvit.”

Ladoniin smích rázem utichl. „Proč ne?”

„Pořád mě bolí hlava. Prostě se na to necítím.” Snažila se o nenucený tón, ale svou bystrou matku neoklamala.

„To není právě zdvořilé, Cynthie.”

„Je mi líto, ale teď s ním mluvit nehodlám. Několik dní jsem nebyla s Brandonem.”

Brandonovi to bylo dokonale fuk. Byl zcela zabraný do dobrodružství, které prožívala kreslená rodina při sjezdu řeky na raftu.

Ladonia si založila ruce na prsou a zaujala pozici rodičovské inkvizitorky vyžadující pravdivou odpověď. „Co se mezi vámi stalo v Acapulku?”

„Nic!” vybuchla Cyn. „Prostě na něho právě teď nemám náladu.”

„Co mu mám říct?”

„Že mi není dobře. Ne, počkej, omluv mě, že jsem unavená, protože jsem toho v noci moc nenaspala. Ne, ne, to ne. Řekni mu, že někam jdu.”

„Tak se rozhodni.”

„Platí to poslední. Chystám se někam ven.”

„Nebudu kvůli tobě lhát.”

„Tak mu vyřiď, že nemám čas jít k telefonu. Jestli má slušné vychování, nebude z tebe dolovat podrobnosti.”

Cyn si vysloužila vyčítavý pohled, nicméně matka se řídila jejími instrukcemi. Krátce nato zavolal Charlie a Ladonia si s ním povídala celou věčnost. Cukrovali spolu, zřejmě aby si vynahradili čas, kdy museli svůj klíčící vztah tajit.

Jakmile Cyn uložila Brandona do postele, pomodlila se s ním a dala mu pusu na dobrou noc, s ulehčením se zavřela ve svém pokoji. Měla před sebou nelehký úkol. Musela si vybalit. Každý kousek šatstva, který vytáhla z tašky, jí nějakým způsobem připomněl Wortha a víkend, který s ním strávila.

Například jí pochválil barvu halenky, protože vedle ní působila její pleť ještě zářivěji. A pohladil ji po tváři.

V šortkách prý zase vypadaly její nohy přímo fantasticky. Štípl ji do lýtka.

V sandálech měla prsty u nohou sexy, vyloženě „k nakousnutí”. Přejel po nich ukazováčkem.

„Lichotky,” zavrčela a vztek, který v ní doutnal, se znovu rozhořel naplno. „Ale dosáhl, čeho chtěl.”

Bolest v srdci byla však tak intenzivní, že přehlušila i zlost. Když vzala do ruky bílé šaty, nahrnuly se jí do očí slzy hořkostí. Vybavilo se jí, jak ji Worth přemlouval, aby si je koupila, pak chválil, jak jí sluší, a nakonec ji z nich v návalu touhy nedočkavě svlékl.

Když ležela zase ve své posteli, snažila se utěšit vzpomínkami na milování s Timem. Jistě, připouštěla, že byly chvíle, kdy mohla projevit víc iniciativy.

Ovšem totéž platilo i o něm. Nepodal pokaždé stoprocentní výkon, ale ona si nikdy nikomu ani slovíčkem nepostěžovala. Pokaždé nedosáhla naprostého upokojení. Pokaždé se země nezachvěla. Pokaždé se na ni z oblohy nesnesla sprška hvězd. Pokaždé jí v nitru nevyšlehly plameny.

Určitě se nic nevyrovnalo minulé noci.

Jakmile jí ta neloajální myšlenka bleskla hlavou, zavrhla ji. Její mimořádné vzplanutí bylo vysvětlitelné. Prostě dlouho neměla sex. Je nutné vzít v úvahu, kolik touhy se v těle zdravé mladé ženy neshromáždí za dva roky. Žádný div, že její reakce na prvního muže, který se jí dotkl, byla tak bouřlivá.

Jenže sama měla pochybnosti, jestli je to pravda. Po Ti-mově smrti se i jiní muži pokoušeli probudit její spící sexualitu. Naposledy Josh Master. V jeho náruči rozhodně neroztála.

„Jdi do háje, Worthe Lansingu!” zaklela do polštáře, tiše zasténala, převalila se na bok a přitáhla si kolena k bradě.

Přestože ho proklínala, toužila, aby ji sevřely jeho silné paže, aby sjel dlaněmi na její hýždě, pevně ji držel a vnikl do ní. Pořád měla v živé paměti jeho polibky. Když zavřela oči, znovu cítila na ňadrech tlak jeho rtů a na kůži rychlé kmitání jeho horkého vlhkého jazyka.

Už nikdy nezažije tak divoké milování. Nejenže ji přiměl k nespoutané reakci, napříště pro ni znemožnil všechny ostatní muže. Dokonce i Tim, který uměl být podle nálady něžný nebo vášnivý, ve srovnání s Worthem bledl.

Ublížil jí hned třemi způsoby. Zaprvé dohnal její tělo k tomu, aby ji zradilo, zadruhé v ní probudil dodatečnou zlobu na mrtvého manžela a konečně ji připravil o nejlepšího kamaráda. Tu ztrátu nesla stejně těžce jako vědomí, že byla zneužita.

V nejskrytějším koutku duše doufala, že se Worth cítí stejně mizerně jako ona, ale pravděpodobně jásal, že dosáhl svého.

*

„Chtěl jsem neslazenou minerálku.” Worth se zaškaredil na sklenici, kterou mu právě nalila těžce zkoušená paní Hardimanová.

„Taky že ji máte.” Byl čtvrtek a čtyři dny neustálého remcání bylo příliš i na její svatou trpělivost. „Nechutná to tak.”

„Ale je to minerálka bez cukru,” prohlásila s rostoucí příkrostí. „Od pondělka je nemožné se vám zavděčit. Co je s vámi?”

„Nic.” Mrzutě šťouchal prstem do kostky ledu plovoucí po hladině.

„Myslela jsem, že budete mít radost ze slušných provizí, které jste za tento týden shrábl.”

Pokrčil rameny, ale neřekl ani slovo.

„Dokonce jste získal tučné portfolio.”

„Však jsem se kolem té báby něco naposkakoval,” zavrčel.

„Myslí si o vás, že jste roztomilý. Aspoň mi to říkala, když se tady včera odpoledne stavila. Jenže ona nemusela snášet vaši špatnou náladu jako já tento týden.” Paní Hardimanová mu podala tácek pod sklenici. „Něco není v pořádku. Že by váš milostný život?”

„Nesmysl!” vybuchl a narovnal shrbená záda. „Ten snad ani nemůže být lepší.”

Pochybovačně si ho změřila. „Věřila jsem, že vám výlet do Mexika prospěje.”

„Jenže neprospěl.”

„Greta dnes volala dvakrát. Už mi nevěří, když jí tvrdím, že nejste v kanceláři nebo máte důležitý telefon. Došly mi výmluvy.”

„Platím vás i za to, abyste si je vymýšlela.”

Paní Hardimanová se nedala umlčet. „Určitě se jí dotklo, že jste se jí ani jednou neozval, přestože vám nechala několik vzkazů.”

„Její problém.” Pořád ještě jí tak docela neodpustil, že se na něho těsně před odletem vykašlala. A co z toho vzešlo? Přišel o svou nejlepší kamarádku.

Takže co na tom, že je uražená, protože se jí vyhýbá? Proč by měl být jediným chudákem ve městě, který se marně snaží někomu dovolat? Od nedělního večera to zkouší aspoň tucetkrát za den, ale bezvýsledně.

„Laskavě se buď přestaňte mračit, nebo mi dejte výpověď,” prohlásila paní Hardimanová, zatímco brala ze stolu korespondenci, kterou mu předložila k podpisu.

„Proč se nesbalíte a neodejdete, když se vám nelíbí pracovní podmínky?” odsekl.

Ve dveřích se otočila a věnovala mu blahosklonný pohled, který měla obvykle vyhrazený pro obtížné klienty a nevychované kurýry. „Nemám to srdce. Ze zásady nekopu do mužů, kteří jsou na kolenou.”

„Zatracené ženské,” ulevil si, když za sebou třískla významně dveřmi. Ať hrály v jeho životě jakoukoliv roli, dělaly mu z něho peklo.

Vstal od stolu a několikrát ťukl do golfového míčku směrem k ležícímu šálku. Třikrát hanebně minul. Vinu svedl na neexistující shrnutí koberce, odložil putter a kopl do basketbalového míče, který se mu připletl pod nohy. Žádná z jeho oblíbených hraček mu tento týden nedokázala zlepšit náladu.

Každý den uvažoval, že pozve nějakou ženu na večeři, ale nenapadla ho jediná, která by mu stála za námahu. A už vůbec se mu nechtělo obrážet oblíbené bary s nejistou vyhlídkou, že mu tam náhodou některá padne do oka.

Rezignovaně se málem odhodlal, že se začne dvořit advokátce, která měla kancelář ve stejné budově, ale už z pouhé představy na něho padla únava. Kromě toho na ni po návratu z Mexika několikrát narazil v garáži a došel k názoru, že její nohy nejsou zas tak úchvatné, nehledě na to, že má příliš dlouhý nos, úzké rty a vlasy jako koudel. A z očí jí čišela ne liščí mazanost, ale přímo faleš.

Jejím pohybům scházela kočičí vláčnost, smíchu upřímnost a neměla ve zvyku olíznout si rty, než pronese něco důležitého. Zkrátka a dobře, nebyla to Cyn.

Cynthia byla jedinou ženou, kterou chtěl vidět, ale ona s ním bohužel nechtěla mluvit.

Jak jenom mohla tak zatvrzele věřit, že se s ní miloval jenom proto, aby zjistil, jestli ji dokáže rozehřát víc než Tim? Takové hloupé, dětinské chování!

Jenže pokud bylo tak hloupé a dětinské, proč se tím trápil? Proč to prostě nepřičetl nevyzpytatelné ženské povaze, které už od dob Eviných chybí logika? Vždycky byl přesvědčený, že Cyn je nad takový druh bláhovosti povznesená, ale zjevně se mýlil.

Však ona se časem ozve sama. Všechny nakonec přilezou ke křížku.

Zatím to hodí za hlavu. Dost chmur! V návalu odhodlání strhl sako z chromového věšáku a vyrazil z kanceláře.

„Už odcházíte? Tak brzy?” zeptala se paní Hardimanová.

„Jdu do fitka. A jestli zítra zavolá Greta, rovnou ji na mě přepojte!”

Cyn přetékalo srdce soucitem s dívkou, jež seděla u stolu proti ní. Nezapadala do vzorce žen, které chodily do poradny. Obvykle pocházely z ekonomicky i sociálně slabšího prostředí, rodiče na ně dohlíželi málo nebo vůbec ne a sexuálně začaly žít už v pubertě, nebo dokonce před ní.

Sheryl Davenportová byla nejmladší ze tří dcer úspěšného realitního makléře. On i jeho manželka patřili k dallaské společenské elitě. Nejstarší dcera byla uznávanou advokátkou, druhá se provdala za člena anglické Sněmovny lordů, který hrával pólo za stejné mužstvo jako princ z Walesu.

Okolnosti Sherylina případu nebyly o nic tragičtější než u ostatních dívek, ale důsledky mohly být vzhledem k postavení její rodiny téměř katastrofální.

„Já to dítě nemůžu nechat zabít.” Nešťastně smrkala do kapesníku a lesklé světlé vlasy jí padaly do tváře jako závoj. „Vím, co mi rodiče poručí, jestli jim oznámím, že jsem těhotná. Jedna moje sestra šla na potrat, jenže byla starší. Už chodila na vysokou školu, když přišla do jiného stavu. Nikdo kromě rodiny to neví. Tatínek všechno ututlal.”

Sheryl byla premiantkou posledního ročníku elitní školy. Byla inteligentní, hezká a zoufalá. „Mluvila jsi s některou poradkyní na škole?” zeptala se Cyn.

„Ne! Proboha, jen to ne! Vyhodili by mě a otec by z toho dostal mrtvici. Maminka i obě moje sestry tam úspěšně odmaturovaly.”

„A co otec dítěte, Sheryl? Ví o tom?”

„Ne.”

„Proč ne?”

„Bylo by mu to jedno.”

„Vyhlídky na svatbu jsou tedy nulové?”

Sheryl se trpce zasmála a pokrčila rameny. „Já bych o ni ani nestála.”

„Prosím?”

„Nebyli jsme milenci. Chci říct, nemilovala jsem ho.”

„Takže nešlo o dlouhodobý vztah?” Když Sheryl provinile zavrtěla hlavou, dodala Cyn: „Proto jsi nepoužívala ochranu?”

„Ano.” Dívka si odhrnula vlasy z tváře. „Nemusíte mi držet kázání o tom, jak nezodpovědně jsem se chovala. Teď už to taky vím. Byl to úlet. On určitě předpokládal, že beru antikoncepci. Vzal si kondom,” pokračovala s žalostným úsměvem, „ale nepomohlo to. Je trenérem v našem tenisovém klubu. Idol všech žen, rozhodně ne kandidát na ženění, ani případný zodpovědný otec.” Její seversky modré oči se znovu zalily slzami. „Paní McCallová, co mám dělat?”

Cyn sepjala ruce na desce stolu. „Kdyby sis mohla vybrat, Sheryl, bez ohledu na okolnosti, pouze podle svých přání a představ, co bys udělala?”

„Porodila,” odpověděla bez váhání dívka s něžným, zasněným úsměvem.

„A dítě by sis nechala?”

Sheryl přikývla.

„Proč?”

„Protože by mě mělo rádo. Děti přece mají rády své matky, ať jsou jakékoliv. Je to tak?”

Puklina v Cynině srdci se rozšířila o další dílek. Sheryl toužila po bezvýhradné, ničím nepodmíněné lásce, protože ji sama nikdy nepoznala. „V tom případě bys to měla udělat.”

„Ne.” Dívka lítostivě popotáhla. „To nejde.”

Kdyby ji Cyn povzbuzovala, že si má dítě nechat, přestoupila by meze svého úkolu. S klientkami směla pouze prozkoumat možná řešení jejich situace.

„Pokud svatba nepřichází v úvahu,” uvažovala nahlas, „ty nechceš těhotenství ukončit a nemáš pocit, že by ses o dítě dokázala sama postarat, potom ho můžeš ihned po porodu dát k adopci.”

„To by bylo nejlepší.” Sheryl vstala a začala chodit sem tam v úzké mezeře mezi oknem a stolem. „Kdybych věděla, že se dostane k lidem, kteří se mají rádi a budou mít rádi i moje děťátko, tak bych byla spokojená. Jenže rodiče mi nedovolí ho donosit. Zničilo by to budoucnost, kterou mi naplánovali.”

„A jakou budoucnost sis pro sebe naplánovala ty?”

Dívka se zastavila a ohromeně na Cyn pohlédla. „Já žádné plány nemám.”

„Ale měla bys mít.” Cyn se také zvedla, obešla stůl a vzala ji kolem ramen. „Až budeš rodičům novinu oznamovat, byla bych ráda u toho a fungovala jako nárazník. Ale nemusíš se rozhodnout dnes,” dodala spěšné.

Podle paniky, která se Sheryl zmocnila při zmínce o rozhovoru s rodiči, Cyn usoudila, že Davenportovi musí být vyložení tyrani, když do duše nejmladší dcery zaseli tolik úzkosti a strachu.

„Máš dost času. Že jsi těhotná, jsi zjistila teprve před několika dny. Dopřej si jeden nebo dva týdny, aby ses s tou skutečností vyrovnala, a dobře zvaž všechny možnosti.” Sáhla po vizitce a vtiskla ji dívce do vlhké dlaně. „Zavolej mi, kdykoliv by ses potřebovala na něco zeptat nebo si jenom promluvit. Platí?”

Sheryl s utrápeným povzdechem přikývla. „Ano. Děkuju, že jste mě vyslechla.”

„Všechno dobře dopadne. Uvidíš.”

Dívka se na optimistické tvrzení zatvářila pochybovačně, rozloučila se a odešla. Cyn se sklíčeně posadila a složila hlavu v dlaních. Byl čtvrtek pravděpodobně nejhoršího týdne od Timovy smrti.

Všechny její aktuální případy byly mimořádně obtížné. Nebo její duševní stav byl natolik špatný, že si s nimi nevěděla rady. Fráze, které opakovala zoufalým mladým ženám, jí zněly ještě otřepaněji než obvykle… a navíc nevýslovně pokrytecky.

Jak jim mohla klást na srdce, aby v sexuálních záležitostech nezapomínaly na zdravý rozum a opatrnost, přestože sama neprokázala ani jedno, ani druhé, když vlezla do postele Worthovi? Ve slabé chvilce se nechala strhnout náhlým vzplanutím touhy, ale to ji neomlouvalo.

„Paní McCallová?”

Unaveně stiskla tlačítko na telefonu. „Ano?” Domnívala se, že Sheryl Davenportová byla ten den její poslední klientkou.

„Je tady doktor Masters.”

V duchu zasténala, ale nenapadla ji žádná elegantní výmluva. „Ať jde dál.”

„Ahoj.” Vtrhl dovnitř. Bílý plášť mu slušel.

„Ahoj, Joshi. Jak se máš?”

„Výborně.” Posadil se na roh stolu a držel ji tak na židli jako v pasti. „Zato ty nevypadáš nejlíp.”

„Mám špatný týden.”

„Tos říkala už o tom minulém.”

„Tenhle se taky nepovedl.”

„Volal jsem ti v sobotu. Tvoje matka mi řekla, že jsi na krátké dovolené.”

„Byla jsem, ale bohužel se moc nepovedla.”

„Proč jsi mi nezavolala zpátky?”

Ze všeho nejhůř snášela, když byla tlačena do defenzivy, což Josh zřejmě ovládal výborně. „Když jsme se viděli naposled, pohádali jsme se. Pamatuješ?”

„Pamatuju. Kvůli tvému sexuálnímu životu. Přesněji řečeno kvůli tvému nulovému sexuálnímu životu.”

Dotčeně zvedla bradu a mrazivě se ho zeptala: „Jak víš, že je nulový?”

Když viděla, jak mu ze rtů mizí samolibý úsměv, udělalo se jí rázem o něco lip. Vstala, obešla ho a vzala si kabelku. „Byla jsem na odchodu,” oznámila mu. Zhasla a otevřela dveře.

„Samozřejmě, nebudu zdržovat.” Než vyšli přes čekárnu na chodbu, vzpamatoval se. Zavěsil se do ní. „Už jsi mi odpustila natolik, abys se mnou šla na večeři?”

Raději by si vrazila třísky pod nehty, než by absolvovala večeři ve třech. Kromě ní a doktora by totiž u stolu sedělo ještě jeho zbytnělé ego.

„Moc ráda,” souhlasila a věnovala mu zářivý úsměv. „Kdy?”

Za nic na světě nedopustí, aby si o ní ten nadsamec Worth Lansing myslel, že je případem pro sexuální charitu.

KAPITOLA DEVÁTÁ

Když přišla domů, byl u nich na návštěvě. Zpozorovala jeho sporťák zaparkovaný o pár domů dál a ulevila si peprnou kletbou, zcela nevhodnou pro dámu. Byl opravdu tak natvrdlý, že mu nestačilo naznačit? Kdyby s ním chtěla mluvit, nenechala by se mu zapírat, když volal.

Ještě víc ji rozladilo, že spokojeně dováděl s Brandonem na koberci. Odložila kabelku a aktovku na křeslo a pozorovala téměř rodinný výjev spíš zamračeně než s úsměvem.

„Ahoj, mami. Je tady Worth!”

„To vidím.”

Worth byl rozplácnutý na břiše, Brandon mu seděl rozkročmo na bedrech a třískal ho po hlavě a ramenou plastovou baseballovou pálkou.

„Doufám, žes mě přišla zachránit,” vyhekl. Podařilo se mu obrátit, popadl chlapce v pase a zvedl ho do výše, až se mu paže a nohy houpaly nad zemí. Brandon kvičel nadšením, zatímco Worthovi zrudl obličej námahou.

„Panebože, ty jsi ale těžký,” funěl skrz zaťaté zuby. „Když jsi byl mimino, mohl jsem tě takhle držet celé hodiny.”

Postavil chlapce na zem a k jeho obrovskému povyražení sehrál drobnou epizodu, že se nemůže posadit a popadnout dech.

„Ještě jednou, Worthe! Nebo mě chytni za paty a drž mě hlavou dolů.”

„Dej mu pokoj, Brandone. Je unavený.” Cyn na sebe měla zlost pro popuzený tón, který okamžitě zkazil dvojici jejich dobrou náladu. Když k ní Brandon vzhlédl, měl na drobné tváři zklamání a zmatek.

„Možná někdy jindy,” slíbil Worth a načechral mu vlasy.

„Pomoz mi vstát.” Brandon ho popadl za ruku a vytáhl ho do stoje.

„Ahoj,” pozdravil Worth Cyn a zastrčil si do kalhot tričko, které se mu při dovádění vysoukalo.

„Ahoj.”

„Jak se máš?”

„Dobře. A ty?”

„Taky dobře.”

„Kde je moje matka?”

„Šla pro Charlieho, aby nás mohla řádně představit.”

„Aha.”

Navzdory svému předsevzetí od něho nemohla odtrhnout zrak. Zřejmě přijel rovnou z klubu, protože na sobě měl staré džínsy, vyšisované triko a ošlapané jachtařské boty bez ponožek. Vlasy měl rozcuchané, jako by jel v autě s otevřenými okénky.

Považovala za zcela nežádoucí, aby se jejich pohledy setkaly, ale nebylo v její moci vzdorovat jeho očím, které se zavrtávaly do jejích jako dva modré lasery hledající pravdu.

Byla jako hypnotizovaná a vysvobodila ji až Ladonia, hrdě si vedoucí svého vyvoleného. Ujala se seznamování a oba muži si srdečně potřásli rukama.

„Charlie, mám zlomené srdce,” naříkal Worth s teatrálním povzdechem. „Celé roky ji miluju.”

Ladonia ho láskyplně poplácala po tváři. „Moc mě to mrzí, Worthe. Ale můj snoubenec je tak sexy, že jsem mu prostě nedokázala odolat.”

Charles po jejím prohlášení zrudl, Worth se rozesmál a Cyn si přála, aby se k němu mohla přidat, ale zmohla se jen na křečovitý úsměv.

„Charlie mě chce vzít někam do restaurace, aby mi oplatil večery, kdy byl naším hostem.” Ode dne, kdy snoubenci ohlásili velkou novinu Cyn, u nich večeřel pravidelně. „A když je tady Worth, nebudete u stolu sami dva jenom s Brandonem.”

„Jsem přesvědčená, mami, že má na večer jiné plány.”

„Vlastně jsem se přijel zeptat, jestli vás všechny nemůžu pozvat na hamburger. Co vy na to? Ladonie? Charlie?”

„Ať rozhodne Ladonia. Já se rád podřídím,” prohlásil vlídně Charlie.

Zavěsila se do něho. „Raději bych byla jenom se svým nastávajícím, ovšem totéž platí i o vás, Worthe.”

Chlípně na ni zamrkal. „Vy nestoudnice. Škoda, že jsem vás nesvedl, dokud jsem měl šanci.” Strhl ji do náruče a mlaskavě políbil.

Když obě hrdličky po několika minutách odešly, obrátila se Cyn k Worthovi a rozpačitě ze sebe vypravila: „Nemusíš nás nikam brát, jestli nechceš.”

„Chci. Proto jsem přijel.”

„Ovšem za daných okolností…”

„Jakých okolností?” Položil provokující otázku tak nevinným tónem, že zaskřípala zuby. Bude ji snad nutit, aby mu to vysvětlovala stále dokola? Obrátil se na Brandona: „Tak co, zajedeme si do McDonalda?”

„Laciný trik,” ucedila koutkem úst, když syn vyrazil ze dveří a běžel k Worthovu autu.

„Ale účinný,” konstatoval a věnoval jí svůj nejzářivější úsměv. „Až po vás, paní McCallová.”

„Můžu teď na hřiště?”

„Správně se říká smím, Brandone. A napřed se mi ukaž.” Cyn otřela synovi ubrouskem pusu a propustila ho. Sklouzl ze židle a rozběhl se ke dveřím vedoucím k venkovnímu dětskému koutku. „Dávej pozor na klouzačce!” zavolala za ním a sama si povzdechla nad bláhovostí takového napomínání.

„Kávu?” Worth sňal víčka z kelímků.

„Díky.”

Po několik minut mlčky popíjeli horký nápoj a pozorovali Brandona. Dorazil ke schůdkům zároveň s holčičkou zhruba stejně starou, kavalírsky ustoupil a nechal ji vylézt nahoru jako první.

„Budoucí džentlmen a lamač dívčích srdcí,” uchechtl se Worth.

„Doufám že ne.”

Stočil pohled od okna, chvíli zkoumal její zachmuřenou tvář a nakonec vybuchl s neskrývaným hněvem. „Víš, Cyn, když se spolu žena a muž vyspí, obvykle se sblíží. Nestanou se z nich nepřátelé.”

Jeho přezíravé poučování ji rozzuřilo. „Záleží na tom, proč se spolu vyspali. A my přece víme, proč jsi mě dostal do postele, nebo ne?”

„Dobře. Přiznávám se. Jsem mizera. Prasák. Nejnižší forma života na celé naší pitomé planetě. Spokojená?” Opřel se tak prudce, až se mu horní okraj žlutooranžové židle zařízl do zad. „Podle jsem tě vylákal do Mexika, jen abych se dozvěděl odpověď na otázku, která mě pronásledovala celé roky. Totiž abych zjistil, jaká je manželka mého nejlepšího kamaráda v posteli.”

Plácl se dlaněmi do stehen, odvrátil hlavu a odfoukl si. Vzápětí se však předklonil a položil předloktí na desku stolu. „No, když jsme si vyjasnili, proč jsem se vyspal já s tebou, tak mi prozraď, proč jsi se mnou šla do postele ty?”

„Cože?”

„Poslouchám. Jaký důvod jsi měla ty?”

„Já…”

„Dalo by se spekulovat o tom, že jsi taky byla zvědavá na mé sexuální výkony.”

„Nikdy jsem…”

„Vážně? Nikdy? Ani jedinkrát? Nikdy jsi neposlouchala, co Tim vykládá o mých sexuálních výbojích? Nikdy ti nevrtalo hlavou, jestli jsem vážně tak dobrý? Nechtěla ses přesvědčit sama?”

„Jsi nechutný.” Sáhla po kabelce a navlékla si ucho přes rameno.

Než mohla vyklouznout od stolu, natáhl Worth paži přes prázdné krabičky od hamburgerů a kelímky a popadl ji za ruku. „Vida, jak se tě moje obvinění dotklo.” Víc než pevný stisk ji zadržel jeho mírný tón. Odložila kabelku a znovu se posadila. Chvíli si hleděli do očí. Cyn sklopila zrak jako první.

„Bylo to urážlivé, že?”

Zvolna přikývl. „Moc.”

Opřela se lokty o stolek a složila tvář do dlaní. „Omlouvám se, Worthe. Nevím, co to do mě vjelo.”

Jeho smích ji přiměl vzhlédnout. „Mohla by ses vyjádřit přesněji?”

Zrudla a znovu sklopila hlavu. „Neměla jsem házet všechno na tebe. Hledala jsem hromosvod. Když jsem obvinila tebe, ulevila jsem svému svědomí.”

„Svědomí? Copak jsme provedli něco strašného?”

„Já kvůli tomu výčitky svědomí mám.”

„Proč, Cyn?”

„Kvůli Timovi, pochopitelně.”

„Tim je mrtvý. Od jeho smrti uplynula víc než dostatečná doba pro smutek. Ne, tebe netrápí, že ses s někým vyspala. Dokonce ani ta okolnost, že tím mužem jsem byl já.” Ztišil hlas do důvěrného šepotu. „Ty se nemůžeš vyrovnat s tím, že se ti to tak moc líbilo.”

Vtáhla spodní ret mezi zuby.

„Mám pravdu?”

Zničeně přikývla.

„Cyn,” oslovil ji tiše a vzal ji za ruku. „Tim by nechtěl, aby sis uložila celibát. Bylo ti sedmadvacet, když zemřel. Nedalo se přece předpokládat, že po zbytek života budeš nosit pás cudností.”

„Ne, ale já jsem nečekala, že můj návrat k sexuálnímu životu bude připomínat zemětřesení. Netušila jsem, že dokážu odhodit všechny zábrany. Byla jsem až příliš povolná.”

„Půda byla úrodná a já, velký zlý vlk, jsem zneužil příležitostí k setbě. Tak jsi to myslela?”

„Ne.” Důrazně zavrtěla hlavou. „Nezneužil jsi příležitostí. Mohla jsem tě zastavit, kdybych opravdu chtěla.”

„Díky.” Něžně se na ni usmál.

„V poslední době jsem byla nespokojená se životem. Když se mi nabídlo rozptýlení, skočila jsem po něm, aniž jsem přemýšlela o důsledcích. Toužila jsem, aby se něco stalo, ale nepočítala jsem s tím, že to bude sex na jednu noc, a navíc s tebou.”

Protáhl obličej. „Sakra, mohla bys zvolit hezčí termín.”

„A jak bych to měla nazvat?”

„Nevím, ale ne tak cynicky. Sex na jednu noc jsem zažil mockrát. Věř mi, Cyn, povel k noci s tebou nedal můj rozkrok. Začalo to tady,” ukázal si na hlavu, „a hlavní impulz vyšel odsud.” Zabodl ukazováček do levé části hrudníku. „Teprve potom doputoval signál do kalhot.”

Dech jí uvízl v hrdle. „U mě to bylo stejné, Worthe.”

„Tak přestaň vykládat nesmysly. Copak nevíš, že pro mě znamenáš mnohem víc než kterákoliv holka, kterou můžu sbalit někde u baru?”

Po citovém vypětí posledních dnů byla náchylná k pláči. Než jí mohly vytrysknout slzy, stočila rozhovor jiným směrem s hlubokým pocitem úlevy, že po tom, k čemu mezi nimi došlo, neklesla v jeho očích.

„A aby toho nebylo málo, tak mi maminka oznámila, že se vdává.”

„Ty jí to nepřeješ? Nedáš si ještě kávu?”

„Ne, díky. Samozřejmě že jí to přeju, ale je to další šok. Všechnu bude zase jinak a já se budu muset přizpůsobovat.” Zamračila se. „Zní to hodně sobecky?”

„Trochu.”

„Mám na sebe zlost.”

„Nemusíš. Jsi taky jenom člověk.”

„Po sobotní noci o tom není pochyb, že?” Brandon přiběhl zvenku, aby se napil, zamával jim a byl pryč.

„Celý Tim.”

„Ano,” souhlasila Cyn a dojatě se usmála. Worth jí stiskl ruku, za niž ji stále držel. „Cyn, chci, abys věděla, že jsem tu noc na Tima vůbec nemyslel.” Pátral v jejích očích po porozumění. „Kdybych si na něho jenom jedinkrát letmo vzpomněl, ani bych se tě nedotkl. Byla bys pro mě jeho manželka, a ne žena, která mě vzrušovala tak silně…”

„Worthe!”

„Je to pravda. Můžeš se hádat o jiných bodech, jestli ne dáš jinak, ale jedna věc je naprosto nepopiratelná. Toužil jsem po tobě zcela primitivním, živočišným způsobem. A tvoje tělo dokázalo, že ty také. Je to tak?”

„Je,” hlesla.

„Když jsem tě objal, dotkl se tvé kůže, vdechoval vůni tvých vlasů, líbal tě na ústa, měl jsem v hlavě jenom to, že se s tebou miluju. O nikoho jiného nešlo. Jenom o mě a o tebe, Cyn. Dokážeš s tím žít?”

Nic ji nemohlo vytrhnout z transu, do něhož ji uvedla jeho erotizující upřímnost. Nic, kromě Brandona, který k nim přiběhl se zkrvavenýma rukama, odřenýma od nevydařeného „přistání” z houpačky.

Když přijeli domů, Ladonia byla ještě pryč a Worth se odhodlaně nabídl, že pomůže Cyn unaveného a mrzutého Brandona vykoupat a uložit do postele. Chlapec hrdinně držel, když mu potírala rány antiseptickou mastí.

„Ty pevně sevřené rty jsou tvoje zásluha,” prozradila Worthovi, když zavřela dveře dětského pokoje. „Kdybys tady nebyl, asi by…”

Sklonil se k ní a zaskočil ji polibkem, který nečekala a nemohla se na něj připravit. Tiskl své rty na její jen zlehka, aby jí dopřál příležitost odtáhnout se, nebo mu vyjít vstříc.

Přestože se pod ní podlomily nohy a bezvládně se opírala o obložení chodby, přestože polibek na ni měl účinek jako rána do žaludku, nedovolila, aby získal na vášnivosti.

„Ne, Worthe.”

„Co znamená jedna pusa mezi přáteli?” zašeptal jí do šíje, zatímco prsty přejížděl po zapínání její halenky a zlehka tahal za knoflíčky.

„Obvykle nic.” Odstoupila od něho a zamířila do lépe osvětlených a neutrálnějších prostor domu. „Takže my jsme neobvyklí?”

Když vešla do obýváku, rozsvítila další lampu. „Sobotní večer naše přátelství změnil, Worthe. Jsi opravdu tak natvrdlý, že ti to ještě nedošlo?”

„To spíš ty jsi hrozně paličatá. Zřejmě si myslíš, že když jsme se spolu vyspali, nemůžeme už být přáteli.”

„Taky že ne!”

„A proč ne?”

Pohodila hlavou a bezmocně zaskřípala zuby. „Protože to nejde. Proto. Teď je všechno jinak. Všechno se změnilo. Říkám to nerada. Je mi líto, že jsme přišli o naše přátelství, ale je to nenapravitelné. Obětovali jsme ho…”

„Nejúžasnějšímu milování, jaké jsme oba kdy zažili?” Stěží krotil hněv. „Tak kde je problém?”

Obrátila se k němu zády a pohrávala si se šachovými figurkami, které Charlie a Ladonia nechali rozestavěné na hracím stolku. „Ty jsi muž a já jsem žena.”

„To mi neuniklo, Cyn.”

„Odlišná pohlaví, k nimž patříme, reagují odlišně na situaci, jako je tato.”

Položil jí ruku na rameno a otočil ji k sobě. „Nejsem tak tupý, jak si myslíš,” pokračoval vyrovnanějším tónem. „Lámal jsem si tím hlavu čtyři dny. A už mi to nepřijde jako velký problém. Ale ty jsi přesvědčená, že nemůžeme v našem přátelství pokračovat, jako by se nic nestalo.”

„Ano.” Měla pláč na krajíčku. „Skálopevně přesvědčená.”

„Ale mýlíš se. Můžeme. Můžeme udělat všechno, pro co se rozhodneme.”

Zavrtěla hlavou. „Tomu nevěřím, Worthe.”

„Poslouchej mě,” domlouval jí a zabořil jí prsty do vlasů. „Slibuju, že když nebudeš chtít, nebudu na to myslet.”

„Nedokážeme zabránit myšlenkám, aby nás přepadaly.”

„Právě proto nejde o hřích, pokud myšlenky vědomě ne-podněcuješ. Takže kdykoliv si vzpomenu, jak hebká byla tvoje kůže pod mými dlaněmi, prostě to vyženu z hlavy a začnu přemýšlet o zajištěných akciových fondech. Nebo o něčem podobném.”

Tvářila se pochybovačně, ale zoufale si přála, aby ji přesvědčil. „Scházela mi jistota, že mám přítele, kterému se můžu se vším svěřit.”

„Mně taky.”

„Tento týden jsem mnohokrát pociťovala potřebu zvednout telefon a zavolat ti.”

„Jsi příšerně umíněná.”

„Jenže já pořád nevěřím, že to bude fungovat, i když budeme mít ty nejlepší úmysly.”

„Zaručeně bude, jestli se pro to rozhodneme. Třeba dnes večer, když jsem se přistihl, že se ti dívám na ňadra, běžely mi hlavou nejrůznější obrazy. Ignoroval jsem je. Nebude trvat dlouho a pravděpodobně si ani nevybavím, jak citlivě reagovaly na moje polibky. A taky v duchu neuslyším, jak jsi přerývaně sténala, když ses blížila k orgasmu,” dodal chraptivě.

Odkašlala si, aby zamaskovala roztoužený vzlyk. Srdce jí bolestně bušilo.

„Budu na tom muset zapracovat,” připustil a dotkl se jejího hrdla na místě, kde jí pod pokožkou prudce pulzovala tepna. „Je to otázka sebekontroly.”

„Snažila jsem se zapomenout.”

„Úspěšně?”

„Zčásti.”

„Ale stále si něco pamatuješ?”

„Hm.” Přikývla jen tolik, kolik jí Worthovy ruce dovolily pohnout hlavou.

„Například?” šeptal. „Jaké to je být spojeni? Tak dokonale…” Přitiskl své čelo na její. „Ach, Cyn, ten moment si já taky pamatuju.”

„Domnívám se, že právě to bychom měli vymazat z paměti jako první.”

„Správně.”

Neodstrčil ji, ale také ji k sobě nepřitáhl ještě blíž. Po chvíli se jim dech vrátil k normálu. „Koukej, Cyn,” zaútočil na její sentimentalitu, „máme před sebou dlouhou řadu let přátelství. Takový vztah je vzácný, mnohem vzácnější než milostné dobrodružství. Nemůžeme přece obětovat naše dávné kamarádství jedné fantastické noci v posteli.”

Zabořila tvář do jeho trička a zamumlala: „Proč jsme to udělali?”

„Nechali jsme se unést romantickou atmosférou.” Konejšivě ji hladil po zádech. „Tropy jsou už takové. Plné svodů s účinky stejně silnými jako nápoje, které se tam pijí a které chutnají tak nevinně. Než si to uvědomíš, jsi namol.” Ovinul kolem ní paže. Jejich těla se pohupovala v rytmu hudby, která zněla pouze v jejich hlavách.

„Moře a slunce nás polapily do sítě smyslnosti a navíc nás okolnosti přinutily spát v jednom pokoji. Taková kombinace vzala útokem náš zdravý rozum a dostala nás nahé do postele.”

„Myslíš?”

„Přesně tak se to muselo stát. Nikdy dřív jsme po sobě netoužili.”

„A zase nebudeme.”

Nezdálo se, že by s ní bezvýhradně souhlasil, a tak se omezil na pouhé přikývnutí. „Museli bychom nést dalekosáhlé důsledky, kdybychom dopustili, aby tím náš vztah utrpěl. Známe se, nevystavili jsme se žádnému zdravotnímu riziku. A tys neotěhotněla.”

Náhle od ní poodstoupil, vzal ji za ruce a držel ji od sebe na délku paží. Napřed se snažil vyčíst odpověď z jejích očí a potom sklouzl pohledem k jejímu klínu. „Nebo snad ano?”

Vyvinula se mu. „Určitě ne!” Alespoň v to doufala.

„No tak vidíš. Všechno může zůstat při starém,” prohlásil šťastně.

Svým kavalírským postojem ji chtěl povzbudit na duchu a zbavit obav. Místo toho v ní vyvolal rozmrzelost. Několika sladkými slovy zrestauroval obraz, který o sobě vždycky měla, utišil její výčitky svědomí zdůvodněním jejich chování a udělal za mexickou epizodou tlustou čáru v pevném přesvědčení, že má stále její přátelství. Hladce se přenesl přes blokující překážku, která se utvořila v její mysli.

Za nic na světě nedopustí, aby se to dozvěděl!

„Worthe, ani netušíš, jak se mi ulevilo, že to tak cítíš!” ujistila ho se zářivým úsměvem. „Konečně mi nic nebrání prozradit ti dobrou novinu!”

„Jakou?”

„Josh - ten pohledný bohatý gynekolog, o kterém jsem ti vyprávěla, pamatuješ? - se nevzdal a pořád mě uhání. Dnes odpoledne se stavil v mé kanceláři. V sobotu s ním jdu na večeři.”

Worthův široký úsměv ztvrdl jako beton. „Opravdu dobrá novina. Jak to vypadá, ne pro něho není odpověď, že?”

„Díkybohu.” Koketně si položila ruku pod hrdlo a zadýchaně se zasmála.

„Můj milostný život se taky brzy zlepší. Rozhodl jsem se, že odpustím Gretě.”

Cynin smích se zadrhl a umlkl. „Greta… To je ta, co…”

„Co mě minulý týden nechala ve štychu. Od pondělka pořád prosí o odpuštění.”

„Aha.”

„Na hádce je nejkrásnější usmiřování,” prohlásil procítěně.

„Svatá pravda.” Zvedla ruku a soustředěně zkoumala ciferník hodinek, zatímco si v duchu Wortha představovala až po krk ve vařící vodě.

„Panebože, neuvědomila jsem si, kolik je hodin. Budu muset důvěřovat Charliemu, že maminku v pořádku dopraví domů.” Dlaní zakryla předstírané zívnutí. „Nemůžu zůstat vzhůru a čekat na ni. Jsem vyčerpaná a potřebuju si odpočinout.”

Obrátil se a zamířil ke dveřím. „Mně stačí napovědět,” huhlal si pro sebe.

„Cos říkal, Worthe? Nerozuměla jsem ti.”

„Připomnělas mi, že mám zítra nabitý den a taky bych si měl jít lehnout.”

„Ty se zlobíš? Znělo to tak.” Kráčel rychle, měla co dělat, aby mu stačila. Když dorazil ke dveřím a náhle se obrátil, narazila do něho.

„Ne, nezlobím se. Proč bych měl?”

„Ani mě žádný důvod nenapadá.”

„Prostě spěchám, abych už byl doma, toť vše. Díky, žes mě upozornila, jak je pozdě. Musím ještě brnknout Gretě a domluvit se s ní na zítřejší večer.” Naklonil se k Cyn a důvěrně jí pošeptal: „Ne snad že by záleželo na tom, čím začneme.”

Nemohla nepochopit, co má na mysli, ale nešlo jí do hlavy, proč si ho nedokáže dobírat nebo zažertovat na téma jeho sexuální výkonnosti, jak by udělala ještě před týdnem.

„Užij si to,” popřála mu žoviálně.

„To mám v úmyslu.” Luskl prsty. „To mi připomíná, že se musím cestou stavit v drogerii. Sobotní úlet ještě neznamená, že jsem v sexuálním životě nezodpovědný. Když máš tolik žen jako já… Však víš, na co narážím. Chlap nemůže být dost opatrný.”

Nebyl by ani z poloviny tak hezký, kdybych mu na hlavě vyškubla každý vlásek i s kořínkem, napadlo ji. „Jsem moc ráda, že ses dnes zastavil, Worthe. Aspoň jsme si vyjasnili všechno kolem té záležitosti.”

„Jaké záležitosti? Ach tak, mluvíš o tom, co se stalo v Mexiku?” Lhostejně trhl rameny. „To už jsem pustil z hlavy.”

„Já taky.”

„Stojím hned vedle tebe, Cyn. Nemusíš křičet”

„To jenom radostí z toho, že jsme pořád přátelé.”

„Jasně, jsme přátelé. Až do nejdelší smrti. Jedno vyválení v seně přece kamarádství, jako je to naše, nemůže ohrozit.”

Vycenila zuby v ubohé náhražce úsměvu. „Vskutku poeticky řečeno.”

„To tys mluvila o sexu na jednu noc.”

„O nic jiného taky nešlo.”

„V tom se naprosto shodujeme. Dobrou noc.”

„Dobrou.”

„Sakra, málem jsem zapomněl.” Zašátral v kapse bundy, vytáhl plnou hrst droboučkých útržků papíru a vyhodil je do vzduchu. Snášely se k zemi jako sněhové vločky.

„Co to je?” vyjekla Cyn.

„Sek, který jsi mi poslala jako podíl na svých výdajích.”

„Chtěla jsem jenom zaplatit svou polovinu.”

Urážlivě se ušklíbl. „Už se stalo.”

Třískla dveřmi tak rázně, že mu mezi nimi málem při-skřípla nos a špičky bot. Běsnila vzteky.

V ložnici se pokoušela najít pádný důvod, proč by se neměla oddat sebelítosti a ulevit si brekotem.

Její syn byl šikovný, dobře vychovaný a šťastný, ale neměl tátu a nedostatek mužského prvku ho pravděpodobně poznamená. Její matka se chystala znovu provdat - ze srdce jí to přála, ale až se přestěhuje k Charliemu, bude dům bez ní prázdný. Zítra, v pátek, ten příšerný týden skončí, jenže to zároveň znamenalo, že do schůzky s doktorem Joshem Mastersem bude zbývat jediný den.

Rozplakala se.

KAPITOLA DESÁTÁ

Když v ložnici čekala na začátek svého druhého svatebního obřadu, zářily Ladonii jiskrné hnědé oči ještě víc než obvykle.

„Vypadáš úžasně, maminko,” vypravila ze sebe Cyn dojatě. „Jsem na tebe pyšná. Šaty jsou perfektní. Úplně jako z románu Francise Scotta Fitzgeralda.”

Podkasaný živůtek ze zlatobéžového žoržetu byl na ramenou pošitý korálky, sukně nabraná do pasu se směrem dolů rozšiřovala do zvonu. Na kterékoliv jiné ženě by model vypadal katastrofálně, ale štíhlá Ladonia si mohla dovolit všechno.

„Díky, dceruško. Tobě to taky sluší.”

Cyniny šaty byly o odstín tmavší než matčiny, ale stejně romantické a ženské. Opravdu výrazná změna proti strohým kostýmkům, v jakých chodila každý den do nemocnice.

Zaslechly, že dole v obývacím pokoji začala hrát reprodukovaná hudba.

„Můj bože.” Ladonia se zhluboka nadechla.

„Nervózní?”

„Trochu. Ano. Vážně si myslíš, že ty náušnice můžu mít?”

„Jsou dokonalé.” Cyn jen nerada odtrhla obdivný pohled od diamantových slziček, o nichž si matka nebyla jistá, jestli jsou pro ni vhodné, a spěchala ke dveřím otevřít. Předpokládala, že na ně zaklepal pastor, a ucouvla, když se ocitla tváří v tvář Worthovi, nesmírně elegantnímu, v tmavém obleku s vestou a v blankytně modré košili.

„Co tady děláš?”

„Přišel jsem pro nevěstu.” Sklouzl pohledem na Ladonii a tiše hvízdl. „Opravdu jsem těžce zaváhal, když jsem si vás nechal vyfouknout.”

Obešel Cyn, která se stále nevzpamatovala ze šoku, že ho po čtrnácti dnech, kdy o něm nic neslyšela, tak nečekaně vidí. Dříve si každý týden alespoň jednou zavolali, i když si zrovna neměli říct nic důležitého.

„Prosím. Jsou od ženicha. Musím zcela objektivně uznat, že vypadá moc dobře, i když se mu trochu klepou kolena.”

Podal Ladonii krásnou kytici ze žlutých růží, bílých orchidejí a nevěstina závoje. „Je to poklad,” vydechla. Oči se jí zamžily, když se zamilovaně zadívala na květy.

„Je to šťastlivec.” Worth ji krátce objal a nabídl jí rámě. „Připravená, nevěstinko?”

Zavěsila se do něho. Otočili se a chystali se vykročit. Cyn na ně stále ohromeně zírala.

„Asi bychom je neměli nechat déle čekat, moje milá, nebo by se Charlie mohl domnívat, že jsem si to na poslední chvíli rozmyslela.”

„Co tady dělá Worth?”

„Doprovodí mě k ženichovi.” Ladonia ho něžně poplácala po paži a usmála se na něho. „Proč?”

„Požádala jsem ho o to. Byl tak laskavý, že svolil. Nemohla bych být šťastnější, ani kdybych měla syna, který by mě předal mému nastávajícímu. Ale teď už skutečně nemůžeme otálet, jinak budou hosté netrpěliví.”

Cyn udělala čelem vzad a vykročila. Její chůze byla snad až příliš vojenská, aby mohla být označená za slavnostní. Ve dveřích obývacího pokoje se zastavila a čekala, až ucítila, že Worth s Ladonii zaujali místo za ní. Potom přizpůsobila krok hudbě a důstojně se nesla ke krbu, kde stáli Charlie s pastorem.

Dala si velkou práci s květinovou dekorací a s potěšením zaznamenala, že v odpoledním slunci pronikajícím dovnitř okenicemi vypadá pokoj úžasně romanticky. Všude byly rozestavěné mísy s růžemi, skleněný konferenční stolek krášlila váza s kalami, krbovou římsu zdobil pás zeleně, opět s růžemi a kalíšky, v nichž plápolaly svíčky s vanilkovou vůní.

Charlesovi dva synové s manželkami a hejnem vnoučat seděli na pohovce a v křeslech. Jedna ze starších dívek dostala na starost Brandona. Když Cyn míjela Joshe Masterse, věnovala mu nejistý úsměv. Ladonia ji přiměla ho pozvat, „aby byla společnost vyvážená”.

Když se obrátila tváří k pastorovi, všimla si mladé ženy sedící na opěrce pohovky. Než šla nahoru za matkou, seznámil ji Charles se všemi členy své rodiny, a teď marně přemýšlela, kdo může být neznámá, která se dostavila později. Pochopila, až když zahlédla, jak zamávala Worthovi, jenž obřadně vedl Ladonii k ženichovi.

Nejenže přišel na událost, která měla být čistě rodinná, dokonce měl tu nehoráznou drzost přivést si s sebou milenku.

Vrhla po něm zničující pohled. Uvolnil Ladoniinu ruku z ohbí svého lokte, políbil ji a předal Charliemu. Jakmile splnil svou roli, připojil se ke své přítelkyni.

Pastor předčítal z Písma, ale svatba ztratila pro Cyn veškerý půvab. Snažila se soustředit na rozzářené zamilované úsměvy, které si Ladonia s Charlesem vyměňovali, ale oči se jí samy stáčely ke dvojici na kraji pohovky. Když ji jednou Worth přistihl, že je pozoruje, rychle přeskočila pohledem na snoubence.

Brandona přestal obřad asi v polovině bavit. Neklidně se vrtěl a Charlieho vnučka ho jen s obtížemi zvládala. Jakmile na něho Worth kývl, přeběhl k němu. Opřel se mu o stehno a Worth mu položil ruku na hlavu. Cyn je s nevolí pozorovala.

Její matka a syn zbožňovali podlou krysu.

„Z pravomoci, kterou mi propůjčil Bůh a zákony tohoto státu, vás prohlašuji za muže a ženu. Charlesi, můžete políbit nevěstu.”

Ozval se nadšený potlesk, po něm následovaly srdečné gratulace a nakonec všeobecné objímání. Cyn se ocitla v Joshově náruči. Nasměroval polibek na její rty, ale protože prudce otočila hlavu, trefil pouze tvář. „Pojď, seznámím tě s Charlesem,” vyzvala ho.

Oba muži si potřásli rukama. Charlieho upřímná tvář zářila blažeností. „Jsem moc rád, že vás konečně poznávám, doktore Mastersi.”

„Potěšení je na mé straně. Nyní, když znám nevěstu, už pro mě není záhadou, po kom zdědila Cyn svou krásu.” Josh se otočil k Ladonii a vzal její dlaň mezi svoje. „Hodně štěstí, paní Tantonová.”

Byl velice pohledný. Měl dokonalé způsoby. Ženám připadal mimořádně žádoucí.

Cyn byla jeho blízkost nesnesitelná.

„Joshi, omluv mě na minutku. Musím zkontrolovat občerstvení.”

Přesvědčila se, že na Brandona dohlížejí dva jeho noví bratranci, a zamířila do kuchyně, aby dala pokyn číšníkovi od cateringové firmy, že se svatebčané brzy přesunou do jídelny, kde byl nachystaný studený bufet.

Když prováděla poslední drobné úpravy, přistoupil k ní Worth se svou půvabnou společnicí.

„Dovolíš, Cyn? To je Greta. Greto, Cyn.”

„Těší mě, Cyn.”

„Mě taky.”

Greta byla krásná, světlovlasá, vysoká a vnadná. Vypadala jako dívka z plakátu švédské posilovny. A aby nespravedlnosti nebylo málo, byla zřejmě i inteligentní a vyloženě milá. Cyn ji od prvního pohledu nemohla vystát.

„Jsem moc ráda, žes mohla před pár týdny letět s Wor-ťhem do Mexika,” přiznala. „Letenek by byla škoda.”

„On ti to řekl?” Sjela mrazivým pohledem Wortha, který labužnicky vyďobával olivy z obložené mísy. Strčil si jednu do úst, s chutí ji žvýkal a nevinně se na Cyn usmál.

„Oznámil mi, že tam byl se svou nejstarší a nejmilejší kamarádkou.”

„To řekl hezky.” Nejstarší a nejmilejší se hodilo na sta-ropanenskou tetu. Bezpochyby ji tak nazval úmyslně.

„Tady jsi.” Joshovy ruce se příliš neopozdily za jeho hlasem. Sotva se postavil za Cyn, vzal ji majetnicky kolem pasu. „Dnes jsem s tebou skoro ještě nemluvil.”

„Omlouvám se, Joshi, ale jako hostitelka mám spoustu povinností.” Cyn si všimla, že Worth přestal žvýkat a andělsky modré oči se mu zúžily do nebezpečných škvírek, jakmile je upřel na Joshovy dlaně, které se nechtěly odlepit od jejích boků. „Joshi, ráda bych ti představila jednoho z kamarádů mého manžela. Worth Lansing a jeho přítelkyně Greta.”

Muži se vzájemně odhadovali jako dva kohouti.

„Vy jste doktor Masters? Mám dojem, že jsem od vás četla článek v D Magazínu,” zasáhla Greta, když bylo jasné, že se jeden i druhý při seznámení omezí na povinný stisk rukou.

Josh stočil pozornost na ni a Cyn využila příležitost, aby se vytratila s omluvou, že se musí věnovat ostatním hostům. Worth se mračil jako čert.

Pozvedaly se číše šampaňského a pronášely se přípitky novomanželům. Jednohubky mizely z podnosů. Svatební dort byl slavnostně nakrojen a porce nabízeny hostům. Pořizovaly se fotografie. Všichni měli výbornou náladu.

Až na Cyn.

Dělila svůj čas mezi plnění hostitelských povinností, uhýbání před Joshovýma neodbytnýma rukama a snahu ignorovat pozornost, kterou Worth věnoval Gretě.

Když měla pocit, že už dál nemůže, přitočila se k matce, která si povídala s jednou z Charlieho snach.

„Maminko, máš všechny věci připravené. Stačí je dát do kufru, viď?”

„Ano, holčičko. Proč?”

„Nechceš zůstat mezi hosty co nejdéle? Já ti mezitím sbalím.”

„Jsi hodná, že mi to nabízíš. Budu moc ráda. Že má Charlie úžasnou rodinu? A všichni mě okamžitě berou jako jednu z nich.”

„To mě těší, ale nepřekvapuje. Kdo by tě nepřijal do rodiny s otevřenou náručí? Lepší manželku pro Charlese by nenašli. Mám tě moc ráda, maminko.”

Objaly se a políbily na tváře. Cyn si uvědomila, jak velice jí bude scházet, že matka už s ní nebydlí pod jednou střechou. Když se od sebe konečně odtrhly, měly obě vlhké oči.

„Než se přijdeš převléknout, budeš mít sbaleno. Pak jenom uložíme zavazadla do auta.”

„Děkuju.”

Cyn se podařilo vytratit ze společnosti, aniž ji zpozoroval Josh, který měl stopovací instinkty jako panter. Vyšla po schodech do matčiny ložnice.

Ladonia měla perfektní organizační smysl. Všechno, co si chtěla vzít na svatební cestu, leželo vzorně na hromádkách na posteli. Cyn sbalila jeden kufr a právě ukládala věci do druhého, když na dveře rázně zaklepal Worth.

„Jestli hledáš dětský pokoj…”

„Ladonii napadlo, že bys mohla potřebovat pomoc.” Zavřel za sebou.

„S čím? Se skládáním spodního prádla?” Zpražila ho pohledem. „Ovšem když o tom tak přemýšlím, pravděpodobně jsi v tom oboru expert.”

„Vůbec ne,” uculil se. „Specializuju se na svlékání.”

Chňapla po plavkách, smotala je do ruličky a nacpala do kufru. „Poradím si sama, ale díky za ochotu. Uděláš lip, když se vrátíš ke Gretel, aby nezabloudila.”

„Jmenuje se Greta,” opravil ji. „A co měl znamenat ten pokus o vtip?”

„Nejspíš je tak hloupá, že nenajde ani svůj zadek.”

„Nemusí to dělat.”

„Chápu. Najdeš ho za ni.”

„Oběma dlaněmi.”

„Velký ho má na to dost,” zavrčela, když cpala do igelitového sáčku plážové sandály. „Jako všechno ostatní. Mimochodem, kolik měří?”

Rozepnul si sako a strčil ruce do kapes od kalhot. Z jeho strnulého postoje a divokého výrazu ve tváři uhodla, že je prostě musel někde uvěznit, jinak by mohl začít mlátit pěstmi do stěny. Vypasovaná vestička podtrhla jeho štíhlý pas. Vypadal fantasticky. K čertu s ním.

„Takže to je onen věhlasný doktor Masters,” nadhodil.

„Ano.”

„Dali jste se dohromady?”

„Pokud tě to zajímalo, mohl jsi zavolat a zeptat se.”

„Tys mi taky nezavolala.”

„Poslední dva týdny pro mě byly hektické - připravovala jsem svatbu, kupovala s matkou šaty pro obřad.”

„Ona si našla čas, aby mi zatelefonovala.”

„Zřejmě ti měla co říct.”

„A ty ne?”

Zaklapla víko kufru a zavřela ho na zip. „Teď ano, když tak neodbytně naléháš.”

„Poslouchám.”

„Je fakt trapné vidět, jak dospělý chlap slintá nad ženou jenom proto, že je dobře rostlá. Coby tvoje kamarádka považuju za svou povinnost tě upozornit, že vypadáš směšně, když se před ní natřásáš.”

Výhružně k ní pokročil. „Když už si tak kamarádsky povídáme,” zavrčel, „tak já považuju za svou povinnost tě jako Timův přítel varovat před slizouny typu doktora Masterse.”

„Jsem dospělá. Ohlídám se sama.”

„Vsadím se, že na první večeři tě vzal do velmi romantické restaurace.”

„Do Old Warsaw.”

„Perfektní. Houslista, co obchází stoly, ti vrzal přímo do ouška. Druhá večeře se konala v nějakém trendy podniku.”

„Ve Sfoozi.”

„No ovšem. Tam snobové chodí, aby viděli a byli viděni. Mohl ti názorně předvést, že se s každým zná, abys pochopila, jaké štěstí tě potkalo, že o tebe projevil zájem.”

S předstíranou znuděností vrhla přes jeho rameno pohled do zrcadla na stěně a upravila si účes. „Přijde nějaká pointa, Worthe?”

„To si piš. Příště tě pozve k sobě do bytu nebo na jiné podobně intimní místo. Navrhne tichý večer pro dva.” Šťouchl ji ukazováčkem do hrudi. „A tehdy, až budeš uvolněná a omámená dobrým vínem a sladkou hudbou, přikročí k činu. A jestli tě dostane do své vířivky, má vyhráno.”

„Mluví z tebe vlastní zkušenost?”

„Dlouholetá.”

„Jenže já nejsem jedna z tvých děvenek.”

„O to mi právě jde. Jsi jako ovečka mezi vlky. Neznáš současná pravidla hry. Změnila se od časů, kdy jsi na koleji chodila s Timem. Jsi moje kamarádka a já se bojím, aby ti nějaký mizera neublížil.”

„Myslíš si o mně, že jsem úplně blbá?”

„Pouze naivní.”

„Díky za výstrahu, Worthe, ale já vím, jak se dnes ta hra hraje mnohem lip, než tušíš.”

Než se mohla otočit, popadl ji za ramena. „Takže moje rada přišla pozdě?”

„Nebyl jsi to náhodou ty, kdo mi doporučil, že jestli se mi líbí, ať neváhám?” zeptala se s chladným opovržením.

Neochotně přikývl, jako by teprve teď pochopil. „Vlastně se není čemu divit.”

Oči se jí stáhly do dvou zelených jehliček. „Jak to myslíš?”

Sklonil se k ní a jízlivě zašeptal: „Sám přece vím, jak malé úsilí stačí, abys byla povolná.”

Vlepila mu políček.

Ozvěna mlaskavého zvuku vibrovala mezi stěnami a právě ten okamžik si vybrala Ladonia, aby vešla do dveří. Zarazila se. „Proboha, co to bylo?”

Worth zvolna odstoupil od Cyn, ale jejich oči spolu nadále sváděly zápas na život a na smrt. „Cyn nepotřebuje mou pomoc. Poradí si sama,” vyštěkl, proklouzl kolem Ladonie a byl pryč.

Zavřela dveře a zkoumala dceřinu bledou tvář. „Tak dost, Cynthie. Už to trvá příliš dlouho. Co se mezi vámi dvěma stalo?”

Kdesi ve skrytých zásobách našla Cyn tolik odvahy, aby dokázala čelit matčině výslechu. „Nic,” tvrdila s nevinnou tváří. „Co by se mělo stát?”

„Já se ptala první.”

Nepřišla na žádnou přijatelnou odpověď. „Nemám dojem, že by projevil dobrý vkus, když si dnes přivedl svou přítelkyni. Neumím si vysvětlit, proč to udělal.”

„Nejspíš proto, že jsem mu to navrhla.”

„Cože? Pak je všechno v pořádku.” Nemotorně mávla rukou, která ji ještě pořád pálila od políčku, a ukázala na sbalená zavazadla.

„Maminko, pomůžu ti s převlékáním, abyste s Charliem mohli vyrazit” Nasadila křečovitý úsměv a s hranou frivol-ností dodala: „Jinak by náš rozdychtěný ženich mohl být netrpělivý.”

Dům byl konečně prázdný, kromě Brandona, spícího ve svém pokoji, a Cyn, která seděla v obývacím pokoji a rozmrzele zírala do krbu. Zapálila všechny zbylé vanilkové svíčky, aby si užila jejich vůni.

Krátce poté, co novomanželé v krupobití rýže a posledních gratulací přeběhli k Charlesovu autu zaparkovanému u chodníku, se svatební hosté rozloučili. Josh se zdržel nejdéle a odešel jenom proto, že Cyn zůstala neoblomná.

„Nemohl bych tě na chvíli vytáhnout někam ven?” navrhl. „Celý den jsi byla na nohou. Co kdybych ti něco uvařil u sebe? Zavoláme do agentury, aby k Brandonovi poslali někoho na hlídání.”

Worthova předpověď jí zněla v uších hlasitěji než poplašná siréna. „Díky, jsi hodný, Joshi, ale musím dát do pořádku dům.”

„Pomůžu ti, a až skončíme, necháme si přivézt činu nebo pizzu. Strávíme spolu klidný večer.”

Zavrtěla hlavou. „Jsem vážně unavená a nemám ani trochu hlad.”

Nakonec se přece jen neochotně rozloučil, ale před odchodem aspoň vymámil na Cyn pusu.

Přestože cateringová firma vzorně uklidila, zbylo na Cyn dost práce. Brandon byl protivný a tvrdil, že má hlad. Věděla, že si vymýšlí, ale aby měla klid, ohřála mu hotové těstoviny s masovou omáčkou. Z kulinářského i nutričního hlediska to byla naprostá hrůza. Šťoural se v nich, dokud je nevyhodila a nezahnala ho do postele.

A teď tedy seděla ve vytahaných teplákách a tlustých ponožkách u krbu, hleděla do plamenů a vychutnávala ticho. Jediný zvuk, který je rušil, byl praskot hořících polen.

Když se ozval zvonek, zasténala. „To snad není pravda.” Rozhodla se, že nepůjde hned otevřít, a stočila se na pohovce do klubíčka s polštářem přitisknutým k hrudi. Doufala, že ať za dveřmi stojí kdokoliv, odejde. Po třetím zazvonění se začala bát, aby se neprobudil Brandon. Odhodila polštář a zvedla se.

Venku stál Worth.

„Co děláš?”

„Vážně přemýšlím o tom, že tě trhnu mezi dveřmi.”

„Hele, já už jsem dnes jednu koupil.” Komicky zahýbal čelistí, zlehka se po ní pohladil a sykl, jako by ho to bolelo.

Cyn zahanbeně sklopila hlavu. „Ještě nikdy v životě jsem nikoho neuhodila.”

„Takže bych se asi měl cítit poctěný.”

„Omlouvám se, Worthe.”

„Vyprovokoval jsem tě. Nedokážu si vzpomenout, že bych někdy řekl ženě něco tak sprostého.” Na okamžik si pohlédli do očí. „Můžu dál? Klame mě čich, nebo jsi zatopila v krbu?” Postřehl její váhání a dodal: „Ty máš… návštěvu?”

„Takhle vymóděná?” Rozpřáhla paže, aby ho upozornila na své nedbalé oblečení. Napodobil její gesto a zdůraznil svůj podobně neformální oděv. Ustoupila a kývla na něho, aby šel dovnitř. „Nemůžu zaručit, že budu dobrou hostitelkou. Jsem hrozně utahaná.”

„Jedna sklenička šampusu a vypadnu.”

„Šampaňské?” zeptala se přes rameno, když ho vedla temným domem k záři ohně v obýváku.

„Zaručeně tady jedna láhev zbyla.”

„Dokonce několik.”

„Pro začátek otevřeme jednu. Ty ji doneseš i se sklenkami a já zatím přiložím do krbu.”

„Zbyla i kupa jednohubek. Nebo raději oříšky?”

„Jenom šampus,” zavolal na ni, když zamířila do kuchyně.

Než se vrátila, olizovaly plameny nová polena. „Kde je Brandon?” zeptal se Worth, zatímco obratně uvolňoval zátku.

Nastavila broušené flétny. „Díkybohu v posteli a spí jako zabitý. Pozornost, kterou mu dnes všichni věnovali, mu stoupla do hlavy. Byl nesnesitelný.” Pozvedla sklenku se šumivým nápojem. „Na co pijeme?”

„Na přátelství.”

Naklonila hlavu na stranu. Ve tváři měla ostražitý výraz.

„Na přátelství?” opakoval, ale jiným tónem.

„Ze zásady fackuju jenom své nejlepší přátele,” prohlásila a ťukla svou sklenicí o jeho.

Družně se uchechtli, zabořili se do měkké pohovky před krbem, položili si nohy na dlouhý konferenční stolek a opřeli si hlavy.

„Dnes odpoledne jsem se choval jako totální idiot,” přiznal sebekriticky.

„A já jako hysterka.” Otočila hlavu, aby na něho viděla. „Nevím proč.”

Také se k ní obrátil. „Opravdu nevíš?”

„Ne.”

„Žárlilas, Cyn.”

„Já že jsem žárlila? Na tu sexbombu, která nebyla hloupá, jak jsem tvrdila, ale naopak velice inteligentní a společenská? Ještě řekni, že jsem jí záviděla její blonďatou hřívu, velké modré oči a další přednosti? Nebuď směšný.” Odložila sklenici na stůl, vstala, přistoupila ke krbu a vzala do ruky pohrabáč.

„Nechystáš se mi rozbít hlavu, že ne?”

Dokázala se zasmát sama sobě. „Původně jsem chtěla prohrábnout uhlíky, ale když jsi zmínil tu možnost…”

Výhružně zvedla kovovou tyč, zavrčela a vrátila ji do stojanu. „Tak dobře, přiznávám, že jsem se na tebe a na ni nemohla koukat.”

„Co se ti na Gretě nelíbí?”

„Nic. Nemám jí vůbec co vytknout,” připustila sklíčeně. Vrátila se k pohovce a znovu klesla vedle Wortha. „Předpokládala jsem, že s ní budeš touto dobou v posteli.”

Pokrčil rameny a vztáhl ruku k jejím vlasům. „Nedostatek iniciativy. Co doktůrek ‚Udělejte ááách‘?”

Ucukla a vysvobodila z jeho prstů pramínek, s nímž si nepřítomně pohrával. „Teď jsi byl hrubý úmyslně?”

„Naprosto.”

Káravý výraz jí vydržel jen pár vteřin. „Poslala jsem ho domů.”

„Chtěl tady zůstat?”

„Ano, když jsem odmítla jeho návrh, že pojedeme k němu a on mi uvaří večeři.” Zvedla paže na znamení, že se vzdává. „Já vím, nemusíš zdůrazňovat, žes mi to říkal. Nemohl by jednat přesněji podle tvé předpovědi, ani kdybys mu dal scénář.”

Worthovi sloužilo ke cti, že záležitost dál nerozmazával. „Co to tady tak hezky voní?”

„Svíčky.”

„Aha. Mě v první chvíli napadlo, jestli sis nekoupila nový sprchový gel.”

„Ne.”

„Tím jsem vůbec nenaznačoval, že bys měla vyměnit ten starý. Kdykoliv vylezu ze sprchy, schází mi v koupelně jeho vůně.”

Jejich pohledy se setkaly a jako by jim došel v plicích vzduch. Cyn se dívala na Wortha, zalévala ji horká vlna, tělo měla těžké a zároveň jako by se vznášela ve stavu beztíže. Uplynula dlouhá chvíle, než od něho odtrhla oči. Byl příliš přitažlivý. Vlasy mu padaly do čela, světlejší pramínky zachycovaly každý odlesk ohně.

„Naši novomanželé už jsou v Los Angeles,” poznamenala. Na nic chytřejšího se nezmohla.

„Asi ano.”

„Přenocují v hotelu Bonaventure a ráno poletí dál na Havaj.”

„Hezká svatební cesta.”

„Maminka se vždycky chtěla podívat na Havaj.”

„Charles se k ní hodí.”

„Perfektně.”

„Je to slušný chlap.”

„A ona dnes vypadala skvěle.”

„Přímo fantasticky. Obřad byl hezký.”

„Dojemný a romantický.”

„Pastor mluvil dobře.”

„Taky se mi líbil.”

„Cyn?”

„Hm?”

Já už nevydržím být kamarád.”

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

Vzal ji do náruče. Nebránila se. Jejich rty se k sobě přisály. Worth klesl na pohovku a strhl Cyn na sebe.

„Prosím tě,” vypravil ze sebe, když zvedl hlavu a nadechl se, „ujisti mě, žes tomu samolibému šarlatánovi nedovolila dotknout se tě ani stetoskopem.”

Zabořila mu prsty do vlasů, přitáhla ho k sobě a políbila tak vášnivě, že jakákoliv další odpověď byla zbytečná. Ale jakmile horký polibek skončil a Worth zabořil tvář do prohlubně pod jejím hrdlem, zeptala se: „Co Greta?”

„Ani jsem na ni nesáhl. Vysvětlil jsem jí, že mě postihla přechodná impotence.”

Odstrčila ho a nevěřícně na něho zírala. Posunul se tak, aby se jejich klíny dotýkaly. „Samozřejmě jsem lhal.”

Zelené oči se jí zaleskly znovuprobuzenou vášní. Přivinula se k němu a do spokojeného praskotu ohně se mísily přerývané vzdechy, které prozrazovaly stoupající a neukojenou žádost.

Cyn byla rozpálená - od fleecových tepláků, žáru z krbu i Worthových dlaní, které ji hladily, než konečně sklouzly k jejímu pasu a vnikly pod tričko.

„Cyn, co jsem řekl dnes odpoledne…”

„Ano?”

„To bylo neomluvitelné.”

„Bylo.”

„Jenže přesně to jsem si myslel.” Cynina ňadra pod jeho dlaněmi byla měkká, plná a horká. Zvolna stupňoval jejich oboustrannou vášeň. „Nemůžu to vyhnat z hlavy, přitom bůh je mi svědkem, že jsem se snažil. Prostě nedokážu zapomenout, jak jsi byla vlhká, když jsem se tě poprvé dotkl.”

Tiše zasténala, neklidně se pod ním vrtěla a zvedala pánev.

Jsi tak úzká,” vypravil ze sebe zastřeným hlasem. „Bylo mi v tobě tak příjemně.”

Vysoukal jí tričko až ke krku a líbal ji mezi žebry, přesně na hrudní kost. Klouzal ústy po oblinách jejích ňader, od jednoho vrcholku k druhému. Bradavky se jí zahrotily pod jeho laskáním. Zvrátila hlavu.

„Worthe,” vydechla.

Vsunul jí ruce pod záda a podepřel ji. Jeho rty postupovaly dolů ke středu jejího těla, zlehka se přisávaly k hebké pokožce, labužnicky, dráždivě, zkoumavě. Jazyk po sobě zanechával vlhké otisky, zuby se občas lehce zahryzly.

Očima zamlženýma milostnou předehrou studovala neklidný tanec záblesků ohně a stínů na stropě. Zhluboka vdechovala vůni svíček, téměř stejně opojnou jako šampaňské, po němž se jí točila hlava.

Ze zákoutí její mysli vystoupily útržky pastorovy řeči. Hezká slova jako „chránit”. Romantické věty jako „budete si věrni až do smrti”.

Náhle se jí zrak projasnil a s ním i myšlenky.

„Worthe, to nemůžeme.” Odstrčila ho, až málem spadl na zem. Podařilo se mu udržet se na pohovce a podívat se Cyn do očí.

„Co se děje?”

„To nemůžeme.”

„Tentokrát jsem to plánoval předem. A vybavil se. Skočím si do auta.”

„To jsem neměla na mysli.”

„Tak co?” Několika mocnými doušky si doplnil v plicích kyslík. „Jsou to pro mě muka, Cyn.”

Zničeně rozhodila paže. „Já vím, jak ti je… Ale nemůžeme se stát příležitostnými milenci.”

„Kamarády taky být nemůžeme,” upozornil ji popuzeně. „Dnešek byl jasným důkazem. Když jsem viděl, jak tě Masters osahává, málem jsem ho zaškrtil.”

„Já zas byla úmyslně hrubá na Gretu.”

„Takže jsme se oba chovali hnusně. Slibme si, že se to nebude opakovat. Ale teď bych rád pokračoval, kde jsme skončili.”

„Copak to nechápeš?” Přitiskla si zaťaté pěsti ke spánkům. „Řítíme se do stejné pasti jako minule. Jestli do ní spadneme, budeme na tom ještě hůř, než jsme.”

„Vyloučeno,” zasténal a toporně vstal. „Naléhavě potřebuju další šampaňské. Spoustu šampaňského,” prohodil přes rameno a belhal se ke dveřím.

Když se vrátil, Cyn se ulevilo, že se už pohybuje volněji, ale lokl si vína přímo z láhve. „Do jaké pasti?”

„Romantické atmosféry,” vysvětlila z kamenného sedátka u krbu, kam se prozíravě přemístila. „Svatby jsou romantické, sentimentální události, při nichž každý zjihne.”

„O tom jsem nikdy nepřemýšlel.”

„Jsou kombinací duchovního a tělesného, emocí a náboženství. Všechny přítomné, i ty nejotrlejší cyniky, přesvědčí, že pravá a věčná láska existuje.”

Znovu si důkladně zavdal a otřel si ústa hřbetem dlaně. „Máš pravdu. Dokonce i já jsem měl na krajíčku, když si Charlie a Ladonia dnes řekli ano. Pamatuju se i na další svatby. Bůhví že jsem jich absolvoval spoustu. Na příštím rande jsem byl potom vždycky mimořádně…” Zarazil se. „Nevysvětluj si to tak, že tohle beru jako další rande po svatbě.”

„Díky.” Sklopila hlavu a nervózně si proplétala prsty. „Svatby prostě každého naladí romanticky. Přičti k tomu šampaňské, svíčky, samotu, krb a skutečnost, že jsme…” Sotva znatelně pokrčila rameny. „Výsledek je stejně účinný jako exotická atmosféra v Acapulku. Prostě jsme jí podlehli.”

„Hm, možná.” Víno zašumělo v láhvi, když ji znovu zvedl k ústům. „Možná.”

„Pojď ke mně, Cyn,” vyzval ji s úsměvem. „Já tě neukousnu.”

„Ale kousal jsi,” připomněla mu, když se znovu posadila vedle něho na pohovku.

Pevně sevřel láhev čtyřmi prsty a ukazováčkem se dotkl koutku jejích úst. Druhou rukou uchopil její dlaň a přitiskl si ji do rozkroku. Jeho vzpřímený postoj klamal.

„Tohle by se mnou neudělalo pár voňavých svíček a krb, Cyn.”

Proud horka jí vytryskl ze stehen a šířil se k hrudi. Spěšně mu vytrhla ruku, vstala, přešla ke krbu a nesmyslně přesouvala z místa na místo rámečky s Brandonovými fotografiemi. „Slíbil jsi, že…”

„Ze tě neukousnu. Nic víc, Cyn.” Vytrvale mlčel, dokud se k němu neochotně neobrátila. „Toužíme jeden po druhém. Ta touha v nás je a nepolevuje.”

„Není to pouhá potřeba sexu?”

„To bych teď mohl být s Gretou. A ty s Mastersem.”

„Já jsem nechtěla…”

„Správně. A já jsem nestál o Gretu. Toužil jsem zcela konkrétně po tobě.”

Cyn se znovu posadila ke krbu. Pochopila, že se sama zahnala do kouta, a přestala se přít. „Asi nemá cenu popírat, že se sexuálně přitahujeme.”

„Bylo by to hloupost. A ani jeden z nás není hloupý. Proto jsem za tebou dnes večer přišel. Usoudil jsem, že bychom k tomu dilematu měli přistupovat jako dva dospělí lidé, a ne jako párek žárlivých puberťáků.”

Postavil druhou láhev na stolek vedle první a zadíval se na své ruce. „Nicméně, kdybych tě tady našel, jak se objímáš s tím gynekologem, vzalo by moje ušlechtilé předsevzetí chovat se jako rozumný muž zatraceně rychle za své.”

„Trpěla jsem jako zvíře, když jsem si představila, že jsi s Gretou.” S úzkostí k němu vzhlédla. „Co budeme dělat, Worthe? Takhle to dál nejde.”

„Mně to nemusíš vykládat,” zavrčel.

Po delším mlčení navrhla Cyn nejlogičtější, ale také nejbezútěšnější řešení. „Mohli bychom se na čas přestat vídat.”

„Poslední dva týdny mě málem připravily o rozum.”

„Mě taky,” přiznala. „Kromě toho by to těžce nesl Brandon. Jsi jediný muž, s nímž má bližší kontakt. Taky bych musela vymyslet něco, co bych namluvila mamince. Vycítila, že se od Acapulka náš vztah změnil.”

„Moudrá žena.” Zamyšleně poklepával konečky prstů o sebe. „Jakmile jsme se spolu vyspali, Cyn, nebude to mezi námi nikdy jako dřív. Nemůžeme být dál kamarádi. Právě jsme to dokázali.”

Nešťastně si povzdechla. „Takže přece jen budeme nuceni přestat se vídat.”

„Ne, budeme si to muset zopakovat,” prohlásil pomalu.

Několik vteřin na něho zírala, jako by nevěřila svým uším. Potom po něm zlobně blýskla očima. „To jako že spolu budeme mít poměr? A že ho skončíš, kdykoliv tě přestanu bavit? V žádném případě, pane Lansingu!”

„Mohla bys mě laskavě vyslechnout do konce a nerozčilovat se?”

Vyskočil z pohovky a několika kroky byl těsně u ní. Vstala ze sedátka, aby se nad ní tak výhružně netyčil.

„Upřímně přiznávám, že nevím, jak to skončí,” pokračoval, „ale je naší povinností alespoň jednou se spolu znovu vyspat. Jinak svůj problém nevyřešíme.”

Zvedla oči ke stropu. „Jsem náramně zvědavá na tvoje zdůvodnění.”

„Tvrdilas, že dnes večer a v Mexiku jsme byli bezbrannými oběťmi atmosféry a okolností.”

Neochotně přikývla a lámala si hlavu, kam míří.

„Dobře. Musíme se přesvědčit, jestli za tím nebylo něco víc.”

„Nebylo.”

„V tom případě se nemáš čeho bát a nic se nestane, když to zkusíme.” Stav byl stále nerozhodný. Stáli proti sobě jako přibití k podlaze. „Přiznej,” naléhal Worth a netrpělivě si shrnul vlasy z čela, „že ten sex byl fantastický.”

Sklopila pohled k jeho krku a přikývla.

„Dobře. A přiznej, že nemusíme mít žádné výčitky svědomí, protože až do Acapulka mezi námi nebylo nic kromě čistého kamarádství. Je to tak?”

„Je.”

Nevědomky si mnula prsteníček levé ruky, kde byl stále proužek světlejší kůže. Měla pocit, že Tima zradila, a po návratu z Mexika odložila snubní prsten, nicméně věděla, že Worthova argumentace je správná.

„Dobře. V prvním a druhém bodě jsi mi dala zapravdu,” shrnul. „Pro větší přehlednost spojím body tři a čtyři. Jestliže všechno zavinila atmosféra, brzy to zjistíme. A než se o tom přesvědčíme, nebude ani jeden z nás stát za nic. Nemůžeme v zaměstnání podávat profesionální výkon, dokud nevyvázneme z oblasti citových turbulencí.”

Svraštila obočí nad propracovanými obraty. „Zdá se, že sis tu řeč nacvičil.”

„To nezapírám. Zkoušel jsem ji asi šest dní.”

„Šest dní? Jestliže jsi to připravoval tak dlouho, proč jsi přitáhl na svatbu Gretu?”

„Z trucu. Což nás přivádí k dalšímu klíčovému bodu. Nikdy jsme jeden na druhého nic nehráli, Cyn. Mně se hnusí zkoušet na tebe nějaké fígle.”

„Mně taky. Kdykoliv jindy bych Joshovi urazila pracky, dnes jsem ho nechala, aby na mě sahal, protože jsem věděla, že tě to naštve. Na všem, cos řekl, něco je, i když ses vyjadřoval strojeně. V práci jsem podléhala emocím. Byla jsem podrážděná. Nedokázala jsem se na nic soustředit. Připravit svatbu byl pro mě nadlidský úkol.”

„Tak co říkáš na můj návrh?”

Nervózně se ošila a přenesla váhu z jedné tlusté ponožky na druhou. Rozcuchané vlasy ještě zvyšovaly Worthovu sexuální přitažlivost, a proto se úzkostlivě vyhýbala pohledu na něj a snažila se opřít své rozhodnutí pouze o jeho pragmatické zdůvodnění.

„Bylo by to něco jako vědecký experiment, že?”

„Přesně tak. Zkusíme to a uvidíme. Jestliže výsledek nebude nic moc, budeme mít důkaz, že v Mexiku šlo o náhodný úlet a že jsme jenom kamarádi.”

„A když výsledek bude… dobrý?”

„Situaci budeme řešit, až nastane.” Cílevědomě ji tlačil k odpovědi.

„Myslím,” zamumlala nepříliš srozumitelně, protože se kousala do rtu, „že bychom to mohli zkusit.”

„To je fantastické, Cyn.”

Rozzářil se a přitáhl ji k sobě. Opřela se mu dlaněmi o hruď a odstrčila ho. „Ale ne dnes.”

Úsměv mu odumřel na rtech a paže mu bezvládně klesly podél těla. „Aha. Jasně. Pochopitelně… A proč ne?”

„Protože jsme stále pod vlivem svatební atmosféry.”

Zaklel. Sklouzl pohledem od mihotavých plamínků svíček přes láhve šampaňského a oheň v krbu na Cyniny rty, stále poněkud naběhlé od vášnivých polibků. „Asi máš pravdu,” zavrčel. „Tak kdy? Zítra?”

Po složitém vyjednávání a vzájemných ústupcích se dohodli na příštím víkendu. Worth nebyl nadšený.

„To je celých sedm dní,” stěžoval si.

„Což nám poskytne dostatek času, abychom k pokusu přistupovali s čistou hlavou a pragmaticky. Jinak nedokáže vůbec nic, takže bychom se do něho ani nemuseli pouštět.”

Ze strachu, že si to rozmyslí, souhlasil, ale před odchodem trval na puse na dobrou noc. Ochotně strpěla, aby ji vzal do náruče a prozkoumával její ústa jazykem, ale jakmile mu ruce vyjely k ňadrům, vyvinula se mu.

„Dnes ne,” podařilo se jí rozhodně odmítnout, přestože se jí zrychlil tep a téměř nemohla dýchat.

Celou neděli strávila s Brandonem, protože ji trápilo, že dokud bude Ladonia pryč, bude ho muset vozit do celodenní školky. Jemu to ovšem nevadilo. Rád si hrál s jinými dětmi.

Pracovní diář měla zcela zaplněný konzultacemi. Dny by jí tedy měly plynout jako voda, místo toho se k pátku plazily hlemýždím tempem.

Ve středu Brandonovi dovolila, aby si pozval na noc Shana na oplátku za to, že on bude u Lattimorových spát z pátku na sobotu.

Zrudla, když žádala paní Lattimorovou o laskavost a lhala jí, že nebude v noci doma kvůli pracovním povinnostem. Naštěstí nemohla Shanova matka po telefonu vidět její červené tváře ani provinilý výraz.

K Worthově rozmrzelosti neústupně trvala na tom, že se až do jejich prvního oficiálního „rande” neuvidí. Tak úplně se ovšem odbýt nenechal. Volal jí každý večer, občas i během dne.

„Tak kde to spácháme?”

Měla tolik případů, že obědvala v kanceláři. Seděla u stolu, loupala si banán a ramenem si přidržovala sluchátko. „Asi v posteli, řekla bych.”

„Velmi vtipné. Ve které?”

„Někde v hotelu? Platím půlku.”

„Nepřichází v úvahu. Jedině že bys chtěla mít na podlaze další roztrhaný účet. Co u mě? Mohli bychom se tam i navečeřet.”

„Já nevím, Worthe,” váhala.

„Už jsem sestavil jídelníček. Kromě toho je můj byt tím nejlogičtějším místem.”

„Palác rozkoše.”

„Nabízí potřebné pohodlí.”

Vybavila se jí ovčí kůže na podlaze obývacího pokoje, ví-řivka z černého mramoru v koupelně. „To nemůžu popřít.” Její váhání pramenilo ze směsi úzkosti a vzrušení.

„Výborně. Vyzvednu tě kolem…”

„Ne. Přijedu tam sama.”

„Abys měla vlastní dopravní prostředek pro případ úniku.”

„Vystydne mi instantní polívka.”

„Zbabělce!” zařval do sluchátka, když zavěsila. Měla taktak čas zhltnout oběd, když jí sekretářka ohlásila Sheryl Davenportovou, objednanou na jednu hodinu.

Cyn vstala a šla jí vstříc. „Pojď dál. Uvolnila ses ze školy?”

„Omluvila jsem se, že jdu k zubaři.”

„Posaď se. Jak se cítíš?” vyptávala se, když usedla proti dívce.

„Každé ráno je mi špatně od žaludku.”

„Vypadáš, jako bys zhubla o několik kilogramů.” Cyn si všimla i tmavých kruhů pod očima. Léky by mohly ranní nevolnosti potlačit, ale ty trápily Sheryl ze všeho nejméně. „Co jinak?”

„Nic moc. Otec na mě naléhá, abych se přihlásila na přípravný kurz na přijímačky.” Rozhodila paže a zase je nechala klesnout do klína. „Už mě vidí na univerzitě, ale já nedokážu myslet na nic jiného, než že jsem těhotná.”

„Takže doma ses zatím nesvěřila.”

„Kdepak. Zabili by mě.”

„To neříkej, Sheryl. Není to pravda.”

„Byla bych jako mrtvá,” naříkala dívka. „Paní McCallová, já nevím, co mám dělat.”

„Přečetla sis příručky, které jsem ti dala?”

„Ano.”

„Ale nepřikláníš se k žádnému řešení?”

Sheryl zavrtěla hlavou. „Nejpřijatelnější by pro mě asi bylo, kdybych dala dítě k adopci. Víte, tomu typu, kdy bych ho mohla pravidelně vídat.”

„K otevřené adopci.”

„Ano. Přála bych si, aby mě moje dítě znalo, vědělo, že jsem ho měla ráda, že jsem ho nedala pryč jenom proto, že jsem ho nechtěla. Ale kdykoliv si představím, jak to oznamuju rodičům, tak… Já to prostě nedokážu.” Schoulila se na židli a rozplakala se.

Po zbytek konzultace se Cyn pokoušela rozptýlit dívčiny obavy a zoufalství. Nebylo to snadné. Když se s ní loučila, byla zcela vyčerpaná. Žertovná, nestydatá pohlednice od Wortha, která byla v odpolední poště, přišla právě v okamžiku, kdy naléhavě potřebovala zvednout náladu.

Když ve čtvrtek ráno vešla do kanceláře, zdobil její stůl tucet bílých růží. „Od doktora Masterse?” vyzvídala sekretářka, a sotva Cyn vytáhla z obálky vizitku, přitočila se co možná nejblíže.

„Ne,” odpověděla jí s tajemným úsměvem. „Od někoho jiného.”

„Musí být krásné mít tolik obdivovatelů.”

Jakmile se sekretářka vrátila ke své práci v předpokoji, přečetla si Cyn vzkaz znovu. „Růže jsou rudé, fialky modré, bývali jsme přátelé, pořád jimi jsme, a proto je to tak skvělé.”

Ještě se smála, když dovnitř vpadl Josh. Čišel z něho neodolatelný šarm a vůně antiseptického mýdla. Nenucený úsměv mu ztuhl na rtech, sotva zahlédl vázu s květinami. „Růže.”

„Hm.” Zastrčila vizitku do kapsy kostýmu.

„K narozeninám?”

„Ne. Jen tak.”

„Od někoho, o kom bych měl vědět?”

Chvíli studovala špičky svých bot, než k němu vzhlédla. „Možná bys měl, Joshi. Jsou od někoho, kdo pro mě hodně znamená…”

„Muž?”

„Ano. Znamená pro mě hodně už dlouhou dobu, ale i kdyby tomu tak nebylo,” pokračovala a zhluboka se nadechla, „nic by se nezměnilo.”

„Na čem?”

„Na našem vztahu.”

Pohledný obličej se mu rozzářil spokojeným úsměvem. „Rozumím.”

„Obávám se, že ne. Snažím se ti naznačit, Joshi, že my dva jsme došli tak daleko, kam jsme mohli. Dál to pro mě nejde. Doufám, že chápeš.”

Nechápal. Bylo pro něho nemožné představit si, že před ním dala přednost jinému muži - nebo žádnému. Ztropil jí scénu. Nebolelo ho ani tak to, že u ní nemá šanci, především utrpělo jeho ego, a navíc mu bylo líto času, který obětoval zbytečnému dvoření. Pro Cyn bylo tím snadnější chladně ho vyzvat, aby opustil její kancelář.

Zbytek dne už byla téměř idylka. Před odchodem ustřihla jednu nerozvitou růži a odnesla si ji.

O půl hodiny později si vlastním klíčem odemkla dveře od makléřské firmy Lansing a McCall. Worth ho od ní po Timově smrti odmítl převzít. Protože jí pořád patřil určitý podíl, chtěl, aby věděla, že může kdykoliv přijít. Poprvé té možnosti využila.

Jak doufala, místnosti byly prázdné. Psací stroj paní Hardimanové byl přikrytý a lampa na stole zhasnutá. Cyn prošla předpokojem do Worthovy kanceláře.

Připadala si jako zloděj, když se po špičkách kradla k jeho stolu. Položila na naleštěnou desku růži a poděkování napsané na lístku, který vytrhla ze svého bloku.

„Ani hnout!”

Polekaně vyjekla a otočila se. Stál ve dveřích toalety v pozici policisty s oběma rukama nataženýma před tělem, jako by v nich držel odjištěnou osmatřicítku.

„Tys mě vyděsil k smrti.”

„Po čem tady slídíš?”

„Kde je paní Hardimanová?”

„Už má dnes padla. Já jsem taky na odchodu.”

Jejich rozzářené oči prozrazovaly, jakou mají radost, že se vidí. Worth spustil paže s „pistolí” a po několik okamžiků se na sebe usmívali přes vzdálenost, která je dělila.

,Já… prostě… přišla jsem ti poděkovat za růže. Jsou tak krásné, že jsem se o ně s tebou musela podělit.”

Přistoupil ke stolu, vzal do ruky stonek a protáčel ho mezi prsty. „Básník tedy nejsi,” přečetl nahlas její vzkaz. Zasmál se a zachytil její pohled. „Nic moc, že?”

„Přímo hrůza. Ale ocenila jsem snahu a upřímný cit.”

Dál se na sebe dívali a usmívali se jako očarovaní. Cyn se probrala první. „Tak jsem vyřídila, proč jsem přišla, a musím běžet, jinak nestihnu včas vyzvednout Brandona.”

„Počkej vteřinku a svezu se výtahem dolů s tebou.”

Zamkl kancelář a bok po boku kráčeli chodbou. Povídali si o bezvýznamných věcech - o počasí, zaměstnání, jak se Brandonovi líbí ve školce - ale oba si velmi dobře uvědomovali Worthovu ruku zlehka přejíždějící Cyn po zádech.

Líbilo se jí, jak si přehodil sako přes rameno a navlékl si poutko na ukazováček jako na věšák.

Jemu se líbilo, jak se jí vlasy při každém kroku zhoupnou na ramenou.

Brada mu malinko ztmavla rašícím strništěm.

V úzké sukni se jí svůdně pohupovaly pevné hýždě.

Vešla do výtahu a opřela se v rohu. Postavil se proti ní, v jedné ruce sako, druhou opřenou o chromové zábradlí, které obtáčelo vnitřek kabiny.

Po celou jízdu dolů ze sebe nespustili oči. Nikdo nepřistoupil. Těsně před suterénem s garážemi odhodil Worth sako na podlahu a zmáčkl červené nouzové tlačítko.

Prudké zastavení zastihlo Cyn nepřipravenou. Zalapala po dechu, zapotácela se a zachytila se tyče. Než znovu nabyla rovnováhy, přimáčkl ji Worth do kouta, sevřel ji v pase, přitiskl k sobě a políbil na ústa.

Stav beztíže, který se jí zmocnil, nijak nesouvisel s jízdou výtahem, ale pouze s rychlostí, jakou se ona sama řítila do propasti touhy, tak hluboké a temné, až nevěřila, že někdy dosáhne dna. Točila se v divokém vodním víru, dezorientovaná, omámená.

Každý další polibek byl vášnivější než předešlý. Jejich touhy se sčítaly. Worth jí vsunul dlaně pod sako, rozepnul knoflíčky na halence, rozhrnul látku a kochal se pohledem na její ňadra, která se prudce dmula nad vykrojenými košíčky podprsenky.

„Přesně tohle jsem si představoval,” vypravil ze sebe,když jí přejížděl klouby prstů po zardělé kůži, než se propracoval k bradavce pod bezovou krajkou.

Položila mu dlaň na drsnou tvář a přitáhla si jeho hlavu k sobě, aby cítila jeho rty na svých. Na očích, na krku, všude. I ona měla své představy.

„Nejraději bych tě snědl,” zasténal a klouzal ústy níž po rýze mezi jejími ňadry.

„Tak dobrou chuť,” vyzvala ho.

„Co mám dělat? Kousat? Olizovat? Poroučej.”

„Všechno.”

Laskal ústy její rozpálenou pokožku, až po něm toužila celým tělem a v hlavě jí bušilo.

Teprve po několika vteřinách si uvědomili, že rány způsobil v některém z hořejších pater nájemník, který se marně pokoušel přivolat výtah tak dlouho, až mu došla trpělivost a začal mlátit do dveří.

Worth odstoupil a nemotorně zapnul knoflíčky halenky do nesprávných dírek. Obličej měl brunátný vášní a Cyn tušila, že vypadá podobně. Cítila, jak jí v žilách divoce pulzuje krev.

„V pořádku?” zeptal se chraptivě.

Přikývla a uhladila si dlaní rozcuchané vlasy. Worth stiskl nejspodnější tlačítko. Naštěstí v garáži nikdo na výtah nečekal. Vystoupili a zamířili k autům.

Worth vzal Cyn klíčky z roztřesených rukou, odemkl dvířka u jejího vozu, a když vklouzla za volant, podal jí je otevřeným okýnkem. Potom se předklonil a zlehka ji políbil.

„Zítra večer, Cyn.”

„Zítra večer, Worthe.”

KAPITOLA DVANÁCTÁ

„Ahoj.”

„Ahoj.”

„Vypadáš skvěle.”

„Dík.”

Worth vztáhl ruku, propletl své prsty se Cyninými a vtáhl ji dovnitř. V předsíni ji kousek odstrčil a znovu si ji obdivné změřil od hlavy k patě. „Fantasticky.”

Skromně sklopila zrak, přestože věděla, že se péče, kterou věnovala svému zevnějšku, rozhodně vyplatila. V salonu si nechala udělat nejen manikúru, ale i pedikúru, a dokonce si dála voskem epilovat nohy.

Aby si příliš nevyčítala, že se tak rozmazluje, vzala Brandona do jeho oblíbené pizzerie, která byla proslulejší svým dětským koutkem než dobrým jídlem. Potom ho vysadila u Lattimorových.

Doma si dopřála dlouhou pěnivou koupel a obzvláště pečlivě se nalíčila. Nové šaty představovaly další marnotratnost, ale vysokou cenu si pro sebe ospravedlnila skutečností, že si malé večerní nekoupila už celou věčnost. Měkký černý žoržet jí obepínal tělo, hluboký výstřih do véčka byl sice vyzývavý, ale dvojitá šňůra perel mu dodala zdání počestnosti.

„Jsi tak dokonalá, že se tě málem bojím dotknout,” prohlásil Worth. „Málem.”

Sklonil se k ní. V očekávání polibku naklonila hlavu. Udělal totéž, ale naneštěstí zvolili oba stejnou stranu a místo rtů se setkaly jejich nosy. Oba se zároveň pokusili o nápravu a následovala další srážka nosů.

„Ty na tvou pravou stranu a já na mou, platí?” navrhl s tichým smíchem.

„Dobře.”

Polibek byl něžný a sladký.

„Dáš si Margaritu?” zašeptal, aniž odtrhl rty od jejích.

„Ozvěna Acapulka?”

„Dělám, co můžu, abych se zavděčil.”

Doprovodil ji do obývacího pokoje, usadil na bílou koženou pohovku a zmizel v kuchyni. S nestydatou otevřeností připravil scénu pro svádění. Z nejmodernější hifi soustavy zpívala procítěně Linda Ronstadt. Lampy tvořily ostrůvky zlatého světla v intimním příšeří, které vládlo v celém bytě. Na stole se matně leskl porcelánový servis a uprostřed v široké váze zářily strelície a lilie tygrované.

„Krucinál.”

„Worthe?”

„Hned jsem tam.”

Ze zvědavosti, co ho zdrželo a slyšitelně rozčililo, vstala a šla za ním do kuchyně. Držel v ruce záhadný elektrický přístroj a vztekle ho proklínal.

„Co to je?” Nedůvěřivě si prohlížela vynález, který vypadal jako mučicí nástroj navržený zvrhlým dentistou nebo vibrátor pro masochistické homosexuály.

„Nedávno jsem to koupil. Má to být ruční mixér, ale nemůžu přijít na to, jak funguje, abych rozdrtil led.” Učinil pár marných pokusů.

„Přečetl sis návod?”

„Proč bych to sakra dělal? Nemůže to přece být takový problém.”

„Kde je?”

„Vyhodil jsem ho s krabicí.”

Kousla se do rtu a spolkla poznámku, že to od něho nebylo nejchytřejší. Propadl beznaději a jako všichni muži bez velkého technického nadání začal přístrojem mlátit o pracovní desku.

„Nemyslím, že by to pomohlo, Worthe. Proč nepoužiješ starý mixér?”

„Vzal jsem si ho do práce, když jsem koupil tenhle pos…”

„Mám ráda Margaritu i s celými kostkami ledu, netrvám na tříšti,” přerušila ho spěšně.

„Vážně?”

„Ano.”

Lovili lžičkami ze sklenic led s margaritovou příchutí a cucali ho jako děti vodovou zmrzlinu. Worth nevydržel a nalil si skotskou, aniž ovšem přestal nadávat na záludný vynález.

„Nic se přece nestalo, Worthe.”

„Já jsem jenom chtěl, aby všechno bylo perfektní.”

Tou dobou ještě netušili, že debakl s Margaritou bude nejsvětlejším bodem večera.

Worth praštil příborem a odstrčil talíř. „Za ty steaky jsem zaplatil padesát dolarů. Nejde mi o peníze, ale očekával jsem, že budou k jídlu.”

„Určitě ti řekli, že je stačí ohřát?” ujišťovala se Cyn.

Před večeří jí líčil, že je koupil v jedné z nejvyhlášenějších restaurací ve městě. Spolkla sousto, které žvýkala tak dlouho, až ji začaly bolet čelisti. Maso bylo stále tvrdé jako podrážka, ale zdaleka ne tak chutné.

„Dostal jsem instrukce přímo od šéfkuchaře. Slíbil mi, že budou magnifiques.” Políbil si konečky prstů, aby napodobil francouzského kuchaře, který mu steaky nejen prodal, ale také vychválil až do nebe.

„Já ani nemám hlad,” lhala.

Naplánovala si konzultace i přes polední přestávku, aby ji netrápily výčitky svědomí, že z práce odjede dřív, protože byla objednaná v kosmetickém salonu. Na Brandonovu pizzu připomínající lepenku neměla chuť a za celý den neměla čas ani na malé občerstvení.

Kdyby Worth nebyl tak zničený kvůli Margarite a masu, navrhla by mu, že vyrabují lednici a připraví si sendviče, ale vzhledem k jeho mizerné náladě jí přišlo rozumnější večeři úplně oželet.

„Omlouvám se kvůli těm steakům,” zahučel a odložil ubrousek.

„Nic se nestalo. Vezmeme si víno… Panebože!”

Pozvedla sklenku, vstala a odsunula židli. Vysoký podpatek se jí zachytil o lem orientálního koberce pod jídelním stolem. Ztratila rovnováhu a upustila sklenici. Sklo pád přežilo, ale burgundské se zřejmě navěky vsáklo do vláken Worthovy radosti a pýchy.

Svezla se na kolena. „To není možné. Pořád nevěřím tomu, co jsem provedla. Podej mi ubrousek. Rychle.”

Usilovně drhla rudou skvrnu. „Co je nejlepší na víno?”

„Sýr,” odpověděl sklíčeně.

„Ale ne. Čím se nejlíp čistí? Sodou? Octem? Studenou vodou? Kdybychom namočili ručník ve studené vodě a…”

„Zapomeň na to, Cyn.” Vsunul dlaň pod její loket a zvedl ji. „Jsem si jistý, že to někdo dostane pryč. Nějaký odborník z čistírny. Pravděpodobně. Snad.”

„Worthe, nejradši bych se neviděla,” naříkala. Kdysi se rozešel s dívkou, která nechávala v popelnících celofánové obaly od bonbonů. A ona mu právě zničila drahocenný koberec. „Vzpomínám, jak sis ho koupil. Byl jsi na něho hrozně hrdý.”

„Hm, byl. Vlastně pořád jsem,” opravil se. „a budu.”

„Neutěšuj mě,” mukala.

Vzal ji do náruče, políbil na krk a pevně objal. „Zapomeň na pitomý koberec, Cyn. Není pro mě zdaleka tak důležitý jako skutečnost, že jsi tady a že se s tebou budu milovat.”

Zaklonila hlavu, pohlédla mu do očí a zabořila prsty do jeho vlasů. „Opravdu?”

„Na mou duši.”

Znovu ji uchopil za ruku a vedl do ložnice. Vcházela tam téměř bázlivě. Často si ho dobírala, že je v místnosti všechno nasáklé sexem. Na podlaze ležela zebří kůže. Přehoz na posteli byl černý, osvětlení nepřímé, atmosféra rozkošnická. Přehoz předem složil a odhalil saténové povlečení v barvě slonoviny. Plochu Cyn odhadovala zhruba na ar.

Srdce se jí rozbušilo. Věděla, že místnost byla dějištěm bezpočtu svodů a milostných hrátek. Přála si, aby se od všech svých předchůdkyň lišila. Přála si, aby se jí tato noc navždy vtiskla do paměti.

Jako obvykle skutečnost vysoce předčila její očekávání.

Obrátil se k ní. Po několika lehkých polibcích ji jazykem přiměl, aby rozevřela rty, a potom jím pohyboval v jejích ústech, dokud se nezachytila za jeho ramena a neprohnula se jako luk k jeho tělu.

„Chtěl bych tě svléknout, Cyn,” zašeptal jí do vlasů a odtáhl se, aby jí mohl z tváře vyčíst odpověď.

Olízla si rty, nervózně se usmála a krátce přikývla. Poklekl před ni a vyzul ji. Pokaždé vzal její bosou nohu do svých teplých dlaní. Gesto jí připadalo nesmírně něžné, ale zároveň silně smyslné.

Vstal, ovinul kolem ní paže a nahmatal zip. Jezdec se však zasekl a odolával jeho úsilí. „Pomůžu ti,” nabídla se Cyn a odstrčila Worthovy ruce.

Alespoň se o to pokusila, jenže jeho náramkové hodinky se zachytily o látku. „Počkej, musím se vyprostit,” upozornil ji, když zpozoroval problém. „Otoč se.”

Protáhla se pod jeho paží a udělala čelem vzad. Nakonec se mu přece jen podařilo uvolnit hodinky a rozepnout zip. Stáhl jí šaty z ramen. Klouzaly jí po těle, až se rozprostřely po podlaze, ale kouzlo okamžiku bylo totam a smyslné napětí vyprchalo.

„Doufám, že to nebude moc vidět,” poznamenal, když si prohlížel zatržení.

Cyn namotávala na prst asi metr dlouhé vlákno vytažené z jejích zbrusu nových, hříšně drahých šatů. „Skoro vůbec.”

„Mrzí mě to.”

„Nic se nestalo.”

Svlékl si námořnicky modré sako a pověsil ho na opěradlo křesla. Ve snaze navodit znovu romantickou náladu mu Cyn pomohla přetáhnout přes hlavu bílý rolák. Jakmile před ní stál do půl těla nahý, pozvedl ke rtům její ruku, políbil ji do dlaně a potom si ji přitiskl na srdce.

„Jsi krásná, Cyn.”

„Ty taky.”

„Chci tě.”

„Já tebe taky. Tak silně, až to bolí.”

Její přiznání se mu zalíbilo. Klukovsky se ušklíbl. „Opravdu? A kde? Tady?” Vzal do dlaně její ňadro, ukryté v dráždivé krajkové podprsence. „Tady?” obkroužil palcem bradavku. „Tady?” Druhou rukou klouzal po černé spodničce, zatlačil na podbřišek a pokračoval níž. „Tady?”

Sotva znatelně pohnul prsty. Přerývaně se nadechla. „Podlamují se mi nohy.”

Vzal ji do náruče a odnesl k posteli. Když ji opatrně složil na horu saténových polštářů, napřímil se, ale jen na tak dlouhou dobu, aby se mohl svléknout úplně. Byl krásný. Dobronzova opálený, štíhlý a vzrušený se natáhl vedle Cyn. Přisunuli se k sobě a horký, zkoumavý polibek jim zrychlil tep.

Worth poklekl, vsunul palce pod lem jejích kalhotek a stáhl je. Podvazkový pás, punčochy, podprsenka, kalhotky - všechno nové a černé - mu vyrazily dech.

Znovu si lehl vedle ní a objal ji. „Hlaď mě, Cyn,” šeptal roztouženě.

Ostýchavě mu položila dlaň na hruď, kudrnatý porost ji šimral do dlaně i zvědavých konečků prstů. Zasténal rozkoší, když laskala jeho bradavku doteky lehkými jako pírko.

„Dotkni se mě… tam dole. Prosím.”

Její ruka, vypadající křehce na svalnatém mužském těle, hledala cestu přes široký hrudník, ploché břicho, pupek, husté ochlupení až k samé podstatě jeho mužství. Ostýchavě ho pohladila po celé hebké délce, než ho obemkla prsty.

Worth zavyl.

Cyn zaječela.

Telefon zazvonil.

Worth se vymrštil s tváří zrůzněnou bolestí.

„Panebože!” vyjekla Cyn a rychle stáhla všetečnou ruku. „Co jsem provedla? Worthe? Worthe? Co je ti?”

„Moje… noha.” Svalil se zpátky na polštáře, převaloval se z boku na bok a mlátil pažemi do matrace.

„Tvoje noha?”

„Lýtko. Namožený sval. Dostal jsem křeč. Auvejs. Sakra, bolí to jako čert.”

Cítila s ním tak upřímně, že také zkřivila obličej a hryzala si rty. Telefon zazvonil počtvrté. Cyn, které spadl kámen ze srdce, že nemůže za Worthova muka, zvedla sluchátko a přiložila ho k uchu. „Haló, tady… byt pana Lansinga.”

„Paní McCallová?”

Naprosto neočekávala, že by někdo mohl volat jí. „Ano?”

„Dobrý večer, telefonní služba pro nepřítomné. Udala jste toto číslo, kam vám máme v naléhavých případech volat.”

„To souhlasí. Co se stalo?”

„Už je to lepší,” vypravil ze sebe Worth skrz zaťaté zuby a opatrně propínal nohu, do níž dostal křeč. „Volala policie a…”

„Policie!” vykřikla Cyn. „Kvůli Brandonovi! Stalo se mu něco? Nebo mé matce?”

„Nemyslím. Poručík Burton nic v tom smyslu neříkal.”

„Poručík Burton?”

„Ano. Nechal své číslo a požádal, abyste mu okamžitě zavolala.”

Cyn se skutálela z postele, otevřela zásuvku nočního stolku a hledala něco na psaní. „Dobře, můžete.” Načmárala číslo, které jí nadiktovala operátorka, na první stránku Worthova černého notýsku přes jméno Jennifer Adamsová.

„Děkuji vám.” Ukončila hovor a rozčileně vytáčela číslo.

„Kdo to byl? Co se stalo?” Worth si masíroval lýtko, ale upíral znepokojený pohled na Cyn.

„Telefonní služba. Pokouší se mě kontaktovat nějaký policista.”

„Policista? Proč?”

„Nevím. Haló?” Na druhé straně zvedli sluchátko po prvním zazvonění. „Je tam poručík Burton? Tady je Cynthia McCallová.”

„Paní McCallová!” překřikoval mužský hlas hluk v pozadí. „Děkuji, že jste se ozvala. Jsem u Davenportových.”

„Kde? U koho?”

„U manželů Davenportových. Jejich dcera Sheryl se zamkla ve svém pokoji a odmítá vyjít.”

Cyn si prsty pročísla vlasy. Samou úlevou, že se nic nestalo Brandonovi ani Ladonii, si hned nevzpomněla, o jakých Davenportových policista hovoří.

„Je Sheryl v pořádku?”

„Ano, tedy pokud je mi známo, ale podle toho, jak mluví, je velice rozrušená. Našel jsem v její kabelce vaši vizitku a napadlo mě, že byste nám mohla pomoct.”

„Říkal jste, že se zamkla ve svém pokoji?”

„Přesně tak. Rodiče se ji snaží přemluvit, aby vyšla ven, nebo aspoň k sobě někoho pustila a popovídala si s ním, ale odmítá.” Ztišil hlas. „Bojím se, že se chystá k drastickému kroku. Chápete?”

Cyn se úzkostí sevřel žaludek. „Ano, chápu, co naznačujete. Kde Davenportovi bydlí a jak se tam co nejrychleji dostanu z Turtle Creek?”

Jakmile si přes adresu Jennifer Adamsové poznamenala pokyny, zavěsila a vrhla se na druhou stranu pokoje ke svým šatům. Worth, který vytušil, že se jedná o naléhavou záležitost, na sobě už měl kalhoty a boty a soukal se do svetru.

„Jedna dívka, která ke mně chodí na konzultace, je v krizi,” vysvětlovala mu. „Musím za ní.”

„Odvezu tě tam.”

Ruce, kterými nervózně zápasila se šaty, jí klesly. Ohlédla se po něm a v jediném oslňujícím okamžiku pochopila, že ho miluje.

Na nic se neptal. Nechtěl po ní žádné vysvětlování. Ničím svou pomoc nepodmiňoval. Nedohadoval se s ní. Nestěžoval si, že mu působí potíže.

Stejně jako v den, kdy lékaři na místě nehody konstatovali, že je Tim mrtvý, byl Worth po jejím boku a nabízel jí nezištnou pomoc. Nabízel jí sám sebe.

„Děkuju ti, Worthe,” pronesla tiše a vážně. Přála si, aby měla čas sdělit mu mnohem víc.

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

K Cyn se vrátili dlouho po půlnoci. Worth se nezeptal, jestli ji má doprovodit až do domu, prostě to udělal. A ji ani nenapadlo, že by ho měla požádat. S naprostou samozřejmostí odemkl zadní vchod, a když vešli, rozsvítil.

„Taky ti tak vytrávilo?” zeptala se.

„Umírám hlady. Co je v lednici?”

„Podíváme se.”

Z toho, co našli, si připravili zapečené sendviče. „Lepší než steak za padesát dolarů,” zhodnotil Worth opovržlivě, když se zakousl do druhých dvou chřupavých krajíčků s rozteklým sýrem uvnitř.

„Málem jsem zapomněla na první polovinu dnešního večera.”

„Výborně. Taky rád zapomenu.” Pohlédli na sebe přes stůl a oba současně se rozesmáli. „Byla to totální katastrofa,” prohlásil a rozhodil pažemi.

„Zničila jsem ti koberec.”

„A já tobě šaty.”

„Koberec byl tisíckrát dražší. Ale nejhorší bylo, když jsem si myslela, že jsem tě poranila na… Když jsi zaskučel, málem jsem dostala infarkt. Lekla jsem se, že jsem z tebe udělala impotenta.”

Otřel si slzy papírovým ubrouskem. „Mně až doteď vůbec nedošlo, co sis myslela. Ty ses domnívala…” Přepadl ho další záchvat smíchu a chvíli trvalo, než nabral dech a mohl pokračovat.

„Chudinko. Měl jsem tě varovat. Občas mě v noci berou křeče do nohou, především když sportuju bez dostatečného rozcvičení nebo odfláknu strečink. Ale poprvé se mi to stalo, když jsem měl v posteli dámu.”

„Díky, ochotně bych se té pochybné pocty vzdala.”

Když se konečně přestali smát, natáhl se po její ruce. Jejich dlaně do sebe vklouzly, prsty se propletly.

„Bylas úžasná, Cyn. To byla paráda.” Vrhla po něm pátra-vý pohled. „Mluvím o tom, jak jsi zvládla situaci u Sheryl,” upřesnil. „Máš můj obdiv a respekt.”

Dlouze, unaveně vydechla. Bláznivý smích byl potřebnou katarzí, která uvolnila napětí vyvolané dramatem u Davenportových. Worthova poznámka přinesla okamžité vystřízlivění.

„Těší mě, Worthe že si to myslíš, ale nezasloužím si takovou chválu. Třásla jsem se strachy, že všechno ještě zhorším.”

„Ne,” protestoval. „Jakmile tě k sobě pustila, byla jsi fantastická.”

„Za to děkuju tobě,” připomněla mu.

Když přijeli na místo, byla situace u Davenportových vypjatější, než Cyn předpokládala. V ulici, kde ceny domů dosahovaly minimálně sedmiciferných čísel, postávaly hloučky zvědavých sousedů. Na místo se sjelo několik policejních vozů přivolaných poplašným zařízením. Jak se později ukázalo, spustila ho Sheryl. Vysvětlila Cyn, že byla zoufalá a nevěděla, co má dělat. Cítila, že se jí všechno vymyká z rukou. Bylo to volání o pomoc.

Pán a paní Davenportovi měli zjevně větší obavy o pověst rodiny, které mohla nežádoucí pozornost uškodit, než o blaho vlastní dcery.

Když poručík Burton zavedl Cyn po schodech do horního patra a představil ji, vyštěkl na ni Sherylin otec, co je zač a co jí dává právo narušit soukromí jejich rodiny.

„Zavolal jsem ji já,” vysvětlil policista.

„Proč?”

„Pomáhala jsem vaší dceři vyrovnat se jejími problémy, pane Davenporte.” Její hlas zněl klidně, přestože si s úzkostí představovala, co všechno se může odehrávat za zavřenými dveřmi dívčina pokoje.

„Pokud má moje dcera nějaké problémy, může se o radu obrátit na mě a na svou matku.”

„Zjevně nemůže.”

„Poslouchejte, vážená…”

„Ne, teď poslouchej ty mě, kamaráde.”

Worth popadl pana Davenporta za ramena, otočil ho k sobě a nekompromisně mu oznámil, že ať se mu to líbí nebo ne, Cyn se pokusí přemluvit Sheryl, aby ji pustila dovnitř.

„Proto sem přijela a vy jí v tom nebudete bránit.”

Přítomní policisté byli zjevně potěšení, jak rázně Worth jedná s arogantním vlivným makléřem, před nímž měli respekt. Když poručík Burton důrazným přikývnutím podpořil Worthův návrh, Sherylin otec zasyčel jako zmije, ale ustoupil a pustil Cyn ke dveřím dceřina pokoje.

„Nelíbil se mi tón, jakým s tebou mluvil,” prohlásil Worth, vstal od stolu a došel do lednice pro krabici mléka.

„Z očí ti šlehaly blesky.”

„Škoda že jsem mu nevrazil jednu do zubů.”

„Já jsem ráda, žes to neudělal, ale jsem ti vděčná, žes mě před ním chránil.”

„Tebe před ním?” odfrkl si. „Děkovat by mi měl spíš on. Bál jsem se, že se na něho vrhneš.”

Dolil oběma mléko. „Nepředpokládám, že se mnou budeš probírat Sherylinu situaci, ale ať jsi jí řekla cokoliv, zabralo to přímo zázračně. Když vyšla z pokoje a oznámila tomu nafoukanému blbci a jeho manželce, že je v desátém týdnu, působila naprosto vyrovnaným dojmem.”

Cyn ovinula prsty kolem sklenice s mlékem. „Když mě k sobě pustila, první věc, které jsem si všimla, byla tuba prášků na spaní ležící na nočním stolku. Nespolkla ani jeden, ale svěřila se mi, že se odhodlávala vzít všechny. Byla to pro ni lepší alternativa než se přiznat rodičům, že je těhotná.” Když zvedala sklenici k ústům, ruka se jí třásla.

„V tom případě jsi opravdu zabránila neštěstí.”

„To udělala Sheryl.”

„Ale možná by podlehla svému nutkání, kdybys tam nebyla a nepomohla jí podívat se na všechno z jiné perspektivy.”

„Naříkala, že je jí jedno, jestli ona bude žít nebo zemře. Ale nechtěla zabít své dítě.” Když Cyn líčila Worthovi rozhovoř se Sheryl, leskly se jí v očích slzy. „Uznala jsem, že je to sice dobrý a ušlechtilý důvod, proč nespáchat sebevraždu, ale přesvědčovala jsem ji, že i její život má velkou hodnotu a zaslouží si, aby na něm lpěla bez ohledu na to, zda splňuje očekávání svých rodičů nebo ne.”

Worth se udeřil dlaněmi do stehen, vzal ji za ruku, zvedl ze židle a přitáhl kolem stolu až na klín. Položila si hlavu na jeho rameno a stulila se mu v náruči.

„Už nikdy od tebe nechci slyšet, že v práci za tebou nejsou vidět žádné výsledky.” Jeho hlas zněl přísně, ale ruce, jimiž ji hladil po vlasech, byly něžné stejně jako polibek, který jí vtiskl na čelo. „Dnešní večer dokázal pravý opak. Tvou zásluhou se situace mladých zoufalých žen obrací k lepšímu. Jak jsem řekl, dnes jsi byla úžasná.”

„Nejsem vůbec úžasná, Worthe,” odporovala. „Sheryl se potýká se skutečnými problémy. Ve srovnání s nimi jsou ty moje banální. A přesto jsem před pár týdny fňukala a přála si, aby se něco dělo. Dnes večer se toho dělo hodně a nebylo to ani trochu pěkné. Nedivím se, že se na mě maminka tak zlobila. Kde se jen v člověku bere tolik sobectví?”

„Nebuď k sobě tak tvrdá, Cyn. Všichni jsme sobečtí, když jde o lásku a pozornost jiných.”

„Sheryl po ničem jiném netoužila, že? Jenom po troše lásky.”

Přikývl.

„A já vlastně taky,” zamumlala, když se nad sebou zamýšlela. Ono nedefinovatelné cosi, co jí chybělo v životě, byla láska, řeka, s níž by se mohl spojit vroucí cit, který předtím patřil jejímu manželovi - krásná erotická a romantická láska. Nicméně nevěděla, že lék, až ho nalezne, jí způsobí větší trápení než nemoc sama.

„Já jsem zahrnována spoustou lásky,” uzavřela s větším optimismem, než cítila. „Od maminky. Od Brandona.” Napřímila se a usmála se na Wortha. „A mám nejlepšího přítele, jakého si můžu přát.”

„A nezapomínej, že máš i mě.”

„Ty cvoku.” Chtěla mu žertem vlepit pohlavek, ale pohotově uhnul hlavou. Vstal a zvedl i ji. „Kam jdeme?” zeptala se.

„Do postele. Nevypadáš nejsvěžeji.”

„Dík za poklonu.”

„Jestli ti pravdu neřekne nejlepší přítel, tak kdo?”

„Jsem vyčerpaná,” přiznala.

„Jdi se převlíknout,” přikázal jí, když ji odnesl do její ložnice. „Já zatím rozestelu.”

Nechala kupičku šatů ležet na podlaze v koupelně a natáhla si přes hlavu dlouhou bavlněnou košili. Bosá doťapala zpátky do ložnice.

„Tak šup.” Nadzvedl přikrývku. Jakmile pod ni vklouzla, zhasl. Místnost se ponořila do tmy. 0 několik vteřin později se matrace zhoupla pod jeho vahou.

„Worthe?”

„Hm?” Položil si ji na hruď a hladil ji po tváři, ramenou, zádech.

„Hrozně jsem se bála,” zašeptala přiškrceným hlasem.

„Neplač. Já vím. Ale zvládla jsi to jako profík, Sheryl je živá a všechno bude v pořádku.”

„Mám tě ráda.”

„Já vím.”

„Myslím opravdu.”

„Já vím. Já tebe taky, Cyn.”

Chtěla mu říct, že neví. Nemluvila o přátelské lásce. Bylo nezbytné, aby to pochopil, ale v jeho objetí cítila takovou úlevu, že jí klesla víčka. Usnula dřív, než se s ním mohla začít přít.

Druhý den ráno se vzbudila, když jí žužlal ucho. „Worthe?”

„Meglio stasera, baby,” zanotoval.

Držela oči zavřené a usmála se. Pocit blaha z jeho hlasu, tichého a blízkého, jí pronikl až do prstů u nohou. „Kolik je hodin?”

„Záleží na tom?”

„Asi ne.”

„Otoč se. Mám přeleželý bok.”

Převrátila se na záda. Když otevřela oči, skláněla se k ní jeho usměvavá tvář. Byl neoholený, rozcuchaný a hříšně krásný.

A stejně hříšně i mluvil. „Zbožňuju rána, kdy se probouzím vedle nádherné sexy kočky.”

„Tak co děláš tady?”

Chlípně se zašklebil, vysoukal jí košili ke krku a kochal se jejím růžovým nahým tělem. „Ha! Přesně jak jsem čekal. Nádherná a sexy!”

„Jsi cvok.”

„Je pro to velmi dobré vysvětlení.”

„Copak? Špatné geny?”

„Mám poněkud narušenou vnitřní rovnováhu, protože mi v noci ztvrdlo tělo. Především jisté partie.”

Předstírala údiv. ,A já myslela, že máme v posteli hever.”

Vtipkování ho evidentně pobavilo. Usmál se. „Dobré ráno.”

„Dobré ráno.”

Cynina slova přešla do tichého zasténání, když uchopil do dlaní její ňadra a pozvedl je k hladovým rtům. Vzal jeden z vrcholků do úst, stiskl bradavku mezi zuby a dráždil ji jazykem, dokud přerývaně nelapala po dechu a nesevřela v prstech chomáče jeho rozcuchaných vlasů.

Sklonil hlavu. Strniště na jeho bradě ji škrábalo do kůže. Bez ostychu se pod ním svíjela, když ji líbal na pupek a citlivou oblast nad trojúhelníkem světle hnědého ochlupení.

Ale jakmile postoupil níž, dostavil se stud.

„Worthe?” hlesla nejisté a pokusila se přitisknout stehna k sobě. Nedovolil jí to. Rozpoutal se mezi nimi něžný souboj. Každý se snažil prosadit svou, ale Worth vytrvale seznamoval Cyn se slastnými projevy lásky, až překonal její zábrany.

Sotva se přestala chvět rozkoší prvního orgasmu, začal ji znovu laskat jazykem. „Worthe, já už nemůžu.”

„Ale můžeš.”

Mohla i podruhé, ale on ještě pořád neskončil. Nepřestal ji líbat, dokud jí v pochvě nevybudila sopka. Třásla se po celém těle, až zůstala ležet, bezvládná a zmáčená potem.

Obrátil ji na břicho a natáhl se na ni. Odhrnul jí ze zad vlhké vlasy, zasypával její šíji polibky a šeptal jí do ucha:

„Vždycky ses mi líbila, Cyn. Od okamžiku, kdy jsem tě poznal, jsem si o tobě myslel, že jsi milá a veselá. Takové sluníčko. Když jsme se začali kamarádit a já tě poznal lip, začal jsem tě mít rád. Ve vší počestnosti. Jako věrnou a milující manželku svého nejlepšího přítele. Nikdy mi žádná žena nepřipadala tak krásná jako ty, když ses vrátila z porodnice a chovala jsi v náruči Brandona. Obdivoval jsem tě pro statečnost, jakou jsi prokázala, když zemřel Tim. Vážil jsem si našeho přátelství, které vydrželo, i když on už tady nebyl. Něco nás spojovalo. A já pořád přemýšlel, co to je.”

Klekl si mezi její nohy a začal jí masírovat ramena a záda. „A potom jsme odletěli do Mexika.” Jeho dlaně sjely po jejích bocích od podpaždí ke kyčlím a cestou se lehce dotkly půlměsíců, které na posteli utvořila její ňadra.

„Přísahám, Cyn, že jsem nikdy dřív tak prudce netoužil po žádné ženě a zároveň neměl tak hrozné výčitky svědomí. Náhle jsem tě spatřil ve zcela novém světle, díval jsem se na tebe způsobem, jakým jsem tě nikdy neviděl.”

Stiskl ji v pase, pohladil po zadečku a potom spočinul rukama na jejích stehnech.

„Najednou jsi byla tou nejpřitažlivější ženou, jakou jsem kdy poznal. Přestal jsem o tobě uvažovat jako o vdově po svém nejlepším příteli nebo kamarádce. Stala se z tebe žena, s níž jsem se zoufale chtěl milovat. Vtipná. Inteligentní. Citlivá a starostlivá. A náramně sexy. Zamiloval jsem se do tebe,” uzavřel prostě.

Otočil ji a vylekalo ho, že jí po tvářích stékají slzy. „Co je, Cyn?”

„Mýlila jsem se,” vypravila ze sebe hlasem přiškrceným dojetím. „Ty jsi básník.”

Vzal ji do náruče a pokryl její obličej vášnivými polibky. „Panebože, jak já tě miluju.”

„Jako kamarádku?”

Jejich těla splynula. „Jako moje všecko.”

V kuchyni vládl nepořádek. Cyn, v županu, jak právě vyšla ze sprchy, stála mezi dveřmi a chvíli si ho rozmrzele prohlížela, než se vrhla do úklidu. Když ukládala nádobí do myčky, zaslechla cvaknout zámek u zadních dveří. Otočila se přesně v okamžiku, kdy se rozlétly a dovnitř vpadla Ladonia a v patách za ní Charlie.

„Pro všechno na světě, co…” Z pánve, kterou držela v ruce, kapala na podlahu voda. „Myslela jsem, že si ještě užíváte na Maui.”

„Změna plánu,” vysvětlil lakonicky Charles, když postavil kufry za dveře a rychle zavřel, aby dovnitř neproudil studený podzimní vzduch.

„Proč?”

„Abychom zjistili, co máš za problém,” odpověděla Ladonia. „Co se děje, Cyn?”

„O čem to mluvíš?”

„Včera jsem se pokoušela dovolat se ti do práce a bylo mi řečeno, žes odešla dřív.”

„Byli jste na svatební cestě. Proč jsi mi telefonovala?”

„Protože jsme se rozhodli vrátit se dřív na kontinent a strávit pár dní v Las Vegas.”

„A přestože se nám nepodařilo se s tebou spojit a oznámit ti to, odletěli jsme včera večer do Los Angeles,” doplnil Charlie.

„Volala jsem ti znova, hned jak jsme se ubytovali v hotelu, ale nebrala jsi telefon, i když tady už byla noc. Nechala jsem ti několik vzkazů na záznamníku.”

„Zapomněla jsem si je poslechnout,” přiznala Cyn provinile.

„Kde jsi byla? Chtěla jsem se zeptat Wortha, jestli o tobě neví, ale taky nebyl doma. Dnes ráno jsem zase zkoušela tvoje číslo, ale bylo přes dvě hodiny obsazené.”

„Totiž… Chtěla jsem si přispat,” vysoukala ze sebe. Worth telefon vyvěsil během pauzy v maratónu jejich milování.

„A tak jsem se rozhodla zeptat se na telefonní službě pro nepřítomné. Operátorka mi sdělila, že ti včera večer volala policie.”

„Ladonia málem dostala v Los Angeles mrtvici, když to uslyšela,” vložil se znovu do hovoru Charlie. „Na nic jsme nečekali a nasedli jsme do prvního letadla do Dallasu.”

„Ale to jste neměli dělat!” vykřikla Cyn. „Všechno je v nejlepším pořádku. Policie mi volala kvůli jedné mé klientce z poradny.”

„Kde je Brandon?”

„Spal u Lattimorových.”

„Zaplaťpánbůh že se nikomu z vás nic nestalo.” Ladonia se s úlevou opřela o svého novopečeného manžela. Ochranitelsky ji objal kolem ramen. „Byla jsem strachy bez sebe. Bála jsem se představit si…”

Cyn sledovala směr ohromeného pohledu novomanželů a otočila se ke dveřím. Worthovy vlasy byly ještě vlhké. Právě si myl vlasy, když odešla do kuchyně a nechala ho ve sprše samotného. Ručník, který měl uvázaný kolem pasu, tvořil nedostatečný bílý pruh mezi nahým opáleným hrudníkem a nahými opálenými stehny.

„Dobré ráno vespolek,” popřál bodře. „Co vy dva tady doma? Svatební cesta vám skončila nějak brzy.”

„Worth musel… přespat u mě… Přijeli jsme hrozně pozdě. Já… právě jsem chtěla uvařit kávu,” vysvětlovala zajíkavě Cyn. „Dáte si snídani? Nebo spíš oběd? Dostali jste v letadle najíst? Nevím přesně, co mám doma. Nestihla jsem nakoupit…”

„Tedy,” přerušila Ladonia dceřino koktání, „pravděpodobně bych si s tebou měla vyrovnat účty a zopakovat ti tvoje kázání o tom, že sis vzala domů chlapa a tak dále, ale neudělám to, protože jsem nadšená, že jste se vy dva konečně rozhoupali.” Mrkla na Charlese. „Vyhrála jsem.”

„Co jsi vyhrála?” nechápala Cyn.

„Dlužím jí sto babek.”

„Vsadila jsem se s ním, že jste s Worthem jeden do druhého zamilovaní až po uši, ale že vám to bohužel zatím nedošlo,” vysvětlovala Ladonia s rozzářenýma očima.

„Zabralo, když vás přiměla, abyste si každý pozval na svatbu svého partnera,” dodal Charlie.

„Mami! Takhle s námi manipulovat!”

„Co mi zbývalo, když jste se sami k ničemu neměli?”

„Díky, Ladonie.” Worth se doloudal k Cyn a vzal ji kolem pasu. „Neomlouvám se, že jsem strávil noc s vaší dcerou, ale rád bych, abyste vy i Charles věděli, že moje úmysly jsou čestné. Budeme se brát.”

„My dva?” vyhrkla Cyn překvapeně. „To je mi novina!”

„Že bych se tě zapomněl zeptat?” Sevřel ji v pase oběma rukama. „Cyn, vezmeš si mě a budeš po celý život mou nejlepší přítelkyní a jedinou milenkou?”

Místo odpovědi mu ovinula paže kolem krku a nastavila ústa k polibku. Byl vřelý a vášnivý. Její tělo se poddávalo jeho pevnému stisku.

Worth se vzpamatoval a odtáhl se. Jednou rukou si upravil ručník, druhou vzal Cyn za ruku a vedl ji ke dveřím. „Omluvte nás,” požádal Ladonii s Charlesem, „jak sami jistě víte, nejhezčí je to, když právě máte chuť.”

EPILOG

„Tatí, jak dlouho tam maminka ještě bude?”

„Už by to nemělo trvat dlouho,” odpověděl Worth a rozcuchal Brandonovi vlasy. Pořád zažíval příjemný šok, kdykoliv ho Brandon nazval tátou.

Poprvé se to stalo krátce po svatbě. „Víš, Brandone,” vysvětloval mu jemně, „tvým pravým otcem byl Tim McCall.”

„Ano, jenže on zemřel.” Brandon svraštil čelo úsilím nelehký problém vyřešit, ale pak se rozzářil. „Prostě mám dva táty. Napřed, když jsem byl mimino, jsem měl jeho a teď budu mít tebe.”

„Lip jsi to vymyslet nemohl.” Worth chlapce objal a políbil, až to mlasklo. Cyn, která jejich rozhovor vyslechla, se přes Brandonovu hlavu na manžela dojatě usmála.

Tři měsíce před svatbou se Worth dozvěděl, že bude i pravým otcem. Zatímco se Cyn podrobovala gynekologickému vyšetření, které mělo potvrdit jejich naděje, čekal netrpělivě přímo v ordinaci - pochopitelně ne doktora Masterse.

Na výsledek reagoval s roztomilou ztřeštěností. Vzal ji na večeři a v noci jí při něžném milování šeptal sladká vyznání patřící jí i jejich dítěti.

Nemohl se dočkat, až novorozeně bude spát v pokojíčku přichystaném v novém domě, který koupili, když prodali Cynin domek i jeho „palác rozkoše”. Před každým, kdo byl ochotný mu naslouchat, vychvaloval Cyniny mateřské schopnosti a donekonečna hovořil o dítěti, které čekala. Prohlásil se za experta na prenatální období a unavoval okolí odříkáváním znalostí načerpaných z odborných publikací.

Když si ho Ladonia dobírala, že už viděla hodně opicích tatínků, ale on je všechny překoná, a to dítě ještě není na světě, objal ji a nařkl ji a Charlese, že oni nejsou o nic lepší - což byla pravda.

Podobně jako všechny zodpovědné otce ho tajemství, které zahaluje těhotenství a porod, přes veškeré chvástání naplňovalo obavami, až téměř strachem. Nebyl zdaleka tak vyrovnaný, jak s ohledem na Brandona předstíral.

Zavrtěl se na židli. Vrhl znepokojený pohled na hodinky a zděsil se, když zjistil, jak dlouho je Cyn v ordinaci. Mělo jít o běžnou prohlídku. Šup dovnitř a šup ven. Proto ji s Brandonem doprovázeli. Měli v plánu jít po vyšetření společně do kina.

Proč to trvá tak dlouho? Není něco v pořádku?

Něco není v pořádku.

„Já mám hlad,” stěžoval si Brandon.

„Vydrž. Už to nemůže trvat dlouho.”

„Ale máma tam už je celou věčnost.”

„To teda je.”

Prolistovali většinu knížek v čekárně a zase je odložili, až konečně úplně vespod kupičky našel Worth biblický příběh, který předtím přehlédl. „Tohle se ti bude líbit,” sliboval neposednému chlapci. „Je to o chlapíkovi, kterého spolkla velryba.”

„Jonáš.”

„Ty to znáš? To zírám.”

Začal nahlas předčítat, ale sotva se dostal k místu, kde se neposlušný prorok ocitne v břiše velryby, vynořila se Cyn z bludiště ordinací ukrytého za dveřmi s neprůhledným sklem.

Worth na ni upřel pohled plný očekávání. K jeho krajnímu podráždění uhnula očima.

„Tak co, jde se do kina?” obrátila se na syna.

Brandon vystřelil ze židle a pelášil ke dveřím.

„Všechno v pořádku?” vyptával se znepokojeně Worth, když za ním vyšli na ulici.

„V nejlepším pořádku.”

Přidržel dvířka, počkal, až se Brandon vyškrábe na zadní sedadlo, ale pak se postavil před Cyn, aby nemohla nastoupit. „Něco je špatně.”

„Není,” tvrdila a horlivě zavrtěla hlavou.

„Cyn, ty jsi mizerná lhářka. Co je špatně?”

„Nic není špatně,” trvala na svém s důrazem na posledním slově.

„Tak proč mi nechceš nic říct?”

„Pouze čekám na správný okamžik.”

„Ten je právě teď.”

Zhluboka se nadechla. „Tak dobře. Pamatuješ, jak moc

jsem si přála mít dítě. S tebou.” Něžně mu položila dlaň

na šíji.

„Proto jsi to po mně chtěla dvakrát za den a v neděli třikrát?”

Dokázala udržet usouzený pohled jen tak dlouho, dokud z ní radost, která v ní kolotala, nevyrazila na povrch v podobě smíchu. „Víš, jak mě maminka pořád varuje, že si mám dávat pozor, co si přeju?”

„Protože bys mohla dostat víc, než předpokládáš.”

„Hm.”

Několik vteřin studoval jiskřičky v jejích očích, než se mu jeho rozšířily pochopením a opojnou radostí. „Dvojčata?”

„Trojčata.”