Sandra Brown

Radostná zvěst

PROLOG

„Jsem těhotná.”

Taylor MacKensie přestal hltat očima půvabné nohy Riy Lavenderové a zadíval se jí do obličeje. Nevypadá, že by se pomátla, ale jak jinak si má její slova vysvětlit? Ledaže snad špatně slyšel. „Prosím?” zeptal se.

„Jsem těhotná.”

Taylor klesl do koženého křesla za svým pracovním stolem. Snažil se polknout, ale v ústech měl vyprahlo jako na poušti. Nevěděl, co říct. „Blahopřeju” asi nebude ta správná odpověď, protože Ria na něho své sdělení vystřelila jako ostrý šíp. Předkládala mu víc než jen pouhý popis svého tělesného stavu. Hodila mu výzvu, a ta se teď odrážela v jejích tmavě zelených očích.

„Děkuju, žes mi to oznámila, ale klidně bych si počkal na zprávu o narození,” pronesl uštěpačně.

„Jsi první, kdo se o tom dozvěděl.”

„Proč zrovna já?”

„Z jistého velmi dobrého důvodu.”

„Chceš snad naznačit, že mám s tvým těhotenstvím něco společného?”

„Já nic nenaznačuju. To dítě je tvoje.”

Ria Lavenderová byla chladná jako kus ledu, zato Taylor se rozpálil do běla. Navíc měl pocit, že co nevidět nadobro zapomene polykat. Slinné žlázy se mu nějak zasekly a kdoví, jestli ještě někdy začnou fungovat. Krátce se zasmál, aby zakryl leknutí. „To má být vtip?” zeptal se.

„Kdepak, milý pane MacKensie. Máte snad pocit, že hrajeme komedii?”

„Po čertech bláznivou,” řekl podrážděně.

„Nejsme na divadle. Takže se nemusíš bát, že sem někdo vtrhne a zavrtá ti do zad hlaveň pistole.”

„Po tomhle by mě nepřekvapilo vůbec nic. Co si o sobě vůbec myslíš? Vrazíš si sem jako velká voda a rovnou po mně hodíš takovou bombu.”

„Ale já sem nevrazila,” odvětila Ria pokojně. „Řádně jsem si u tebe dojednala slyšení. Postupovala jsem přesně tak, jak se má postupovat, když si člověk chce sjednat schůzku se členem městského zastupitelstva, a…”

„Promiňte, slečno Lavenderová, ale když mne navštíví nějaký občan tohoto města, obvykle se mnou chce hovořit o nadcházejících komunálních volbách, o daňových předpisech nebo o posílení autobusové dopravy.”

„Možná jsem za tebou měla zajít přímo do tvé firmy. Jenže to by sis zase myslel, že s tebou chci mluvit pracovně.”

„To snad není pravda.” Prohrábl si husté tmavě mahagonové vlasy.

„Ale je.”

„Není to nějaká léčka? Kanadský žertík?”

„Takové věci nemám ve zvyku,” řekla povzneseně.

„A jak to k čertu můžu vědět? Vždyť tě sotva znám.”

Hleděli na sebe přes vyleštěnou desku psacího stolu. Ria odvrátila oči první. Taylor si všiml, že se zarděla. No to je dost, pomyslel si. Sám cítil, jak mu hoří tváře od chvíle, kdy vešla.

Právem se červená. Znají se až moc dobře, i když se zatím setkali jen jednou.

Kapitola 1

„Och, odpusťte!”

„Nemusíte se omlouvat.”

„Vrazila jsem vám do prstu napichovátko!”

„Pár stehů to spraví,” pokrčil nedbale rameny a sál si poraněný prst.

„Promiňte,” zasmála se Ria.

„Nic se nestalo.”

„Prosím, vezměte si tu krevetu.”

„Ne. Vy jste si ji vyhlédla první. Přece vás o ni nemůžu připravit.”

Ria se s úsměvem podívala do neuvěřitelně hezké tváře svého společníka. Postavu také nemá špatnou, pomyslela si. Vysoký, šlíhlý, nastrojený v tmavém obleku s vestou, bílou košilí a červenou vázankou. Proboha, červená kravata? Ale vždyť jsou přece Vánoce. Proto ten umně složený červený hedvábný kapesník v náprsní kapse. Jiní muži by vypadali hloupě, kdyby se takhle vyšňořili, ale tenhle má šmrnc. Rie se líbí jeho široký bílý úsměv. Bezelstný, upřímný, vřelý. Hřejivější každou vteřinou. Nebo se to teplo snad šíří od neviditelných kamínek, která se jí rozhořela v břiše? Cítila, jak se rozpalují pod jeho úsměvem a pod zářivým pohledem jeho modrých očí.

„Ria Lavenderová.” Přesunula talíř z pravé ruky do levé, aby se s ním mohla pozdravit.

„Taylor MacKensie,” představil se. Neměl talíř, jen koktejlové napichovátko, jímž se předtím pokusil nabodnout stejnou krevetu, které se chystala zmocnit ona. Potřásli si rukama.

„Vy jste ten Taylor MacKensie?” zeptala se. Její ruka by se v jeho horkém, pevném sevření nejraději uvelebila navždycky.

„Vy jste o mně slyšela?”

Při každém úsměvu se mu v koutcích očí objevily vějířky vrásek. Určitě tráví hodně času pohybem pod širým nebem. Svědčí mu to. Dodává mu to patinu a zbavuje jeho půvab přílišné zjemnělosti. I když ta hranatá čelist má do zjemnělosti opravdu daleko.

„Jste ten slavný člen městského zastupitelstva pan MacKensie, kandidát na úřad starosty?” zeptala se.

„Přesně ten. Těší mě, paní Lavenderová,” odpověděl a prkenně se uklonil.

„Velmi chytré,” řekla Ria a naklonila hlavu na stranu. . „Co?”

„Paní Lavenderová. Snažíte se nenápadně zjistit, jestli jsem vdaná.”

„Zmírám napětím,” pošeptal jí důvěrně.

„Jsem slečna a nikdy jsem nebyla paní.”

„Tomu říkám klika,” luskl prsty. „Odjakživa jsem byl dítko Štěstěny.”

Hltali jeden druhého očima, dokud do Taylora zezadu kdosi nestrčil. „Ehm, ještě krevetu?” zeptal se Taylor dvorně.

„Už jsem si jich dopřála víc, než se sluší, ale přesto si ráda vezmu.”

Přelétl očima celou délku svátečního švédského stolu a zhodnotil nabídku pokrmů. „Vážnost chvíle si žádá, abychom postupovali s rozmyslem. Osobně bych radil začít od Adama. Chci říct od krocana,” upřesnil.

Rie byl sympatický jeho smysl pro humor. Zatím jí na něm ostatně bylo sympatické všechno. Navíc má krůtí maso ráda. „Jak si přejete,” souhlasila a předvedla, že umí také nasadit oslnivý úsměv.

Vzal si talíř. Vydali se podél stolu a nabírali si, přestože jídlo bylo to poslední, na co v té chvíli mysleli. Vánoční večírek u Grahamových náhle dostal nový, zajímavější rozměr. Původně na něj oba přišli z povinnosti. Hodlali se jenom ukázat a co nejdříve zmizet. Teď ale Taylor nadobro zapomněl, jakou výmluvu si přichystal, aby hostitelům zdůvodnil svůj předčasný útěk. Rie se zase ulevilo, že si žádnou výmluvu nemusí pracně vymýšlet.

„Kam se posadíme?” Taylor se rozhlížel po zalidněném obývá-cím pokoji a pátral po dvou volných místech, která by byla blízko sebe. Sem tam se sice našla jednotlivá židle, ale jemu se zřejmě nechtělo zůstat zase o samotě. Ria byla ráda.

„Co kdybychom se zachovali trochu nespolečensky?” navrhla z náhlého popudu.

„Jsem pro. Když na to přijde, dokážu klidně odhodit všechny společenské konvence stranou,” prozradil jí s potměšilým úšklebkem.

„Tak pojďte za mnou.”

Taylor spiklenecky zamrkal na obsluhu u baru a vzal si láhev vychlazeného šampaňského a dvě sklenice. Ria zamířila ke schodišti. Zakrýval je perský běhoun připevněný mosaznými tyčemi, ale jinak bylo řešené velmi moderně.

„Ty šaty jsou vážně senzační,” poznamenal Taylor cestou nahoru.

Ohlédla se. Pozoroval její záda. Modré šaty hustě pošité flitry je víc odhalovaly, než zahalovaly. Také vepředu měla hluboký, špičatý výstřih, ve kterém pěkně vynikal tvar jejích prsů. Úzká sukně jí končila přesně v polovině kolen. V pase ji obepínal široký pásek. Vycpaná ramena šatů zdobil vzor ze stříbrných flitrů. Dlouhé rovné vlasy měla Ria po straně sepnuté flitrovou sponou.

„Děkuji.”

„Není zač.”

Po schodišti se dostali na galerii, odkud byl výhled na sál pod nimi. „Měla jste skvělý nápad,” řekl Taylor, když shlíželi dolů na hlučnou společnost.

„Ano. Jsem ráda, že jsem to takhle vymyslela.”

Chvíli postáli u zábradlí a dívali se na sebe. Taylor se tvářil, jako by ho nelákalo ani tak jídlo jako spíš Riiny rty. Líbilo se jí to. “Tudy,” řekla chraptivě.

Zavedla ho do prostorného pokoje osvětleného jenom ohněm v krbu a obrovským vánočním stromem v rohu. Většinu zařízení tvořily měkké bílé kožené pohovky a křesla. Koberec v barvě ka-ramelu měl tak vysoký vlas, že téměř pohltil vysoké podpatky Riiných lodiček z černého saténu. Přešla pokoj a položila talíř na skleněnou desku konferenčního stolku.

„Vypínač je nalevo od vás,” upozornila Taylora, který stál

v širokých dveřích a uznale se rozhlížel po místnosti. „Ale jestli máte plné ruce, rozsvítím sama.”

„Vadilo by vám, kdybychom to nechali takhle?”

Zavrtěla hlavou. „Vlastně to takhle bude lepší,” mínila a dívala se mu přitom do očí.

„Určitě.”

Došel k ní. Stáli mezi pohovkou a krbem. Aniž se domlouvali, oba se usadili na zem. Ria složila nohy pod sebe, zatímco Taylor se opřel zády o pohovku a pokrčil jedno koleno.

Zručně otevřel šampaňské, takže jenom hlasitě bouchlo, ale nevypěnilo. Ria pochvalně pokývala hlavou a nastavila sklenici. Nalil jí. Potom naplnil svůj pohár až po okraj a pozvedl ho.

„Veselé Vánoce, Rio.”

„Veselé Vánoce, Taylore.”

Pili a dívali se přes sklenice jeden na druhého. Taylor zamlaskal. „Daleko lepší než ten šampaňský koktejl dole,” poznamenal.

„Hm.” Nechávala si víno bublat a jiskřit v ústech, pak polkla a tělem se jí rozlil ledový žár. „Pravému šampaňskému se nic nevyrovná,” přisvědčila.

Taylor si vložil do úst jednohubku zdobenou olivou. Jak jste věděla, že tu je takováhle oáza klidu?” zeptal se.

„Sama jsem tenhle pokoj navrhovala.”

Očividně na něho udělala dojem, protože nepatrně pozvedl obočí: „Jste návrhářka interiérů?”

„Ne. Doporučila jsem vhodné zařízení a doplňky, ale moji práci byste našel hlavně od omítky směrem ven. Jsem architektka.”

„Tenhle dům je vaše dílo?”

Přikývla. Taylor systematicky sežvýkal miniaturní rajče plněné krabím salátem a znovu se rozhlédl po pokoji, tentokrát úplně jinýma očima. Líbilo se mu tu všechno, od koberce na podlaze až po klenutý prosklený strop. Ria to poznala podle způsobu, jakým prodléval u každého stavebního detailu.

Očekávala poklonu. Proto ji překvapilo, když řekl: „Sněží.” Zaklonila hlavu a uviděla, jak se na střešních oknech ukládají obrovské nadýchané vločky. Vypadaly jako prachové husí peří.

„To je krása, bílé Vánoce,” podotkla tiše a vážně.

„Jsem tak dojatý, že bych se nejraději dal do zpěvu. Mám?” „Umíte zpívat?”

„Nejlíp ve sprše.”

„Tak snad raději ne.”

„Vy nevěříte, že umím zpívat? Budu vás muset někdy vzít s sebou do sprchy, abyste se přesvědčila.”

Ria klidné usrkla šampaňského. Necítila se dotčená. Vždyť on má tak odzbrojující úsměv, i když z něj zároveň vyzařuje smyslnost.

Postavila sklenici a vzhlédla k němu. „Jste opravdu nebezpečný, jak se o vás povídá, pane MacKensie,” nadhodila.

„Kdo to tvrdí?” Podezíravě čichl k ančovičce.

„Všichni. Prý jste postrach dam.”

„Ach,” odmítavě pokrčil rameny jak nad obviněním, tak nad ančovičkou, kterou vzápětí vrátil na talíř. „Takovéhle pomluvy o mně šíří političtí nepřátelé.”

„Nebo zhrzené ženy.”

„I takových by se pár našlo,” usmál se lítostivě.

„Nechtěla jsem naznačit, že byste snad nebyl seriózní politik a podnikatel,” řekla upřímně. Četla o něm několik článků v novinách. Věděla, že vlastní a provozuje firmu, která zajišťuje do-dávky elektrických instalací. „Váš protivník Bleeker na vás hází bláto ze všech sil, ale podle mého názoru se starostou nakonec stanete vy,” ujistila ho.

„Budete mě volit?”

„Jedině když mi ještě nalijete šampaňské,” koketně nastavila sklenici.

Dolil jí, potom sobě a povzdechl si: „Kéž by se všechny hlasy získávaly takhle snadno. Proč mě budete volit?”

„Protože jste moderní a myslíte na budoucnost. I když snad mluvíte až příliš otevřeně a prosazujete se trošku moc bezohledně.”

„Bleeker o mně prohlásil, že jsem ,pouliční rváč’.”

Zasmála se: „To sedí, ačkoli Bleeker to jistě, nemínil jako poklonu. Vypadáte, že byste se dokázal bránit, kdyby si na vás někdo začal dovolovat.”

„Máte pravdu. Vždycky jsem si uměl poradit. Vyrůstal jsem ostatně na předměstí jako typické americké dítě.”

„Děláte na mě dojem člověka, který dokáže uvést věci do pohybu a nebojí se převrátit všechno vzhůru nohama, je-li třeba. Někteří lidé mají strach z každé novoty, ale já jsem už delší dobu přesvědčená, že tomuhle městu by pár změn jenom prospělo.”

„Hlavně doufám, že se mi podaří převrátit vzhůru nohama městskou radnici a vystrnadit z ní všechny, kteří tam nemají co dělat. Jestli mě zvolí,” zamručel. Odmlčel se a pak pronesl úplně stejným tónem: „Kruci.”

„Co se děje?”

„Nakonec jsem si zapomněl vzít toho krocana.”

„Poslužte si ode mě,” nabídla mu svůj talíř.

„Ne, to opravdu nemohu,” zvedl na protest obě ruce.

Jeho gesto jí připadalo přehnané a směšné. Nebo že by začínala být podnapilá? „Ale jen si berte,” pobízela, „koneckonců jsem vás připravila o krevetu.” Vzala plátek bílého masa a podávala mu ho.

Hleděl na něj, jako by to bylo poslední sousto jídla na světě, ale on ho nebyl hoden. Váhal: „Tu krevetu jste si vybojovala v čestném souboji.”

„Prosím,” zvedla ruku blíž k jeho ústům.

„No, když jinak nedáte.”

Zakousl se do šťavnatých krůtích prsíček. Riu ještě nikdy nenapadlo, že by zuby mohly být sexy. Cítila Taylorův stisk až uvnitř v břiše. Bylo to vzrušující. Prsty jí ovíval jeho teplý dech. Křehké krůtí maso se dalo krájet vidličkou, ale on jemně pohyboval hlavou ze strany na stranu a předstíral, že je trhá. Rie zatrnulo kolem žaludku, jako by se vznášela na horské dráze.

„Vynikající,” zhodnotil.

„Jemné a šťavnaté.”

„Mmhm.”

Uvědomila si, že se jí dívá na ústa. Upíral na ni oči jako koč-kovitá šelma. Vůbec nemrkal a ona si pod tím vytrvalým pohledem připadala až příliš zranitelná. Sáhla po sklenici. Ruka se jí neznatelně chvěla.

Její pohyb prolomil kouzlo a Taylor na ni přestal zírat. „Tenhle vánoční strom se mi líbí víc než ten dole,” řekl.

Ria byla ráda, že změnil téma. Napětí v hrudi polevilo. Zdola k nim jako vzdálené burácení doléhal ruch večírku. Občas zaslechli výbuch smíchu, ale jinak tu panovalo ticho rušené jenom praskáním jabloňových polen v krbu a smyslným šustěním večerních šatů, když se někdo z nich pohnul. Zavládla pohoda. Člověk měl téměř chuť zout si boty a uvelebit se jako doma. Ria si připadala naprosto uvolněně, jako ještě nikdy v životě. Přesto cítila jakési bezdeché očekávání. Raději se přeci jen nezuje. Jistota je jistota.

Podívala se na vánoční strom. Na voňavých zelených větvičkách blikaly barevné žárovky, třpytily se skleněné koule, lesklé lamety a zabalené sladkosti. „Ano, je hezčí. To dělají ty staromódní ozdoby,” řekla.

„Na vánočním stromku je nejdůležitější vůně.”

„Přesně. Ten dole v obývacím pokoji je nádherný, ale působí jaksi studeně.”

„Nedotknutelně.”

„Dělal ho profesionální výtvarník. Na tomhle tady poznáte, že ho strojila rodina. Ozdoby jsou nepravidelně rozmístěné.”

Hostitel a hostitelka, manželé Grahamovi, měli několik dospě-lých dětí a spoustu vnoučat. Ria si dokázala představit, jaký smích, láskyplné škádlení a radostný křik se v těchto zdech rozezvučí zítra ráno, až se všichni vrhnou na nekonečnou hromadu pečlivě zabalených dárků.

Taylor se k ní naklonil a zašeptal: „Vsadím se, že kdybychom se podívali zblízka, zjistíme, že některé ozdoby jsou zašlé a poškozené.”

„Ale právě ty jsou nejmilejší. Čím starší, tím lepší. Ztělesňují vzpomínky na všechny minulé Vánoce. Nepřipadá v úvahu, že by se vyhodily,” přikývla zasněně.

„Paní architektka má sentimentální sklony.” Dotkl se hřbety prstů její tváře.

Rozkoší jí naskočila husí kůže. „Přiznávám.”

Přestali předstírat, že jedí, a nechali talíře jejich osudu. Posedl je jiný hlad. Nemělo smysl to popírat. Taylor na ni nepokrytě zíral. „Ještě nikdy jsem nesvedl souboj na napichovátka s tak hezkou ženou, jako jste vy. Jste si jistá, že se mi jen nezdáte?”

Ria měla na jazyku odpověď: „Sáhněte si a uvidíte,” ale rozmyslela se. Vypadá, že je schopen se na ni okamžitě vrhnout a doslova ji zhltnout. Jestliže pověsti nelžou, Taylor MacKensie si nikdy nedá říkat dvakrát. Ať už fámy o něm pocházejí od jeho zlomyslných politických protivníků nebo z jiných zdrojů, jistě na nich bude zrnko pravdy. Ria je příliš rozumná, než aby se nechala obalamutit uhlazeným vystupováním a svůdným úsměvem. Ale proč by ho měla rovnou odmítat, když jí s ním je tak dobře? Rozhodla se, že se pokusí udržet rozhovor na úrovni přátelského flirtování.

„Ale ovšemže se vám nezdám,” lenivě protahovala slova. „Důvěrně vám prozradím, že mi začalo docela prozaicky kručet v žaludku, sotva jsem uviděla tu vypasenou růžovou krevetu.”

„Psst.” Položil jí vztyčený ukazováček na rty. „Sbíhají se mi z vás sliny.”

Oddechový čas! pomyslela si Ria. Dost bylo flirtování. Vkročili jsme na tenký led. Taylor MacKensie v ní probouzel nečekané chutě. Tlumeně osvětlený pokoj, krb a vánoční nálada ji přiváděly na nebezpečné myšlenky. Cítila, jak se jí situace začíná vymykat z rukou. Nejvyšší čas přibrzdit.

„Snad abychom se vrátili dolů a zapojili se do společenské zábavy.”

Zamračil se, ale patrně uznal, že má pravdu. Události nabíraly příliš rychlý spád. „Asi ano. Je tam spousta voličů,” přisvědčil.

Zvedl se a natáhl k ní ruku. Ochotně se ho přidržela. Měla se víc najíst. Šampaňské jí stouplo do hlavy. Ve stehnech cítila slabost. Při vstávání se lehce zakymácela. Položil jí paži okolo pasu, aby neupadla, a krátce ji k sobě přitiskl.

„V pořádku?” Jeho hlas zněl jako tiché mručení. Připomněl jí zvuky námluvních rituálů zvířat.

„Ano, ano.”

Pustil ji, ačkoliv se mu zjevně nechtělo. S talíři v rukou sešli po schodišti. „Hezký dům,” řekl. „Velice netradiční. Moderní, ale přitom nepůsobí studeně.”

„Měla jsem radost, jak se vyvedl,” odvětila Ria skromně.

„Jen ji pochvalte, zaslouží si to.”

Otočili se za zvukem hostitelčina hlasu. Paní Grahamova byla vystrojená v šustivé taftové róbě se vzorem skotské kostky. Přistoupila k nim, obdařila Riu zářivým úsměvem a vřele ji objala „Je přespříliš skromná, Taylore. Stojí před vámi nejšikovnější a nejoriginálnější architektka z našeho města. Mezi námi, tuhle sešlost pořádám jenom proto, aby všichni moji známí mohli obdivoval Riino mistrovské dílo,” brebentila.

„Máte vynikající vkus,” odpověděl Taylors okouzlujícím úsměvem. „Jak co se týče domů, tak pokud jde o architektky.”

Paní Grahamová vzala Riu za paži a odtáhla ji dál od Taylora: „jedna moje přítelkyně umírá touhou se s vámi seznámit, Rio. Celá zezelenala závistí, jakmile uviděla můj dům. Chtěla by také takový. Má docela hezký kus pozemku… Proboha, Taylore, netvařte se tak zdrceně. Můžete Riu vyhledat později. Teď buďte hodný chlapec a dejte se trochu vidět mezi hosty. Myslím, že někteří pánové jsou v herně u kulečníku.”

Znovu se s Riou setkal až za tři čtvrtě hodiny. Stála ve skupince shromážděné okolo bílého koncertního křídla. Taylor se k ní připojil uprostřed refrénu starodávné koledy.

„Jak to jde?”

„Dobře. Zahrál jste si kulečník?”

„Jasně. Zvítězil jsem, ale výhru jsem si nevybral. 0 Vánocích mívám vždycky lidumilnou náladu.”

Společnost mezitím načala další písničku a Ria s Taylorem ‘ přidali. V polovině druhého verše se Ria naklonila dozadu: „Měl jste pravdu…”

„Cože? Neslyším vás.” Předklonil se, až se ušním lalůčkem dotkl Riiných rtů.

„Měl jste pravdu,” opakovala. Naklonil hlavu a tázavě se na ni podíval. „Neumíte zpívat,” dořekla.

Rozesmál se a stiskl jí loket.

Večírek pomalu spěl k závěru. Hosté sledovali počasí a začínali mít starost, jak se bezpečně dostanou domů. Ria s Taylorem se společně přesunuli do haly. Služebná přinesla Riin kabát a Taylor nadskočil překvapením. Byl to dlouhý kožich ze stříbrné lišky. Vzal ho od služebné a přehodil ho Rie přes ramena, zatímco svůj plášť si pověsil přes paži. Zamířili k předním dveřím, kde stáli Grahamovi a loučili se s hosty.

„Bylo to skvělé. Děkuji za pozvání,” řekla Ria důstojnému manželskému páru a políbila hostitelku na tvář.

Paní Grahamová poklepala Riu po ruce: „Večírek byl skvělý, protože můj dům je skvělý, a můj dům je skvělý, protože vy jste skvělá. A jestli si myslíte, že vás nechám jet dolů z našeho kopce samotnou v takovémhle počasí, tak se hodně pletete.”

„Ale já jsem zvyklá řídit ve sněhu!” zvolala Ria.

„Jenže ne po tom našem útesu, kterému se jenom omylem říká silnice,” prohlásil pan Graham.

„Milerád ji odvezu domů,” předstoupil Taylor s bravurou neohroženého bojovníka, který se v líté bitvě dobrovolně hlásí do první linie.

„Výborně,” řekla paní Grahamová se širokým úsměvem. „Drahoušku, nezapomeň přispět do Taylorova volebního fondu,” poznamenala k manželovi.

„Ale co moje auto?” namítla Ria. Nebyla zvyklá, aby se o ni někdo staral jako o malé dítě.

„Zařídím, aby vám ho zítra někdo přivezl. Raději byste měli vyrazit, než ten svah ještě víc zledovatí. Dobrou noc, moji milí, a veselé Vánoce.”

Grahamovi jim ještě ledabyle mávli na rozloučenou a už obrátili pozornost k dalším odjíždějícím hostům.

Nechtělali Ria vyvolat scénu, musela se podvolit. Taylor ji vzal za loket a postrčil kupředu.

„Tak moc vám to zase nevadí, že ne?” zeptal se a sklonil hlavu, aby se chránil před přívaly sněhu.

„Ne. A vám?”

„Ovšemže ne.”

„Položili vám nůž na krk. Neměl jste na vybranou.”

„Ale měl. Přece jsem vám říkal, že na společenské konvence kašlu.” Sevřel jí paži. „Stejně bych se vám nabídl, i kdybych nemusel. Byl bych nerad, kdybyste v tomhle počasí jela sama.”

„Přece si dokážu poradit s trochou sněhu.”

Pohlédl na nebe. „Podle mě to vypadá spíš na sněhovou bouři. A nezapomeňte,” stiskl jí loket, „že vím, kolik šampaňského jste prolila hrdlem.”

Se smíchem pokračovali okolo řady aut zaparkovaných na pří-jazdové cestě, až došli k novému modelu značky Corvette. Taylor štrachal v kapse po klíčkách.

„Víte, pořád nemůžu uvěřit, že se mi jen nezdáte. Jste krásná, nadaná, chytrá, zábavná. Máte drahé šperky a…”

„Myslíte tyhle?” zeptala se a ukázala na náušnice z umělých diamantů. „To je bižuterie.”

„Ale tohle není napodobenina.” Pohladil kožešinový límec jejího pláště. Měla ho zvednutý až k uším, aby jí bylo tepleji. Před časem nastoupila do zaměstnání k nejvýznamnějšímu architektonickému ateliéru ve městě a kožich si při té příležitosti dopřála jako mimořádnou odměnu. Uvažovala také o nějakém luxusním autě, ale pak se rozhodla, že stříbrná liška jí bude slušet víc.

„Jste naprosto dokonalá. Copak se na vás nenajde žádná chybička?” Hleděl na ni skrz padající sníh. „Nemáte třeba zkažené zuby?” zeptal se.

Plácla ho po nose a vklouzla na sedadlo. Silnice byla opravdu nebezpečná a Ria byla ráda, že nemusí řídit sama. Dobře, že ji Grahamovi přiměli, aby se nechala odvézt. Nebyla si však jistá, zda právě Taylor MacKensie je pro tuto chvíli ten nejvhodnější doprovod.

Připadala si otupělá. V uších jí hučelo, ale nebyla to ozvěna vánočních zvonů z kostela. Vůbec necítila prsty u nohou. Aby také ano, když se brodila sněhem ve večerních lodičkách. Ale jak vysvětlit, že se jí všude jinde po těle rozlévá teplo? Jistě, topení v autě na ni chrlí horký vzduch, ale žár, který Ria cítí, vychází zevnitř.

Pomyslela si, že to asi přehnala s vánočními přípitky. Nebo se možná nechala příliš opájet mužným kouzlem Taylora MacKensieho. Zastyděla se. Chová se pošetile.

Stěrače na předním skle klapaly pravidelně jako metronom, Jejich zvuk ji uspával. V kuželech čelních světel vesele tančily sněhové vločky. Ta noc v sobě měla cosi nadpřirozeného. Ovšem je li tohle sen, k čemu se starat o skutečnost? Užívejme si kouzlu, dokud trvá.

„Hudbu?”

„Prosím?”

Kývl směrem k rádiu.

„Ano, jistě,” souhlasila. „Ale jedině když slíbíte, že nebudete zpívat,” dodala a zamrkala na něj.

„Zdá se, že dneska všude hrají jenom samé vánoční koledy,” řekl, když vyzkoušel několik stanic.

„Nevadí. Jednou za rok si je ráda poslechnu.”

„Já nakonec také. A co že trávíte Štědrý večer sama?” zeptal se náhle. „Soudil bych, že se vám bude přede dveřmi tlačit aspoň tucet nápadníků a žadonit o schůzku.”

Ria poděkovala za poklonu. „Můj přítel je pryč,” dodala na vysvětlenou.

„Tak přeci jen máte přítele?”

„Ano. Má na Floridě starou maminku. Jel na svátky k ní.”

Taylor strávil informaci bez dalších poznámek. „A co rodiče?” zeptal se.

„Vypravili se do Anglie ke známým. Nechtělo se jim zrovna na Vánoce, ale přemluvila jsem je. Koneckonců Štědrý den je den jako každý jiný.”

„Opravdu si to myslíte?” zeptal se a podíval se na ni.

Hleděli si do očí, dokud si neuvědomili, jak je to nebezpečné.

„Ne,” řekla tiše a zavrtěla hlavou, „ale nechtěla jsem, aby naši kvůli mně přišli o výlet.”

„A co ten váš přítel?”

„Nemohla jsem si vzít na svědomí, aby kvůli mně zanedbával vlastní matku.” Začínala být nesvá, že se mluví pořád jen o ní. „A co vy? Proč jste sám? Nemáte rodinu?” zajímala se.

„Mám otce, ale ten se podruhé oženil. Žije s manželkou v Los Angeles.” Vysvětlil, že si otec po matčině smrti vzal o hodně mladší ženu a mají spolu dvě děti. „Mám nevlastního bratra a sestru. Jsou ještě malí, klidně by to mohly být moje vlastní děti. Otcova nová rodina mě vždycky ráda vidí, ale na druhou stranu jsou ze mě pokaždé celí nervózní. Jako by se báli, aby se mě náhodou nějak nedotkli.”

„A přátelé?” zeptala se. Myslela hlavně přítelkyně a zlobila se na sebe, že je na ně zvědavá.

„Zvali mě, abych s partou vyrazil na lyže.”

„S jak velkou partou?”

Zazubil se, protože pochopil, co ji zajímá. „Sedm lidí, včetně mé přítelkyně. Vycouval jsem na poslední chvíli,” prozradil.

„Proč? Pohádali jste se?”

„Ne, ale předevčírem jsem si při racquetballu podvrtl kotník. Nechtěl jsem riskovat, že si ho na lyžích pochroumám ještě víc. Pak teprve jsme se pohádali.”

„Ona jela bez vás?”

„Je velice nezávislá,” pokrčil rameny.

„To je zvláštní, že Vánoce bývají buď veselé a rušné, nebo naopak prázdné a smutné.”

„Záleží na tom, jestli jste s někým nebo je trávíte o samotě.”

„Nejspíš máte pravdu. I když než je prožít s někým nepříjemným nebo protivným, to raději sama.”

Při odjezdu od Grahamových mu Ria řekla svou adresu. Teď mířil přímo k cíli, ani se nepotřeboval ptát na cestu. Správný kandidát na starostu se ve svém městě dobře vyzná.

Zastavil před jejím domem, otočil klíčkem a vypnul motor. Stěrače přestaly klapat. Koleda v rádiu zmlkla v půli verše. Ria s Taylorem zůstali nehnutě sedět. Po chvíli se k sobě otočili a spus-lili oba zároveň.

„Díky…”

„Dal bych…”

„Promiňte.”

„Vy promiňte. Dámy mají přednost.”

„Chtěla jsem jenom říct, že děkuji za odvoz.”

Taylor otočil hlavu a podíval se ven skrze čelní sklo, které se rychle pokrývalo sněhem. Ria viděla, jak si skousl vnitřní stranu tváře. Potom se obrátil k ní: „Dal bych se přemluvit na šálek černé kávy.”

Váhala jen okamžik, pak přikývla. Vystoupil a obešel auto, aby jí otevřel dveře. Vykročili po zrádném zledovatělém chodníku. Taylor jí silnými prsty pevně sevřel nadloktí.

Ria vyndala ze stříbrné večerní kabelky klíč a odemkla vchod. Vklouzli do náruče teplého vzduchu, jako by to byl milý starý přítel. Ria stiskla vypínač. Místo lampy se rozsvítil vánoční stromek.

„Je, já zapomněla. Lampa je vypojená ze zásuvky. Místo ní jsem tam zapojila šňůru od elektrických svíček.” „Měla jste si na to pozvat elektrikáře,” škádlil ji. „Moc hezký stromek.”

„Děkuji.”

„Staromódní.”

Nechal ji stát ve dveřích a přešel ke krbu. Pod hromádkou zčernalého dřeva ještě doutnaly žhavé rudé uhlíky. Odsunul zástěnu, rozhrnul popel pohrabáčem a přiložil dvě polena. Okamžitě se vzňala.

V jasném světle krbu mu na vlasech a na ramenou zajiskřily tající vločky sněhu jako diamanty. Otočil se a podíval se na Riu. Vykročil k ní a ona se rozechvěla.

„Postavím na kávu.”

Chtěla okolo něj projít, ale chytil ji za ruku: „Rio?”

„Co je?”

„Máš ve vlasech sníh,” zašeptal. Zatřepala hlavou. Díval se, jak jí rozpuštěné vlasy smyslně zavlály. „Krásné. Černé jako noc. Lesklé, hedvábné a svůdné.”

Rie připadal svůdný spíš způsob, jakým se jejích vlasů dotýkaly Taylorovy prsty. Pak položil ruce s roztaženými prsty na kožešinová ramena Riina pláště. Podíval se jí do tváře, přejel očima její šíji a vpil se zrakem do stinné rýhy mezi ňadry. Ria se zachvěla. „Za minutku se udělá teplo,” vydechla.

„Už teď je teplo, holčičko.”

Jeho hlas tiše předl. Připomněl jí motor jeho vozu. Skrývala se v něm síla. Sice dočasně zkrocená, ale stačí neopatrný pohyb a strhne tě do záhuby.

Vzal její obličej do dlaní a palci jí pohladil studené tváře. Vmži-ku se zahřály. Sklonil hlavu a rty se dotkl jejích úst.

První polibek byl jemný a pátravý. Také druhý byl pátravý, ale zároveň vášnivý. Ria zalapala po dechu a rychle odvrátila hlavu.

„Promiň,” řekl Taylor. „Neměl jsem na to právo, jenomže jsem… kruci, chtělo se mi tě políbit.”

Vzhlédla k němu. Připadala si lehká, nehmotná. Oči se jí samy zavíraly, ale zároveň je od něho nedokázala odtrhnout. „Neomlouvej se, vždyť jsou Vánoce.”

„V tom případě…”

Znovu ji políbil. Tlakem svých rtů ji donutil pootevřít ústa.

Podvolila se. Dotkli se jazyky. Okruh se propojil. Nervová zakončení zasyčela jako dráty pod proudem.

„Chutnáš jako nejlepší šampaňské, Rio,” zašeptal chraptivě, zatímco se rty otíral o její poddajná ústa.

Přitáhl ji k sobě. Hladil ji přes kožešinový plášť. Pak jí ho svlékl, zakroužil jím jako matador a odhodil ho stranou. Kožich přistál na pohovce. Taylorovy zvědavé ruce dychtivě přejížděly po Riině těle. Prozkoumaly mělkou úžlabinu páteře, boky, stehna - zezadu, ze stran, zepředu.

Dotkl se Riina podbřišku. Polekaně vykřikla. Neodtáhl se, ale zvedl hlavu a podíval se na ni s němou otázkou v očích. Dech měla zrychlený a rty zvlhlé. Pootevřela rozechvělá oční víčka ,i vzhlédla k němu. Potom se naklonila tělem dopředu a naplnila mu prohlubeň dlaně svým pahorkem.

Zasténali rozkoší a bolestnou touhou. Hladil ji, tiskl, hledal zdroj jejího žáru. Zběsile se líbali. Taylor ze sebe setřásl sako. Ria se vrhla na jeho vestu. Zdálo se jí, že ji má zapnutou snad na tisíc knoflíků, ale konečně ho z ní vysvobodila a přes bílou hedvábnou košili se dotkla jeho hrudníku.

Položil jí ruce na ramena a pomalu jí porozhalil šaty. Konečky prstů jí klouzal po hrdle a po klíčních kostech. Zaklonila hlavu a on ji políbil na krk. Ústa měl otevřená, horká, divoce a dravě majetnická.

Ria mu vysoukala košili z kalhot a roztřesenými prsty poroze-pínala poslední knoflíky. Dlaněmi se dotýkala jeho hrudi. Vychutnávala tvar jeho postavy a pulsování krve pod hebkou, napjatou kůží.

Sáhl jí za záda a otevřel zip na šatech. Živůtek jí spadl k pasu. Pod ním neměla nic. Instinktivně zvedla ruce, aby se zakryla, ale on jí je něžně odtáhl.

„Ne, prosím,” zašeptal. „Jsi krásná.”

Uchváceně pozoroval plavné vlnění jejích prsou, zatímco soukala ruce z přiléhavých rukávů. Vzal její ňadra do dlaní, ale dotýkal se jich zlehounka, téměř neznatelně. Potom ji pohladil po vnitřních stranách paží. Uchopil ji za zápěstí, zvedl jí ruce a spojil si je okolo krku.

Tiskl ji k sobě pevně, tělo na tělo. Chvíli to stačilo. Potom začali trhaně dýchat. Zmocnila se jich živočišná touha. Hladil jí prsa. Dotýkal se bradavek. Zvedl si jednu k ústům a sevřel ji mezi rty. Pod doteky drsného, vlhkého jazyka se brzy vztyčila jako malý, pevný horský vrcholek.

Riiným tělem se přelévaly vlny rozkoše. Taylor jí rozepnul pásek a začal stahovat šaty přes boky. Pobízela ho, aby si pospíšil. Flitrové šaty jí spadly k nohám a ona z té třpytivé hromádky vystoupila. Na sobě neměla nic, jen černý podvazkový pás, černé kalhotky, uhlově černé punčochy a lodičky na vysokém podpatku.

Taylor tiše zaklel. „Asi jsem byl moc a moc hodný. Takový nádherný dárek k Vánocům,” řekl. Utopil všech deset prstů v její černé hřívě a sežehl jí ústa dlouhým vášnivým polibkem. Zvedl ji, přitiskl k sobě a přenesl na pohovku. Díval se, jak uléhá na kožešinový plášť, a současně ze sebe shazoval oblečení. Položil se vedle ní, nahý a nádherně mužný.

„Zřejmě sis už všimla, že tě chci,” zašeptal a vsunul ruku do jejích kalhotek. „Chceš mě, Rio?” Její tělo říkalo ano. Prsty se mu vnořily do teplého vlhka. Ale on to chtěl slyšet od ní, z jejích nádherných smyslných úst. „Pověz mi to,” prosil.

„Ano, chci tě.”

Vklouzl mezi její stehna. Objala ho kolem krku. Jejich rty se setkaly a jeho tvrdé, hebké, plné pohlaví se zabořilo hluboko do ní.

Kapitola 2

„Jak se to mohlo stát?” zamračil se Taylor, až se mu mezi obočím udělala vráska.

„Copak si s tebou otec nikdy nepromluvil jako muž s mužem?” zeptala se Ria. „Víš, mezi lidmi to chodí skoro stejně jako mezi zvířátky,” dodala sladce. Taylor se ještě víc zamračil.

Od chvíle, kdy vešla do kanceláře a sdělila mu tu neuvěřitelnou novinu, uběhlo jen pár minut, a přece se zdálo, že uplynuly celé věky. Napětí houstlo jako před sopečným výbuchem.

„Nedělej, že nerozumíš. Proč ses nějak nechránila?” procedil skrz hradbu obdivuhodně bílých zubů skrytých za pevnými rty.

„Proč ses nechránil ty?”

„Udělal jsem výjimku. Jindy si samozřejmě dávám pozor. Čtu přece noviny. Vím, čeho se mám vyvarovat.”

„Takže jsi tentokrát jenom náhodou uklouzl.”

„Máme přece sexuální svobodu. Měl jsem za hotovou věc, že každá aspoň trochu myslící sexuálně aktivní žena bude užívat nějaký antikoncepční prostředek.”

Ria přimhouřila zelené oči. „Za prvé,” řekla a vztyčila dokonale manikúrovaný ukazováček, „nejsem sexuálně aktivní tak, jak se snažíš naznačovat. Nevím, co se to se mnou na Štědrý večer stalo. Asi jsem vypila víc šampaňského, než bylo zdrávo. Rozhodně nemám ve zvyku brát si do postele cizí chlapy na potkání. Jak si vůbec můžeš něco takového myslet!

Za druhé,” pokračovala a zvedla prostředníček, takže oba prsty mířily přímo vzhůru jako dvě drobné štíhlé věžičky, „orální antikoncepci neužívám, protože si nechci poškodit zdraví. A za třetí,” přidala třetí prst, „pokud jde o mne, nikdy nic neber za hotovou věc.”

Taylor zaklel, vstal od stolu a přešel k oknu. Nacpal pěsti do kapes, nahrbil ramena a nasupeně se na Riu mračil. Těhotenství nebylo jedinou pastí, kterou na něho nastražila. Stačilo, aby se na ni podíval, a ocitl se zas u ní na pohovce, znovu uslyšel rychlé, lehké, trhavé vzdechy, které vydávala při vyvrcholení. Kéž by ten znepokojující zvuk dokázal vypudit ze vzpomínek. Kdyby jen mohl zapomenout na tu dráždivou směsici vůní. Svěží vánoční stromek, krb, kouř, navoněná ženská kůže, sex.

Už je to osm týdnů, a přece si živě vybavuje, jak leželi propletení pod kožešinovým pláštěm, který přes ně přetáhl, když bylo po všem. Potom usnuli. Neandrtálci si to uměli zařídit, pomyslel si. Spát nahý se ženou pod hromadou kožešin. Tohohle zvyku se měl Homo sapiens držet.

Dnes je Ria Lavenderová od hlavy k patě upnutá v praktickém pracovním kostýmku barvy námořnické modři, s mosaznými knoflíky a červeným lemováním. Taylorovi vrtalo hlavou, zda pod ním má podobně dráždivé prádlo jako na Štědrý večer. Vsadil by svůj nově vydobytý úřad starosty, že její kůže bude stejně teplá a saténově hebká jako tenkrát. Vlasy má stažené do úpravného, přísného uzlu. Taylor si představoval, jaké by bylo znovu se volně probírat těmi bohatými dlouhými prameny, které se podobají černým sametovým stuhám.

Vlastně byl v první chvíli rád, že ji zase vidí. Když na něho sekretářka zazvonila, že je tu slečna Ria Lavenderová, skoro se mu zatočila hlava jako pitomému pubertálnímu klukovi, který měl poprvé v životě ženu.

Ano, těšil se na shledání s ní. Byl zvědavý, proč za ním přišla, a doufal, že se nejedná o čistě pracovní záležitost. Snažil se potlačit své nadšení. Pravděpodobně si jenom chce od jeho firmy vyžádat nabídku na řešení elektroinstalací na nějakém svém projektu. Přesto nedokázal ovládnout vzrušení.

A pak řekla: „Jsem těhotná.” Přišlo to jako rána mezi oči.

Ne, to není možné. Tohle se přece dospělému chlapovi nemůže stát. Snad nějakému přitroublému uhrovitému puberťákovi, ale ne čerstvě zvolenému starostovi. Buďto se ta ženská pokouší o nepovedený vtip, anebo se ho někdo snaží zničit.

Podezíravě si ji změřil. O co jí vlastně jde? Zatím si není jistý. Zkusí z ní vytáhnout víc informací.

„Víš určitě, že jsi těhotná?”

„Ano,” odpověděla Ria a netrpělivě přeložila nohu přes nohu. Taylor si všiml, že má hedvábné punčochy.

„Co tě k té domněnce vede? Opožděná menstruace?”

„Výsledky spolehlivého lékařského vyšetření, které jsem včera ráno podstoupila v ordinaci svého gynekologa,” odvětila nedůtklivě. „Jsem těhotná, pane MacKensie, a vy jste otcem.”

„Seznámili jsme se poněkud zvláštním způsobem, nezdá se ti?” ušklíbl se pochybovačně.

„Od toho přece večírky jsou, aby se lidé seznamovali. Co to s tím má společného?”

„Možná nic, možná všechno.”

„Mluv konečně k věci, prosím tě.”

„Dobrá,” otočil se k ní. „Během voleb jsem si nadělal spoustu nepřátel. Usilovali o mou porážku za každou cenu. Já přesto vyhrál, ale úřad starosty mám oficiálně převzít až za několik měsíců. Dejme tomu, že se mě moji nepřátelé pokoušejí zdiskreditovat. V čem jsem nejzranitelnější?”

„Nepřeháníš trochu?”

Neodpověděl a dál rozvíjel své úvahy: „Jsem svobodný. Bleeker žije už nějakých třicet nebo kolik let ve spořádaném manželství, má osm dětí a patnáct vnoučat. Tváří se jako ztělesněná lidovost, usedlost a důvěryhodnost. Během kampaně nikoho ani nenapadlo šťourat v jeho soukromém životě.

Já jsem o třicet let mladší, a navíc starý mládenec. Pozvu nějakou ženu na večeři a bum,” tleskl, „všichni začnou vymýšlet, copak spolu asi děláme v posteli.”

Ria si ometla ze sukně neviditelné smítko a okázale se podívala na hodinky. „Předpokládám, že směřuješ k nějakému rozumnému závěru. Pokud ne, považuji za nutné tě upozornit, že mě zujímá výhradně to, co jsi dělal v posteli se mnou, a to jen proto, že z toho vzešlo dítě.”

„Hned ti povím, k jakému závěru jsem došel.” Posadil se na roh stolu. Jednu nohu postavil na koberec, druhou líně pohupoval sem a tam. Ruce složil na koleni, naklonil se dopředu a zadíval se do Riiných zelených očích, které, nemohl si nevšimnout, byly lemované neuvěřitelně dlouhými zahnutými tmavými řasami.

„Domnívám se, že naše setkání nebyla náhoda, slečno Lavenderová. Myslím, že vás zaplatili moji nepřátelé, aby mne kompromitovali nejhorším možným způsobem.”

„Zbláznil ses?”

„Bylo to tak, že ano?”

Nevěřícně zavrtěla hlavou. „Vždyť jsi vyhrál, ty chytráku . I kdyby se bylo jednalo o politické spiknutí, selhalo ve chvíli, kdy přišly výsledky voleb.”

„Ještě jsem nenastoupil do úřadu. Těžko by se našel lepší způsob, jak mě zničit, než nastrčit těhotnou ženu, která tvrdí, že otcem jejího dítěte jsem já. Bleeker by požadoval…” zarazil se, protože Ria se rozesmála.

„Kdybych byla politický spiklenec, jakože nejsem, určitě bych si vymyslela nějakou méně komplikovanou léčku. Takhle platím příliš vysokou cenu. Ráno co ráno zvracím a večer bývám tak unavená, že se stěží dokážu učesat,” dodala.

Postupně si začínala uvědomovat plný dosah jeho obvinění. Zmocnil se jí hněv. „Tys to nechtěl, ale já také ne. Mít právě teď dítě se mi ani trochu nehodí. Mám svou práci, pane MacKensie. Jsem dobře zavedená architektka. Pracovní rozvrh mám nabitý na několik měsíců dopředu.”

„Smůla. Máš užívat antikoncepci. Jestli chceš lézt do postele s kdekým, nic jiného ti nezbývá.”

„Já nelezu do postele s kdekým,” odsekla, sinalá vzteky.

„Ne? Moje zkušenost svědčí o opaku. Jakpak sis vůbec vybrala tatínka pro své děťátko? Napsala jsi všechna jména na papírky a losovala z klobouku? Nebo jsi tahala sirky a ta zlomená vyšla zrovna na mě?”

„Ty hajzle.”

„Co ode mě vůbec čekáš? Mám začít skákat radostí a děkovat ti, že porodíš moje dítě?”

„Tak budeš mě poslouchat nebo ne?”

„Ne.” Namířil prst na její břicho. „Tohle dítě mohl klidně zplodit třeba kačer Donald!” zařval.

Ria si založila kabelku pod paži a s královskou důstojností vstala z křesla. Otočila se na podpatcích červených lodiček a zamířila ke dveřím. Položila ruku na kliku, ale ještě jednou se obrátila k Taylorovi. „Škoda, že to nebyl kačer Donald. Kdokoliv, jen ne ty,” řekla.

„Mohu dál?” zeptal se zdvořile. Kdyby měl klobouk, jistě by ho držel v ruce.

„Ne.”

„Prosím.”

„Proč?”

„Chci s tebou mluvit.”

„A házet na mě další hnusná obvinění? Ne, děkuji pěkně, pane MacKensie,” řekla Ria a začala zavírat dveře. Vztáhl ruku a zachytil je.

Ria si ho pátravě změřila a hned se jí zvedla nálada. Na první pohled bylo jasné, že Taylor MacKensie má za sebou pekelný den. Tmavé vlasy se mu ježily na všechny strany, kravatu měl povolenou, knoflíček u krku rozepnutý. Sako měl zavěšené na jednom prstu jako na háčku a přehozené přes rameno. Vypadal zničeně, ustaraně a unaveně. Uvážímeli, že dokázal s úsměvem na rtech projít ostrou volební kampaní, nemůže jeho nynější rozháranost znamenat nic jiného, než že nedávno zakusil nějakou zásadní duševní trýzeň.

Co s ním, pomyslela si Ria. Po tom všem, co od si něj musela vyslechnout, by ho nejraději neviděla. „Prostě jdi pryč a nech mě na pokoji. Zapomeň, co jsem ti řekla,” odháněla ho.

„Nemůžu.”

„Neměla jsem za tebou vůbec chodit.”

„Naopak, udělala jsi dobře.”

„Snad vám nemusím připomínat, pane MacKensie, že jste mé sdělení nepřijal právě vlídně. Napadal jste mne a urážel,” řekla a podrážděně přešlápla z nohy na nohu.

„Právě proto jsem mimo jiné přišel. Chci se omluvit za své ukvapené jednání. Ale jedno musíš uznat.”

„Co?” zeptala se opatrně.

„Že moje první reakce nebyla koneckonců tak docela neoprávněná.”

V opáleném obličeji mu zářily pronikavě modré oči. Ria vě-děla, jak dokáží být přesvědčivé, a proto raději sklopila pohled k jeho vestě. Jenže i ta v ní vyvolala vzpomínky. Je vůbec pravda, že mu kdysi v toužebném spěchu rozepínala knoflíky, aby se ho mohla co nejrychleji dotknout? Že se jí pletly prsty, jak se k němu snažila honem dostat? Teď by se ho dotknout nedokázala.

Nejistě si odkašlala. Zdvořilost velí přijmout nabízenou omluvu. „Muselo to pro tebe být jako blesk z čistého nebe,” řekla smířlivě.

„Byla bys tak hodná a pustila mě dál, Rio?”

Možná to bylo tím, že ji oslovil jménem. Později si to nedokázala vysvětlit, ale ať tak či onak, ustoupila stranou. Vešel. Zavřela za ním dveře a byli zase spolu, sami dva.

Obývací pokoj se změnil. Místo třepotavé záře ohně ho zaplňoval zlatý jas odpoledního slunce. Krb byl vymetený a před mosaznou mřížkou stál filodendron s listy velikými jako talíře. Vánoční stromek byl pryč. Jeho místo zaujímal košatý fíkus.

„Jsi rozená pěstitelka,” poznamenal Taylor.

Poděkovala úklonou hlavy a ukázala na křeslo. Sama se posadila na houpací křeslo z ohýbaného dřeva. Pohovce se raději vyhnuli. Předstírali, že neexistuje. Místnost se sice s ročním obdobím proměnila, ale ovzduší pořád překypovalo živými, znepokojivými vzpomínkami na zasněženou noc.

„Dáš si něco k pití?”

„Ani ne, jestli máš jenom tohle,” kývl směrem ke sklenici, která stála na odkládacím stolku vedle Riina houpacího křesla. „Co to je?”

„Alka-Seltzer. Lék na žaludek.”

„Je ti špatně?”

„Odpoledne mívám vždycky zažívací potíže.”

„Aha.”

„Něco ti donesu,” nabídla Ria. „Třeba i něco ostřejšího, jestli chceš.”

„Ne, děkuju.”

Hodiny nahlas tikaly. Riino křeslo při každém zhoupnutí lehce zaskřípalo. Občas se náhodou setkali očima, ale hned provinile odvrátili pohled. Jako děti přistižené při hře na doktora.

Riu mrzelo, že se z kostýmku šitého na míru převlékla do starých džínsů a trička. Kéž by na sobě měla podprsenku. A boty. Věděla, že vůči tomuto muži musí zaujmout pevný postoj, a bosé nohy jí zrovna spolehlivou oporu neposkytovaly. Navíc má nemožné vlasy. Rozpustila si drdol, ale neobtěžovala se česáním. Je hrozně rozcuchaná.

Napětí uplynulých čtyřiadvaceti hodin se jí jistě odráží v obličeji. Poslední dobou v sobě skoro nedokáže udržet jídlo. Tváře má propadlé a pod očima jí svítí fialové kruhy, které nezakryje ani tlustá vrstva korektoru. Na dnešek vůbec nespala. Místo toho usilovně přemítala, co řekne, až ráno předstoupí před důstojného člena městského zastupitelstva pana MacKensieho.

Nakonec se rozhodla, že s ním bude jednat poctivě a zpříma, a hleďme, čím jí její upřímnost oplatil. Hněvem, podezíravostí a opovržením.

„Jak dlouho tu bydlíš?” zeptal se, aby něco řekl.

Vytrhla se ze zamyšlení. „Pomalu to budou tři roky. Co jsem začala pracovat pro firmu Bishop a Harvey,” odpověděla.

„Hezký dům.”

„Děkuji.”

„Útulný.”

„Hm.”

„Zařizovala sis ho sama?”

„Ano.”

„Tohle je dobrá čtvrť.”

„Nemůžu si stěžovat. Radnice dbá na řádný odvoz odpadu a stará se o pravidelnou údržbu ulic,” řekla s chabým úsměvem.

„To rád slyším,” odpověděl. „Dneska už byl skoro jarní den,” nadhodil a také se nevesele usmál.

„Ano. Dokonce jsem viděla pár rozkvetlých narcisů.”

Taylor seděl na krajíčku křesla. Kolena měl roztažená, oči upřené na dřevěnou podlahu. Nervózně krčil a natahoval prsty. Od kašlal si. „Kdy, ehm, kdy ses dozvěděla, ehm, o tom, ehm, o dítěti?” vykoktal.

Ria o Taylorovi MacKensiem mnohokrát četla v novinách, leccos o něm slyšela, něco věděla i z vlastní zkušenosti, ale právě proto by do něho nikdy neřekla, že bude rozpačitě koktat. Jeho hlas sebevědomě duníval sály městské radnice. Dokázal řečnit

na libovolné téma. Během předvolební kampaně přednášel zábavné projevy plné pronikavých postřehů. Ani novináři nedokázali vymyslet otázku, která by ho zaskočila.

Vychutnávala si jeho rozpaky. Dobře mu tak. Ona se dnes ráno přede dveřmi jeho kanceláře necítila o nic lépe. Skočit ze skalního útesu by možná bylo snazší než vejít dovnitř a poprvé od Vánoc mu stanout tváří v tvář. A přece to dokázala.

„Kdy jsem se o tom dozvěděla?” zopakovala Ria s odvrácenýma očima. „Vynechala mi menstruace.”

„To se občas stává, pokud vím.” Nervózně poklepával na boční opěradlo křesla.

„Mně ne. Funguju jako hodinky.”

Tentokrát si odkašlala ona. Vadilo jí, že má o svých intimních záležitostech hovořit s cizím člověkem. Vlastně ne s cizím. Ale ano, s cizím. Co o něm ví? Že je hezký, že umí správně otevřít láhev šampaňského, že mu nedělá potíže řídit auto po zasněžených cestách, že jeho šarmu žádná žena neodolá. To především.

„Začalo se mi dělat špatně… ne doopravdy zle, jenom…,” začala vysvětlovat, ale pak se bezmocně zarazila, protože nemohla najít slovo, které by přesně vyjádřilo ten nafouklý pocit, malátnost, neschopnost pořádně se nadechnout, ten dojem, že je plná k prasknutí, i když má hlad. Tohle se nedá popsat slovy. „Prostě se objevily takové příznaky,” uzavřela.

„Jaké například?”

„Žaludeční nevolnost. Citová nevyrovnanost. Svědění…”

„Svědění…?” Tázavě naklonil hlavu.

„Na prsou,” sdělila mu ochraptěle. Stěží to dokázala vyslovit.

„Aha.” Sklouzl jí pohledem na hruď a díval se na ni dlouho, předlouho. „To je mi líto,” řekl.

Složila si paže na břiše. Nejraději by si zakryla prsa, aby Taylor neviděl, jak jí pod jeho pohledem tvrdnou bradavky. „Vždyť víš jaké příznaky,” řekla stručně.

„Jo, asi vím,” odpověděl zmateně.

„Minulý měsíc mi zase vynechala menstruace. Včera jsem konečně zašla k doktorovi a ten potvrdil mou vlastní diagnózu. Mám rodit dvacátého šestého září.”

Zhluboka vydechl. Tak je to pravda. Měl pocit, že stojí před porotou a slyší z úst soudce rozsudek. Vinen.

„Takže je to potvrzené,” řekl.

„Myslete si o mém pohlavním životě, co chcete, ale otec jste vy, pane MacKensie.”

„Říkej mi laskavě Taylore, ano?” přerušil ji podrážděně.

„Nespím s každým, kdo mi přijde do cesty. I když tvoje zkušenosti svědčí o opaku, jak jsi nepříliš ohleduplně prohlásil,” obořila se na něho.

„Odpusť, neměl jsem to říkat.”

Výbuch vzteku ji vyčerpal. Svěsila ramena a opřela si hlavu o vyplétané opěradlo křesla.

„Měl jsi plné právo si to myslet,” řekla tiše a hořce se zasmála sama sobě. „Na Štědrý den nebylo nic těžkého dostat mě do postele.”

„Tohle neříkej.”

„A ne snad?” Zvedla hlavu a podívala se na něho.

„Nemyslel jsem si to tenkrát a nemyslím si to ani teď.”

„Ale dnes ráno sis to myslel.”

Unaveně si přejel rukou obličej a vydechl další mocnou dávku kysličníku uhličitého. „Točíme se v kruzích, takhle se nikam nedostaneme,” řekl. Na okamžik se jí zahleděl do očí. „Podívej, nedomnívám se, že je hračka dostat tě do postele. Protože jestli tebe, tak mě taky. A já neberu všechno, co mi přijde pod ruku. Já si vybírám. Takže přestaňme obviňovat jeden druhého i každý sám sebe a pokusme se vymyslet, co si počneme s následky.”

Ria jenom přikývla.

„Co ten chlapík, se kterým chodíš, jak jsi říkala? Ten, co má starou maminku na Floridě?”

„Jmenuje se Guy.” Překvapilo ji, že si zapamatoval takové podrobnosti. „Guy Patterson. Je společníkem v mé firmě.”

„Už jsi mu to řekla?”

„Ano, hned jak jsem to pověděla tobě. Měla jsem pocit, že by to měl vědět.”

„A?”

Guy Patterson nepřijal zprávu o jejím těhotenství o nic lépe než Taylor. Vlastně ještě hůř. Rozpálil se do běla a bez obalu ji pojmenoval výrazy, které se Taylor přeci jen neodvážil vyslovit nahlas.

„Natrvalo zmizel ze scény,” řekla bez dalších podrobností.

Vlastně se jí ulevilo, že se Guye zbavila. Byl o patnáct let starší a poněkud zkostnatělý. Unavoval ji svými usedlými, konzervativními názory. Byla s ním nuda, protože pokaždé směroval hovor k tématům, která zajímala jenom jeho. Vzato kolem a kolem, Guy byl nedůtklivý, puntičkářský starý mládenec a moc zábavy se s ním neužilo. Scházela se s ním jen proto, že se v jejím okolí nikdo lepší nevyskytoval. Kdyby si mohla vybrat, zvolila by asi méně dramatický způsob rozchodu, ale vcelku byla ráda, že je jejich vztahu neodvolatelně konec.

„Mohla jsi tvrdit, že je to jeho dítě,” navrhl Taylor. „Proč ne?”

„To bych nikdy neudělala,” zvolala Ria dotčeně. „Co si myslíš, že jsem zač?”

„Dobře, dobře, promiň.”

„Navíc by mi na to stejně neskočil. Je neplodný. Před lety si nechal udělat vasektomii.”

Guy se tím nikdy netajil. Když jeho vztah s Riou přerostl hranice pracovního přátelství, připustil, že by snad mohl uvažovat o manželství, ale zároveň prohlásil, že děti nepřicházejí v úvahu. Byl tu ještě jeden důvod, proč otcem dítěte určitě není Guy, ale tenhle důvod pan MacKensie znát nemusí.

„Stalo se ti tohle už někdy?” zeptala se najednou.

„Myslíš, že bych zplodil dítě? Ne. A tobě? Byla jsi už někdy těhotná?”

„Ne,” odpověděla. Potěšilo ji, že i on prožívá zbrusu novou zkušenost. Nesnesla by, kdyby pro něho měla být pouze jednou z řady stejně postižených nešťastnic. Taylorovy Trpitelky. Brr.

Chvíli ji zkoumavě pozoroval, ale pak sklopil oči. „Přišla jsi za mnou pro finanční podporu?” zeptal se.

„Finanční podporu na co?”

„Na spoustu věcí.”

„Co třeba?”

„Potrat. To máš přece v plánu, ne?”

Ria odvrátila hlavu, takže se na ni teď díval z profilu. V očích se jí zaleskly slzy. Odrážely světlo zapadajícího slunce.

„Ne, pane Mac… ne, Taylore. Věřím, že člověk má se svými chybami žít, ne se jich zbavovat. A pro tvou informaci, potrat je dneska levná záležitost.”

„Já jenom, že je ještě čas. Pokud vím, později už tohle, ehm, řešení není možné.”

„Nepokoušíš se mě doufám přesvědčit, abych si to nechala vzít? Než mi odpovíš, měla bych tě upozornit, že se snažíš zbytečné. Na potrat nepůjdu. V žádném případě.” Otočila hlavu a zpříma, téměř vyzývavě se na něho podívala. „Z jakých dalších důvodů se domníváš, že jsem za tebou přišla pro peníze?” zeptala se.

„Abych ti pomohl postarat se o dítě. Než se narodí, a potom taky.”

„Mám velmi dobrý plat, a navíc provizi z každé zakázky. Děku-ji pěkně, ale vaše peníze nepotřebuji, pane MacKensie.” Vstala z houpacího křesla, vzala z odkládacího stolku sklenici umazanou od zbytků léku a vyšla z pokoje.

Taylor se vydal za ní. V kuchyni jí bujela hotová džungle. Hned ve dveřích musel odstrčit jakýsi zelený list. Ria stála u dřezu a vyplachovala sklenici.

„Proč se naježíš, jakmile něco řeknu?”

Prudce se k němu otočila. „Protože mě pokaždé urazíš, jen co otevřeš pusu,” odsekla.

„Tak to promiňte, dámo, dneska totiž nejsem tak docela ve své kůži,” pronesl zvýšeným hlasem. „Odpusťte mi mou drzost, ale podle mě jsme trochu moc staří, než abychom vletěli ,do maléru’ jako páreček puberťáků. Tohle není nehoda, co se stala na zadním sedadle tatínkovy fordky po třídním večírku.”

„Právě proto nechápu, proč se nemůžeme začít chovat jako dospělí lidé a přestat házet vinu jeden na druhého.”

„Jistě, jenže mít dítě není jen tak. Člověk si musí zvykat postupně. Ty se s tím vyrovnáváš několik týdnů, ale pro mě je to novinka. Nechtěj po mně, abych byl dneska v pohodě a okouzlující jako vždycky. Utrpěl jsem šok.”

„Já taky!” zaječela. „Moje tělo se mění, ne tvoje. Uvědom si, v čem všem se budu muset přizpůsobit.”

„Dokážu to pochopit,” řekl a ze všech sil se snažil zachovat klid.

„Máš zatraceně zvláštní způsob jak dávat najevo pochopení.”

„Řekl jsem přece, že mě to mrzí.”

„Tak přestaň dělat nelichotivé narážky, že z tebe chci ždímat peníze. Já jsem ochotna dostát své povinnosti. Proč ne ty? Zodpovědnost leží rovným dílem na nás obou. Na té pohovce jsme přece byli spolu. Oběma se nám to líbilo. Bylo to vzájemné…”

Ria se lekla vlastních slov a znovu se k němu otočila zády. Tváře jí hořely. Poprvé v životě se červenala na Štědrý večer, a teď zase. Jako by celý život střádala ruměnce a šetřila si je pro Taylora MacKensieho.

Srdce jí bušilo, ústa měla vyschlá a dlaně zvlhlé. V uších jí hučelo, jako by slyšela burácející příboj. V rozpálených ušních lalůčcích jí pravidelně pulsovala krev.

Za okamžik se vzpamatovala. „Chtěla jsem jenom říct, že hodlám přijmout odpovědnost za své tehdejší jednání,” pronesla roztřeseným hlasem. „Mít dítě pro mě nebude lehké, ale už jsem se rozhodla. Na potrat bych nikdy nešla. To mě špatně znáš.” Otřásla se.

„Proč jsi mi o dítěti vůbec říkala?”

Pomalu se otočila. „Copak tebe nezajímá, že ses stal otcem? Pověděla jsem ti o tom, protože jsem to považovala za svou morální povinnost,” řekla nechápavě.

„Obdivuji tvé mravní zásady.”

„Ale byl bys raději, kdybych tě z toho vynechala,” řekla s neveselým smíchem. „Co na to asi řekne tvůj lyžující drahoušek?”

„Kdože?”

„Ta, jak se namíchla, že jsi s ní nejel na hory.”

„Lisa?”

Lisa. Ria uvažovala, co by si asi Lisa pomyslela, kdyby věděla, jak Taylor strávil Štědrý večer. Žárlila by? Třeba nemá proč. Třeba si Taylorovu nepřítomnost vynahradila s nějakým pohledným lyžařským instruktorem. Patří Taylor s Lisou k těm rafinovaným dvojicím, které vzájemné nevěry berou jako dráždivé koření milostného vztahu? Vyprávěl Taylor Lise o milování s Riou?

Rie se z těch představ udělalo špatně. Jednu ruku si přitiskla na břicho, druhou si zakryla ústa.

„Co je ti?” vykřikl Taylor a vyskočil jako uštknutý.

„Nic.”

„Něco jo, krucinál.”

„Nic!”

„Jsi celá zelená!”

„Trochu se mi zvedá žaludek, to nic není.” Křídově bílými rty zhluboká vtáhla vzduch.

„Sedni si,” nařídil a přistrčil jí židli.

Je mi docela dobře, opravdu.”

„Sedni si,” přikázal tónem, který nesnesl odmluvy. Rie bylo příliš mdlo, než aby mu dokázala odporovat. Taylor klesl na druhou židli, zabořil ruce do vlasů a zaklel. „Příště mě nesmíš takhle vyděsit,” prohlásil. „Mám ti něco donést?”

„Ne.” Vzhlédla k němu. Přísně ji pozoroval. „Tak jo, suchar. Někdy mi na žaludek pomáhá.”

Řekla mu, kde ve spíži najde krabici. Vytáhl ji a začal se v ní přehrabovat. Než se mu konečně podařilo vydolovat z celofánového obalu dva suchary, zadrobil celý stůl. Chtěl si sednout, ale narazil stehnem do hrany stolu a krabice spadla na podlahu. Ria uždíbla kousek sucharu a rozesmála se.

„Co je?” zavrčel.

„Na to, jak zdatně dovedeš otevírat šampaňské, jsi na rozbalovaní sucharů dost levý.”

„Víš, zatím jsem měl tu čest spíš se šampaňským než s těhotnými ženami,” řekl s dotčeným úsměvem.

Ria okamžitě vystřízlivěla. „To věřím,” řekla tiše a oklepala si z rukou sůl.

Taylor se z ničeho nic natáhl přes stůl a položil svoje ruce na její. „Prosím tě, neuraž se,” řekl. „Nic zvláštního jsem tím nemyslel.”

Hleděla na jeho ruku. Měl krásné ruce, mužné, s rovnými, pečlivě zastřiženými nehty. Zatrnulo jív břiše. Vzpomněla si, jak ji tytéž ruce hladily po celém těle a tiskly jí prsa. Jako by znovu cítila jeho sevření. Tyhle prsty laskaly její nejtajnější místečko, dováděly ji k extázi, braly a dávaly rozkoš rovným dílem. Nebo se alespoň domnívala a doufala, že i on pociťoval rozkoš, když se

jí dotýkal.

Raději na to nemyslet. Zvedla hlavu a podívala se zpříma do

Taylorových modrých očí. „Pověděl jsi o mně Lise?” zeptala se.

„Ovšemže ne.” Rázně odtáhl ruku.

„To bych nesnesla.” Bylo jí do pláče, jako už tolikrát během posledních několika týdnů. Stačilo, aby si představila, jak se Taylor s Lisou královsky baví na její účet. Proboha, jenom se nerozbreč, přikazovala si.

„Přiznávám, že jsem měl spoustu žen, ale úplný blbec snad nejsem, Rio.”

„Myslela jsem, že jsi třeba chtěl, aby Lisa kvůli Štědrému večeru žárlila.”

„A ty jsi chtěla, aby Guy žárlil?”

„Já na takovéhle věci nehraju.”

„Já také ne.”

Věděla, že mluví pravdu. „Nikomu jsem to neprozradila,” ujistila ho.

„Guyovi ano. Pověděla jsi mu přece o dítěti.”

„Neuvedla jsem přesné datum a tebe jsem také nejmenovala. Pořád se s ní scházíš?”

„S Lisou? Ano.”

„Co si asi pomyslí?”

„Nic jí do toho není.”

„Ona možná bude jiného názoru,” namítla překvapeně.

„Těžko. Máme velice otevřený vztah.”

Tak Taylor je schopen jít na Štědrý večer do postele s cizí ženou a přitom necítí sebemenší výčitky svědomí ani se nestydí před svou stálou přítelkyní. Co z toho vyplývá? Že milování s Riou pro něho bylo jenom nezávazným dobrodružstvím, které brzy pustil z hlavy. Riu zabolelo u srdce. Jako by jí někdo pošlapal duši.

„Takže jsme uznali svou společnou odpovědnost za dítě,” prohlásil Taylor, „a vyloučili interrupci jako možné řešení. Co tedy navrhuješ?”

„Vy se se mnou oženíte, pane MacKensie,” řekla Ria a odhodlaně se mu zadívala do očí.

Kapitola 3

Dlouho mlčel. „No to je nápad,” řekl, když byl konečně schopen slova.

„Jsem pro přímočaré řešení. Nevím, proč bychom měli chodit kolem horké kaše.”

„Slečno Lavenderová, pochybuji, že vy byste někdy chodila kolem horké kaše.” Vstal ze židle a zamířil k ledničce. Našel plechovku piva a otevřel si ji. „Jelikož jste mě právě požádala o ruku, snad vás můžu s klidným svědomím připravit o jedno pivo,” prohlásil.

„Posluž si.”

„Děkuji.” Pozvedl plechovku v posměšném přípitku. Zavdal si, ale nespustil oči z Riy.

„Máme na události Štědrého večera zřejmě poněkud rozdílné názory.”

„Co tím chceš říct?”

„Rozhodně nemůžeš tvrdit, že bych tě k něčemu nutil. O násilí už vůbec nemluvě. Prostě jsme se spolu dobrovolně váleli nazí po kožichu.”

„Nebuď vulgární.”

„A ty ze sebe nedělej svatouška.”

„Jenom jsem se ti snažila vysvětlit, co od tebe očekávám.”

Násilím potlačil narůstající vztek a řekl smířlivějším tónem: „Tak ty si myslíš, že bychom se měli vzít? Pověz mi jediný rozumný důvod.”

„Jak jsi právě říkal, my oba jsme společně a dobrovolně…” Odvrátila pohled, ale nechtěla, aby si její stud vykládal jako slabost, a tak se mu znovu podívala zpříma do očí: „Proč bych měla veškerou odpovědnost nést jenom já sama?”

„Copak nečteš Praktickou hospodyňku a Cosmopolitan? Dneska je přece v módě, aby děti vychovával jenom jéden z rodičů, ať už matka nebo otec.”

„Ale vždyť já chci své dítě vychovávat sama.”

Vzal plechovku a pozorně si ji prohlížel. „Poslyš, tohle musí být nějaké zvlášť silné pivo. Před chvílí se mi zdálo, že jsi navrhovala, abychom se vzali, a vzápětí jsem měl dojem, jako bys prohlásila, že se o dítě hodláš starat sama,” řekl.

„Tady není nic k smíchu!”

„To teda fakt ne, to máš pravdu. Mohla bys laskavě přestat mluvit v hádankách?” S prásknutím postavil plechovku na kuchyňskou linku. „Tak jak, Rio? Vezmeme se, nebo zůstaneš svobodnou matkou?” dožadoval se jasné odpovědi.

„Obojí. Nepřipustím, aby moje dítě přišlo na svět jako nemanželské, ale jakmile budu venku z porodnice, můžeme se klidně zase nechat rozvést.”

„Nač se vůbec obtěžovat s úředními formalitami, když stejně počítáš s rozvodem?”

„Žádám snad po tobě příliš mnoho?” zeptala se nevěřícně.

„Ne, sakra. Tak jsem to nemyslel. Copak sis představovala, že se obrátím ke svému dítěti zády? Že mi je lhostejné?” rozčiloval se a ukazoval prstem na její klín.

„Nevím. Neznám tě.”

„Ne, to tedy ne.” Přestal křičet, zaklonil hlavu a zhluboka se nadechl. „Jenom jsem se pokoušel pochopit, proč se podle tebe máme vzít, když ve skutečnosti se chceš o dítě starat sama.”

Ria vstala ze židle, přešla k oknu a začala si pohrávat se žaluziemi. „Ber to prostě jako moje staromódní podivínství.”

„Stejně jako pravý vánoční stromek.”

Rychle se po něm ohlédla: „Ano, přesně tak. Každé dítě se má narodit v řádném manželství.”

Taylor k ní přistoupil a zezadu jí položil ruce na ramena. Otočil ji a zaklonil jí hlavu. Ria ztuhla. Zdánlivě nevinné objetí příliš připomínalo onu chvíli, kdy jí řekl, že má ve vlasech sníh. Pamatovala si, jak jí potom zaklonil hlavu, aby ji poprvé políbil. Měl tenkrát stejně něžný výraz jako teď.

„Pověz mi, Rio, ale doopravdy, proč chceš, abychom se vzali. Vede tě k tomu tvé náboženské přesvědčení?”

„Částečně, ale ne jenom.”

„Řekla jsi o dítěti svým rodičům? Nutí tě oni do manželství?” „Neřekla a nenutí.”

„Tak proč? Přišla jsi za mnou do kanceláře s požadavkem, abych se s tebou oženil. Ale proč?”

„Pořád trvám na tom, aby sis mě vzal.” „Mám snad aspoň právo vědět, proč ti na tom tolik záleží.” Snažila se vymanit z jeho sevření, ale nepovolil. „Pověz mi to, Rio,” naléhal. „To je jedno.” „To vůbec není jedno.”

„Podívej, Taylore, vím, že mě nemiluješ, a já nemiluju tebe. Nejsme zamilovaní a možná si ani nejsme navzájem sympatičtí. To, co se mezi námi stalo, bylo jen a jen náhlé tělesné vzplanutí. Byla to…,” neklidně si olízla rty, „… vášeň,” našla to pravé slovo. „Souhlasím,” řekl a oči mu žhnuly. „A teď za ni platíme.” „Dejme tomu.” „Ale dítě za nic nemůže.” „Ne.”

„Takže kvůli němu…”

„Přestaň žvanit,” přerušil ji netrpělivě. „Proč se máme vzít?”

„Už jsem řekla…”

„Proč?”

„Protože já se narodila jako nemanželská.” Vyškubla se mu a odkráčela zpátky do obývacího pokoje. Mrzelo ji, že se nechala zahnat do kouta. Zaslechla za sebou Taylorovy kroky a rychle se otočila. „Tak. Spokojený? Nechci, aby můj potomek vyrůstal stejně poznamenaný jako já,” řekla vzdorovitě.

„Vždyť ty nevypadáš, že bys byla nějak postižená,” oponoval. „Měla jsem štěstí. Adoptovali mě dva báječní lidé. Nemusíš se bát, matka tvého dítěte není psychopatka. Vyrostla jsem v bezpečném a láskyplném prostředí. Robert a Frida Lavenderovi mě doopravdy milovali.”

„Ano, někdy bývají adoptivní rodiče lepší než vlastní.” „Já vím,” zalomila Ria rukama. „Děkuji Bohu, že mi dal maminku a tatínka.” Přerývaně se nadechla. „Ale nikdy jsem se nedokázala vyrovnat s vědomím, že mě kdosi nechtěl. Moji praví rodiče se mě zbavili. Odvrhli mě, protože jsem byla prostě biologická nehoda. Oni spolu nechtěli dítě. Jako my,” dodala a odvrátila pohled.

Taylor k ní přistoupil, vzal ji za ruku, odtáhl ji k pohovce a donutil ji, aby se posadila vedle něho. „Vypadáš vyčerpaně. Sedni si,” nařídil.

„Myslela jsem to vážně, Taylore,” řekla zoufale. „Nemůžu svému dítěti udělat totéž, co udělali oni mně.”

„Rozumím ti.”

Teď když pravda vyšla najevo, přestala Ria mít pocit, že musí být neustále ve střehu. Položila si hlavu na opěradlo pohovky, nadechla se, pomalu vydechla a uvolnila se.

Padla na ni dřímota. Poslední dobou se jí to stávalo téměř každý večer. I teď stěží dokázala udržet oči otevřené. Teprve po několika minutách si uvědomila, že skoro spí. Rozhlédla se kolem sebe a zjistila, že ji Taylor pozoruje. Usmíval se.

„Co se děje?”

„Přemýšlel jsem, jak první dojem dokáže člověka oklamat,” řekl. Tázavě se na něho zadívala. „Když jsem tě poprvé uviděl, úplně mě ohromilo, jak jsi nádherná,” pokračoval.

„Děkuji,” ztěžka polkla.

„Nemá smysl předstírat, že ses mi nelíbila. Vždyť víš sama.” Pokrčil rameny. Zahleděli se jeden druhému do očí, ale brzy upadli do rozpaků. „Pomyslel jsem si, že jsi fakt prvotřídní ženská. Jak se oblékáš, jak flirtuješ. Že máš fantastická prsa, skvělý zadek a úžasný smysl pro humor,” rozhovořil se Taylor.

Ria se začervenala, ale smysl pro humor ji neopustil. „Ještě jednou děkuji, ale upozorňuji, že s tvým sexistickým hodnocením nesouhlasím,” zasmála se rozpačitě.

„Dobrá, beru na vědomí.”

„Možná byste měl přejít k věci, pane MacKensie.”

Zíral jí na jisté místečko při kořeni krku. Připomínal chudého chlapce, který toužebně hledí na čokoládový dort ve výloze cukrárny. „Jo, to bych nejspíš měl,” vypravil ze sebe. „Věc se má tak, že pod tím rafinovaným nátěrem je Ria Lavenderová v jádru staromódní děvče, které lpí na roztomilých, ale dávno překonaných morálních zvyklostech.”

„Chceš se mi posmívat?”

„Ne, skládám ti poklonu. Ženy s takhle vysokými zásadami jsou dnes vzácné.”

„Ale kdepak,” odsekla břitce, „to jenom ty jsi je nikdy nehledal.”

„Přiznávám,” zasmál se zdvořile. „Ale úplně zkažený snad přeci jen nejsem. Kdybys mi dala aspoň trochu příležitost, sám bych tě požádal o ruku jako první.”

Otevřela ústa úžasem.

„Je to tak, Rio,” řekl a zastrčil jí za ucho rozcuchaný pramen vlasů. „Přišel jsem tě požádat, aby ses za mě provdala. Přinejmenším do doby, než se dítě narodí.”

„Proč?”

Zatvářil se překvapeně, ale pak se zasmál. „Ze všech důvodů, které jsi uvedla. Pokud vím, říkala jsi něco v tom smyslu, že člověk má žít se svými chybami, a také cosi o naší společné odpovědnosti a že by se dítě mělo narodit v manželství,” odpověděl přesvědčeně.

„A to jsi nemohl říct rovnou, že se mnou souhlasíš? To ses musel pro nic za nic hádat?”

„Nejsem zvyklý nechat si poroučet. Sama jsi na Štědrý večer prohlásila, že vypadám jako člověk, který se dokáže bránit. Začala jsi klást požadavky, tak jsem se automaticky postavil na odpor.”

„Takže všechno to vysvětlování bylo zbytečné.”

„Vůbec ne. Lépe jsem tě poznal. Vím, co si myslíš, rozumím tvým názorům a pocitům.”

„Zato ty jsi pro mě pořád záhadou.”

„Rád bych, abychom si ujasnili jednu zásadní věc.” Počkal, až mu bude věnovat plnou pozornost, a pak pokračoval: „Ty jsi zřejmě přesvědčená, že jsem nevybíravý kanec a že bych se ani v nejmenším nerozpakoval zalidnit celý náš stát mrňavými Mac-Kensieovic parchanty.” Ria provinile sklopila oči. Taylor se usmál. „Jenže pravý opak je pravdou. Mám svědomí a silný cit pro morálku. Kdyby se mi totéž přihodilo na střední škole, zachoval bych se jako čestný muž a oženil bych se,” dodal.

„Nestojím o tvůj soucit. Nemám to zapotřebí,” odsekla Ria vztekle.

„Ty jsi mi ale netýkavka. Sotva tě trochu zklidním, hned zase začneš vyvádět.”

„Přestaň se o mně vyjadřovat, jako kdybych byla nějaká splašená kobyla.”

Zaklel. „Snad abychom se vrátili k tématu, ne?” utrousil.

„Nechci, aby ses se mnou oženil kvůli mně. Jde mi jen a jen o dítě,” řekla Ria. Už se opět ovládala.

„Mně taky,” namítl Taylor. „Vždyť je i moje. Mám na ně zákonný nárok a nehodlám se nechat připravit o právo ovlivňovat jeho budoucnost. Což by se mohlo docela dobře stát, kdybychom nebyli manželé.”

„Takže tobě jde o právní stránku vztahu k dítěti.”

„Každý máme své důvody.”

Ria se zahleděla na své bosé prsty na nohou a hluboce se zamyslela. Připadalo jí jenom spravedlivé, aby Taylor měl vůči dítěti nějaká práva. Vždyť její vlastní život by byl příšerně prázdný, nebýt jejího adoptivního tatínka Roberta Lavendera. Copak může dítě sobecky připravit o otce? I kdyby šlo jen o otce na částečný úvazek?

„Dobře. Při rozvodu sepíšeme dohodu o společné péči nebo něco podobného.”

„My se tu bavíme o rozvodu, a přitom jsme ještě neprobrali svatbu,” usmál se.

„Na to je dost času. Nežádám nic víc, než abychom se vzali tak týden před termínem porodu,” řekla a oplatila mu úsměv.

Začala vstávat v domnění, že jednání je u konce. Taylor se natáhl a chytil ji za tričko. „Mám jednu podmínku,” vyhrkl.

Ria se znovu posadila a podezíravě si ho změřila. „Jakou?” zeptala se.

„Abychom se vzali hned. Zítra, nejpozději pozítří. Co nejdřív.”

„Nač ten spěch?”

„Protože oženit se z ničeho nic pár dnů před narozením dítěte by pro mne znamenalo politickou katastrofu.”

„Ale vždyť už budeš v úřadu. Bleeker ani nikdo jiný tě nebude moci ohrozit.”

„Samozřejmě, křeslo starosty budu mít jisté, ale co mi to bude platné? Jako bys neznala lidi. Každý si na mě bude ukazovat prstem.” Vrtěl hlavou: „Ne, ne. Musíme se vzít dlouho předtím, než dítě přijde na svět.”

„Nikdo se nemusí dozvědět, že je tvoje. Nikomu to nepovím. Odjedeme z města a dáme se oddat někde jinde. Za děťátkem pak můžeš jezdit potajmu.”

„Rio, jsme oba veřejně známé osobnosti. Stýkáš se se spoustou lidí a já také. Kdekdo nás viděl, jak na Štědrý večer odjíždíme spolu.”

„Opravdu si myslíš, že si dají dvě a dvě dohromady?”

„Ne, dají si dohromady jedna a jedna a vyjdou jim tři. Ty, já a dítě. Nebo si spočítají devět měsíců od Štědrého večera a co dostanou? Dvacátého šestého září. Kromě toho nesnáším tajnůstkaření. Chceme-li vstoupit do manželství, abychom svému dítěti zajistili legitimní původ, měli bychom to udělat hned. Jinak se nemusíme brát vůbec.”

„Ale když se necháme okamžitě po porodu rozvést, stejně každý pochopí, oč šlo.”

„Nanejvýš se vyrojí nějaké dohady.”

„S těmi počítej v každém případě. Vždyť jsme spolu předtím vůbec ani nechodili, a najednou svatba jako blesk z čistého nebe. A představ si těch řečí, až to na mně začne být vidět.”

Pohlédl na její ploché břicho a z náhlého popudu na ně položil ruku. „Těžko tomu uvěřit, co? Že tam uvnitř je doopravdy dítě,” divil se.

Ria se divila něčemu jinému. Jak je možné, že se jí zase začala podlamovat kolena, sotva se jí Taylor dotkl? Jeho pevná, teplá dlaň jí spočívala na podbřišku. Zmocnila se jí malátnost a zatočila se jí hlava. Ne však kvůli těhotenství.

„Když tak o tom v klidu uvažuju, je to vlastně docela pěkné. Ve tvém těle roste moje dítě. Hezká představa.” Zvedl k ní zneklidňující modré oči. „Na tobě je ostatně hezké všechno, tečka,” uzavřel.

Předklonil se a vtiskl jí polibek. Potom naklonil hlavu trochu stranou a políbil ji znovu, tentokrát rozevřenými rty. Otíral se o její ústa a jemně, ale vytrvale ji nutil, aby je také pootevřela. Podvolila se.

Vůbec jsem na Štědrý večer nebyla opilá, pomyslela si. Pochopila, že Taylorovy polibky nepřikrášlila ani síla šampaňského ani kouzlo pozdějších vzpomínek. Byly přesně tak umné a nerozumné, jak si pamatovala. Měl jazyk mrštný a obratný, hbitý i lenivý, mámivý a smyslný.

Přejížděl jí rukou po těle, dotkl se naběhlého prsu a stiskl. Palcem pohladil bradavku a Ria zasténala, protože jejímu rozcitlivělému, rozbolavělému, svědivému tělu dělal něžný dotek tak dobře.

Zavzdychal její jméno a líbal ji ještě víc. Přisál se jí k ústům a jazykem se dral dovnitř. Ria se ztratila v zázraku jeho polibku, v bezpečné přítomnosti jeho silného těla, ve vůni jeho kůže a vlasů. Utonula v Taylorovi MacKensiem stejně jako tenkrát o Vánocích. Klesala hloub a ještě hloub…

Náhle se vzpamatovala. „Ne, Taylore, to nemůžeme dělat,” bránila se.

„Pročpak?” Ztěžka dýchal a rychle mrkal.

„Proto.”

„Vynikající důvod.”

„Mám ještě jednu podmínku. Nesmí mezi námi dojít k žádným důvěrnostem.”

„Tos mi měla říct asi tak před třemi polibky a jedním pohlazením,” zamručel.

Vstala a stáhla si tričko, které se jí zchumlalo pod prsy. Prohrábla si vlasy v marné snaze nějak je ukáznit. Přejela si dlaněmi přední stranu stehen v naději, že tak zchladí sladkou horečku, která mezi nimi žhnula. Proč po něm ještě touží? Jak to, že o něho ještě stojí? Copak se nedokázala poučit z následků jediné společné noci?

„Další citové nebo tělesné sblížení nepřichází v úvahu. Rozchod by pak byl pro oba ještě tvrdší,” řekla.

„Já bych ti ukázal, jak to vypadá, když je něco tvrdé.”

„Taylore!”

„Jenom jsem se pokusil o vtip.” Pomalu a neohrabaně se zvedl. „Zařídím, co je potřeba, a zavolám ti,” řekl a zamířil ke dveřím.

„Počkej! Než odejdeš, musíme se ještě dohodnout, co řekneme, až se lidi začnou ptát, proč nežijeme spolu.”

„Nezačnou se ptát. Budeme bydlet společně.”

„Cože? To nejde! Kde?”

„U mě doma.”

„Nikdy.”

„Rio, pochop, že zrovna teď nejsem v stavu se s tebou dohadovat.”

„Ale musíme si s tím nějak poradit.”

„A já si musím poradit s tímhle!” zařval a ukázal na svůj poklopec. Sklapla ústa. Taylor přikývl: „Tak. Musím domů, dát si studenou sprchu a smířit se s myšlenkou, že budu ženatý s krásnou, přitažlivou, těhotnou dámou. Ale jen na papíře. Jasné?” zeptal se vztekle. „Zavolám ti,” houkl ještě a byl pryč.

„Můžeme?”

„Ano.”

Taylor ji přejel pochvalným pohledem, přikývl a odvedl ji do soudcovy pracovny. Vše potřebné obstaral předem a zařídil, aby je soudce oddal až po pracovní době, v pět hodin odpoledne.

Ria si z práce ještě zajela domů, vykoupala se a převlékla. Jedná se sice jen o nezbytnou formalitu, ale pořád je to svatba. Její svatba. Pečlivě se na ni upravila, aby si ji trochu zpříjemnila. Teď už se nedalo couvnout. Přesto začínala pochybovat, zda udělala dobře. Možná Taylorovi neměla o dítěti vůbec říkat.

Jakmile ji lékař ujistil, že je doopravdy těhotná, rozhodla se, že se s Taylorem nechá oddat, než děťátko přijde na svět. Za bezesných nocí si představovala, jak podepisují listinu, jež je spojí před zákonem, a pak druhou, která je podle zákona zase rozdělí, až se dítě narodí.

Otázka společného bydlení a stejného příjmení jí vůbec nepřišla na mysl. Zaskočila ji. Stejně tak ji překvapila kytice bílých a meruňkových růží, kterou jí Taylor přivezl. Nucený sňatek tím nabyl lidštějšího rozměru, i když Ria netušila, jak k té proměně vlastně došlo.

Ria stála před soudcem a jeho sekretářkou, která zároveň vystupovala jako svědkyně. Odříkávala manželský slib a kytice se jí přitom třásla v rukou. Pak soudce požádal o prstýnky a Taylor

k Riinu překvapení vytáhl z kapsy u vesty prostý zlatý kroužek a navlékl jí ho na prst.

Když jim pak soudce dal svolení, aby se políbili, Taylor ho poslechl s takovou vervou, že přesvědčil oba usmívající se svědky, že se jedná o sňatek z lásky. Vždyť málem obelstil i svou omáme-nou nevěstu, a ta věděla své.

Ze soudní budovy vyšli jako novomanželé.

„Neměl sis dělat škodu, s tím prstýnkem,” řekla Ria, stále ještě rozklepaná z prvního manželského políbení.

„Stanovil jsem si takovou zásadu. Nikdy neškudlit na svých manželkách,” odpověděl Taylor a vyslal k ní oslnivý úsměv.

„Jsem přece první.”

„Zakládám tradici.” Pomohl jí do vozu. „Rezervoval jsem nám stůl v La Fleur,” vytáhl z rukávu další překvapení.

„To jsi neměl,” bránila se Ria.

„Copak ty nemáš hlad?”

„Ani ne,” odpověděla vyhýbavě.

„Není ti dobře?”

Uvažovala, jestli mu má zalhat, ale pak si pomyslela, že by to nebyl nejlepší začátek manželství. „Ne, o to nejde,” řekla nakonec.

Přijeli k restauraci. Taylor zastavil pod stříškou u vchodu. Ke dveřím auta přiskočil zřízenec, ale Taylor se na něho ani nepodíval. „Tak o co jde, Rio?” zeptal se.

„O všechno. Květiny, prsten, večeře. Všechno bylo takové… svatební.”

„Ty nemáš ráda růže? Chtěla jsi stříbrný prsten? Nebo diamant? La Fleur není tvůj oblíbený podnik?”

„Jdi někam s těmi vtípky. Moc dobře víš, co chci říct.”

„Ne, nevím. Nemůžeš se vyjádřit jasně a srozumitelně?”

„Prosím. Zkrátka si nepřeju, abys okolo téhle záležitosti dělal zbytečný rozruch.”

Nervózně si skousl spodní ret a upřeně se na ni zadíval. „Mám do tebe snad být bláznivě zamilovaný, ne? Rozhodně dost, abych se s tebou bez přípravy oženil. Od muže se v takovém případě přece čeká, že bude dělat rozruch.”

„Neoženil ses se mnou bez přípravy a nejsi do mě bláznivě zamilovaný.”

„Jenže to oni nevědí,” zasyčel na adresu světa za čelním sklem vozu. „Musíme se tvářit přesvědčivě.”

„Abychom neohrozili tvou politickou kariéru?” zeptala se ho jízlivě.

Zaťal zuby. V očích se mu ledově zablesklo. Naklonil se k ní a pomalu pronesl: „Ne. Aby se neprovalilo, že jsi na Štědrý večer vlezla do postele s úplně cizím chlapem a nechala se zbouchnout.”

Ria zbledla jako stěna. Kyselý obsah žaludku se vzedmul a stoupl jí do krku. „Budu zvracet,” vydechla a zběsile hmatala po klice.

Taylor mrštil po zřízenci klíčky a rozběhl se s ní dovnitř. Na dámskou toaletu to stihla právě včas. Když bylo po všem, postarší toaletářka jí soucitně nabídla studené obklady. Jeden jí přiložila na čelo zbrocené lepkavým potem, druhý na krk.

„Pořád barmanovi říkám, že míchá moc silné nápoje,” poklepala Riu po ruce.

„Ještě jsem nic nepila. Jsem…” Měla na jazyku: „Jsem těhotná,” ale opravila se: „Právě jsem se vdala.”

Žena roztáhla vrásčitou tvář do širokého úsměvu. „Strach ze svatební noci? Ten vás brzo přejde,” chlácholila ji.

Ria se chabě usmála. Nevolnost ustoupila. Ria si poopravila nalíčení rtů a ještě na odchodu jí zněla v uších toaletářčina přání všeho nejlepšího a hodně štěstí.

Taylor rázoval hned za dveřmi. „Už je ti dobře?” zeptal se.

„Je mi lépe.”

Ani on nevypadal, že by mu bylo do zpěvu. „Promiň, Rio. Panebože, to bylo strašné, co jsem ti řekl.”

„Ano, bylo, ale přijímám tvou omluvu. Chovala jsem se jako mrcha.” Oči se jí zalily slzami. Prohrabala svou malou kabelku, ale bezvýsledně. Taylor jí podal kapesník s monogramem. „Vyprovokovala jsem tě,” řekla. „Byl jsi tak velkorysý. Čekala jsem, že se budeš vzpěčovat a dělat potíže. Připravila jsem se na tvé pohrdání, ale ne na tvou laskavost.” Zvedla hlavu a zjistila, že se kolem nich shromáždila skupinka zvědavců. „Všichni se na nás dívají,” zašeptala.

„Nevadí. Nevěsty přece vždycky pláčou,” řekl. „A nejvíc pláčou, když si ženich poprvé stáhne kalhoty.” Rozesmála se. Vzal ji za loket a odvedl do výklenku, kde se nacházely telefony a automaty na cigarety. Měli tu trochu soukromí.

„Rio,” položil jí ruku na tvář. „Co jsem řekl v autě… bylo moc ošklivé. Vždyť stvořit děťátko je malý zázrak. A…”

„Co?” zeptala se, když dlouho nic neříkal.

„Nikdy jsem to, co se mezi námi stalo, nebral jako čistě postelovou záležitost.”

Dlouze a výmluvně na sebe hleděli, až je vyrušil nějaký člověk, který si přišel zatelefonovat. „Můžeme jít pryč, jestli je ti zle,” řekl Taylor. Osušil jí tváře kapesníkem a pak ho uložil zpátky do kapsy.

„Zůstaňme, prosím. Obstarával ses s rezervací, tak by byla škoda jí nevyužít.”

Z jeho úsměvu poznala, že má radost. Dostavil se šéf podniku a zdvořile se přeptal, zda se slečna Lavenderová cítí dobře. Ujistila ho, že ano. „Ode dneška je to paní MacKensieová, Petře,” prozradil mu Taylor.

Vrchní číšník, který je oba znal jménem, se obdivuhodně rychle vzpamatoval z překvapení. „Blahopřeji, pane MacKensie.”

Vysekl Rie předpisovou poklonu, uvedl je k nejlepšímu stolu a poslal láhev šampaňského jako pozornost podniku. Za pár minut už celý personál kuchyně, všichni číšníci, ostatní hosté, dokonce i parkovací zřízenec, který oprašoval Taylorovu Corvettu s náruživostí téměř sexuální, věděli, že zvolený starosta MacKensie se oženil s architektkou Riou Lavenderovou.

„Sotva se někde objevíš, všichni chlapi na tebe začnou valit oči. Neotravuje tě to?”

Sklonila kožené desky s reliéfním vzorem, které skrývaly jídelní lístek. Pohlédla na Taylora. Do očí se jí vracel život a do tváří barva. „Co jsi říkal?” zeptala se.

„Když jsi procházela sálem, všechny hlavy se za tebou otáčely.”

„To se ti jen zdálo.”

„Ne, ne. Do zad se mi zabodl nejmíň tucet párů závistivých očí. Je mi těch neukojených chudáčků líto, ale to ještě neznamená, že smějí okukovat moji ženu.” Ria věděla, že blábolí nesmysly, aby ji rozveselil, ale zabíralo to. Dokonce jí pod jeho líně pátravým pohledem začínalo být horko.

„Máš nové šaty?” zeptal se

Nechtělo se jí přiznat, že si koupila kostým zvlášť kvůli svatebnímu obřadu. Vždyť před chvílí obvinila Taylora, že celou záležitost bere příliš vážně. Ale ten kostým byl nádherný. Dvoudílný komplet z přírodního lněného plátna tvořila úzká sukně a vypasované sako se zapínáním na jeden knoflík. Sako mělo široké klopy z bavlněné krajky a v nepatrném náznaku odkrývalo rýhu mezi ňadry. Ve výstřihu zářila šňůra perel.

„Ano, mám nový kostým, ale nekoupila jsem si ho jenom na dnešek. Tak jako tak jsem ho potřebovala.”

„Ty perly ti daroval nějaký muž?” vyzvídal Taylor s úsměvem.

„Rodiče, k promoci.”

Spokojeně přikývl. „Co si dáš?” pobídl ji.

„Kuřecí vývar.”

„Tak si objednej consommé. Dostaneš přesně to, co chceš,” uchechtl se.

Ria ke svému překvapení spořádala celá grilovaná kuřecí prsa. Na závěr jim vedení restaurace poslalo jako pozornost dort s bílou cukrovou polevou, veliký právě pro dva. Taylor ho k radosti personálu obřadně rozkrojil. Krmili se s Riou navzájem a připíjeli si šampaňským, i když Ria ze své sklenice jenom symbolicky usrkávala.

Nastal čas k odchodu. Taylor jí pomohl vstát, starostlivě jí položil paži kolem pasu a zamířil ke dveřím. Právě míjeli stůl šéfa restaurace, když tu se ocitli tváří v tvář trojici, která čekala, až je číšník usadí. Byl to manželský pár a s ním jakási vysoká blondýna.

Blondýna přejela Riu nedbalým pohledem. Zato na Taylora se zářivě usmála: „Taylore, to je skvělé, že jsme se potkali. Snad neodcházíš? Ještě je brzo. My jsme teprve teď dorazili. Pamatuješ se na Wilsonovy?”

„Ovšem,” řekl Taylor, potřásl si rukou s mužem a pokývl na pozdrav jeho ženě.

„Co kdyby ses k nám přidal?” navrhla blondýna. Pozvání platilo také Rie, i když bylo vyjádřeno jen neurčitým pohledem přibližně v jejím směru a oči světlovlasé ženy se hned zase hladově upřely na Taylora.

„Dnes ne, bohužel. Rio, tohle je Lisa Burtonová. Liso, to je Ria, moje manželka.”

Jen díky Wilsonovým se chvíle rozpaků neproměnila v dokonalý trapas. Ria i Lisa oněměly úžasem, ale Ria se vzpamatovala dřív. Pronesla obvyklé zdvořilosti a odpověděla na otázku paní Wilsonové, zda je opravdu ta architektka, o které paní Wilsonová tolik slyšela.

Lisa porušila všechna společenská pravidla. „To je mi pře-kvápko, tohleto,” vyhrkla, sotva zase popadla dech.

Nemusela vysvětlovat, jaké „tohleto” má na mysli. Oči jí potemněly záští. Taylor objal Riu kolem ramen. „Seznámil jsem se s Riou loni na podzim,” řekl.

Pozdě, hodně pozdě na podzim, pomyslela si Ria.

„Vzali jsme se dnes odpoledne,” dodal Taylor. Tím vyčerpal veškeré informace, které byl ochoten poskytnout, a postrčil Riu kupředu. „A teď nás jistě omluvíte. Máme na dnešní večer program,” rozloučil se.

Rie se podlamovala kolena a tváře jí hořely studem nad Taylo-royou narážkou na nadcházející svatební noc. Nic jí v té chvíli nebylo milejší než odchvátat z restaurace, zavěšena do jeho paže. Venku se zastavili a čekali, až zřízenec předjede s jejich vozem. Ria měla pocit, že se co nevidět sesype. Zkřížila paže před tělem a pevně je tiskla k sobě. Taylor si falešně pobrukoval a pročítal oznámení o ztrátách a nálezech a nabídky zaměstnání připíchnuté na vývěsce na zdi garáže.

Ria nasedla do Corvetty a opřela si hlavu do dlaně. „Nehodláš doufám to consommé vyzvracet?” zeptal se Taylor. „Jestli ano, byl bych ti vděčný, kdybys mě upozornila včas, abych ještě stačil zastavit.”

„Taylore, právě jsem viděla Lisu. Tvou Lisu. Všiml sis, jak se tvářila, když jsi mě představil jako svoji ženu? Copak tobě je to úplně jedno?”

„Nechci se o Lise bavit,” řekl stísněně.

„To vidím, ale myslím, že bychom si přesto měli promluvit.”

Tvrdohlavě zaťal zuby a mlčel. Takhle dojeli až k němu domů. Zastavil, ale Ria se na svůj nový domov ani nepodívala. Zlobilo ji, že Taylor dělá se svou přítelkyní takové tajnosti. Taylor obešel auto, pomohl jí vystoupit, odnesl jí kufr k přednímu vchodu a odemkl. Dveře se rozletěly, ale Ria odmítala vkročit dovnitř.

„Čekáš, až tě přenesu přes práh?”

„Čekám, až mi povíš, jak je to s Lisou.”

Pustil kufr a oběma rukama se opřel o zeď za Riinými zády, takže Riu uvěznil mezi svými pažemi. „Uděláme si jasno hned teď. Lisa není ani nikdy nebyla moje. Jestli má být moje, protože se mnou spala, pak stejně dobře patří spoustám jiných mužů. Rozuměno? A nedlužím jí žádné vysvětlení. Že jsem měl původně být s ní ten večer, kdy jsem se seznámil s tebou, byla jen a jen náhoda.” Spustil ruce. „A teď, jestli nechceš rovnou tady přede dveřmi začít naši druhou manželskou hádku, přestaň se starat o Lisu a dovol mi, abych tě přenesl přes práh.”

Podvolila se, protože jí nic jiného nezbývalo. Výraz ohromení na tváři druhé ženy jí ale nešel z hlavy. Pro Taylora byl možná jejich vztah pouhou epizodou, jenže Lisa Burtonová mu přikládala mnohem větší význam. V zájmu domácí pohody ale Ria prozatím nechala celou záležitost být.

Taylor ji nejen přenesl přes práh, ale prošel s ní v náručí celý dům. „Tady je kuchyň.” Místnost přímo zářila čistotou. Byla celá bílá, až na stěny, které měly barvu pálené hlíny. „Najdeš tu veškeré moderní vymoženosti.”

„Pustil bys mě konečně?”

„Ne.”

„Ale já to tu chci prozkoumat.”

„Lépe řečeno všetečně strkat do všeho nos, na což budeš mít spoustu času později. Teď musíš odpočinout nohám. Zdá se mi, že ti začínají otékat kotníky.”

„Vážně?”

Ria zděšeně zdvihla nohu a prohlédla si kotník. Byl štíhlý jako vždy. Podívala se na Taylora. „Apríl,” rozchechtal se.

Ria cítila, jak jí drobné otřesy jeho smíchu nakažlivě vibrují v prsou. Pokračovali v prohlídce domu. Vesele zhodnotili obývací pokoj, útulně nepořádnou pracovnu i ostatní místnosti. Pak ale Taylor otevřel dveře ložnice a Rie odumřel smích na rtech.

Za prosklenou stěnou se v širokém kruhu rýsovalo horské panoráma. Nedávný západ slunce vyčaroval na nebi sytě purpurové odstíny. Na jejich pozadí se odrážel srpek měsíce a vedle něj zářící Venuše.

Stačilo se rozhlédnout po prostorné místnosti a Ria pochopila, že se provdala za nenapravitelného požitkáře. Do vysokého koberce se bořily nohy po kotníky. Obrovská královská postel byla zahalená černým koženým přehozem. U nohou lůžka byla rozprostřená norková předložka, ztělesněný hříšný luxus. Nevtíravé rozptýlené světlo jako by nevycházelo ze žádného určitého zdroje. Do stěny proti posteli byl zabudovaný černý mramorový krb. Nízká křesílka přímo lákala, aby se do nich člověk schoulil. Nechyběl tu žádný z posledních výkřiků nejmodernější zábavní techniky. Noční stolek zdobila křišťálová váza s bílými tulipány. Na druhé straně postele se ve stříbrné nádobě chladila láhev šampaňského.

Jako architektka dokázala Ria ocenit vybrané zařízení místnosti. Jako žena se tu třásla víc než neposkvrněná panna při pohledu do kajuty kapitána pirátské lodi.

Taylor ji pustil, pomalu ji postavil na podlahu, ale ruce jí nechal položené na ramenou, jako by se bál, aby mu neutekla.

„Moc hezké,” řekla Ria zvesela. „Jen bych ráda věděla, co by si pomysleli dobří občané našeho úctyhodného města, kdyby viděli, jaké si jejich nový starosta zařídil pohodlné poleženíčko.”

„Nejspíš bych u nich stoupl v ceně,” zachechtal se jí srdečně přímo do ucha. Začal jí hladit paže.

„Asi ano. Zvlášť u žen.”

„Takže se ti tu líbí?”

„Na tom koneckonců nezáleží, protože tu nebudu spát,” řekla a podívala se mu do tváře.

Zkřížil paže i kotníky a opřel se o zárubeň dveří: „Rio, když jsem tě přemlouval, abys se mnou po dobu trvání našeho manželství bydlela, zapomněl jsem se zmínit o jisté maličkosti.”

Žaludek se jí zhoupl. „O čem?” zeptala se, přestože odpověď znala předem.

„Tohle je velký dům, ale má jen jednu ložnici.”

„Nevadí. Budu spát na pohovce.”

„Na to zapomeň. Snad si nemyslíš, že dovolím, aby má těhotná žena spala na pohovce.”

„Prosadil sis, že budeme bydlet společně. Kvůli lidem. Zároveň se ale rozumělo, že spolu nebudeme spát,” řekla se zdviženou bradou.

„Tak jsi tomu rozuměla ty,” odpověděl tiše.

„Jestli tu mám zůstat, musí se spaní nějak zařídit,” vzdorovala Ria.

„Už se stalo.” Vkročil dovnitř a zavřel za sebou dveře. „Zabírám si levou stranu postele.”

Kapitola 4

„To snad nemyslíš vážně.”

Taylor si místo odpovědi svlékl sako a odhodil je na hromadu polštářů na nejbližším křesle. Ria na něho nevěřícně zírala. „Ty mě chceš donutit násilím?”

Jenom se zamračil.

Jinak mě totiž do postele nedostaneš.”

„To neříkej dvakrát,” ušklíbl se a vycenil zuby jako krvelačná šelma.

Mezitím si stačil sundat vestu a teď se zabýval knoflíčky košile. Ria si neklidně navlhčila rty a snažila se nevidět, jaké má její manžel silné, štíhlé, obratné prsty.

Konečně byly všechny knoflíčky rozepnuté a Taylor si pomalu vysoukal košili z kalhot. Počínal si neuvěřitelně svůdně. Profesionální striptéři by se od něho mohli učit. Košile se rozevřela a odhalila svalnatý hrudník pokrytý hustým porostem tmavých kučeravých chlupů. Ria si na něj dobře pamatovala. Právě tahle obdivuhodná hruď hrávala v jejích představách poslední dobou hlavní roli.

„Podívej, Taylore,” řekla rychle, když odložil košili a sáhl po pásku kalhot, „to, co se stalo na Štědrý večer…”

„Bylo fantastické. Tak nač předstírat opak? A proč si to nedopřát znovu?”

„Protože to nic neznamenalo.”

„No a co?”

„To je jako… byli bychom jako zvířata,” řekla znechuceně.

„Přesně tak,” zasmál se. „Zdravé vybití vášní prospívá tělu i duchu.”

„Nemyslím. Jen jednou jsem to zkusila a podívej, jak jsem dopadla.”

Taylor se rázem přestal usmívat. „Copak pro tebe dítě nic neznamená?” tázal se naléhavě.

Prudce se nadechla: „Znamená, jinak bych se ho zbavila při prvním podezření, že jsem těhotná.”

„To, co se stalo na Štědrý večer, je mimořádné a jedinečné. Kdyby pro nic jiného, pak kvůli děťátku určitě.” Něžně se na ni podíval. Já jsem muž a ty jsi žena, Rio, a na tom nic nezměníš. Navzájem se tělesně přitahujeme. Není třeba hledat další důvody pro milování.”

Vykročil kupředu. Ria opatrně ustoupila.

„Budeme se řídit zákony přírody,” prohlásil. „Jako na Štědrý večer. Byli bychom hloupí, žít pod jednou střechou, mít jeden druhého aspoň trochu rádi, dokonce po sobě toužit - řekl bych hodně - a nevyužít příležitosti.”

„Vždyť je to jen načas.”

„Tím lépe. Nemusíme se snažit, aby manželství klapalo. Můžeme si jenom užívat jeho výhod.”

Už neměla kam ustupovat. Do podkolení se jí zaryl okraj postele. Kůže a kožešiny lákaly.

„Víme přesně, jak na tom spolu jsme,” pokračoval. „Většina novomanželských párů tohle štěstí nemá.”

„Ty si dokážeš zdůvodnit cokoliv.”

„Musíš se na to dívat prakticky. Mám před sebou svatební noc a chci ji strávit jako ženich. A ty jako nevěsta máš přece taky nárok na trochu rekreačního sexu.” Přitáhl ji k sobě, sklonil hlavu a přejel jí rty po obnaženém krku. „Můžeme se hádat dál, jestli chceš, ale z dlouhodobého hlediska…,” jeho rty hrály na strunu jejího hrdla, postupovaly vzhůru, až se jí přisály na ústa, „…nemáš šanci.”

Tvrdý, dlouhý, hladový polibek v ní vyvolal slabost a touhu. Ovinula mu paže kolem krku, požitkářsky prohnula tělo a přitiskla se k němu.

„Hm, to je příjemné.” Vzal ji za boky a přitiskl ji blíž k sobě. Pak jí z vlasů vytahal sponky a zabořil nos do kadeří, které se mu sesypaly přes obličej.

Rozepnul jediný knoflík jejího saka, vsunul ruce dovnitř a položil jí je na prsa. Vnímavě zaznamenal, že při prvním doteku ucukla.

„Citlivé?” zašeptal. Přikývla. Rozevřel sako a prohlížel si plná

ňadra překypující z krajkových košíčků podprsenky. Něžně políbil oblé křivky a potom váhavě zvedl hlavu.

„Ne, to je v pořádku,” řekla rychle.

Z hloubi hrdla se mu vydral roztoužený zvuk. Jeho rty zanechávaly na její měkké, poddajné pokožce růžové otisky. Sklonil hlavu na stranu a přes krajku jí políbil bradavku. „Rio, řekni, že to bylo krásné,” žadonil.

„Na Štědrý večer? Ano, bylo to krásné.”

„Někdy mám pocit, že se mi to jen zdálo.”

„Nosím v sobě důkaz, že nezdálo.”

„Ano.” Sklouzl rukama dolů a ochranitelsky jí zakryl břicho. Dál se jí díval do očí a jeho úsměv se pomalu proměňoval ve výraz nezměrné touhy. Pokušitelsky se jí spodní částí dlaní otřel o Venušin pahorek a potom přizpůsobil prsty sbíhavému tvaru jejího těla. „Chci tě ještě jednou. Hned teď.”

Bez dechu, neschopna slova, Ria přikývla.

V temnotě zazníval šepot hledajících rtů, bylo slyšet tření nahé pokožky o kožené a norkové lože, o přikrývky vonící po citrónech.

„Ne, ty perly si nech.”

„Ale budu vypadat hrozně nestydatě.”

„To teda sakra budeš.”

Tichý smích.

„Jsi krásná, Rio. Nádherná.”

„Ty taky.”

„Já? Jsem celý hlupatý.” „Mhmm.”

„Ty jsi tak hedvábně hladká. Nemohl jsem se na tebe na Štědrý večer dost vynadívat.”

„Protože jsi hned přešel k osahávání.”

„Což mám v úmyslu i dnes.”

„Hm, Taylore.”

„Je ti tohle nepříjemné?”

„Ne.”

„Určitě?”

„Ano.”

„Líbí se ti to?”

Ticho.

„Rio?”

„Ano, ano, líbí.”

„Nebude tě bolet, když je zkusím sát?”

„Ne.”

„Jsi tak sladká,” zasténal.

„Nepřestávej, Taylore.”

„Ne.”

„A na nic nečekej.”

„Myslel jsem…”

„Prosím.”

O hodnou dobu později jí na břicho proudilo šampaňské a hledalo si cestičku k trojúhelníku mezi stehny. Ledové bublinky zářily v pevných, lesklých kučerách a Taylorovy horké rty je vpíjely jednu po druhé.

„Ještě šampaňské?” zeptal se. Začervenala se po celém těle. „Tentokrát si ho vypiju ze sklenice,” rozesmál se.

„Však jsem si nestěžovala.”

Tiše zaklel, naklonil se nad ni, vzal její tvář do dlaní a horečně ji líbal. „Tak. To byl speciální přípitek na počest mé nevěsty.” Znovu ji políbil. „Bože, ty jsi úžasná.”

Šampaňské odmítla, protože se kvůli dítěti zřekla alkoholu. On si ale nalil sklenici, beze studu se nahý a zpola vztyčený opřel o polštáře a líně, majetnicky si ji prohlížel.

„Budeme mít nejspíš moc hezké dítě,” řekl.

„Určitě tmavovlasé.”

„A vysoké.”

„Bude mít pěkné dlouhé nohy,” pohladila ho po stehně.

„A pěkný dlouhý… no nic.”

„Taky,” zachichotala se, „jestli to bude kluk.”

Taylor ji popadl za vlasy a zvedl jí hlavu, aby jí mohl vtisknout další spalující polibek. Když se od sebe odtrhli, řekl: „Rád bych věděl, jestli to bude chlapec.”

„Ty bys nechtěl holčičku?”

„Mně na tom nezáleží, co to bude,” pokrčil rameny.

„Mně také ne.” Pohladila si břicho a zamyšleně řekla: „Jen si přeju, aby bylo zdravé a šťastné.”

„Bude,” ujistil ji Taylor něžně. „Bude mít modré oči, nebo zelené? Která barva je dominantní?” Ria mlčela. Taylor jí hřbety prstů pohladil tváře a obtáhl zamračenou vrásku, která se jí vytvořila mezi obočím. „Co je?” zeptal se.

S povzdechem mu položila tvář na stehno. „Jenom jsem si uvědomila, že nevíme, jaké geny zdědí po mých rodičích. Po pravých rodičích.”

„Jestli zplodili tebe, museli být po tělesné stránce dokonalí, a navíc mimořádně inteligentní. Nejmíň jeden z nich měl v povaze tvrdohlavost a vznětlivost.” Hravě ji zatahal za vlasy. „Někteří z tvých předků byli určitě indiánského původu. Podívej se, jaké máš černočerné vlasy. A ty rysy v obličeji.” Špičkou ukazováčku jí přejel po vystouplé lícní kosti.

„Asi máš pravdu. Často jsem o svých rodičích snívala,” řekla. Překvapovalo ji, že dokáže s Taylorem tak přirozeně rozprávět o věcech, se kterými se ještě nikdy nikomu nesvěřila. „Představovala jsem si, že matka byla indiánská princezna a otec irský dobrodruh s nezkrotnýma zelenýma očima. Jako v těch historických románech, které jsem tak ráda čítala. Vybájila jsem si, že přišli o život při nějakém neštěstí.”

„Jak můžeš vědět, že to tak nebylo doopravdy?”

„Maminka s tatínkem mi řekli, že moji praví rodiče jsou naživu. Nebo alespoň byli v době, kdy došlo k adopci.”

Pohladil ji po hlavě a po zádech. „Kdo tě pojmenoval Ria?” zeptal se.

„Maminka s tatínkem.”

„Pověděla jsi jim o dítěti?”

„Ne,” odvětila po krátké odmlce.

„A o mně?”

Posadila se. „Ano. Nezlobíš se? Vyprávěla jsem jim, že jsem se seznámila s jedním člověkem a že se nejspíš vezmeme.”

„Co oni na to?”

„Měli radost, že jim konečně přivedu zetě. Asi se začínali bát, že jsem zapřísáhlá feministka, že jdu jen za kariérou a že manželství, rodinný krb a domov jsou mi k smíchu.”

„Nebyli zas tak daleko od pravdy.”

Zaškaredila se na něho.

„Maminka chtěla rovnou začít chystat oslavy. A že musím mít velkou svatbu jaksepatří, a v kostele. Vzala jsem jí vítr z plachet. Řekla jsem, že jsi vysoký státní úředník a chceš se oženit pokud možno bez velkého rozruchu. Strašně nerada jsem jim lhala, ale…”

„Ale takhle jim nemusíme tajit, že jsme se vzali, a přitom můžeme počkat a stanovit výročí svatby zpětně, až podle narození děťátka.”

„Proč jim zbytečně působit bolest?” zašeptala a hleděla si přitom na ruce.

„Přesně tak,” přisvědčil a vzal ji za bradu.

„Jsi hodný, Taylore.”

Odložil prázdnou sklenici od šampaňského na noční stolek a vtiskl Rie polibek. „Je pozdě a zítra musíme do práce.”

„Ano, měli bychom se trochu vyspat.”

„Ani nápad,” zamručel, zvedl ji a posadil si ji na klín. „Nejvyšší čas na druhé kolo.”

„Ahoj.”

„Ahoj.”

„Jak ses dneska měl?”

„Dobře. A ty?”

„Dobře.”

V rozpacích stáli proti sobě. Taylor se právě vrátil domů a ještě si ani nestačil odložit aktovku. Zastihl Riu v kuchyni. Měla na sobě zástěru a v ruce lžíci s dlouhou rukojetí.

Ráno zaspali. Museli si pospíšit, aby přišli včas do práce, a tak neměli čas stydět se jeden před druhým za společnou noc. Chvatně se osprchovali. Ria zpanikařila, když obrátila kufr vzhůru nohama a zjistila, že polovina věcí, které si potřebuje vzít na sebe, zůstala doma - u ní doma. Taylorovi někam zmizela oblíbená kravata a nebyla k nalezení. Ria si spálila prst o kulmu. Taylor do sebe hodil hrnek vlažné instantní kávy. Vyběhl ze zadních dveří, jen na Riu přes rameno zavolal, že se uvidí večer.

Teď tedy je večer. Stojí si tváří v tvář, nic je nehoní, oba jsou zvědaví, ale bojí se zeptat. Jaký asi má ten druhý pocit z jejich prvních čtyřiadvaceti hodin v roli pana a paní MacKensieových?

„Čichám, čichám něco dobrého,” řekl Taylor a odložil aktovku na kuchyňský stůl.

„Dušené hovězí plátky.”

„Myslel jsem, že se půjdeme najíst někam ven.”

„Ty nemáš rád dušené hovězí?” zeptala se Ria úzkostlivě.

„Patří k mým nejmilejším jídlům,” odpověděl spěšně. „Jenom bych nerad, aby sis myslela, že musíš denně vařit.”

„Kdepak,” mávla nedbale rukou a odhrnula si pramen vlasů. „Chtěla jsem tě jenom odškodnit za dnešní snídani. Vlastně nesnídáni.”

„Já stejně nesnídám.”

„Ne? Aha, no dobře. Já také ne. Poslední dobou už vůbec.” Položila si ruku na břicho. „Ale odešel jsi do práce bez pořádné ranní kávy. To je kruté. Nedivila bych se, kdyby to bylo v rozporu s ústavou,” pokusila se zažertovat.

Taylor se nucené usmál. „Za jak dlouho bude večeře?” zeptal se.

„Za půl hodiny.”

„Takže se stihnu ještě osprchovat?”

„Ano. Nemusíš spěchat. Večeře na nás počká.”

„Fajn.” Sebral aktovku a zamířil ke dveřím. Pak se ale zarazil, pořád ještě zády k ní. Pomalu se otočil: „Rio?”

„Co je?” cukla sebou.

Aktovka dopadla na podlahu. Taylor jedním skokem přeletěl kuchyni a už držel Riu v náručí a zběsile ji líbal. Ria ho popadla kolem krku, ani nestačila upustit lžíci. Omáčka mu odkapávala na záda, ale oni to nebrali na vědomí. Zvedl ji a vší silou přitiskl k sobě. Teprve po chvíli se od sebe odtrhli, rozesmátí a bez dechu.

„Takže nelituješ, že ses se mnou oženil?” zeptala se. „Ani teď, když jsi měl celý den na rozmyšlenou?”

„Děláš si legraci? Od matčiny smrti se mi nestalo, aby na mě doma čekaly dušené hovězí plátky.”

„Jenom proto?”

Otřel se o ni podbřiškem. „Hloupá otázka, Rio.” Znovu se políbili. „Zkusíme to raději z jiného konce,” prohlásil. „Jak ses dneska měla?” „Odešla jsem z práce dřív, stavila jsem se u sebe a sbalila do auta další věci.”

„Zasloužila bys naplácat. Doufám, že ses s nimi netahala sem dovnitř?”

„Ne. Přijela jsem úplně vyčerpaná.”

„Neměla sis dělat starosti s večeří.”

„Nejdřív jsem si odpočala. Aha, možná bych tě měla varovat. Objednala jsem si dodávku, zítra mi sem přestěhuje všechny květiny.”

„Tak to abychom se my odstěhovali. Všichni se sem nevejdeme.”

„A jak ses měl ty?” zeptala se se spokojeným úsměvem.

„Jedním slovem, stálo to za pendrek.”

„To jsou čtyři slova.”

„A, oženil jsem se s chytrou prdelkou, co?” Popadl ji za příslušnou část těla, sklonil hlavu a hryzal ji do krku, dokud nezačala prosit o milost. „Měli jsme dnes jednání městského zastupitelstva za zavřenými dveřmi. Taky byl kravál okolo chystaného zvýšení daní. V kanceláři se nám ztratila složka s technickými požadavky zákazníka a ten dotyčný nám dělal peklo, dokud jsme ji zase nenašli.” Jemně ji políbil na špičku nosu. „A při tom všem zmatku jsem nedokázal myslet na nic jiného než na takový ten tichý škytavý zvuk, který vydáváš, když se uděláš.”

„Taylore!”

„Taylore!” opičil se. „Jestli nechceš, abych na něj myslel, tak ho nedělej.”

„Nebo se nedělej.”

„To bych ti neradil,” zavrčel výhružně.

Od jednoho polibku nebylo daleko k druhému, a brzy byla v kuchyni rozpálená nejen plotna. Nakonec ho Ria odstrčila: „Běž se vysprchovat. Než se vrátíš, připravím ti něco k pití.”

U večeře probírali, zda a jak jejich manželství ovlivní ostatní součásti jejich života. „Pověděla jsi to v práci?” zeptal se Taylor.

„Ano. Všechny to překvapilo.”

„Až na Guye.”

Ria se nedala Taylorovým nezájmem obelstít. Věděla, že je na Guye a jeho reakci na sňatek zvědavý. Stejně jako je ona sama zvědavá na Lisu Burtonovou.

„Myslím, že pro něho přestalo být tajemstvím, čí dítě nosím,” poznamenala.

„Jestli má v tomhle ohledu nějaké pochybnosti, pošli ho za mnou.”

Líbilo se jí, jak Taylor žárlí, i když žárlil víc na dítě než na ni.

„Zítra ti asi bude volat pár lidí,” řekl a naložil si další maso. „Moje sekretářka totiž ráno předá novinám a rozhlasovým stanicím tiskovou zprávu, v níž oznámí můj sňatek se slečnou Riou Lavenderovou.”

Ria odložila vidličku a znepokojeně na něho pohlédla. „Doufám, že to nijak neohrozí tvůj nástup do úřadu starosty.”

„Čestně a poctivě jsem vyhrál volby.”

„Já vím, ale stejně někdo může začít ukazovat prstem.”

„Spíš myslím, že všichni moji voliči budou mít radost a budou hrdí, že mi dali svůj hlas. Uleví se jim, že přeci jen nejsem zhýralý starý mládenec. Při volební kampani se na to hodně poukazovalo, jak jistě víš. Naše svatba přišla jako na zavolanou. Ospravedlňuje důvěru, kterou ve mě vložili.” Ria se znovu chopila vidličky, ale jenom postrkovala jídlo na talíři ze strany na stranu. „Tak to vyklop,” pobídl ji Taylor.

„Když jsem za tebou přišla do kanceláře, osočil jsi mě, že ti

chci zničit kariéru. Doufám, že k tomu nakonec přeci jen ne—

dojde,” řekla a klidně se mu podívala do očí.

„Určitě ne.” Vzal ji za ruku.

„Až se dozvědí o dítěti…”

„Budou nadšení. Celé město si ho zamiluje, uvidíš.” Palcem ji pohladil po hřbetu ruky. „A pokud jde o to obvinění, nemyslel jsem ho vážně. Byl jsem trochu v šoku.”

„Nejdřív jsi mi nevěřil, že to dítě je tvoje.”

„Ale věřil.”

„Opravdu?”

„Hned od začátku.”

„Proč?”

„Žena, která si dělá výčitky, že někoho připravila o krevetu, by rozhodně nelhala o něčem tak důležitém, jako je dítě.” Zvedl si její dlaň k ústům a políbil ji. „Jdi si odpočinout. Já uklidím.”

„Takhle si odpočinek nepředstavuju,” řekl jí o půl hodiny později, když vstoupil do pracovny a spatřil ji, jak se sklání nad rýsovacím prknem. Mezi sprchou a večeří vynosil její věci z auta, šaty a boty uložil do mohutné skříně v ložnici a rýsovací prkno umístil podle jejího přání právě sem.

„Nebolí tě záda?”

Ohlédla se po něm, usmála se, ale pak znovu obrátila pozornost k návrhu, který právě načrtávala. „Jsem zvyklá.” Přistoupil k ní a opřel si bradu zezadu o její rameno.

„Jak se ti líbí?” zeptala se.

„Moc se mi nepodobá,” řekl, naklonil hlavu a pochybovačně si výkres prohlížel.

„Kašpare.” Strčila do něho zadnicí. Taylor zamručel rozkoší.

„Co to je?”

„Můj dům. Podívej se, tady je přední vchod a obývací pokoj. Snažím se vymyslet, kam umístím dětský pokoj. Bude lepší chodit ven nebo nahoru?”

Mlčel.

„Taylore?”

„Tobě se tu nelíbí?” zeptal se tiše.

„Jistěže ano. Máš krásný dům, ale až se dítě narodí, budu s ním potřebovat někde bydlet. Čím dřív si zařídím přestavbu, tím lépe.”

„Aha.”

Přilnul k ní tělem, takže cítila nesouhlasné napětí v jeho svalech. Co mu vadí víc? Že Ria odejde, nebo že si s ní bude muset domlouvat schůzky, aby se mohl podívat na své dítě? Rozhodla se, že raději diplomaticky změní téma. Odsunula výkresy svého domu stranou a ukázala Taylorovi jiný projekt. Na vypracování dohody o společné péči o dítě mají koneckonců ještě celých sedm měsíců.

„Co je tohle?” zeptal se Taylor.

„Klient tomu vznešeně říká atriové domy, ale v podstatě to budou obyčejné dvojdomky. Staví se jich tři rozsáhlé komplexy a mají mít pokud možno jednotný tvar.”

„Když už mluvíme o tvarech,” podotkl, natáhl ruce a nabral její prsa do dlaní, „šla jsi do práce bez podprsenky?”

„Ovšemže ne.”

„Takže sis ji svlékla až doma. Ty prostě mermomocí chceš svého manžela dohnat k šílenství.”

Ria zadržela dech. Pod Taylorovýma rukama vytryskl vír smyslných pocitů, šířil se jí po těle, až zaplavil její ženství.

„Ne,” vypravila ze sebe, „zbavila jsem se jí, protože mě škrtila. Všechny podprsenky jsou mi teď těsné a ještě jsem si nestačila obstarat nové.”

„Pro mě za mě můžeš klidně chodit bez.” Bradou jí odsunul vlasy svázané do ohonu a políbil ji za ucho. Palci jemně přejížděl po hrotech ňader. „Náš potomek má ale štěstí,” řekl. Vklouzl jí rukama pod halenku a prsty napodobil sací pohyby.

„Taylore, co to děláš?”

„Lidově řečeno tě osahávám. Vědecky se to nazývá příprava ke kojení. Výsledky jsou každopádně skvělé.”

Přitiskl se k jejímu zadku. Ria cítila, jak je tvrdý a naběhlý. Bezvládně sklonila hlavu. Podepřela se lokty o rýsovací prkno. „Musím ještě dodělat nějakou práci,” řekla zadýchaně, ale její protest vyzněl víc než polovičaté.

„Klidně pokračuj. O mě se nestarej.” Rozepnul jí knoflík džín-sů. Potom zip.

„Ale takhle se nemůžu soustředit,” zasténala, když jí vklouzl rukou do kalhotek.

„Neřekl bych, že se soustředíš výhradně na práci,” dobíral si ji.

Slyšela v jeho hlase úsměv a pochopila, že ji tělo zradilo. Zašeptala jeho jméno. Pod doteky jeho hbitého palce se jí zatajoval dech. „Taylore, a jak se vědecky jmenuje tohle?” zeptala se.

„Předehra.”

Rie se zdálo až podezřelé, s jakou lehkostí vklouzli do zaběhaného manželského života. V duchu se připravovala na problémy. Jednoho dne se třeba Taylor vrátí z práce otrávený. Nebo se probudí v mizerné náladě. Nic takového se ale nestalo. Myslela, že u něho časem odhalí nějakou pečlivě skrývanou povahovou vadu. Na žádnou nepřišla.

Pokud dorazil domů první, čekával ji se studeným nápojem, podkládal jí záda polštářem a masíroval jí nohy. Málokdy vařila. Nejčastěji se chodívali najíst někam ven, přestože mu mnohokrát opakovala, že jí vaření nevadí.

Vzal ji do kanceláře své firmy MacKensie Electrical Contractors Inc. a představil ji všem zaměstnancům. Cestou domů si ji dobíral, že by jim mohla čas od času dohodit nějaký kšeft. Často se podivovali, jak je možné, že ona jako architektka a on jako dodavatel elektrických instalací pro novostavby se ještě nesetkali při práci na společném projektu. Zdálo se, jako by prozřetelnost měla nějaký osudový důvod, proč k jejich setkání určila teprve loňský Štědrý večer. Ria si ráda představovala, že tím důvodem bylo dítě.

Jednou se pro ni Taylor zastavil v práci, aby si společně zašli na oběd. Ria ho představila Guyovi Pattersonovi. Muži si potřásli rukama, ale jinak se k sobě chovali s chladným odstupem. Té noci byl Taylor v posteli obzvlášť pozorný a vášnivý.

Termín oficiálního nástupu do úřadu starosty se blížil a Taylora stále častěji zvali, aby promluvil při slavnostních večeřích v nejrůznějších klubech a občanských organizacích. Ria ho pokaždé doprovázela, usmívala se pro fotografy, potřásala rukama, hovořila s lidmi, reprezentovala.

Když se jednou vraceli domů, Taylor se natáhl přes sedadlo auta a položil jí ruku na koleno. „Jsi holka do nepohody,” řekl jí. „Musíš se při všech těch oficialitách strašně nudit, a přece se mnou držíš partu. Jsem ti nesmírně vděčný. Děkuju.”

Měla na jazyku, že ji nikdy neomrzí dívat se na něho a poslouchat ho, ale pak se zarazila. Láskyplné projevy připadaly v úvahu jen v posteli, v žáru vášně. Začínala k němu cítit opravdovou náklonnost a byla by mu to ráda pověděla, ale pokaždé si připomněla, že jejich manželství je jen dočasné a že z dlouhodobého hlediska bude moudřejší nechat si své city pro sebe.

Naslouchali jeden druhému, smáli se vtipům, vyprávěli si o dávných zklamáních. Často se milovali.

Co však Riu překvapovalo nejvíc, byl Taylorův hluboký zájem o dítě. Během prvních dvou týdnů manželství nakoupil všechny knihy o prenatálním životě, které se daly sehnat. Stal se z něho hotový odborník. Neustále ji bombardoval otázkami.

Kdy se začne pohybovat?

Kdy uslyšíme, jak mu tluče srdce?

Cítíš ho v sobě?

Opravdu probíhá těhotenství jinak podle toho, zda žena čeká chlapce nebo holčičku?

Většina jeho vět končila otazníkem a nějak souvisela s dítětem. Jednou večer za ní přišel, právě když ležela v posteli a studovala svůj pracovní program na příští týden. Začal jí předčítat z obrázkové knihy o vývoji lidského plodu.

„Není to ohromné?” žasl nad informací, kterou právě objevil. Položil jí ruce na břicho a zavolal: „Hej, ty tam. Tak ty už vážně máš otisky prstů?”

„To nevím, ale zato vím, že má vyšinutého tatínka,” prohlásila Ria a pokusila se ho odstrčit. Rozvázal jí pásek županu. „Přestaň,” křičela se smíchem a plácala ho přes ruce.

„Musím provést důkladnou kontrolu.”

„Cože?”

„Přesvědčím se, jestli náhodou něco nezanedbáváš.”

„Včera jsem byla u doktora. Zkontroloval mě od hlavy k patě a naúčtoval si za to hezky tučný honorář.”

„Ale já mám v ruce vědecký návod.” Zvedl knihu a třásl jí, jako by to bylo Písmo svaté v rukou proroka. „A jsem rozhodně levnější než tvůj doktor,” dodal.

Ria se dala do smíchu a dovolila mu, aby jí rozhalil župan. Pod ním neměla nic. Taylor nahlédl do otevřené knihy a zamumlal: „Ták, strana jedna. Jestlipak máš nápadně zvětšené prsy?” Zkusil jí jeden jemně promačkat. „Řekl bych, že ano. O milimetr od minulého týdne.”

„Neměl by sis to rovnou někam zapisovat?” zvedla Ria oči v sloup.

„Ticho, soustředím se. Strana dvě.” Obrátil velkou lesklou stránku. „Aha! Bradavky mají měnit barvu.” Přejel po nich prsty a dočkal se okamžité reakce. „Hm, trochu. No, dítě už si s nimi dokáže poradit.”

Pro jistotu mu to Taylor ještě předvedl.

Laskal ji měkkými, vlhkými rty. Ria se pod ním začala nepokojně vrtět. Prohnula se v zádech a vtiskla mu prs hlouběji

do úst. Zabořila mu prsty do vlasů a přitáhla si jeho hlavu k sobě.

Přesunul ruku níž. „Oblé břicho. Pevné. Správně, výborně,” lapal po dechu s ústy přitisknutými k její pokožce. „Dokonalost sama. Dokonalá matka. Dokonalá manželka. Dokonalá žena.”

Kapitola 5

„Rio?”

Vzhlédla od psacího stolu. Ve dveřích kanceláře stál Guy Patterson. Od své svatby ho vídala málokdy. Vyhýbal se jí a ona mu to neměla za zlé. Kdekdo věděl, že spolu dlouho chodili. Její nenadálý sňatek s jiným mužem, zvlášť tak atraktivním jako Taylor MacKensie, jistě nesloužil Guyovi ke cti. Ria doufala, že zůstanou přáteli, ale Guyův zarytý výraz jí v tomto směru nedával velké naděje.

„Ahoj, Guyi. Pojď dál.”

„Partneři svolali mimořádnou schůzi. Mám tě přivést.”

„Co se děje?” Vstala ze židle.

„Asi bude lepší, když ti to povědí sami.” Ustoupil stranou, nechal ji vyjít první a okázale přehlédl otázku v jejích očích. Mlčky kráčeli chodbou do ztichlé zasedací místnosti, kde se už shromáždili všichni vedoucí pracovníci firmy Bishop a Harvey.

V nepřirozeném tichu se rozesadili kolem masivního stolu z ořechového dřeva. Ria si pomyslela, že nejspíš začíná trpět stihomamem. Nebo ji opravdu všichni skrytě pozorují zkoumavým pohledem?

„Děkuji vám, že jste se uvolila hned přijít. Vím, jak jste zaneprázdněná, ale tahle záležitost se dotýká nás všech a je neobyčejně důležitá,” řekl pan Harvey. Zakladatelem firmy byl pan Bishop, ale ten odešel před třemi lety do důchodu a Harvey po něm jako jeho synovec převzal funkci prezidenta společnosti. Od té doby předsedal všem schůzím.

„Zakázka na stavbu městského kulturního centra pro nás znamená obrovskou obchodní příležitost,” začal. „Jistě jste si toho vědomi.”

Šlo o výstavbu komplexu kulturních zařízení. Město ji pláno-valo už léta, ale teprve loni se podařilo schválit vydání příslušných dluhopisů. Díky penězům za dluhopisy a příspěvkům od soukromých sponzorů se věci konečně daly do pohybu. Radnice vypsala veřejnou soutěž na různé části projektu. Mezi uchazeče, kteří předložili své nabídky, patřila i firma Bishop a Harvey. Bude se jednat o rozsáhlý, prestižní a vysoce ziskový projekt.

„Městské zastupitelstvo v současné době vyhodnocuje zaslané nabídky a provádí užší výběr,” pokračoval pan Harvey. „Doufáme, že ze všech zájemců vyberou právě nás. Ovšem…” Odmlčel se, odkašlal si. Také ostatní přítomní se nepokojně zavrtěli na židlích. Připomínali velký organismus. Churavé, neklidné a rozmrzelé zvíře.

Ria usoudila, že je nejvyšší čas podat jim pomocnou ruku. „Má tato nenadálá schůze něco společného s mým nedávným sňatkem, pane Harvey? Vadí snad, že můj manžel je členem městského zastupitelstva a budoucím starostou?” zeptala se.

Vděčně se na ni podíval, jako by mu v rozbouřeném oceánu hodila záchranné lano. „Všichni máme z vaší svatby radost,” řekl s důrazem na slově „všichni” a nasadil široký blažený úsměv. Podíval se na Guye Pattersona. Znovu si zbytečně odkašlal. „Ovšem veřejnost by se mohla domnívat… totiž chci říci, že… firma by byla velmi nerada, kdybychom o tu zakázku přišli kvůli střetu zájmů,” vykoktal.

„Ale my jsme s manželem o městském kulturním centru vůbec ani nemluvili.”

„Rád věřím. Novomanželé jistě mají jiné věci na povídám.” Okolo stolu zaševelil zdvořilý smích. Pan Harvey věnoval svým spolubojovníkům pochvalný pohled a potom se znovu vážně obrátil na Riu: „Musíme se chránit před vším, co zavání protekcí.”

„Ale tak to přece není! Obviňujete mě…” Přitiskla si dlaň na hruď.

Prezident firmy Bishop a Harvey zvedl obě ruce: „Propána-boha, ne, slečno Lavenderová, ehm, paní MacKensieová. Ani by mě nenapadlo zpochybňovat vaši mravní bezúhonnost nebo bezúhonnost vašeho manžela. Jistě ale chápete, jaký problém by tu mohl nastat. Nacházíme se v neobyčejně citlivé situaci. Jde o milióny dolarů. Zvítězíme-li v soutěži, mohl by některý z ostatních uchazečů dospět k nesprávnému závěru ohledně příčin našeho úspěchu.”

„To by ale byl jen a jen jeho problém. Naše firma přece zaslala nabídku dávno předtím, než jsem se s panem MacKensiem seznámila. Rozhodně…” Ria se zarazila.

Stačil letmý pohled na tváře okolo stolu, aby pochopila, že jejím námitkám nebude popřáno sluchu. Kolegové ji osobně měli rádi a obdivovali její práci. Byla firmě oporou a několikrát dokázala, že nedostává plat pro nic za nic.

Jenže získat zakázku na městské kulturní centrum znamená vydělat peníze. Spoustu peněz. Neúspěch v soutěži by přinesl nejen finanční ztrátu, ale také poškození prestiže.

„Pane Harvey,” řekla Ria tiše, „mohu si s vámi promluvit soukromě ve vaší kanceláři?”

Bylo rozhodnuto. Ria spěchala domů. Nemohla se dočkat, až to všechno poví Taylorovi. Byla si jista, že udělala dobře. Těšila se, že ji Taylor pochválí. Snažila se ho zastihnout po telefonu, ale nebyl ani v kanceláři na radnici ani ve své firmě.

Vřítila do obývacího pokoje a odhodila aktovku na nejbližší křeslo. Taylor právě dával chladit víno.

„Taylore, potřebuji s tebou mluvit.”

„Ani mi neřekneš ahoj?”

„Ahoj.”

„Ahoj. Neslyšel jsem tě přijíždět. Jak ses měla?”

„Mohlo být lip.”

„To je mi líto.”

„Nakonec všechno dobře dopadlo. Posaď se na chvilku.”

„Totiž, mám trochu naspěch a…”

„Nebudu té dlouho zdržovat.”

„To doufám, protože…”

„Taylore, prosím tě, poslouchej mě. Přemýšlela jsem a…” Přerušil ji zvonek. „Ty někoho čekáš?”

„Celou dobu jsem se ti to snažil nenápadně sdělit,” řekl Taylor cestou ke dveřím. Otevřel a uvedl dovnitř atraktivní ženu. „Rio,

to je Delia Starrová, reportérka Telegramu. Chce o nás napsat článek pro příští nedělní vydání.”

„Ach, dobrý den.” Ria se vzpamatovala z překvapení a podala reportérce ruku.

„Posadíme se,” řekl Taylor a vrhl na Riu významný pohled.

„Omluvíte mne, prosím, slečno Starrová… Delio? Přišla jsem z práce pár vteřin před vámi,” vysvětlovala Ria. Věděla, že nevypadá právě nejlépe. „Ráda bych se trochu upravila,” dodala.

„Ale jistě,” řekla návštěvnice. „Nemusíte spěchat. Mám zatím spoustu otázek pro našeho budoucího starostu pana MacKensieho. Abych nezapomněla, za chvíli dorazí fotograf a uděláme pár snímků.”

Ria odspěchala do ložnice a zavřela za sebou dveře. „Kruci,” zaklela. Hořela netrpělivostí. Chtěla Taylorovi co nejdřív vypovědět události dnešního dne. A do toho si přijde nějaká novinářka.

V koupelně kombinované s převlékárnou si upravila líčení, vy-kartáčovala vlasy a převlékla se do dlouhých kalhot s halenkou. Takto ustrojená vypadala něžněji a ženštěji než v pracovním kostýmku. Všimla si, že i Taylor nahradil upjatý oblek domácím oděvem ve stylu „MacKensieovi v kruhu rodinném”.

Zhluboka se nadechla a vstoupila do obývacího pokoje. Taylor okamžitě přestal mluvit. Vstal, vzal ji za obě ruce a odvedl ke krátké měkké pohovce, kde předtím seděl. Podal jí sklenici sodovky s limetou a tázavě se na ni zahleděl. Dala mu úsměvem najevo, že všechno je v nejlepším pořádku.

„Propásla jsem něco zajímavého?” zeptala se vesele.

„Jenom nudnou omáčku o mém vřelém vztahu ke komunální politice,” odpověděl.

„Váš manžel je příliš skromný. Málokdo dokáže být tak zábavný společník jako on,” prohlásila Delia Starrová.

„Souhlasím,” přikývla Ria. Taylor ji rozrušoval i vzrušoval, bavil i hněval, ale nikdy ji nenudil.

Slečna Starrová se Riy vyptávala na její práci a dělala si podrobné poznámky. Jestlipak si Delia také všimla, s jakým zájmem Taylor poslouchá, přemítala Ria. Většina věcí, které vyprávěla, byla nová i pro něho.

„Opravdu zvláštní, že jste si k rozhovoru s námi vybrala zrovna dnešní den, slečno Starrová,” řekla Ria a nervózně si tiskla ruce. „Protože dnešek znamená přelom v mé kariéře. Dala jsem výpověď u firmy Bishop a Harvey.”

„Cože?” vyhrkl Taylor a upřeně se jí zadíval na ústa. Snad se pokoušel odezírat ze rtů. „Tys dala výpověď?” zeptal se znovu, jako by nevěřil svým uším.

„Ano.”

„Souvisí váš odchod nějak s projektem městského kulturního centra, paní MacKensieová?”

„O co jde?” vyzvídal Taylor.

„Nepřímo,” odpověděla Ria reportérce a konejšivě položila Taylorovi ruku na paži.

„Požádali vás, abyste odstoupila?” zeptala se Delia.

„Ne. Pan Harvey se zachoval velmi korektně, jako vždy. Říkal, že o mne velice nerad přichází.”

„Ale raději o vás než o zakázku za milióny dolarů.”

„Komplikace okolo městského kulturního centra mě v podstatě přiměly udělat to, na co jsem stejně už delší dobu pomýšlela,” řekla Ria, jako by neslyšela reportérčinu dobře mířenou poznámku.

„Odejít?” zeptala se Delia.

„Opustit společnost Bishop a Harvey a založit si vlastní firmu.”

Delia Starrová se skláněla nad blokem a horečně čmárala poznámky. Ria se podívala na Taylora a nenápadně zavrtěla hlavou, aby mlčel, než se všechno vysvětlí. „Taylor přijal můj plán s nadšením,” dodala.

„S nadšením,” opakoval ozvěnou.

Ale reportérka byla ostřílená veteránka a nenechala se jen tak snadno oklamat. „Vypadáte překvapeně, pane MacKensie,” poznamenala.

Taylor jí věnoval okouzlující úsměv. „Nevěděl jsem, že Ria právě dnes dospěla ke konečnému rozhodnutí. Blahopřeji, miláčku.” Něžně ji políbil. Ria přemítala, zda Taylor jen nehraje komedii pro novinářku. Co si o jejím rozhodnutí myslí doopravdy?

„Inu, teď už vás nikdo nebude moci obvinit ze střetu zájmů,” řekla Delia.

„Zatím nás z něj nikdo neobvinil,” odpověděl Taylor se studeným úsměvem. „Myslím, že byste na tuto skutečnost měla ve svém článku upozornit, aby nevznikly žádné pochybnosti.”

„Proč jste se vlastně vzali tak nahonem?” zeptala se Delia a přejela ho zkoumavým pohledem.

Tvářila se, jako by ji poslední otázka jen tak z ničeho nic napadla, ale Ria s Taylorem se nenechali obalamutit a okamžitě postřehli krvežíznivý úsměv mediálního žraloka.

Taylor byl víc zvyklý jednat s novináři. „Rozhořela se mezi námi láska na první pohled,” řekl. „Navíc nevěřím na dlouhá zasnoubení. Pětatřicet let jsem žil jako starý mládenec. Když jsem uviděl Riu, pochopil jsem, proč jsem zůstával svobodný. Čekal jsem na ni,” odvětil jako by nic.

Podíval se na svou ženu a stiskl jí ruku.

„Takže vás ke svatbě nic nenutilo? Nikdo vám nedal nůž na krk?”

Taylor instinktivně sevřel Riinu ruku ještě pevněji. Ria zadržela dech. Reportérka si zase psala poznámky. Konečně k nim tázavě vzhlédla.

„Skutečně zvláštní vyjadřování.” Taylor se ledově usmíval sevřenými rty. „Zjevně vám není neznámo, že Ria je těhotná.”

„Doslechla jsem se o tom,” řekla. „Jen abyste se zbytečně nenamáhali s popíráním zjevných skutečností, hovořila jsem s některými Riinými kolegy z práce.”

Ne s některými. S jedním. S Guyem Pattersonem, pomyslela si Ria. On jediný o dítěti ví.

„Ano, budeme mít děťátko,” řekl Taylor, položil Rie paži kolem ramen a přitáhl si ji k sobě. „Máme radost,” dodal.

„Ale no tak, pane radní. Nedávno jste byl zvolen starostou. Paní MacKensieová s vámi čeká dítě. Nemají se věci náhodou tak, že jste si počínal trochu nevázaně, a teď se snažíte zabránit ostudě?”

„Nechci v tisku vidět ani slovo na tohle téma.”

„Protože by vám mohlo poškodit kariéru?”

„Ne. Protože by mohlo zničit vaši skvělou kariéru.” Taylorův hlas zněl stěží jako hlasitější šepot, ale byl nabitý nevyslovenými hrozbami. „Jestli o Rie napíšete jediné utrhačné slovo, zažaluji

vás i vaše noviny a oškubu vás, že vám zbydou jen oči pro pláč.”

Ria hypnotizované sledovala reportérčinu tužku, která netrpělivě poklepávala o blok. „Provdala jsem se za Taylora, protože ho miluji.” Tužka znehybněla. Ria koutkem oka zahlédla, že se na ni Taylor užasle dívá. Okamžik všichni seděli jako zkamenělí. Potom Ria prolomila ticho: „Delio, ale vy máte prázdnou skleničku. Mohu vám ještě dolít?”

„Proč jsi to řekla?”

„Co?” zeptala se Ria nenuceně. Corvetta měla spuštěná okna a Ria vychutnávala závany jarního větříku na tváři a ve vlasech.

„Proč jsi jí řekla, že jsme se vzali z lásky?”

Ria se podívala na manžela. „Abych tě zachránila před ohnivou saní jménem Delia Starrová. Nebo ji před tebou. Vypadal jsi, že ji co nevidět zaškrtíš.”

„Měla namále.”

„Tak vidíš. Nezbývalo než zasáhnout. Slečna Starrová by si každou tvou urážku nadšeně poznamenala a s chutí by ji otiskla v nedělním vydání. A to by ještě ty nejhorší výrazy musela vyškrtat. Běhá mi mráz po zádech, jenom si představím, co bys jí asi pověděl. Vděčíte mi za záchranu své dobré pověsti, pane starosto.”

„Koukám, že div nepraskneš ješitností.”

„No a co?”

Zabočil do městského parku. Původně si chtěli zajít na pár cheeseburgerů, ale zároveň s nimi vtrhl do restaurace jakýsi dorostenecký baseballový tým, a tak si řekli, že se raději najedí někde venku.

„No a nic. Měl bych ti poblahopřát k úspěšnému diplomatickému zákroku. ,Delio, ale vy máte prázdnou skleničku.’ Ta mrcha ti ke konci úplně zobala z ruky.” Vypnul motor a poočku se na ni podíval. „A to nemluvím o fotografovi, který z tebe málem slintal.”

„Nevím, co máš na mysli.” Ria si otevřela a vystoupila s balíčkem jídla v ruce.

„Víš sakra dobře.” Taylor zabouchl dveře. ,„Rio, drahoušku, vaše lícní kosti jsou pro fotoaparát jako stvořené.’ “

„Takhle to neřekl. Řekl: ,Rio, drahoušku, vaše výrazné lícní kosti jsou pro fotoaparát jako stvořené.’ “

„Och, tak to promiň,” řekl Taylor kousavě. „Který je můj?”

„S dvojitým sýrem? Tady,” řekla a podala mu cheeseburger.

„Proč sis taky nevzala dvojitý sýr? Nechci mít vychrtlého potomka.”

„Neboj. Však uvidíš, jak nám s děťátkem bude chutnat. Ještě budeš litovat, že nás musíš živit. Jinak ale doktor říkal, že je normální ze začátku pár kilo shodit.”

„Jsi moc hubená,” prohlédl šiji kritickým zrakem.

„No, fotografovi jsem se zřejmě zdála baculatá na těch správných místech,” přimhouřila poťouchle oči.

„Snad jsi mu na ty řečičky neskočila,” rýpl si Taylor a hodil po ní hranolek.

„Mluvil přece tak upřímně,” zamrkala jako ztělesněná nevinnost.

„Jel po tobě,” zavrtěl Taylor hlavou.

„V tom ty se vyznáš.”

„Vrozená skromnost mi brání, abych hovořil o svých schopnostech,” prohlásil s úšklebkem. Potom se zamračil. „Byl nafoukaný jako páv, měl předpotopní vyjadřování a moc těsné džínsy,” prohlásil.

„Tobě nejsou o nic volnější.”

„Ty sis všimla?” zeptal se. V ruce třímal hranolek, jen se do něj zakousnout.

„Všimla.”

„Líbí se ti to?”

„Líbí,” přiznala tiše.

Silné bílé zuby hladce zajely do hranolku. Ria si vzpomněla, jak rozkošnicky jedl z její ruky kousek krůtího masa. Musela těžce polknout, aby dostala sousto cheeseburgeru do krku.

„A co ty a Delia?” zeptala se s plnou pusou. „Úplně zesládla, jakmile jste oba pochopili, že se v podstatě nemůžete navzájem ani cítit. Když odcházela, byli jste samé drahoušku sem, zlatíčko tam. Copak zajímavého tě zdrželo venku u poštovní schránky, když jsi Deliu vyprovázel k autu? Nějak dlouho jste se loučili.” „Aha, tohle. No, řekl jsem si, že jí, potvoře, udělám radost a povolím jí jednu osobní otázku.”

„A na co se zeptala?”

„Jestli se věnujeme orálnímu sexu.”

„Taylore!” vyprskla Ria, až sobě i Taylorovi postříkala obličej vanilkovým koktejlem.

Rozesmál se, vytáhl papírový kapesník a otřel jí tváře.

Ria upírala oči do kelímku a míchala koktejl umělohmotným brčkem. Tváře jí zrůžověly, ale nemohl za to štiplavý vítr, který ji ovíval za jízdy v autě.

Dojedli a Taylor začal cpát odpadky do zbylého papírového sáčku. „Abych se vrátil k původní otázce. Proč jsi jí řekla, že jsme se vzali z lásky?” zeptal se.

„Neřekla jsem, že jsme se vzali z lásky. Řekla jsem, že jsem si tě vzala, protože tě miluji.”

„Vyhýbáš se otázce.”

„Musela jsem Deliu nějak zneškodnit,” vykřikla. „Řekla jsem první vhodnou větu, která mě napadla. Koneckonců to přece zabralo, ne?”

„Takže jiný důvod jsi neměla?”

„Ovšemže ne.” Vyhnula se mu pohledem.

„Prostě ti to jaksi samo od sebe přišlo na jazyk?”

„Ano.”

„Není v tom ani zrnko pravdy?”

„Ne. Nedala nás přece dohromady láska, ale dítě.”

Snášel se tichý, pokojný večerní soumrak. Ria s Taylorem se na sebe dlouze mlčky zadívali.

„Nezavolal jsem ti, protože jsem věděl, že už někoho máš,” řekl Taylor po chvíli.

„Neptala jsem se tě na vysvětlení.”

„Ale já chci, abys to věděla.” Uškubl z nejbližšího stromu čerstvý list a rozcupoval ho na kousky. „Ty jsi mi taky nezavolala,” dodal.

„Jsem staromódní, jak jsi sám jednou podotkl. Nemám ve zvyku telefonovat mužům a zvát je na schůzky.”

„V dnešní době je ale naprosto společensky přijatelné, aby první krok udělala žena.” „Pro mě to přijatelné není. Připadá mi to příliš mužsky agresivní.”

„Ty nikdy nebudeš působit mužsky agresivně. Prostě nejsi ten typ.”

„Ale i kdybych ti chtěla zavolat, stejně bych to neudělala.”

„Proč?”

„Kvůli tvému vztahu s Lisou, na který jsi mě o Vánocích tak otevřeně upozornil. Neměla jsem chuť poslouchat, jak básníš o své milence,” zvýšila Ria hlas, přestože si umiňovala, že nesmí vyvolat hádku.

„Proč sem pořád musíš zatahovat Lisu?”

„Protože kdyby neodjela na hory, nebyl bys u Grahamových sám. Byl bys tam s ní. Nedalo se neuhodnout, že spolu prožíváte vášnivý románek.”

Naklonil se blíž. „Což ti ovšem nevadilo a klidně ses se mnou vyspala,” zasyčel jí přímo do obličeje.

Couvla a pak zaútočila. Jestli Taylor touží po boji, má ho mít. „A tobě zase nevadilo vyspat se se mnou a potom se ráno odkrást jako zloděj,” odsekla.

„Já se neodkradl.”

„Aha!” Odhodila dozadu vlasy rozcuchané větrem. „Když jsem se ráno probudila, právě ses po špičkách plížil z obývacího pokoje. Polovinu šatů sis nesl v ruce a boty taky. To podle tebe znamená co?”

„Nijak zvlášť jsi mě nepřemlouvala, abych zůstal.”

„To bych radši namístě umřela. Muž, který se odkrade…”

„Já se neodkradl!” rozkřikl se. „Jenom jsem se snažil chovat ohleduplně.”

„Spíš zbaběle.”

„Nechtěl jsem tě budit tak brzy, když byl volný den a mohla sis přispat.”

„Ty si myslíš, že jsem mohla spát? Bolelo mě celé tělo, jak jsem se s tebou musela celou noc mačkat na jedné pohovce.”

„To nebylo od spaní,” ušklíbl se, „ale od milování. Šla jsi do toho se vší vervou.”

„Nezdálo se, že by ti to nějak zvlášť vadilo,” řekla Ria výhrůžné a přimhouřila oči.

„Taky že ne. Na rozdíl od tebe se to aspoň nebojím přiznat.”

„Neřekla jsem, že mi s tebou nebylo příjemně.”

Ukázal na ni prstem. „Před vteřinou jsi tvrdila, že tě obtěžovalo spát se mnou na jedné pohovce. V tom případě jsi tenkrát ovšem neobyčejně obratně předstírala, že se ti to líbí. Leželi jsme pod kožichem jako párek vlčat a ty jsi zakňučela, kdykoliv jsem se od tebe pokusil odsunout.”

„Co? V životě jsem nekňučela.”

„Že ne? Někdy nás při milování nahraju a pak ti to pustím.”

„S milováním je konec,” oznámila neúprosně. „Ano, souhlasila jsem, že s tebou po dobu trvání našeho manželství budu spát, ale to byla chyba. A jelikož spolu zřejmě nedokážeme žít, aniž bychom se milovali, udělám nejlépe, když se odstěhuji zpátky domů.”

Zvedl obě ruce a nechal je s hlasitým plácnutím dopadnout na stehna. „No skvělé. Vážně ohromné. Úžasné. Zvolila sis pravou chvíli, jako vždycky,” řekl ironicky. „Sotva noviny otisknou článek o našem manželském štěstí, šup - nevěsta bere nohy na ramena.”

„Špatná reklama?”

„Uhodla jsi.”

„Ano, a té ty se bojíš jako čert kříže. Dokonce ses raději oženil, než abys riskoval, že přijdeš o své drahocenné křeslo starosty.” Střelila po něm jedovatým pohledem a zamířila k autu.

Ujížděli domů v nepřátelském mlčení. Potom Ria běhala po domě a práskala dveřmi, ale než mohla vtrhnout do ložnice, Taylor jí zastoupil cestu.

„Pusť mě, Taylore.”

„Ne, ne. Nejdřív si musíme něco vyříkat.”

„Už se stalo.”

„Porušuješ ujednání. Dohodli jsme se, že spolu budeme žít jako manželé… v každém ohledu.”

„Nedodržuji úmluvu, no a co? Vždyť si stejně nikdo ničeho nevšimne.”

„Já tedy ano, a po čertech dobře!”

„To máš z toho, že ti v jednom kuse stojí.”

Zatlačil ji ke zdi a přitiskl se na ni tělem. Tvrdě, vášnivě ji políbil na ústa. Potom zvedl hlavu. „Nestojí mi pořád. Jenom když se podívám na tebe,” zachroptěl. Ria zakňučela.

„Co jsi to se mnou provedl? Očaroval jsi mě?” Ria se rozvalovala napříč přes Taylorovo tělo a lenivě se mazlila s jeho svalnatou hrudí.

„Ať je to cokoliv, je to vzájemné.”

„Kvůli tobě se přestávám ovládat.”

„Naštěstí. Byl jsem nadržený, divže jsem nepraskl.”

Stydlivě sklopila hlavu a ukryla tvář v jamce mezi jeho žebry. „Vždyť víš, jak jsem to myslela,” řekla.

„Ano, vím,” povzdechl. Konečky prstů jí poklepával po páteři. „Rio, proč jsi dala výpověď u Bishopa a Harveyho? Požádali tě, abys odešla?”

„Ne.”

„Naléhali na tebe?”

Vysvětlila mu, jaké potíže se vyskytly kolem zakázky na stavbu městského kulturního centra. „Nechtěla jsem, aby firma kvůli mně přišla o výhodnou příležitost, a už vůbec jsem nemohla dopustit, aby tě někdo nařkl ze střetu zájmů. Takové obvinění by pak nad tebou viselo jako Damoklův meč po celou dobu, co budeš starostou.”

„Ale co tvoje kariéra? Vložila jsi do ní tolik úsilí.”

Opřela si bradu o jeho prsa. „Řekla jsem přece Delie Starrové, že bych si chtěla založit vlastní firmu. Nelhala jsem.”

„Neříkáš to, jenom abys mě uklidnila?”

„Ne. Mám svou práci ráda, ale ta věčná řevnivost mezi kolegy, politikaření a nekonečné pomluvy mi pomalu začínaly lézt na nervy.”

„Pomlouvačnost je strašný zlozvyk. Koneckonců právě jí můžeme děkovat, že se provalilo naše tajemství. Ne že by na tom nějak zvlášť záleželo. Dřív nebo později by se stejně lidé dozvěděli, že spolu čekáme dítě.”

„Ano, ale lépe by bylo později. Pokud možno až po tvém nástupu do úřadu. Delia určitě mluvila s Guyem. Chtěl nám trochu zkomplikovat život, tak jí prozradil, že jsem těhotná.”

„Z pomstychtivosti?”

„Pravděpodobně. Neumí prohrávat.”

„Nějak ho nedokážu litovat,” řekl Taylor. „Kdyby na tebe jaksepatří dbal, nešla bys do postele se mnou.”

„Totéž bych mohla říct o Lise.”

„Nechci se s tebou zase začít hádat. Upřímně řečeno, hádky s tebou mě vyčerpávají, jelikož většinou končí v posteli. Raději bych se vrátil k původní otázce. Kde hodláš pracovat?”

„U sebe. Mám přece dům, tak proč ho nevyužít? Prozatím mi stačí obývací pokoj. Později si pronajmu nějakou kancelář. Začátek bude možná těžký, ale věřím si. Mám talent, a navíc se můžu spolehnout, že mi paní Grahamová zajistí důkladnou reklamu. Má spoustu známých, kteří jí závidějí nový dům.”

„Začínat s novou firmou a současně si pořídit dítě. Tomu říkám odvaha!” Políbil ji na čelo. „Ale já ti věřím a pomohu ti, jak jen bude v mých silách.”

„Děkují, Taylore. Věděla jsem, že se na tebe mohu spolehnout.”

„Zdá se, že po pracovní stránce máš naprosto jasno.” Pohladil ji po zadnici. „A co ostatní plány?”

Jaké?”

„Stěhování.” Vsunul jí prsty mezi stehna.

„Aha, to.” Zasněně k němu vzhlédla: Jsem přece pořád tady, nebo snad ne?”

Milování, které následovalo, mělo pro Riu hořkosladký nádech. V nejpřísnějším smyslu slova Taylora milovala, ale věděla, že její city nejsou opětovány. Jediným opravdovým pojítkem mezi nimi bylo dítě.

Kapitola 6

Ria nechala telefon zazvonit aspoň desetkrát, než se konečně natáhla přes postel a zvedla sluchátko.

„Rio, to jsem rád, že jsem tě zastihl. Měl jsem o tebe starost.”

„Ahoj, Taylore.”

„Co se děje?”

„Nic.”

„Odešla jsi z práce domů už v poledne.”

„Jak ses dozvěděl, že jsem tady?”

„Volal jsem ti do kanceláře a tam mi řekli, že už se dnes nevrátíš. Stalo se něco?”

„Prostě se mi nechtělo pracovat.”

„Proč? Rio, odpověz mi. Je ti něco?”

„Ne, nic.” Položila sluchátko.

Za deset minut uslyšela, jak před domem zastavuje jeho auto. Vzápětí rozrazil dveře ložnice. Vyslovil Riino jméno a na několik vteřin se rozpaženýma rukama podepřel o zárubně. Vlasy měl rozcuchané, snad větrem nebo snad proto, že se za ně tahal nervózními prsty. Sako neměl, buď si je svlékl cestou domů, nebo je nechal v kanceláři. Takhle neupraveného ho Ria neviděla ode dne, kdy se dozvěděl, že si ji musí vzít.

„Co se děje?” Přispěchal k posteli, posadil se na okraj matrace a úzkostlivě si Riu prohlížel.

„Nejspíš nic.” Pokusila se o úsměv, ale její hrdinská snaha vyšla naprázdno.

„Ještě před pár minutami jsi tvrdila, že ,nic’, a teď už říkáš nejspíš nic’. Tak jak to je? Udělalo se ti v práci špatně?”

V očích ji pálily horké slané slzy. Nedokázala unést své i jeho utrpení zároveň. „Začala jsem špinit,” hlesla a ukryla tvář do polštáře.

Taylor ztuhl jako srnec, když ucítí lovce. Ani nedýchal. „Volala jsi doktorovi?” zeptal se ochraptěle.

„Hned jak to začalo. Řekl, abych šla domů a lehla si. Poslechla jsem.”

„To je všechno? Nic víc ti nepověděl? Neporadil ti nějaké léky?”

„Taylore, na tohle není žádný lék. Nic, co by prokazatelně fungovalo.”

„Krucinál, přece ti doktor musí umět nějak pomoct.”

„Může jenom čekat. Stejně jako já.”

Taylor vstal. Ria zůstala se zavřenýma očima ležet na své straně postele, jako by se bála, že sebemenší pohyb naruší jakousi vratkou kosmickou rovnováhu, která zatím udržuje její dítě při životě. Taylor přecházel sem tam u nohou postele a občas na Riu vrhl ustaraný pohled.

„V tomhle se moc nevyznám,” přiznal bezradně. „K čemu vlastně konkrétně došlo?”

„Možná se neděje nic vážného. Třeba mi kvůli zvýšenému tlaku praskla nějaká cévka.” Zhluboka se nadechla. „Nebo může jít o krvácení z dělohy,” dodala. Kdyby viděla, jak příšerně Taylor zbledl, asi by dál nepokračovala.

„Nebo se začala oddělovat placenta.”

„Takže zatím nemůžeš dělat nic - jenom ležet v posteli?” Ztěžka polkl.

„Ano, dokud nepřestanu krvácet.”

„Krvácet? Vždyť jsi říkala, že jenom špiníš.”

„Není to jedno?” Převalila se a mrzutě se na něho podívala.

Posadil se zpátky na postel a konejšivě pohladil Riu po tváři. „Asi ano. Já jenom že špinit nezní tak hrozivě jako krvácet.”

„Taylore, já mám strach.” Rie se roztřásl spodní ret a zpod víček jí vytryskly slzy.

„Já taky, já taky.” Sevřel ji v náručí, opatrně ji držel a tiskl si její tvář k rameni. „Všechno dobře dopadne, uvidíš. Tohle přece není nic neobvyklého, nemám pravdu? Normální, běžný problém. Pokud si vzpomínám, moje nevlastní matka měla se svým prvorozeným podobné potíže, a narodil se jí kluk jako buk! Kdybys ho viděla! Jak z hadích ocásků!” Nucené se zasmál.

„Doktor mě ujišťoval, že nejde o nic mimořádného,” řekla Ria slabým hlasem. „Pokud se to nezhorší, není důvod k obavám.”

„Tak vidíš.” Taylor jí něžně setřel slzy z tváří. „Děťátko se prostě snaží, abys tomu mastičkáři neplatila jeho nehorázné honoráře pro nic za nic.”

Zasmála se. Věděla, že Taylor schválně žertuje, aby ji upokojil. Snažila se tvářit vesele, aby ho ještě víc nevylekala. Stejně nebudou mít klid, dokud se ona i děťátko neocitnou mimo nebezpečí.

„Mám ti něco donést? Obědvala jsi?”

„Nejedla jsem, ale nemám na nic chuť,” zavrtěla hlavou.

„Aspoň ti pomůžu ze šatů.”

Teprve teď si všimla, že má beznadějně zmačkaný kostým. „Ani jsem se nezdržovala převlékáním. Doktor poručil do postele, tak jsem šla.”

S Taylorovou pomocí se svlékla do prádla, pak se omluvila, odešla do koupelny a zavřela za sebou dveře. Než se vrátila, Taylor stačil sešlapat koberec o několik milimetrů. Konečně se objevila, zahalená do lehkého bavlněného županu, bledá a roztřesená. Zelené oči ztratily jiskru a vypadaly teď vyhasle jako studený popel. Ústa měla naběhlá, zřejmě se kousala do spodního rtu.

„Pořád?” zeptal se ochraptěle. Přikývla.

„Nelepší se to?”

„Ani nezhoršuje.”

„Běž si zas lehnout.” Pomohl jí do postele. Na bílém polštáři se černaly její vlasy jako inkoustová skvrna. Ria zavřela oči. Měla rozmazanou řasenku. Na oteklých rtech jí vyvstávaly skvrny, z tváří zmizela veškerá barva, a přesto Taylorovi ještě nikdy nepřipadala tak krásná.

„Bolí tě něco?”

Pomalu otevřela oči. „Ani ne. Je to jako kdybych měla měsíčky.” Taylor vážně přisvědčil. Usmála se a šťouchla ho do paže. „Vždyť ani nevíš, na co přikyvuješ, ty chytráku. Copak jsi někdy menstruoval?”

„Naštěstí ne,” ušklíbl se. „Pomohl by ti aspirin?”

„Raději nebudu užívat žádné léky bez porady s doktorem.”

„Je ti dobře? Pokud nepočítám ty… ehm… měsíčky?” „Ano. Můžeš se klidně vrátit do kanceláře. Zavolám ti, kdybych něco potřebovala.”

„Nerozčiluj mě,” zamračil se a hrozivě stáhl obočí.

„Ale Taylore, já nic…”

„Zůstanu s tebou.”

Ria umlkla a v duchu byla ráda, že od ní teď neodejde. Bála se zůstat se svým utrpením sama. To bezmocné čekání, co bude dál! Kdyby ji teď Taylor přestal držet za ruku, zhroutila by se jako domeček z karet.

„Měla bys něco sníst,” řekl zanedlouho. „Vypadáš hrozně vyhladověle.”

Ria pochopila, že se potřebuje cítit užitečný, a tak ho poslala pro sýr, pečivo a ovocný džus.

„Taylore?”

„Ano?”

Seděl na kraji postele a díval se z okna. Slunce se propadalo za obzor a venku se pomalu dloužily stíny.

„Na co myslíš?”

„Že tohle bylo nejdelší odpoledne v mém životě.” Pohladil ji po tváři. „Ale pro tebe bylo jistě mnohem delší.”

Ria ho předtím snad tucetkrát poslala po domě, aby obstaral to či ono, ale Taylor si časem uvědomil, že všechny ty zbytečné pochůzky jim oběma slouží jenom jako prostředek, jak se rozptýlit a zahnat tíživé myšlenky.

Nakonec dospěli k mlčenlivě dohodě, že bude lepší přestat se starat o hlouposti, když ani Riiny vrtošivé požadavky ani Taylorovo zarputilé pobíhání a přinášení a odnášení věcí je nemohou odpoutat od starostí o dítě, jehož život visí na vážkách. Rozhovor se střídal s dlouhými úseky družného mlčení, v němž sdíleli svou úzkost daleko hlouběji, než by dokázali vyjádřit pouhými slovy.

„Kdykoliv jsme se bavili o dítěti,” začala Ria pomalu, „měli jsme vždycky na mysli zdravé dítě.”

„Co tím chceš říct?”

„Co když se nenarodí úplně v pořádku? Jak by ses k němu stavěl, kdyby… kdyby něco bylo špatně?”

Taylor se na ni místo odpovědi zadíval neúprosně zkoumavým pohledem.

„Tělo má přirozenou tendenci zbavovat se špatných věcí. Někdy je potrat spíš požehnáním,” pokračovala Ria rozpačitě.

Dlouho mlčel, až konečně rozhněvaně řekl: „Jak se mé vůbec můžeš takhle ptát? Vážně si myslíš, že jsem tak povrchní? Když jsme se brali, byli jsme si skoro cizí, ale teď už bys snad do mě mohla trochu vidět.”

„Promiň, Taylore. Máš pravdu, znám tě natolik dobře, že jsem se neměla takhle ptát.” Oči se jí zalily slzami dojetí.

Když viděl její slzy, nemohl se dál hněvat. Něžně jí položil ruce na břicho a širokými dlaněmi se silnými prsty jí ochranitelsky zakryl podbřišek. „Mám naše dítě rád a těším se na ně, ať se děje, co se děje,” řekl.

Ria odvrátila hlavu. Ne proto, aby neviděl její slzy, ale protože nedokázala snést pohled na slzy v jeho očích.

„Asi bys mě měl odvézt do nemocnice.” V otevřených dveřích koupelny se rýsovala Riina silueta. Bylo vidět, že je na pokraji zhroucení. Třásla se jako osika.

Taylor nemarnil čas zbytečnými otázkami. Dvakrát předtím vynášel z koupelny plný odpadkový koš. Teď už před sebou neměli žádná tajemství. Zavolal doktorovi, že jedou, a potom se začal starat o Riu.

Nosil ji v náručí po domě. „Máš bolesti?” vyptával se.

„Nijak zvlášť.”

Vypadala hrozně, rty měla úplně bílé. Taylor ji donesl k autu, bezpečně ji připoutal na přední sedadlo a pak už se řítili do nemocnice bez ohledu na rychlostní limity a dopravní předpisy. Riin lékař se postaral, aby na ni venku čekalo kolečkové křeslo. Taylor ji do něho usadil. Popadla ho za ruku a přitiskla si ji na tvář zmáčenou slzami.

„Je mi to strašně líto.”

Taylor ani nestačil odpovědět, protože k nim přiskočil sanitář, bez dalšího otálení otočil křeslo a tlačil je k automatickým skleněným dveřím.

Taylor poposedával na nepohodlném plastikovém křesílku před ordinací. Usrkával příšernou kávu z automatu. Přecházel sem tam. Nadával. Modlil se. Měl pocit, že uplynula celá věčnost, než konečně vyšel lékař a zarmouceně mu potřásl rukou.

„Dobrý den, pane MacKensie. Jste to vy? Viděl jsem vaše fotografie v novinách.”

„Jak je Rie?”

„Bohužel přišla o dítě.”

Taylor se musel opřít o stěnu. Myslel si, že je na takovou zprávu připraven, ale přesto ho zdrtila. Prožíval neuvěřitelný pocit ztráty. Zdálo se mu, jako by ho do břicha udeřila obrovská pěst a zanechala po sobě hlubokou, prázdnou, zející díru.

Zaklonil hlavu, až se dotkl studené kachlíčkované zdi. Zavřel oči, vycenil zuby, ruce sevřel do pěstí. „Proč?” zeptal se Všemohoucího. Odpověděl mu lékař.

„Paní MacKensieová rozhodně za nic nemůže. Zahrála si s ní příroda. To se někdy stává.”

„Požehnání shůry,” řekl Taylor hořce.

„Já vím, že je těžké dívat se na to takhle.”

„Zatraceně těžké, doktore, to máte pravdu.” Taylor dlouze vydechl. „Jak je Rie?”

„Je samozřejmě velmi silně rozrušená. Nechám ji přemístit nahoru,” pokýval lékař neradostně hlavou.

„Nahoru?” První věc, která Taylora napadla, byla psychiatrie. Snad Ria nepřišla úplně o rozum?

„Ano. Obvykle se ženské tělo dokáže přebytečné tkáně zbavit samo, ale v našem případě tomu tak není. Musím provést dilataci a kyretáž.” Vysvětlil Taylorovi postup zákroku.

„Ráno ji pustíme domů, ale den nebo dva se ještě nebude cítit nejlépe. Měla by mít klid, netrápit se a nedělat nic, co by ji příliš zatěžovalo. Jde nám samozřejmě především o její duševní rovnováhu. Poraněné city se hojí daleko obtížněji než tělo. Jediný, kdo jí může pomoci k úplnému uzdravení, jste vy, pane MacKensie.”

Teprve za několik hodin Riu přemístili na soukromý pokoj a dovolili Taylorovi, aby ji navštívil. Mezitím stačil zavolat své sekretářce. Nařídil, ať mu na zítřek, tedy na pátek, zruší veškerý pracovní program. Do kanceláře se vrátí nejdříve po víkendu. Potom zatelefonoval Delie Starrové.

„Ria dnes v noci potratila,” oznámil, jakmile se ozvala.

Reportérka chvíli nedokázala samým ohromením promluvit. „To je mi strašně líto,” řekla posléze.

„Ať se v tom vašem zatraceném nedělním článku neobjeví ani slovo o dítěti.”

„Už je pozdě, Taylore.”

„Čerta starého.”

„Odevzdala jsem text ke konečné redakci. Nemůžu už s ním nic dělat.”

„Tak si ho vyžádejte zpátky. Běda vám, jestli Ria ráno otevře noviny a najde v nich sebemenší zmínku o dítěti, o které právě přišla. Je mi jedno, jak to zařídíte.”

„Udělám, co bude v mých silách.” Vzhledem k postavení, jakému se Delia Starrová těšila v redakci místních novin, se její prohlášení dalo považovat za slib, že informace o dítěti z článku spolehlivě zmizí ještě před uzávěrkou.

Taylor také přesvědčil přednostu kliniky, že informace o Rie se v žádném případě nesmějí dostat do sdělovacích prostředků. Tentokrát si výjimečně nepřál, aby se o něm psalo hned na první straně novin.

Riin nemocniční pokoj byl potemnělý a plný stínů. Svítila tu jenom malá noční lampička. Taylor si pomyslel, že Ria asi spí, ale když se po špičkách přikradl blíž, uviděl, že má otevřené oči. Nehnuté zírala do stropu. Křehkou, bezkrevnou pravou ruku měla položenou na břiše, které vypadalo nepřirozeně propadle.

Otočila hlavu, ale nepromluvila. Taylor nevěděl, co říct. Napadaly ho samé banality. Copak každé neštěstí promění normálního myslícího člověka v naprogramovaného robota, který ze sebe dokáže vypravit jenom konvenční fráze?

„Jak se cítíš?” zmohl se Taylor nakonec na přihlouplou otázku.

„Připadám si prázdná.”

Polekalo ho, jaký má bezbarvý hlas. Její někdejší úsměv a energie byly ty tam. Vzal ji za ruku, kterou měla položenou na břiše.

Pevně ji sevřel v prstech, ale Ria si toho snad ani nevšimla. Vůbec jeho stisk neopětovala.

„Hodiny a hodiny cvičím, abych si udržela ploché břicho,” řekla s neveselým smíchem. „Maminka mě vždycky varovala, abych to nepřeháněla.” Taylor pozoroval, jak jí z vnějších koutků očí proudí slzy, stékají na polštář a vpíjejí se do jejích tmavých vlasů.

„Máš bolesti?”

„Ne. Doktor mi naordinoval injekci na usnutí. Proto jsem tak omámená.”

„Nevadí. Doktor říkal, že musíš hodně odpočívat.”

„Taky říkal, že nevidí důvod, proč bych nemohla mít další… další…” Slova se jí vzpříčila v hrdle.

Taylor se nad ni naklonil, opřel se paží o čelo postele a znovu jí lehce stiskl ruku. „Neplač už, Rio. Spi.”

„Pořád musím myslet na děťátko,” zasténala zoufale. „Je pryč. Nikdy se nenarodí.”

„Psst.” Polibkem jí zavřel oči. Přesto jí na spánky dál stékaly slzy. Přitáhl si k posteli židli, sedl si a čekal, dokud sedativum nezabralo. Ria usnula.

Když od ní odcházel, byl už bílý den. Taylor se zastavil na ses-terně a vydal přísný rozkaz, aby Rie splnili každičké přání. Potom se vrátil domů, osprchoval se, oholil a hladově zhltl míchaná vajíčka. Od včerejšího oběda nic nejedl. Posilnil se několika šálky horké černé kávy, sebral pro Riu nějaké věci na převlečení a vrátil se do nemocnice.

Ve vstupní hale zašel do obchůdku, aby jí koupil květiny. Původně chtěl růže, jenže měli jenom červené a ty mu nepříjemně připomínaly krev. Růžové karafiáty zavrhl také, protože si je lidé obvykle dávají do souvislosti s malými holčičkami. Nakonec si odnesl kytici žlutých chryzantém, které alespoň vypadaly vesele, když nic jiného. Sotva vykročil z výtahu, uviděl na chodbě před Riiným pokojem jejího lékaře.

„Právě jsem ji vyšetřil,” oznámil mu doktor. „Po tělesné stránce se jí nedaří nejhůř, ale má těžké deprese. Čím dříve se vrátí do normálního života, tím lépe. Objednal jsem si ji na kontrolu za šest týdnů.”

A byl pryč. Taylor by ho nejraději popadl za poletující šosy bílého pláště a vymámil z něj odpovědi na tisíc otázek. Ale nejdřív chtěl vidět Riu.

Vešel do pokoje, v jedné ruce Riin kufřík a ve druhé květiny. Ria se právě rýpala lžící v misce zašedlé, žmolkovaté ovesné kaše. Taylora napadlo, že by možná raději umřel hladem, než aby pozřel takovou hrůzu.

„To tedy já vařím lip,” pokývl směrem k tácu, na němž ležela snídaně. Odložil kytici a postavil kufřík na podlahu. „Že jsi ještě nejedla moje prima primisima vafle po belgicku?”

„Děkuji za květiny a za šaty,” řekla a ochable se usmála.

„Doufám, že jsem na nic nezapomněl.”

Odstrčila podnos a přehodila nohy přes okraj postele. Taylor potlačil nutkání přiskočit jí okamžitě na pomoc. Nechal ji, ať vstane sama. „Vysprchovaná jsem, takžé tě nenechám dlouho čekat.” Pochopil, že si nepřeje, aby zůstal a pomohl jí s oblékáním.

„Vyřídím propouštěcí formality,” prohlásil cestou ke dveřím.

„Všechny papíry už jsem podepsala.”

„Tak aspoň uhradím účet.”

„Je zaplacený. Postarala jsem se o něj.”

„Koukám, že jsi dnes ráno měla napilno,” řekl a podrážděně sevřel rty.

„Jestli mě omluvíš,” pronesla chladně, „ráda bych se oblékla, abych odtud mohla co nejdřív vypadnout.”

Když o pár minut později vyšla z pokoje, byla ve tváři tak zsi-nalá, že na ní její obvyklá rtěnka vypadala nepřirozeně křiklavě. Přistavené pojízdné křeslo ale zdrtila opovržlivým pohledem.

„Dokážu odejít po vlastních.”

„Předpis je předpis.” Namísto sestry stál za opěradlem vozíku připravený Taylor. Rázným pohybem Rie ukázal, ať si okamžitě sedne. Začínala mu docházet trpělivost.

Nastoupili do auta a Ria prohlásila: „Můžeš mě vysadit u mě doma. Nějaké věci mám ještě u tebe, ale ty si vyzvednu později.” Taylor dál nerušeně řídil. Schválně předstíral, že neslyšel.

„Posloucháš mě?” zeptala se.

„Poslouchám, ale nedbám.”

„Jen si posluž,” pohodila Ria hlavou. „Takhle se mi to stejně

hodí lip, protože si potřebuju odvézt auto. Aspoň vyřídím všechno při jednom.”

Taylor zesílil zvuk rádia a začal si potichu prozpěvovat.

Dorazili domů. Taylor se ze všech sil snažil, aby byl všude dřív než Ria. Pokoušel se ji podepřít při vystupování z auta, otevíral před ní dveře, ale ona ho tvrdošíjně ignorovala a schválně přehlížela sebemenší nabízenou pomoc. Zamířila rovnou do ložnice a vrhla se k šatní skříni. Popadla několik ramínek s oblečením, odnesla je na postel a začala si balit kufr. Taylor jí vyškubl složené šaty z ruky.

„Co tě to sakra popadlo? Co vyvádíš?”

„Vrať mi moje šaty. Musím si zabalit.”

„Proč?”

„Stěhuju se zpátky domů.”

„Už pár týdnů jsi doma tady.”

„Byla jsem, protože jsem měla důvod, ale ten důvod teď leží v kontejneru za nemocnicí,” vykřikla vztekle. Vzápětí si přitiskla dlaně na ústa a sesula se na kraj postele. „Ach Bože,” sténala a zakrývala si obličej rukama.

Několik minut se v tichém žalu kývala dopředu dozadu. Potom spustila ruce a vzhlédla k Taylorovi. „Promiň. Bylo to ode mě hnusné.” Několikrát se zhluboka nadechla a nervózně si otřela dlaně o sukni. „Byl jsi naprosto skvělý, Taylore. Včera, dnes v noci i teď ráno. Jsi moc hodný, že jsi mi přinesl květiny.” Podívala se na povadlé chryzantémy. Ležely na posteli, kam je hned po příchodu nedbale odhodila.

„Ráda bych ti poděkovala za všechnu péči a trpělivost. Ale… ale důvod, pro který jsme se především vzali, už není.” Zamrkala, aby zadržela příval slz. „Doktor říkal, že bych se měla co nejdřív vrátit k normálnímu režimu. Za daných okolností to znamená…”

Zvedla oči a ke svému úžasu zjistila, že hovoří k prázdnému pokoji.

Taylor si při společenských příležitostech občas dopřál skleničku alkoholu u oběda, například když hostil klienta, který měl chuť na něco ostřejšího. Nikdy ale nepil před desátou hodinou dopolední. Až dnes. Když mu v žaludku přistál první hlt ohnivé skotské, musel se prudce nadechnout a zamrkat, aby rozehnal slzy. Umíněně však vyprázdnil celou sklenici a teprve pak vyšel do atria.

Stejně jako jinde v domě došlo i tady díky Rie k příjemným změnám. Všude kolem stály pečlivě osázené květináče. Kamkoli se podíval, visely koše s kvetoucími rostlinami. Ne že by dřív nemíval v atriu květiny, ale než se převalila polovina léta, vždycky mu buď zhnědly z nedostatku zálivky, nebo zežloutly z nadbytku vláhy, nebo nasadily nehezké šlahouny, protože je zapomněl zaštipovat.

Letos to tu vypadalo jako ve skleníku. Samý květ. Ria ale nevy-lepšila jen atrium, nýbrž celý dům. Ne že by se vrhla hlava nehlava do generální přestavby jako ta bláznivá ženská z komedie Neila Simona. Pokaždé požádala o dovolení, i když chtěla třeba jen o pár centimetrů posunout křeslo.

Někdy sáhla k zásadním proměnám. Nad krb v ložnici například zavěsila svou milovanou litografii od Ertého. Jindy provedla jemné úpravy, třeba postavila na jídelní stůl čerstvé květiny. Žádná změna nebyla násilná a každá znamenala zlepšení. Dříve dům působil dokonale, ale sterilně. Teď tu Taylor na každém kroku narážel na stopy Riiny přítomnosti. Ria tu zanechala nesmazatelnou pečeť, nepřehlédnutelnou jako červené razítko na doporučeném dopise.

Jistě, je to otřepaná fráze, ale ona svou ženskou přítomností udělala z jeho domu opravdový domov. Drahý návrhář interiérů tu odvedl skvělé dílo, ale teprve Ria sem vnesla to, co nemůže dodat žádný návrhář. Útulnost a pohodu. Vdechla nádherným místnostem osobitost. Byla duší tohoto domu.

Taylor si zvykl, že v koupelně na dveřích visí její noční košile. Potají se s ní mazlil, kdykoliv šel okolo. Tiskl si ji k nosu a vdechoval její vůni jako narkoman, který si během dne v skrytu dopřává další a další dávky.

Nevadilo mu, že si vedle jeho holicího strojku odkládala svůj. Vlastně byl docela roztomilý. Růžový se sedmikráskovým vzorkem.

„Sakra,” zaklel Taylor a nacpal si pěsti do kapes. Z čiré zlomyslnosti nakopl rudou pelargónii. Co ho to k čertu napadá za hlouposti? Holicí strojek se sedmikráskami! Asi je opilý.

Jenže teď zase nedokázal odpoutat myšlenky od Riina toaletního stolku. Stálo na něm tolik parfémů, že se osvěžovač vzduchu stal zbytečným. Pro Taylora byly ty řady skleněných lahviček naprostou záhadou. Pod stříbrnými víčky kelímků označených nálepkou růž se skrývalo všechno možné, jen ne růž. Jednou Taylor věnoval celý večer jejich průzkumu. Vyptával se, na co je to či ono, přičichával, zkoušel roztírat krémy mezi prsty a vzpomínal, při jaké příležitosti je cítil nebo chutnal na některém místečku Riina těla. Je tak úžasně ženská. Ten ženský prvek mu bude doma chybět.

„Jen si přiznej,” zavrčel na pošramocenou pelargónii, „že ti bude scházet.”

O dámskou společnost nemíval nikdy nouzi, ale vracet se každý večer domů k téže ženě má také něco do sebe, pomyslel si. Je v tom daleko víc klidu. Hovor přirozeně plyne a není třeba neustále udržovat konverzaci za každou cenu.

Pokud se měli společně objevit na veřejnosti, nemusel si dělat starosti, zda partnerka zvolí pro danou příležitost vhodné oblečení. Ria vždycky věděla, co si vzít na sebe. Nikdy se nedopustila společenského poklesku a v jakékoli situaci uměla nalézt správná slova.

Taylor usedl do křesílka, složil prsty do stříšky a zahleděl se skrze ně na obzor. Jak ji přesvědčit, aby zůstala?

Nemyslel jenom na sebe. Jde přece také o ni. Bože, jak byla cestou z nemocnice bledá a jak prázdná vypadala. Nevyrvali jí jenom kus těla, ale také část duše.

Ano, potřebuje se co nejdříve vrátit k normálnímu životu. Jenže Taylor ji znal a věděl, že by se okamžitě vrhla do práce a nedopřála si oddechu, dokud by se nezhroutila vyčerpáním. V hloubi duše Ria jistě hledá vinu u sebe. Určitě si namlouvá, že se jí vymstila nějaká drobná lumpárna z dětství. Nakonec přesvědčí sama sebe, že potrat přišel jako trest za její hříchy.

„Ať se propadnu, jestli to nechám dojít takhle daleko.”

Taylor vyběhl z atria a hnal se k ložnici, ale v půli cesty se

zarazil. Takhle ne. Jen hlupák by kladl Rie Lavenderové ultimáta. Jestli se na ni oboří a začne štěkat rozkazy může se s ní rozloučit. Ovšem na druhou stranu Ria nestojí o soucit. Mohl by jí sice říct, že se o ni chce starat až do úplného uzdravení, ale nejspíš by se se zlou potázal. Jak tedy postupovat?

Vlídně, ale neoblomně. Ano, to bude ono.

Na prahu ložnice se zastavil. Ria měla jeden kufr sbalený a teď skládala oblečení do druhého. Taylor ucítil, jak se mu whisky v žaludku vzdouvá. Přelévala se jako vlny severního Atlantiku.

Nechtělo se mu vytahovat z rukávu poslední eso, ale pokud ji nedokáže přesvědčit jinak, nebude zbytí.

Ria zaslechla jeho kroky a otočila se. Uviděla, jak se mu lesknou oči. Pomyslela si, že jistě zuří. Nebylo by divu, po tom, co mu řekla. Určitě si přeje, aby co nejdřív zmizela. „Ještě minutku. Posbírám si v koupelně kosmetiku a jdu.”

„Neměla bys odcházet.”

Upustila do kufru krajkové body a prudce se otočila: „Cože?”

„Slyšela jsi.”

„Ale proč?”

„Doktor říkal, že máš ještě alespoň přes víkend zůstat ležet v posteli.”

„Doma mám taky postel.”

„A budeš v ní ležet?”

„Ano.”

„Hm, hm.”

„Budu!”

„Rio, žiju s tebou už několik týdnů. Vím, že dokud zbývá ve dřezu jediná špinavá sklenice, nepadá pro tebe v úvahu, aby sis sedla a dívala se na televizi.”

Uhnula očima. Částečně proto, že neměla co uvést na svou obranu, a zčásti proto, že na Taylora byl až příliš nádherný pohled. Nevyspáním mu ještě víc vystoupily tvary obličejových kostí. Únava mu slušela. Kruhy pod očima dodávaly jeho modrým očím hloubku.

Měl na sobě přiléhavou sportovní košili, která zdůrazňovala trojúhelníkový tvar trupu, a vybledlé těsné džínsy. Padly mu jako ulité. Vypadaly, jako by je někdo vytvaroval přímo na něm, přesně na tělo.

Ria si uvědomila, že zanedlouho už v jejím životě nebude žádný Taylor, a vnitřní prázdnota ji zabolela ještě víc. Bude se jí stýskat po jeho humoru i po jeho vášni.

„Slibuju, že budu odpočívat,” řekla krotce.

„Potřebuješ pořádně jíst, jenže to by tě někdo musel krmit násilím. Jinak se budeš mořit hladem.”

„Jak to můžeš vědět?”

„Viděl jsem, jak ses tvářila u snídaně.”

„Ta kaše byla příšerná. Ty bys ji také nejedl.”

„Já nemusel.”

„Umím si přece uvařit.”

„A jsme u toho. Neměla by ses unavovat vařením, o nakupování nemluvě.”

„Vždyť neumřu hlady, Taylore. Děláš, jako kdybych byla postižená. Dokážu se o sebe postarat. Zvládám to skoro třicet let. I bez tebe.” Na to Taylor neměl co odpovědět.

„Co řekneš rodičům?” zkusil jinou taktiku.

„Ach.” Z tváře jí zmizel vítězný úsměv. „Úplně jsem na ně zapomněla.”

„Tak vidíš. Mají přece v neděli přijet. Chtěla jsi nás představit.”

„Zavolám jim, že nám do toho něco přišlo.”

„Jenže ty nemíváš ve zvyku nečekaně rušit důležité schůzky, takže rodiče se dovtípí, že se něco stalo. Přijedou stejně, protože o nás budou mít starost, a až zjistí…”

„No dobře!” Klesla na postel a ochable svěsila ramena. Balení ji vyčerpalo. Doktor měl pravdu. Nemůže prostě žít dál, jako by se nic nestalo. Musí počkat, až se jí vrátí síly. Vždyť je duševně úplně na dně.

„Zůstanu do neděle, než maminka s tatínkem odjedou. Později jim všechno nějak vysvětlím.”

„Myslím,” řekl Taylor a posadil se vedle ní, „že bys měla zůstat ještě… nějakou dobu.”

„Na neurčito?” „Jo.”

„Proč?”

„Ze spousty důvodů,” pokrčil rameny.

„Prozraď mi aspoň jeden.”

„Sotva ses nastěhovala,” nadhodil.

„A co řeknou lidi, když se hned zase odstěhuju, že? O to ti jde?”

„Ne, Rio.”

„Ne?” Vyskočila. „Už chápu. Všechny ty řeči, že mám odpočívat, pořádně jíst, brát ohled na rodiče. Nesmyslné žvásty. Prostě nechceš, aby se tvoji voliči dozvěděli, že ti novomanželka dala košem.”

„Přece víš, že o to mi nejde.”

„A jestli se provalí, že jsem potratila? Tím hůř, co? Jak se asi budou lidi tvářit? Ještě bys mohl přijít o úřad starosty.”

„Moje starostování nemá s naším soužitím nic společného.”

„V tom případě ti jde o sex.”

„Co?” zařval. Přestával se ovládat.

„Proč bys měl zbytečně utrácet peníze s Lisou a jí podobnými, když můžeš mít ženskou do postele doma, každý večer a zadarmo?”

„Nikdy jsi nepředstírala, že tě bolí hlava,” uznal.

„Zatím ne,” odsekla, „ale jen pro tvou informaci, mám úplný zákaz na šest týdnů.”

Zaklel tak vulgárně, až se Ria otřásla. „Co si myslíš, že jsem? Neandrtálec? Tak podle tebe mi jde o sex? Ha ha! Jen si moc nefandi. Měl jsem ho dost i před Štědrým večerem, a zadarmo. Nebyla jsi moje první známost na jednu noc. Kdepak.” Pyšně zvedl bradu. „Dokonce ani ne nejlepší.”

To bolelo. Jako by ji uhodil do tváře. Nesmí mu ale dát najevo, jak ji ranil. „Tak proč děláš takové cavyky s rozchodem?” zeptala se neohroženě.

„Abych si nezkazil image,” řekl bez obalu. „Zůstaň se mnou, dokud nenastoupím do úřadu. Aspoň to mi dlužíš. Jestli i pak budeš chtít odejít, nebudu ti bránit.”

Riu náhle opustily síly. Klesla na postel, zabořila ruku do kufru a nedbale se prohrabávala hromadou nadýchaného prádla. Téměř každý kousek jí připomněl nějakou Taylorovu košilatou poznámku.

Prožívala utrpení, které bylo silnější než jakákoliv tělesná bolest. Jejich manželství je přetvářka. Ona se do Taylora za těch několik uplynulých týdnů zamilovala, ale on do ní ne. Byl laskavý, zábavný a ohleduplný, ale jen kvůli děťátku. Měl ji rád jenom jako matku svého dítěte. Jeho ochranitelské chování ve skutečnosti nepatřilo jí.

V posteli spolu ovšem vycházeli dokonale.

Oženil se s ní, jak žádala, aby dítě mělo otce a aby se narodilo v manželství. Nejenže se zachoval jako gentleman, ale také se všemožně snažil, aby se cítila jako pravá nevěsta milujícího muže.

Bylo by od ní nefér, kdyby ho teď nechala na holičkách. Jeho kariéra závisí na jeho image před veřejností. Dokázala ho vma-névrovat do sňatku, aniž vyvolala velký rozruch. Stejným způsobem ho tedy musí z manželství zase dostat.

Ale dokáže dál hrát milující manželku? Co když Taylor pochopí, že svou lásku nepředstírá? Kolik času ještě zbývá, než Taylor oficiálně nastoupí do úřadu? Několik týdnů? Měsíc?

Tak dlouho s ním snad ještě vydrží žít.

Nakonec ale rozhodlo něco jiného. Ria se totiž nedokázala odhodlat k definitivnímu odchodu. Představa, že by měla Taylora opustit, ji příliš skličovala.

„Dobrá, Taylore,” rezignovala. „Zůstanu.”

Kapitola 7

„Ještě kávu, Frido?” zeptal se Taylor. Naklonil se k tchyni a nalil jí další šálek. Byli po večeři a teď odpočívali v atriu.

„Snažíte se mi vlichotit?” usmála se na něho paní Lavenderová.

„Přirozeně,” přiznal se širokým úsměvem. „Musím na vás přece zapůsobit. Na prvním dojmu nejvíc záleží,” dodal s odzbrojující upřímností.

Tchán s tchyní se rozesmáli. Robert Lavender se zeptal, jaká zlepšení hodlá Taylor ve městě prosadit, až nastoupí do úřadu starosty.

Ria seděla v křesle, nohy opřené o podnožku, a pozorovala ostatní. Den se vydařil mnohem lépe, než se odvážila doufat. Měla z návštěvy rodičů strach. Bála se, zda dokáže hrát falešnou úlohu šťastné novomanželky před lidmi, které milovala a jichž si nadevše vážila.

Když ráno otevřela dveře a uviděla své rodiče, divže jí z očí nevytryskly slzy. Nejraději by se jim vrhla do náruče, vyplakala se a vypověděla jim celý svůj hořký příběh. Naštěstí jim alespoň nemusela vyprávět o potratu. Utajit před nimi těhotenství bylo jedno z nejmoudřejších rozhodnutí, jaká kdy v životě učinila. Už tak se budou trápit, až její krátkodeché manželství skončí rozvodem. Nemusejí se ještě dozvědět, že přišli o vnouče.

Za hladký průběh dne vděčila především Taylorovi. Konečně pochopila, proč ho zvolili starostou. Byl rozený diplomat. Měl okouzlující vystupování, ovládal umění konverzace a dokázal pozorně naslouchat ostatním. A jak obratně umí předstírat ! Je úžasný herec. I samotná Ria mu chvílemi věřila, že mu jsou její rodiče sympatičtí a že se jim ze všech sil snaží zalíbit. Kdyby se pořádala soutěž o nejlepšího zetě roku, Taylor by ji s přehledem vyhrál.

Také roli vzorného manžela hrál dokonale. Ria mu neměla co vytknout. Jenom ji bolelo, že to je právě jen role.

Páteční hádka ji připravila o poslední zbytky sil. Když nakonec souhlasila, že přeci jen zůstane, uklidili společně její oblečení zpátky do šatníku. Pak ji Taylor poslal do postele a ona bez odporu poslechla. Zbytek dne většinou prospala. Večeři jí Taylor donesl do ložnice. Najedla se a znovu usnula.

V sobotu ráno se probudila a zjistila, že Taylorova strana postele zůstala netknutá. Vydala se tedy po špičkách na průzkum a našla ho rozvaleného na pohovce v obývacím pokoji. Částí těla přepadával dolů. Riu hryzlo svědomí, že ho vyhnala z jeho vlastní postele. Rozhodla se, že mu na oplátku alespoň uchystá snídani.

O několik minut později Taylor vtrhl do kuchyně. Ria se právě činila u kávovaru.

„Co to vyvádíš?” zeptal se. Jednou rukou přidržoval prostěradlo, které si nedbale ovinul kolem pasu, a druhou se škrabal v rozcuchaných vlasech. Zeširoka zívnul.

„Vařím kávu. Jak se tak na tebe dívám, myslím, že ti přijde docela vhod.”

„Vrať se do postele. Uvařím ji sám a přinesu ti ji.”

„Ale mně je dobře.”

„Zpátky do postele, nebo…”

„Ale já…”

„… nebo pustím to prostěradlo. Nepřej si vidět, co mám pod ním. Víš, co se se mnou vždycky ráno děje, ať chci nebo ne,” pohrozil.

Ria uprchla zpátky do postele. Zanedlouho jí přinesl kávu, tři plátky křupavé slaniny a největší vafli, jakou kdy viděla. Byla tak veliká, že se sotva vešla na talíř.

„Kdybychom ji něčím vycpali, mohli bychom ji používat jako polštář,” zažertovala.

Taylor se ale nezasmál. Vtiskl jí do ruky vidličku. „Tohle všechno sníš,” zavelel. Zvládla půlku vafle a pak začala prosit o slitování.

Tak to šlo celý den. Nesměla vůbec nic dělat. Po chvíli si začala stěžovat, že se v ložnici zblázní nudou. Taylor jí dovolil, aby se přestěhovala na lehátko do atria a odpočívala na sluníčku.

Ze svého místa pozorovala, jak Taylor myje a leští obě auta. Nedokázala od něho odtrhnout pohled. Měl totiž na sobě jenom ustřižené džínové šortky a sem tam na těle přilepený zbloudilý stříkanec mýdlové pěny. Riiny oči neustále klouzaly od časopisu k těm nadýchaným bílým chomáčům, které mu visely z ochlupení na hrudi a smyslně klouzaly po holých stehnech a lýtkách. Nikdy by nevěřila, že se dá z mytí auta udělat umělecké představení.

„Jdu nakoupit. Co myslíš, čím bychom měli zítra uctít hosty?” S blokem v ruce se posadil obkročmo na lehátko proti ní.

Naštěstí pro Riu vyměnil promočené šortky za dlouhé kalhoty, ale i tak ji vzrušoval. Snad si nevšimne, kam směřuje pohled Riiných očí, skrytých za slunečními brýlemi.

„Ještě jsem o tom neuvažovala,” přiznala a zamyslela se. „Co třeba palačinky s kuřecí nádivkou, pořádný zeleninový salát s petrželkou a jahodové šátečky?”

„Takže,” zapisoval si, „to máme studenou šunku a bramborový salát z lahůdkářství, ovoce, plísňový sýr, bagety a máslo. Dobrý nápad, Rio. A jako dezert šerbet. Jaký raději? Pomerančový nebo citrónový?”

„Taylore!”

„K večeři ugriluju tady v atriu steaky. K nim samozřejmě opékané brambory.” Položil jí prst na rty, dřív než stihla něco namítnout. „Jestli budeš moc a moc hodná a budeš dneska celý den odpočívat, dovolím ti, abys zítra udělala ten pořádný zeleninový saláť.”

Z ničeho nic ji políbil. Oba dva je to překvapilo a chvíli na sebe zaraženě hleděli. Potom jí ochraptěle řekl ahoj a spěšně odešel.

Nazítří ráno, ještě před příjezdem Lavenderových, si přečetli článek, který o nich napsala Delia Starrová. „Vůbec se nezmiňuje o dítěti,” poznamenala Ria s mírným překvapením.

„O to jsem se postaral.”

„Kdy?” zeptala se Ria a položila si noviny na klín.

„Zavolal jsem jí z nemocnice. Věděl jsem, že nebudeš mít chuť někomu něco vysvětlovat. Veřejně ani soukromě.”

„Děkuju, Taylore.” Natáhla se a položila mu ruku na rameno. Přikryl ji dlaní.

Teď se blížil večer. Celý den si před rodiči hráli na spořádanou domácnost a Rie pomalu začínaly selhávat nervy. Občas totiž zapomínala, že jenom předstírají. Taylor byl ohleduplnost sama. Okamžitě k ní přiskočil, kdykoliv zvedla cokoliv těžšího než pírko. Jednou se sehnula, aby sebrala spadlý ubrousek, a vzápětí ji Taylor málem porazil, jak se jí hnal na pomoc.

„Co kdyby sis konečně dal pohov?” zasyčela na něj, když ho pod jakousi záminkou odvolala do kuchyně.

„Až přestaneš dělat věci, které máš zakázané.”

„Oni nevědí o… o dítěti.” Stále nedokázala vypustit z úst slovo potrat. „Jestli se nepřestaneš chovat jako blázen, určitě začnou něco tušit.”

„Myslí si, že jsem do tebe po uši zamilovaný a že se ti snažím splnit, co ti uvidím na očích.”

„Já z té tvé horlivosti snad zešílím. Dej už s tím pokoj.”

Nedal. Neustále byl po ruce, hladil Riu po tváři, masíroval jí zátylek, podpíral ji v kříži, starostlivě ji objímal paží. Jednou se zdánlivě bez důvodu sklonil a něžně ji políbil na rty. Rie poskočilo srdce, ale pak si uvědomila, že jeho okázalé projevy náklonnosti nic neznamenají, že jsou jenom součástí hry.

„Rio? Posloucháš mě?”

Vytrhla se ze zamyšlení a zjistila, že ji všichni zvědavě pozorují. „Promiň. Co jsi říkal?” zeptala se.

Taylor k ní okamžitě přiskočil. „Je ti dobře?” ujišťoval se. Cítila, jak se do ní zabodává pohled jeho modrých očí.

„Nic mi není, jenom mi nějak utekla nit. Můžeš mi to ještě jednou zopakovat, tati?”

„Říkal jsem, jaké to je štěstí, že sis nevzala toho nudného panáka Guye, nebo jak se vlastně jmenuje.”

„Souhlasím, Roberte,” řekl Taylor a položil Rie ruku na šíji.

„Teď už ti, Rio, myslím, můžu prozradit, že se nám s tatínkem Guy nijak zvlášť nezamlouval. Taylor se k tobě hodí daleko lip,” řekla Frida Lavenderová a věnovala jim láskyplný pohled. „Jak romantické, seznámit se na Štědrý večer.”

„Ano,” odpověděla Ria stísněně.

„Ta naše cesta do Londýna přišla snad řízením osudu,” dodal pan Lavender.

„Osud mi přál a jsem mu za to neskonale vděčný,” prohlásil Taylor a položil si dlaň na srdce.

Zasmáli se, ale pak se Fridina hezká ústa zamračila: „Byli bychom rádi viděli vaši svatbu. Přišlo to tak náhle. Bez kostela, bez varhan, bez květin. To snad ani není pořádná svatba.”

„Mami, já…”

„Moje vina,” skočil jíTaylor do řeči. „Mluvili jsme s Riou o manželství od prvního večera, kdy jsme se potkali.” Usmál se na Riu. „Jsou takové večery,” dodal s nádechem smyslnosti. Chvíli se jí díval do očí, než se znovu obrátil na rodiče. „Když jsem ji konečně přesvědčil, aby se za mne provdala, prosil jsem, abychom se vzali okamžitě a co možná v tichosti. Odpusťte, můžete-li, ale nechtěl jsem, aby si moji protivníci mysleli, že se žením kvůli volbám. Při předvolební kampani se na moje staromládenectví hodně poukazovalo. A navíc…,” odmlčel se, aby zdůraznil význam svých slov, „uzavření manželského svazku pro nás s Riou znamenalo něco tak intimního a závažného, že jsme si tu událost chtěli sobecky nechat jen a jen pro sebe.”

„Ria má velké štěstí, že našla tak citlivého muže, jako jste vy, Taylore,” řekla paní Lavenderová a zamrkala, aby rozehnala závoj slz dojetí.

Robert Lavender vzal svou ženu za ruku. „Pojedeme,” řekl. „Jakmile se rozpláče, neví kdy přestat. Kromě toho máme před sebou sto šedesát kilometrů jízdy.”

Ria s Taylorem stáli ve dveřích, drželi se kolem pasu a dávali sliby, které nikdy nedojdou naplnění. Že brzy přijedou k rodičům na návštěvu a že rodiče smějí uspořádat velký večírek, na kterém Taylora představí všem známým.

Když zadní světla auta zmizela na konci ulice, Rie povolily nervy. Rázně zavřela dveře. „Nemusel jsi tolik přehrávat,” vyjela na Taylora.

„Myslel jsem, že mě pochválíš. Přesvědčil jsem tvoje rodiče, že jsem milující a pozorný manžel,” řekl Taylor zaraženě.

„Ale jistě. Byl jsi snad ještě přeslazenější než ta vafle, co jsi mě včera donutil sníst.”

„Tak na co si stěžuješ?”

Dala si ruce v bok: „Musel ses tolik snažit, abys na ně udělal dojem? Nemohl ses chovat aspoň trošičku jako darebák? Ne. Ty jsi mě musel obskakovat, jako bych byla tvoje první a jediná. Co si pomyslí, až se rozejdeme? Budou se ptát, jak můžu být tak pitomá, že si nechám proklouznout mezi prsty pohádkového prince. Co by ti to udělalo, kdybys ukázal, že máš alespoň jednu ohavnou vlastnost? Třeba by se pak rodičům nakonec ulevilo, až se rozvedeme. Jenže ty ne. Ty jsi musel mermomocí předvádět, jaký jsi dokonalý.”

„Tak to teda promiň. Příště se vynasnažím, abych se choval víc jako ten nudný panák Guy.”

„Vždyť ho sotva znali, jinak by o něm takhle nemluvili.”

„Znali ho dost dobře, aby věděli, že jim není sympatický. Zato tobě se po čertech líbil, co?”

„Ano.”

„Jak dlouho jsi s ním chodila? A co na něm vůbec je, že tě tak pobláznil? Nikdo kromě tebe ho nemá rád.” Z očí mu sršely modré blesky. „Nebo bych se raději neměl ptát?”

„Neptej se,” odpověděla a ležérně pohodila černými vlasy.

Taylor zaklel. „Jdu si zaběhat,” ucedil a oddusal do garáže.

Ria počkala, až se za ním zabouchnou zadní dveře, a pak odhodila hrdou pózu jako mávnutím kouzelného proutku. Byla unavená. Muset předstírat zdraví a štěstí je vyčerpávající. Muset skrývat své city vůči Taylorovi znamená mít nervy neustále napjaté k prasknutí.

Kdyby ho nenáviděla, kdyby jí byl něčím protivný, mohla by hru na lásku brát jako výzvu, jako napínavý souboj. Takhle si ale musí neustále připomínat, že jejich vzájemné projevy náklonnosti vůbec nic neznamenají.

Šla si lehnout. Taylor se zanedlouho vrátil. Cestou do koupelny prošel okolo ní, ale Ria dělala, že spí. Zavřel za sebou dveře a za chvíli se ozval zvuk tekoucí vody.

Panebože, proč se všechno muselo takhle zamotat.

Když vyšel z koupelny, pokusila se násilím potlačit vzlyky, ale Taylor ji zaslechl. Zastavil se ve dveřích ložnice, otočil se a zamířil k posteli. Sklonil se nad ní, její hlava se ocitla mezi jeho pažemi.

„Rio? Ty pláčeš? Stalo se něco?” Zavrtěla hlavou, ale on se nenechal odbýt. „Ne… nezačala jsi zase krvácet? Není ti špatně?” Odhodil přikrývku a obrátil Riu na záda.

„Ne, nic takového.” Na tvářích se jí v měsíčním světle zaleskly slzy, které nestačila setřít.

„Ale pláčeš.”

„Už tři dny v jednom kuse,” řekla znechuceně. „Nikdy jsem neplakala, ale v poslední době nedělám skoro nic jiného.”

„Máš na to plné právo. Doktor říkal, že budeš asi týden hodně rozrušená.”

Taylor měl na sobě jenom ručník omotaný kolem boků. Mokré vlasy se mu lepily k hlavě. Slušelo mu to. Vlhkem se mu zkroutily chlupy na hrudi. V hedvábném porostu kolem pupku se zachytily kapky vody. Celou vahou těla se opíral o paže, takže se mu zřetelně rýsovaly bicepsy i žíly ve svalech.

Ria by ho nejraději políbila na ústa, na krk, na bradavky, které se mu v chladné místnosti vztyčily. Kéž by mohla z jeho těla jazykem posbírat všechny lesklé vodní kapky a okoušet čistou chuť jeho kůže. Jelikož nic z toho nesměla, dala se znovu do hořkého pláče.

„Co je ti?” zeptal se zmateně. Lehl si vedle ní a vzal ji do náruče. „Podívej se, omlouvám se, že jsem na tebe křičel. I pro mě to byl náročný den.”

„Neměla jsem tě k tomu nutit.”

„Copak si nepamatuješ, že jsem to sám chtěl? A to o Guyovi jsem nemyslel doopravdy. Nebo vlastně myslel… chci říct, že je mi vážně nesympatický, ale přesto mě mrzí, že jsem ti ublížil.” Hovořil upřímně, ale to jediné, co potřebovala slyšet, neříkal. Jako by se ji s nejlepšími úmysly pokoušel hladit po vlasech, a přitom jí jen nešikovně vrážel prsty do očí.

Rie z ničeho nic přišla celá situace naprosto absurdní. Rozesmála se, přestože zároveň nepřestala plakat. „Všechno jsem pokazila,” pronesla s brekem.

„Co například?”

„Tvůj život.” „Hm?”

„Taylore, napadlo tě vůbec, že kdybych prostě pár týdnů počkala, mohla jsem tě toho všeho ušetřit?”

Podal jí roh přikrývky. Poslušně si otřela slzy. „O dítě bych stejně přišla a ty bys měl klid. Ale já ne. Já musela vtrhnout do tvého života jako buldozer, a hned že se se mnou musíš oženit.”

„Ale no tak. Ty a buldozer! Vždyť ty jsi takový motýlek.”

„Nemluv se mnou jako s malou holkou.”

Usmál se a přitiskl si její hlavu na nahou, chlupatou hruď. „A já se nemám cítit zodpovědný? Přivedl jsem tě do jiného stavu a zkazil jsem ti život.”

„Do jiného stavu jsme mě přivedli společně.”

„Měl jsem použít ochranu nebo se aspoň stáhnout, než… vždyť víš.”

Dlouho mlčeli, až konečně Ria zašeptala: „Myslím, že bych tě nenechala.”

„Možná ne poprvé. Přišlo to tak rychle.”

„Ztratili jsme hlavu. Byli jsme úplně šílení.”

„Stejně jako podruhé a potřetí,” řekl a zabořil jí prsty do vlasů. „Přitom jsme měli spoustu času, abychom začali rozumně uvažovat,” dodal.

Ano, podruhé a potřetí se milovali pomalu a vláčně. Jejich těla na sebe narážela, hleděli si do očí a žasli, jak je nádherné uplývat společně do sladkého zapomnění.

„Už je pozdě vyčítat si, co se stalo na Štědrý večer,” řekla Ria, aby změnila téma.

„Ale ještě jsou tu naše líbánky.”

„Líbánky?”

„Byla za poslední tři týdny alespoň jedna noc, kdy jsme se nemilovali?”

„Ne.”

„A to nepočítám milování ráno a v poledne a…” Odmlčel se a přejel si rukou po tváři. „Žádný div, že jsi přišla o dítě.”

„Ach ne, Taylore.” Vztyčila se a vzala jeho obličej do dlaní. „Doktor říkal, že potratu nešlo nijak zabránit. Že ho nezpůsobila žádná konkrétní příčina.”

„Ani náš sexuální maratón?”

„Ne, sex s tebou určitě ne. Chci říct, že jsi ke mně vždycky byl velice ohleduplný,” dodala spěšně.

„Nikdy jsem ti neublížil?” „Ani v nejmenším.” Položila hlavu zpátky na jeho hruď a pevně ho objala.

Vydechl úlevou. „Snažil jsem se být opatrný, ale pak jsi přišla o dítě a já si začal vyčítat, že jsem ti snad ubližoval. I když sis nikdy nestěžovala.”

„Ne, ne.” Zavrtěla hlavou, jednak aby zdůraznila zápor a jednak aby se mohla obličejem a rty otřít o jeho hruď.

„Tolik jsem se kvůli tomu trápil.”

„Tak vidíš. Mohla jsem tě všech starostí ušetřit. Kdybych tě nechala na pokoji, nemusel jsi teď mít nabouraný život i kariéru.”

„Moje kariéra naším manželstvím neutrpěla zdaleka tolik jako tvoje.”

„Vždyť jsem ti říkala, že jsem se tak jako tak chtěla osamostatnit.”

„A já ti pořád opakuju, že naše manželství mému image jen prospělo.”

„Ani jsi kvůli mně pořádně neoslavil svůj úspěch. Všechno jsem ti pokazila. Nebýt mě, chodil bys dál s Lisou a zhola nic by ti nechybělo.”

„A co tvůj vztah s Guyem?”

„Chceš to opravdu vědět?”

„Ano.”

„Stejně by k ničemu nevedl.”

Kdyby tak Taylor řekl totéž o Lise, přála si marně Ria. Měla by v sobě sebrat sílu a odmítnout jeho vlídnou náruč, ale nedokázala to. Po trápení posledních několika dnů si zaslouží spočinout v jeho objetí. Těšila se ze vzájemné blízkosti a přála si, aby spolu takhle leželi navěky.

„Taylore, co jsi udělal s knihami?”

„Myslíš knihy o dětech?”

„Hm.”

„Uklidil jsem je, aby ses na ně nemusela dívat. Myslel jsem, že by tě zbytečně rozčilovaly.”

„Máš pravdu. Děkuji.”

Opíral se zády o čelo postele, probíral se Riinými vlasy a rozprostíral si její těžké tmavé kadeře po břiše. „Vaši jsou skvělí,” prohodil.

„Líbili se ti?”

„Ano. Jsi po mamince.”

„Jsem přece adoptovaná. Jestli se jí podobám, musí to být náhoda.”

„Nemyslím tělesně, ale chováním, způsobem řeči a tak. Tatínek mi byl taky ohromně sympatický.”

„Připomíná v něčem tvého otce?”

„Ani ne, jedině snad že je přibližně stejně starý.”

Ria ho bezmyšlenkovitě zatahala za chlupy na hrudi. „Taylore, žárlíš na své nevlastní sourozence?” zeptala se.

„Na malé děti? Co tě nemá. Jsou roztomilí a docela hodní.”

„Máš plné právo žárlit. Nebýt jich, měl bys otce jenom pro sebe.” Zvedla hlavu, podívala se mu do tváře a bezděky mu přejela nehtem palce po rtech.

„Vím, že otec miloval maminku, a vím, že má rád mě. Chápu, že nová rodina ho potřebuje víc než já, ale…”

„Ale?”

„Někdy žárlím,” zasmál se sám sobě. „Myslíš, že jsem bezcharakterní?”

„Jsi naprosto normální.”

Uvědomila si, že ho stále ještě hladí palcem po rtech, a spěšně odtáhla ruku. Taylor se jí zahleděl na ústa. Ria ucítila, jak se jí po těle příjemně rozlévá známé teplo. Přijala je jako důkaz, že se začíná uzdravovat. Poprvé po mnoha dnech měla pocit, že žije a dýchá. Taylorovi to zřejmě neušlo. Velice jemně ji od sebe odsunul.

„Měl bych tě nechat, aby ses trochu prospala,” řekl. Přehodil nohy přes okraj postele a vstal. „Dobrou noc, Rio.”

„Taylore,” natáhla se a chytila ho za ruku. Otočil se a podíval se na ni. Zahanbeně ucukla. „Nemůžu usnout, když si pomyslím, že musíš ležet tam na té nepohodlné pohovce.” Sklopila oči, aby v nich neviděl naléhavou prosbu. „Chci říct, že mi nebude vadit, když si usteleš tady,” vyhrkla.

„Mám si lehnout k tobě do postele?”

„Ano. Nic se přece nemůže stát?”

„Ne, to rozhodně nemůže.”

„Tak proč by sis neměl udělat pohodlí?”

Oba si pomysleli, že spát tak blízko vedle sebe může znamenat velmi neklidnou noc, ale mlčeli, protože se nechtěli připravit o konejšivou přítomnost toho druhého.

„Určitě ti to nebude vadit?”

„Určitě ne.”

Ria si znovu lehla a přetáhla si peřinu přes ramena. Zavřela oči. Uslyšela, jak na koberec měkce dopadl vlhký ručník. Zadržela dech. Pod chladivé přikrývky vklouzlo Taylorovo nahé tělo a Rie se rozbušilo srdce. Myslela na jeho horkou pokožku s chomáči jemných chloupků a nemohla usnout. Ležela celá ztuhlá strachem, aby se ho náhodou nedotkla nohou. Pak se z temnoty ozvalo její jméno a ona doslova nadskočila.

„Co je?”

„Rio, je mi hrozně líto, co se stalo s dítětem.”

Cítila, jak tápe po její ruce. Bez rozmýšlení mu ji podala a on ji pevně stiskl. „Mně také, Taylore, a moc.”

„Pořád na ně myslíš?”

„Ano.”

„Já také.” Nadlouho se odmlčel a potom řekl: „Jednou budeš mít jiné dítě.”

„Snad. I tobě se jednou narodí dítě.”

„Ano, možná.”

Mluvili bez nadšení a bez víry v budoucnost. I beze slov však pochopili, že bude lépe čelit smutku společně než každý sám, a tak se pod přikrývkami dál pevně drželi za ruce.

„Rio?”

„Hm?”

Ospale se otočila k manželovi a nechala se obejmout. Taylor se jí otřel obličejem o tvář a potom ji políbil na rty. Ria zbožňovala ty první ranní polibky, při kterých ji na kůži lehce škrábalo strniště jeho vousů! Ovinula mu paži kolem pasu. Její rty se podvolily. Taylor mezi ně vklouzl jazykem. Vydechla a jemně se mu zapřela kolenem do slabin. Byl rozpálený vzrušením.

Zatápal po jejích prsou. „Jak to, že jsi oblečená?” zamumlal.

Rozepnul jí perleťové knoflíčky noční košile a její naběhlá ňadra mu sama vklouzla do rukou. Začal je hníst. Líbilo se mu, jak se jejich okrouhlý tvar přizpůsobuje jeho dlaním. Přejel palcem přes hrot. Znovu. Bradavka se vztyčila.

„Taylore…”

„Hm?”

„Nic. Jenom jsem vzdechla tvoje jméno, protože mi děláš tak dobře.”

„Miláčku, strašně tě chci,” zasténal.

Líbali se. Ria se k němu přitiskla tělem. Začala do něj rytmicky narážet. Jejich rozevřené rty se spojily. Jeho jazyk pronikl hluboko do horké, sladké jeskyně jejích úst.

Převalil se na ni a jeho rty si hledaly cestu dolů. Laskal ji na krku, pak na ňadrech. Nejprve je políbil přes tenkou bavlněnou látku, potom rozhrnul noční košili a dotkl se holé kůže. Ospale olízl bradavku.

Riiným tělem proběhla vlna extáze. Taylorovy rty se sevřely kolem bradavky a začaly ji sát. Ria se zachvěla rozkoší. Zdálo se jí, že neviditelné nervové vlákno, které spojuje ňadra s klínem, je citlivější než jindy. Stačilo, aby ji Taylor něžně stiskl ústy, a v podbřišku jí zaškubalo touhou.

Pomalu otevřela oči. Pohladila ho po rozcuchaných vlasech. Rozevřela stehna. Položil se mezi ně.

„Taylore!” vykřikla náhle.

„Ano? Ano, ano, miláčku.”

Vzal její tvář do dlaní a vášnivě ji políbil. Začal horečně přirážet. Jako obvykle mu nestály v cestě žádné kalhotky.

„Taylore.”

„Hm?” Zběsile ji líbal a divoce pohyboval boky.

„My se milujeme.”

„Ano, já vím.”

Popadla ho za vlasy a zvedla mu hlavu. Zamrkal a konečně se probral. Uvědomil si, co se stalo, převalil se na bok a zíral na ni v němém zděšení. Ria ležela, vlasy zcuchané, volán noční košile vyhrnutý k pasu, zralá růžová ňadra překypující z rozevřeného živůtku, popleněné rty naběhlé. Připomínala zneuctěnou holubici z viktoriánského románu. Tolik krásná a žádoucí, a přece zapovězená.

Taylor se podíval na své vztyčené pohlaví, zaklel, skulil se z postele a odkráčel do koupelny.

„Vždyť se nic nestalo. Ještě jsi spal. Vím, že jsi to neudělal schválně,” řekla Ria plaše, když mu o půl hodiny později podávala šálek kávy.

„Nebudeme se o tom bavit,” odsekl. Opařil si jazyk kávou a znovu vztekle zanadával.

„Nechci, aby sis myslel, že si myslím, že jsi to udělal naschvál.”

„Samozřejmě že ne.”

„Vždyť to říkám.”

„Tak proč na mě křičíš?”

„Ty jsi začal křičet první.”

„Podívej,” řekl a důrazně máchl volnou rukou, „člověk se ráno probudí ve vlastní posteli a vedle něj nahá ženská…”

„Nebyla jsem nahá.”

„Dobře, tak skoro nahá ženská.”

„A nejsem nějaká ženská. Jsem tvoje manželka.”

„Tak mi nemůžeš mít za zlé, že se k tobě jako k manželce chovám.”

„Nic ti nevyčítám.”

„S tebou se prostě nedá rozumně mluvit. Přijdu pozdě.” Popadl sako a shodil přitom židli, přes kterou viselo. Sebral kufřík, práskl dveřmi a byl pryč. Vzápětí se dveře zase rozletěly a Taylor ještě jednou nahlédl do kuchyně: „Ať tě ani nenapadne podnikat dneska nějaké hlouposti. Třeba horskou túru. U tebe člověk nikdy neví. Dej si oddech.”

Zabouchl za sebou, až talíře na policích zarachotily.

Napomínal ji zbytečně. Stejně by se nedokázala soustředit na práci. Inspirace se jí vyhýbala, ale její nechuť k jakékoliv činnosti nebyla způsobena zlenivělostí po víkendu, a dokonce ani potratem. Po tělesné stránce se cítila téměř normálně.

V duchu se však neustále vracela ke svému podivnému manželství. Jestli se podobné scény jako ta dnešní budou opakovat častěji, dostane buď Ria nebo Taylor dříve či později chuť vraždit. A od myšlenek nebývá daleko k činům.

Udělají nejlépe, když se Ria odstěhuje a v tichosti se rozvedou. Teď už Taylor jistě svolí. Jeho politickou kariéru rozchod nijak neohrozí. Noviny jsou plné článků o tom, jaký je schopný a energický a jakou naději představuje pro město. Ria bude trpět daleko víc než on.

Zamilovala se do něho, ale nedokáže s ním žít a zároveň si uvědomovat, že jejich manželství je odsouzeno k zániku. Pro klid duše musí s touto kapitolou svého života co nejdříve skoncovat. Zůstane-li, bude ho milovat víc a víc. Nebo se její neopětovaná láska nakonec promění v nenávist. Ani jedna možnost jí nepřipadala příliš lákavá.

Ria věděla, že její i Taylorova nálada přímo závisí na míře uspokojení pohlavního pudu. Proto se rozhodla jednat chladně a s rozmyslem. Večer přichystala studené pivo a čekala, až se Taylor vrátí z práce.

„Taylore, rozhodla jsem se odejít,” oznámila, sotva usrkl první doušek.

„Kam?”

„Domů. Rozhodla jsem se, že se odstěhuju zpátky k sobě.”

„Proč?” zeptal se a znovu se napil piva.

„Stejně se tomu nakonec nevyhneme a já už takhle dál nemůžu. Potřebuju být doma, ve svém vlastním prostředí. Chci mít klid na uzdravování. Navíc jsem si v obývacím pokoji zařídila kancelář, tak proč bych měla dojíždět, když můžu mít práci i bydlení pod jednou střechou?”

Taylor ocenil její rozhodnutí šťavnatou kletbou. „Odcházíš kvůli tomu, co se stalo dneska ráno?” zeptal se.

Zarputile na něho hleděla a neodpovídala.

„Ano nebo ne?”

„Ano, když to chceš slyšet!”

Otočil se k ní zády a jedním douškem do sebe hodil zbytek piva. Nadával sice potichu, ale přeci jen dost hlasitě, aby ho Ria slyšela. Z jeho výrazů jí vstávaly vlasy na hlavě. Konečně se pomalu otočil. „Ty se mě bojíš, Rio?” zeptal se.

Nechápala, proč by z něho měla mít strach. Na chvíli se zamyslela. „Ne, Taylore,” zavrtěla hlavou.

„Víš, že bych ti nikdy neublížil.”

„Ano, vím. Řekla jsem přece, že ti rozumím. Napůl jsi spal a neuvědomoval sis, co děláš.”

„To jsi mi říkala?”

„Ano. Poslouchal jsi mě vůbec?”

„Než jsem dorazil do práce, úplně se mi vykouřilo z hlavy, o čem jsme vlastně mluvili. Jenom jsem věděl, že jsem se předvedl jako pěkný pitomec,” zasmál se rozmrzele.

„Ale kdepak. Byl jsi prostě trochu rozčilený. Já ostatně taky.”

„Chtěl jsem s tebou být kvůli tobě, ne kvůli sobě.”

„Já vím.”

„Takže nemáš pocit, že jsem zneužil situace?”

„Ne. Vždyť to já jsem tě požádala, abys se mnou zůstal. Toužila jsem po tobě.” Sepjala ruce a nervózně si navlhčila rty. „Zdá se, že nedokážeme být pouhými přáteli, Taylore. Je mezi námi příliš silné sexuální napětí. Dokud budeme žít spolu, budeme se pořád hádat. Jako dnes ráno. To nechci a ty jistě také ne. Udělám nejlíp, když se co nejdřív odstěhuju.”

„Neodcházej,” řekl. V jeho očích četla naléhavou prosbu.

Cosi ji k němu přitahovalo. Připadala si jako spadlý list, který neodvratně klesá do vodního víru. „Musím, Taylore,” řekla.

„O dítě jsi přišla, ale to neznamená, že jsem za tebe přestal cítit zodpovědnost. Nedokážeš si představit, jak se mě dotklo, když jsi mě nenechala zaplatit účet v nemocnici. Byla to moje povinnost. Podle zákona jsem tvůj manžel, bez ohledu na to, co spolu děláme nebo neděláme v posteli. Musím se o tebe postarat, dokud se neuzdravíš na těle i na duši.”

Ria potlačila vzlyk a zakryla si obličej rukama. Taylor hovoří tak krásně, ale co je to platné? Jak ráda by se od něho nechala hýčkat, kdyby to bylo z lásky, a ne z pocitu zodpovědnosti.

„Nevím, co mám dělat,” povzdechla si.

„Přísahám, že se tě ani nedotknu,” řekl. Pomalu zvedla hlavu a pochybovačně se na něho podívala. „Nebo mi snad nevěříš?” zeptal se hlasitě.

Ria se beznadějně potácela mezi naplněním své touhy a mezi rázným řešením, které, jak věděla, by pro ni bylo nejlepší. Příliš Taylora milovala, než aby mohla zůstat, a milovala ho příliš, než aby dokázala odejít. Copak ho může opustit, když se na ni tak prosebně dívá? Ale jak by mohla zůstat, když je jasné, že odchod bude každým dnem těžší a těžší?

Nedělala si iluze, že ji Taylor miluje nebo že by se do ní snad přeci jen mohl časem zamilovat. Kdyby tu taková možnost byla, nečekal by, až ho Ria po Štědrém večeru vyhledá, ale sám by se jí ozval. Také během jejich společného života měl nesčetněkrát příležitost vyznat jí lásku. V okamžicích vášně nebo v tichém spočinutí po milování. Nebo když seděli každý na jiné straně pokoje a náhle zvedli oči a s porozuměním si vyměnili důvěrný úsměv.

Tvrdí, že ji obdivuje a váží si jí, ctí ji jako matku svého dítěte a touží po ní. Nemiluje ji. Proč jenom musí být tak zabedněný a necitlivý? Proč nedokáže rozpoznat její lásku? Jeho nechápavost ji rozčilovala.

„Nepředstavuješ si, doufám,” řekla, „že spolu budeme žít a poskytovat si navzájem sexuální služby, dokud se ti nebude hodit, abych se odstěhovala?”

Její výpad byl ostrý jako meč. Taylor instinktivně nastavil obranný štít. „Ne,” odsekl. „Navrhuju kompromis. Zůstaneš, ale náš vztah bude čistě platonický. Žádné společné spaní. Nic.”

„To už jsme vyzkoušeli a moc se to neosvědčilo.”

„Tentokrát to vyjde.”

„Někdo z nás ale bude muset spát na pohovce,” řekla Ria váhavě.

„Já. Koneckonců zůstáváš na moji žádost, abychom chránili moji kariéru.”

„Jestli zůstanu, budeme se na pohovce spravedlivě střídat.”

„Dovolila bys mi laskavě, abych jako kavalír přenechal postel dámě?” vyjel na ni Taylor.

„Ach, tak tedy ano. Jak dlouho ještě… kdy nastoupíš do úřadu?”

„Správná otázka. V polovině května.”

„Šest týdnů,” řekli oba najednou.

Ria se vzpamatovala první. „A co když se uzdravím dřív?” zeptala se.

„Povíš mi to.”

„Ale nic se nezmění. Dál budou platit stejná pravidla,” prohlásila a vzdorovitě zvedla bradu.

„Máš mé čestné slovo.” Přejel ji chlípným pohledem. „A co ty, můžeš mi dát své slovo?” pronesl pomalu.

„Ano,” vypravila ze sebe.

„Výborně, ujednáno. Můžeme si blahopřát, že jsme se zachovali jako dospělí, civilizovaní lidé. Takže dohoda zní, že splníme své vzájemné povinnosti, pak se rozvedeme a půjdeme každý svou cestou.” Natáhl ruku. „Platí?”

Podmínky smlouvy byly nespravedlivé, ale Ria nabízenou ruku přesto přijala.

Kapitola 8

„Jak se ti líbí?” obrátila se Ria přes rameno na manžela.

„Jsi geniální.”

„Nemůžeš si vymyslet něco nového? Tohle jsi mi už jednou řekl. Ten večer, kdy jsme se seznámili.”

„Opravdu?”

„Něco v tom smyslu. Tvrdil jsi, že jsem hezká, chytrá, zábavná, a navíc mám pěkný dlouhý kožich.”

„Dokonce i zuby máš v pořádku.”

Ria se usmála. Těšilo ji, že si Taylor na jejich první setkání vzpomíná stejně dobře jako ona. Srolovala výkres, který mu předtím ukazovala, a uložila ho do skříně. Firma běžela teprve dva týdny a Rie se zatím dařilo udržet v kanceláři pořádek. Nicméně doufala, že zanedlouho bude zavalená prací a na uklízení jí nezbude čas.

Pochlubila se Taylorovi svou první zakázkou. Jednalo se o projekt několika domů a Ria si za něj napočítala slušnou částku. Snad se jí nakonec podaří zastavit pomalý, ale vytrvalý propad bankovního účtu. Trvala totiž na přísném rozdělení rodinných financí. Taylor se nabízel, že jí do začátku vypomůže, ale ona jeho peníze odmítla. Nenaléhal na ni. Ve všech ostatních ohledech jejich provizorní manželství fungovalo vcelku uspokojivě.

Zhasli světlo, zamkli kancelář a sešli po schodech k Taylorovu vozu.

„Máš hlad?” zeptal se Taylor.

Zavezl ji do práce před několika hodinami a pak se vydal do fitness centra namáhat tělo, zatímco ona namáhala mozkové buňky.

„Ne, jenom jsem unavená. Už se těším do postele.”

„Jo, to já taky.”

Rychle na sebe pohlédli a hned odvrátili zrak. Od potratu uběhl téměř měsíc. Celý měsíc od chvíle, kdy Ria souhlasila, že s ním bude bydlet, pokud jejich vztah zůstane čistě platonický. Oba se chovali nadmíru zdvořile a ohleduplně a dávali si pozor, aby nenarušili křehkou rovnováhu. Stali se z nich vzorní spolubydlící. Rozdělili si povinnosti při vaření a uklízení, svěřovali se jeden druhému se svými nápady, vyprávěli si vtipy, dělili se o televizní program i o zubní pastu. Měli společné všechno, jen postel ne.

„Měl jsi náročný den?” zeptala se Ria, aby zamluvila předchozí narážky. Mohly by se totiž snadno zvrtnout v debatu o sexu, nebo spíš o jeho nedostatku. Ria s Taylorem si bez rozpaků vyměňovali dokonce i hřebeny, ale sexuální pozornosti nikdy. Sex byl zkrátka tabu. Jenomže právě proto na něj museli neustále myslet.

„Jako obvykle. Bleeker mě obviňuje, že prý málo docházím na zasedání městské rady. Jaksi zapomněl dodat, že během toho týdne, na který upozorňuje, jsem ležel s chřipkou.”

„Neumí prohrávat, chudáček.”

Taylor se usmál, ale neodpověděl. Ria se teď už dokázala dobře vcítit do jeho nálad. Poznala, že mu něco znepokojivého leží na srdci, a tak raději mlčela a nevytrhovala ho z myšlenek zbytečným tlacháním.

Doma se Ria omluvila a šla se do koupelny převléknout. Taylor nyní spával v pracovně na nové rozkládací pohovce. Ria nabízela, že se na pohovku přestěhuje sama a uvolní Taylorovi jeho ložnici nebo že se alespoň budou v pracovně střídat, ale on si nedal říct. Tvrdohlavě trval na svém. V tom byl stejný jako Ria, když šlo o její finanční nezávislost.

Každý večer odcházela do ložnice sama. První byla v koupelně na řadě ona, pak Taylor. Ani dnes tomu nebylo jinak, ale když Taylor vyšel z koupelny, neřekl hned dobrou noc a neodebral se do pracovny jako obvykle.

Místo toho váhavě přikročil k posteli. Měl na sobě jenom slipy. Rie vyschlo v ústech, sotva se na něj podívala. Nepřímé osvětlení mu po těle kreslilo erotické stíny. Často se v duchu ptávala, zda snad Taylorovu postavu nevytvořil Bůh sám vlastní rukou. Jinak si tu dokonalost nedokázala vysvětlit.

„Mohla bys mě trochu namasírovat?” zeptal se. V ruce držel tubu s krémem.

„Samozřejmě,” řekla nedbale. Jen aby si nevšiml, že se celá chvěje touhou. Taylor jí podal tubu a posadil se na kraj postele, zády k ní.

„Kde?”

„Můžu si vybrat?” Navzdory zákazu svádění na ni přes nahé rameno vrhl dvojsmyslný pohled.

„Ano,” odpověděla zrovna tak škádlivě, „ale dobře si to rozmysli. Tenhle krém je s mentolem.”

„V tom případě bude stačit pravé rameno,” zamrkal.

Zasmála se, vytlačila si do dlaně trochu krému, klekla si za Taylorova záda a začala mu třít rameno. „Tady?” zeptala se.

„Trochu do… ano, přesně tam.”

Tam, přesně tam, Taylore.

Jsi tak nádherně pevný.

Přesně tam. Ještě.

Ano, ještě.

Třesoucíma se rukama vytlačila z tuby další krém. Koleny se opírala o Taylorův pevný zadek. Dotýkala se jeho nepoddajné, hladké, bronzové pokožky. Každou sobotu pracoval na zahradě oblečený jenom v krátkých šortkách, aby se opálil. Kolikrát ho Ria potajmu pozorovala, kolikrát toužila pohladit ty pružné svaly, kolikrát se nedokázala odtrhnout od okna. Nyní neodolala, rozevřela stehna a přitiskla se mu k zádům po obou stranách páteře. Masírovala ho a přitom se o něho jemně otírala hroty prsů. Pomalu ji zaplavovalo vzrušení.

„Namohl sis sval?”

Masáž měla mít utišující účinek, ale působila přesně opačně. Začal trhaně dýchat a svaly se mu napjaly, místo aby se uvolnily. „Nejspíš. Už po cvičení mě bolel,” přisvědčil.

„Jsi k sobě příliš tvrdý.”

A já? Jsem teď k tobě příliš tvrdá?

Ne, ne, ne.

„No, totiž, snažím se vždycky co nejvíc vyčerpat v tělocvičně, abych nepřišel domů celý nažhavený…”

Ucukla, jako by se spálila o jeho kůži. Skousla si rty a co nejdéle zadržela dech. Potom mu opatrně začala znovu masírovat rameno.

„Taylore?”

„Hm?” odkašlal si.

„Mohl bys jít za jinou.”

„Cože?” otočil hlavu.

„Nečekám, že mi budeš věrný.” Teprve teď si uvědomila, jak je těžké vyslovit to nahlas.

„A jak víš, že jsem?” opáčil.

Zůstala jako omráčená. Jako by dostala ránu do hlavy. „Já… já nevím. Jsi?”

„Podívej se na mě a pochopíš,” zasténal.

Ria potlačila náhlou záplavu radosti, která se jí vzedmula v hrudi. Pokusila se zamyslet nad jejich situací z mužského hlediska. „Pochopila bych, kdybys… ty víš co… kdybys šel za jinou ženou.”

„A vyspal se s ní?”

Ria sklopila oči a přikývla.

„Představuješ si to moc jednoduše,” řekl Taylor a tiše zaklel.

„Vždycky jsi to tak dělal.”

„Tenkrát jsem nebyl ženatý.”

„Teď také nejsi, kdybychom to brali takhle.”

„Jenže to je naše malé tajemství.”

„Spoustě žen by jistě bylo jedno, jestli jsi ženatý nebo ne.”

„Určitě, ale mně to jedno není.”

„Aha, samozřejmě. Musíš dbát na své společenské postavení.”

Vyskočil a vyškubl jí tubu s krémem z ruky. „Díky,” štěkl. Vyběhl z ložnice, ani se neohlédl.

O pět minut později Ria otevřela dveře pracovny. Taylor ležel na zádech na pohovce. Musel na ní spát úhlopříčně, protože pro něho byla příliš krátká. Jednu ruku měl pod hlavou, druhou si položil na hruď. Když uviděl Riu, cuklo mu ve tváři, ale nepohnul se.

„Můžu dál?”

„Proč?”

„Chci se ti omluvit.”

Lhostejně pokrčil rameny. Ria se v skrytu usmála. Taylor trucuje. Bosýma nohama přešla pokoj a usedla na okraj matrace.

Koupili nejlepší pohovku, jaká se dala sehnat, ale stejně za moc nestála.

„Nechtěla jsem tě rozzlobit.”

Taylor vyletěl jako zuřivý pes utržený ze řetězu. „Snad si nepředstavuješ, že můžu prostě vyrazit ven a sbalit první ženskou, která se namane?” obořil se na ni.

Doposud mu to nikdy nečinilo problémy, pomyslela si Ria, ale vzápětí usoudila, že v této chvíli bude moudřejší neodporovat.

„Jsem zvolený starosta, jsem ženatý, všichni mě znají, tak nemůžu shánět ženské po nočních klubech.”

„Netvrdím přece, že máš chodit po klubech. Myslela jsem, že bys mohl mít jednu stálou přítelkyni, která by chápala, jak to mezi námi je.” Na okamžik zaváhala. „Třeba Lisu,” dodala.

„Namíchla se, že jsem se oženil. Nemluví se mnou,” ušklíbl se kysele.

„Ty ses s ní viděl?” zeptala se Ria a ztěžka polkla.

„Občas se náhodou potkáme.”

Proč jen musela otevírat tuhle Pandořinu skříňku? Uvnitř ji čekalo moc ošklivé překvapení. Taylora už zřejmě napadlo, že by nebylo špatné obnovit vztah s Lisou. To jenom Lisa nechtěla.

„Tak promiň, že jsem o tom začala mluvit,” řekla Ria tiše, s bolestí v srdci. „Nevěděla jsem, že tě to tak rozčílí.”

„Mluvíš o tom celý měsíc a moc dobře víš, že mě tím pokaždé spolehlivě naštveš,” řekl chraptivě. Probodával ji modrýma očima. „Nešel jsem za jinou, protože žádnou jinou nechci.” Ria by mu za ta slova nejraději vtiskla polibek na zamračená ústa.

Sklopila hlavu a zavřela oči. Silou vůle se ovládla, aby se k němu nesklonila a neokusila chuť jeho rtů. On dodržuje dohodu, proto ji ani ona nesmí porušit.

Taylor pochopil, že se Ria ani tentokrát nenechá obměkčit. Popřál jí dobrou noc a nezdvořile sáhl po vypínači.

„Ne, počkej, Taylore. Vidím, že tě trápí ještě něco.” Nemůže-li mu být milenkou, bude mu alespoň důvěrnou rádkyní. „Pro samou práci jsem si předtím ani nevšimla, že máš starosti. Nechceš si se mnou promluvit?”

„Ani nevíš, jak nerad ti to říkám.” Zadíval se na strop. Ria vyčkávala. Konečně k ní obrátil oči. „Dostali jsme pozvánku na oficiální otevření jedné instituce. Jejich výbor si nás jednomyslně zvolil za čestné hosty, prý protože jsme mladí, krásní, a navíc novomanželé.”

„A co vlastně máme oficiálně otevřít?”

„Nové křídlo Presbyteriánské nemocnice.”

„Ach.” Ria se schoulila do sebe.

„Takže víš, k čemu to nové křídlo bude sloužit.”

„Bude tam porodnice. Děti.”

„Ano, děti. Kam se podíváš, všude samá mimina. Novopečení tatínkové, co se slabomyslně usmívají a vyvádějí jako smyslů zbavení. A za okny dědečkové a babičky s fotoaparáty.”

„A matky s prsy plnými mléka,” řekla Ria nehlasně s pohledem upřeným do prázdna.

Taylor ji pohladil po šíji. Pak jeho ruka vklouzla do výstřihu noční košile a spočinula na Riinu ňadru. „Promiň, Rio. Původně jsem se o tom před tebou vůbec nechtěl zmiňovat, ale bál jsem se, že by ses to stejně nějak dozvěděla.”

„Samozřejmě tam půjdeme.”

„Ne.”

„Co jsi jim řekl?”

„Prozatím jsem se k ničemu nezavázal. Vysvětlil jsem jim, že se musím podívat, jestli už nemáme jiný program. Slíbil jsem, že se jim ozvu.”

„Kdy se má ta sláva konat?”

„Pozítří. Nedali nám moc času na rozmyšlenou.” Trpce se zasmál. „Nic horšího nás snad ani nemohlo potkat.”

„Musíme tam jít, Taylore. I kdybychom nebyli mladí novomanželé, ty jsi jednou nový starosta, takže tahle povinnost přirozeně padá na nás.”

„Nechtěl jsem je rovnou odmítnout, ale přece nás, a zvlášť tebe, nemůžu vystavit takové zkoušce,” vrtěl Taylor zatvrzele hlavou.

„Oni nevědí, že jsme přišli o dítě. Byla jsem v jiné nemocnici. Nepochopili by, proč jim odmítáš vyhovět.”

„Sloužím veřejnosti, ale nejsem její otrok.”

„O té nové porodnici se hodně psalo. Všechny sdělovací prostředky budou jejímu slavnostnímu otevření věnovat obrovskou pozornost. Musíš být u toho. A já jako tvá žena tam musím být s tebou.”

„Ne, Rio.”

„Ale ano. Reprezentuješ přece městskou radnici,” řekla a položila dlaň na jeho ruku, která jí stále ještě spočívala na prsu.

„Do prdele s městskou radnicí.”

„To nemyslíš vážně.”

„Myslím. Nemáme zapotřebí šaškovat kvůli radnici u slavnostního přestřihávání pásky v nějaké pitomé porodnici.”

„Budu to brát jako léčbu šokem. Jako když tě shodí kůň a ty na něj musíš znovu vylézt.”

„Určitě?” zeptal se a zkoumavě se na ni zadíval.

„Určitě.”

Dlouho si mlčky hleděli do očí. Taylorova ruka byla stále uvelebená na Riiných ňadrech. Předstírali, že o tom nevědí, a bylo jim tak dobře.

Konečně Taylor promluvil. „Máš hodně nalitá prsa,” řekl chvějícím se hlasem.

„Mám.”

„Našel jsem v koši obaly od vložek, Rio.”

Nechala je tam úmyslně, aby si jich všiml. Chtěla mu tak nepřímo dát najevo, že se začíná uzdravovat.

„Všechno v pořádku?”

„Ano,” odvětila chraptivě. „Přišlo to v termínu.”

„Výborně.”

Dál jí jemně hnětl prsy. Okolní svět přestal existovat. Pak se Taylor nadzvedl na lokti a vášnivě na Riina ňadra přitiskl rty.

„Měla bys jít spát, Rio. Dobrou noc,” vypravil ze sebe a odtrhl se od ní.

„Dobrou noc.”

Odešla jako v mrákotách.

Jako by se strojila na pohřeb. Chtěla vypadat co nejlépe, i když se nemohla zbavit pocitu, že na tom vlastně ani nezáleží. Dokonce nejdřív sáhla po černých šatech. Pak si raději vzala červené, ale aspoň si k nim nasadila široký černý slaměný klobouk.

Taylor už byl oblečený a čekal na ni v obývacím pokoji. Když se objevila ve dveřích, polkl úžasem: „Vypadáš fantasticky.”

„Děkuji. Není ten klobouk moc okázalý?”

„Je skvělý. A pro ty perly mám slabost, vždyť víš.”

Nevinná náhodná poznámka jim připomněla jejich zdaleka ne nevinnou svatební noc. Ria si vybavila, jak tenkrát ležela v posteli. Zdobil ji jenom svůdný úsměv a šňůra perel.

Otočila se, aby zakryla rozpaky. Vzala si kabelku. Taylor se vydal hledat klíče od auta.

Cestou do města se několikrát pokusili navázat hovor, ale byli příliš podráždění a nedokázali se soustředit. Nakonec to vzdali.

Přijeli k nemocnici. Taylor stiskl Rie ruku. „Ještě není pozdě. Můžeš se vymluvit na náhlou nevolnost,” navrhl.

„Nesmysl.” Opravdu jí ale bylo špatně od žaludku.

„Zvládl bych to sám.”

Zavrtěla hlavou a roztřeseně se usmála. „Jako manželka nově zvoleného starosty mám svoje povinnosti. Jdeme,” zavelela.

Vystoupili a nechali se doprovodit do rozlehlé mramorové vstupní haly. Na první pohled tvořili ideální pár. Dokonale spolu ladili. Ria byla o půl hlavy menší než manžel. Oba měli černé vlasy, oči jeden zářivě modré, druhý zářivě zelené. Taylor měl na sobě tmavě šedý oblek z lehké letní látky. Ria vypadala, jako by vystoupila rovnou ze stránek magazínu Vogue. Nadšený dav je pozdravil obdivnými výkřiky.

Fotografové měli žeň. Pobíhali sem a tam a stavěli je do skupinek tu s vedením nemocnice, tu s nějakými jinými hodnostáři. Mezi reportéry byla i Delia Starrová. Ona jediná věděla, jaké soukromé utrpení MacKensieovi prožívají. Ukázala jim zdvižený palec, aby je povzbudila.

Hlavní osobou tu byl Taylor, ale obrovské zlaté nůžky podali Rie. Přestřihla růžovomodré stuhy a všichni zatleskali.

„Kdybyste dovolili, paní MacKensieová, pane radní, rádi bychom vás vyfotografovali s první maminkou, která porodila v našem novém zařízení.”

Ria s Taylorem blahosklonně souhlasili, a vzápětí už je kdosi vedl chodbou. Taylor vzal Riu za loket. „Jsem na tebe hrdý. Všichni tě zbožňují. Jsi úžasná,” šeptal. Pak se sklonil pod krempu Riina klobouku a zašeptal jí přímo do ucha: „Dokážu si představit, jak ti je.”

„Nesmím plakat,” pronesla se zoufalým odhodláním, „ale jak se začne mluvit o dětech…”

„Já vím. Drž se, miláčku. Ještě pár obrázků a odvezu tě odtud.”

Šťastné matce bylo něco málo přes dvacet a právě včera porodila své první dítě. Upravila se pro fotografy, pohodlně se opřela o polštáře a blaženě se usmívala. Celá zčervenala, když jí Taylor podal ruku. Riin elegantní vzhled jí zřejmě trochu naháněl strach. Její manžel byl právě tak mladý jako ona. Postával poblíž a hrdě se zubil.

Než ale fotografové skončili, všechna ostýchavost z novopečené maminky spadla. „Máte děti?” zeptala se Riy.

„Ne.” Ria zatápala po Taylorově ruce. „Jsme svoji teprve několik měsíců.”

Taylor ji přidržel a ještě jí pro jistotu položil paži kolem pasu. „Plánujeme je co nejdříve,” řekl.

„Dobře děláte,” prohlásila mladá žena. Vyměnila si s manželem úsměv. „Děti jsou úžasné. Viděli jste Jennifer?”

„Jennifer?” vydechla Ria.

„Naši dceru.”

„Ehm, my… ještě jsme nebyli v dětském oddělení,” vyhrkla Ria. Přes všechno utrpení pořád dokázala rozumně uvažovat.

V tu chvíli se k nim protlačil jakýsi zaměstnanec nemocnice: „To je naše další zastávka. Tudy, prosím. Předvedeme panu radnímu a paní MacKensieové dětské oddělení. Je vybavené nejmodernější technikou. Uvidíte, že u nás je o novorozence dobře postaráno. Obrovský pokrok, kterého se podařilo dosáhnout…,” vysvětloval a kráčel Rie po boku. Z druhé strany ji podpíral Taylor.

„Omluvte nás na okamžik,” řekl Taylor. Zastavil celé procesí, odtáhl Riu stranou a podíval se jí zblízka do tváře. „Pojď, vymluvíme se a zmizíme odtud,” naléhal.

„Ne, to nemůžeme,” řekla a chytila se ho za paži. „Je mi docela dobře.”

„Jsi bílá jako stěna.”

„To dělají ty zářivky.”

„Nevymýšlej si, Rio. Musíš okamžitě pryč.”

„Ne, prosím tě.”

„Děje se něco?” naklonil se k nim z diskrétní vzdálenosti ředitel nemocnice.

„Ne,” odpověděla Ria a věnovala mu zářivý úsměv. „Taylor mě jenom žádal, abych mu připomněla, že má té mladé mamince a Jennifer poslat květiny.” Pohledem prosila manžela, aby potvrdil její lež.

Hostitelé si ulehčené oddechli. „Je tak pozorný,” zamumlal kdosi z přítomných.

„To je jeden z důvodů, proč jsem se za něho provdala,” prohlásila Ria a zavěsila se do Taylorovy paže. Prsty měla studené a pokryté lepkavým potem. Taylor položil svou ruku na její. Jen on věděl, že se ho nechytila z lásky, ale protože se potřebovala něčeho přidržet.

Nejprve prošli oddělení pro nedonošené děti, které naštěstí zatím zelo prázdnotou. Pak postoupili do oddělení pro zdravé novorozence. Taylor cítil, jak mu Ria pevněji sevřela paži. Pokoušel se věnovat pozornost informacím, které na něho chrlil kdosi z nemocničního personálu, ale měl velkou starost o Riu a statistické údaje mu šly jedním uchem tam a druhým ven.

Zastavili se u prosklené stěny a dívali se, jak ošetřovatelka bere do náruče křičící nemluvně. „To je Jennifer. Naše první miminko,” řekl někdo.

„Smím si ji pochovat?” zeptala se Ria tiše. Nemocniční hodnostáři zaraženě zmlkli. Dokonce i zástupci sdělovacích prostředků, kteří doposud hlučeli a pobíhali jako nezvedené děti, zůstali stát bez hlesu. Taylor se zatvářil, jako by mu v krku z ničeho nic uvízlo celé vejce.

„Jo, to bude skvělá fotka!” vykřikl jakýsi fotograf od novin. Jeho kumpáni vehementně přikyvovali.

Personál se krátce poradil a pak Riu zavedli dovnitř. Taylor si začal připadat jako návštěvník ve vězení. Od milované bytosti ho oddělila skleněná stěna. Díval se na Riu, ale nemohl se jí dotknout, nemohl ulevit její bolesti. Prožíval pravé peklo. Proč jen si Ria naordinovala tohle mučení? Uložila si je jako šokovou tera-pii? Nebo snad jako trest? Taylor nemohl dělat vůbec nic. Jen se na ni bezmocně díval.

Ria se usmála na sestru a vztáhla paže po ječící holčičce. Dítě sebou mrskalo, ale Ria je vzala daleko opatrněji než předtím sestra a posadila se s ním do houpacího křesla.

Všude kolem cvakaly spouště fotoaparátů a blýskaly blesky, ale Taylor je nevnímal. Neslyšel krupobití otázek a odpovědí. Soustředil se jen na svou ženu, která levou rukou se snubním prstenem půvabně a klidně podpírala hlavičku dítěte.

„Vaše žena má kuráž, Taylore,” ozval se hlas Deliy Starrové.

Taylor přikývl. „Čertovskou kuráž,” řekl hrdě. Vzpomněl si, jak křehce a přitom nebojácně Ria vypadala, když za ním tenkrát přišla, aby mu pověděla, že s ním čeká dítě. I teď byla nádherná a dokonale se ovládala. Jen Taylor věděl, jakou bolest prožívá. Ještě nikdy nepotkal ženu, která by byla tak silná a jemná zároveň.

Ria se sklonila k dítěti a Taylor podle pohybu rtů poznal, že na ně brouká. Holčička přestala plakat. Ria se tiše, šťastně zasmála. Neslyšel ji, ale vycítil, že se směje.

Ria říkala něco ošetřovatelce, ale ani na okamžik neodtrhla oči od dítěte. Rozbalila růžový flanelový povijan a prohlížela si skvrnité tělíčko. Palcem poměřila velikost nožičky. Pohladila dítě po tvářičce.

Nakonec rozevřela drobnou dětskou pěstičku a vtiskla na malou dlaň něžný polibek. Až potom vrátila dítě sestře.

Teprve doma se rozplakala.

Taylor ji odvezl rovnou tam, přestože ještě nebylo ani poledne. Dokud trval oficiální program, Ria se usmívala pro fotografy, blahopřála zástupcům nemocnice k otevření nové budovy, s kdekým si potřásala rukou. Cestou ale seděla vedle Taylora jako bez života a nevydala ani hlásku.

Vešli do domu. Ria postavila kabelku na stolek v hale. Taylor odložil klíče. Objal Riu a přitáhl ji k sobě. Nebránila se.

„Nepouštěj mě.”

„Neboj se.”

Konečně mohla nechat slzy volně kanout.

Taylor jí vzal klobouk a odhodil ho na podlahu. Vyndal jí z vlasů sponky a prsty jí rozčesal těžké prameny. Pak si přitiskl její hlavu k hrudi a pevně ji držel. Riino tělo se otřásalo vzlyky. Chytila se Taylora za klopy a smáčela mu náprsenku košile proudem slz.

Když pláč polevil, Taylor ji zvedl a v náručí odnesl do ložnice. Postavil ji vedle postele a obrátil ji zády k sobě. Rozepnul jí šaty a nechal je spadnout ke kotníkům. Poslušně z nich vykročila, na sobě jenom saténové kombiné s krajkovým živůtkem.

Taylor s ní zacházel jako s dítětem. Otočil ji obličejem k sobě, položil jí ruce na ramena a jemně zatlačil, aby si sedla na kraj postele. Poklekl, zul jí lodičky na vysokém podpatku a postavil je stranou.

Vstal, svlékl si sako, vestu a košili, sundal si boty a ponožky. Nechal si jenom kalhoty. Lehl si na postel a přitáhl si Riu k sobě.

Opřela se o něho a tvář si položila doprostřed jeho hrudi. Ochranitelsky ji objal. Bradou se dotýkal temene její hlavy.

„Vyprávěj mi o ní.”

„Byla krásná,” zašeptala Ria.

„Žádné novorozeně není krásné.”

Neurazila se. Věděla, že Taylor jenom žertuje. „Ale ona byla krásná,” řekla.

„Byla tak strašně maličká.”

„Droboučká. Měla neuvěřitelně malinké prstíčky na nožičkách. Tys je na tu dálku ani nemohl vidět. A ručičky měla skoro průsvitné.”

Taylor si zvedl Riinu ruku k ústům a políbil ji na hřbety prstů. „Jaké to bylo, když ses jí dotýkala?” zeptal se.

„Měla úžasně jemnou pokožku.” Svraštila obočí a zamyslela se. „Ale místy byla suchá a šupinatá. Ptala jsem se sestry a prý to je u novorozenců normální. Strávili devět měsíců ve vodě, takže po narození mívají asi týden suchou pleť a často se jim loupe.”

„To jsem nevěděl. Ještě něčeho sis všimla?”

„Srdíčko jí bilo hrozně rychle. Na hrudníčku a na takovém měkkém místě na hlavičce se dal pozorovat puls. Byla horká. Proto nejmenší děti není potřeba zbytečně přikrývat. Jejich tělo vyrábí daleko víc tepla než naše.”

Taylor si pomyslel, že v této chvíli by se stěží našlo nějaké lidské tělo, které by vyrábělo víc tepla než to jeho. Měl ty nejčestnější úmysly, ale ať chtěl nebo ne, Riina blízkost na něj měla mocný účinek.

Saténové kombiné smetanové barvy přiléhalo k jejím křivkám a zdůrazňovalo prsa, pas i boky. Z pružných krajkových košíčků podprsenky přetékala bujná ňadra. Taylor chvílemi toužebně pozoroval růžovohnědé skvrny bradavek a vzápětí se jim zase úzkostlivě vyhýbal pohledem. Jak rád by se jich dotkl, ochutnal je.

V hlavě mu vířil chaos. Snažil se potlačit narůstající vzrušení a zahnat představy, které se mu rozvíjely před vnitřním zrakem. Viděl, jak se pod přiléhavým kombiné rýsuje podvazkový pás. Věděl, že Riina holá stehna nad horním okrajem punčoch jsou hladká a měkká, že tvoří hedvábný přechod ke sladkému, temnému tajemství jejího ženství.

Rie neušlo, jak po ní zatoužil. Pokusila se pohnout, ale on si ji přitáhl blíž k sobě. „Měla bych se převléknout a jít do práce,” namítla.

Kdyby promluvila energičtěji, pustil by ji, ale takhle mu bylo jasné, že se jí ve skutečnosti nechce nikam chodit. „Jako zvolený starosta jsem rozhodl, že máme pro zbytek dne volno,” řekl.

„A co budeme dělat?”

„To co teď.”

„A co vlastně děláme teď? Truchlíme nad dítětem, které se nikdy nenarodilo?”

„I tak by se to dalo brát. Potřebuješ si prožít smutek až do konce.”

Ria mu položila ruku na srdce. Nehtem palce mu bezmyšlenkovitě pohladila bradavku. „Nezdá se ti, že jsem až směšná, jak myslím pořád jenom na sebe? Vždyť na celém světě denně potratí tisíce žen.”

„A každá se cítí stejně jako ty. Pokud o dítě alespoň trochu stála.”

„A pokud stojí o muže, který je otcem.” Zvedla hlavu a podívala se mu do tváře. „Většině mužů v tvé situaci by se ulevilo, kdyby se ukázalo, že žádné dítě nebude.”

„Takhle jsem se na to nikdy nedíval, Rio.”

„Ale teď jsi volný.”

„Necítil jsem se nijak svázaný. Na dítě jsem se těšil.”

„Opravdu?” zeptala se a oči se jí znovu zalily slzami. Kousla se do spodního rtu.

„Opravdu, a moc.”

„Jestlipak to byl chlapec, nebo holčička jako Jennifer?”

„Na tom nesejde, Rio.”

„Ztratili jsme primabalerínu, olympijského vítěze, politika, vědce nebo umělce?”

„Ne, ne,” zasténal. Překulil ji na záda a zvedl se nad ni. „Jestli na to nepřestaneme myslet, skončíme v blázinci.” Slíbal jí slzy z tváří. „Musím tě políbit, jinak zešílím,” řekl.

Nejdřív jen něžně přiložil své rty k jejím. Jejich dech se spojil. Potom Taylor rozevřel rty v majetnickém, chtivém polibku. Jeho nenasytný jazyk pronikl do Riiných úst.

Zabořila mu prsty do vlasů. „Taylore, Taylore,” sténala, „líbej mě, dokud to nepřestane bolet.”

„Co tě bolí?”

„Všechno.”

Rozséval polibky po jejích uslzených tvářích, ale vždy znovu se vracel k ústům. Stáhl jí ramínka kombiné a zabořil obličej do voňavé, sametově hebké rýhy mezi ňadry. Líbal jí prsa a jazykem jemně přejížděl po bradavkách, až se vztyčily.

Přes rozpálený satén pohladil trojúhelník jejího podbřišku. Látka jí horce klouzala po těle. Taylor zdvihl volánový lem kombiné a zabořil obličej do Riina měkkého břicha. Zlehka, líně jí políbil pupík, pak do něj agresivně vnikl jazykem.

„Ne, Taylore, přestaň, já jsem…” „Co?”

„Mokrá.”

„Skvělé.”

„Ale co když zajdeme příliš daleko a…”

Vsunul jí ruku do kalhotek a zajel mezi stehna. „No tak, nestyď se,” řekl.

Ria zaprotestovala. Taylor vyzývavě zabořil ruku hlouběji. Ria popustila uzdu touze, kterou v ní zažehly jeho polibky, a podvolila se jeho šeptaným rozkazům.

A pak už jí pohlavím probíhaly osvobozující vlny a Taylorova ústa si je brala a oplácela jí něžnými slovy.

Tělo jí stále ještě hořelo vzrušením, když o několik minut později ucítila, že Taylor vstává z postele. Otevřela oči a láskyplně vyslovila jeho jméno.

„Nikam nejdu,” ujistil ji. Naklonil se nad ni a odhrnul jí z ramen a z prsou zvlhlé prameny vlasů. „Hned jsem u tebe,” slíbil.

Ria zavrtěla hlavou, posadila se a posunula se na kraj postele. Objala ho kolem štíhlého pasu a opřela si tvář o jeho nahé břicho. Pak ho políbila. A znovu, tentokrát smyslněji.

„Rio,” zachraptěl.

Ria mu svůdnicky rozepjala opasek.

Kapitola 9

Ria prudce sešlápla brzdu a otevřela dveře auta. Vyskočila, upustila přitom kabelku a celý obsah se vysypal na příjezdovou cestu. Ria zaklela jako dřevorubec, shrábla rozházené věci a zadními dveřmi vpadla do domu.

Zvonil telefon.

„Haló?”

„Ahoj,” ozval se Taylor. „Jsi nějaká udýchaná.”

„Právě jsem přiběhla.”

„Myslel jsem, že touhle dobou už budeš dávno doma.”

„To jsem si myslela taky, ale něco mě zdrželo.” Před patnácti minutami měla být u Taylora v kanceláři. Teď se na ni možná zlobí, ale však on ho hněv přejde, až mu poví, kde byla a proč se opozdila.

„Potřebuju jenom půl hodinky, než se převleču.”

„To ale přijdeme pozdě, Rio.”

Zamyslela se. „Běž napřed a sejdeme se na místě,” navrhla.

„Ne že bych z toho měl radost, ale asi to tak bude nejlepší.”

„Bez tebe nemůžou začít. Jestli nedorazíš včas, strhne se hrozný poprask. Přijedu za tebou co nejdřív.”

„Před večeří se má konat recepce, ale nejsem si jistý, ve kterém salónku.”

„Tak na ni jdi a nedělej si starosti. Však já si tě najdu.”

„Kdybys měla nějaké potíže…”

„Neboj. A teď už utíkej. Nebudu tě dál zdržovat.”

„Tak ahoj. Počkej, Rio, kde jsi vlastně byla takovou dobu? V práci?”

„Pak ti to řeknu.”

Zavěsila, dřív než stačil odpovědět. Dnes je velký den. Taylor MacKensie přebírá úřad starosty. V hlavním sále jednoho z nej-lepších místních hotelů se při té příležitosti koná slavnostní večeře.

Ria se rozběhla do ložnice. V poklusu odkopla lodičky a shodila ze sebe sako. Obvykle bývala až přehnaně pořádná, ale dnes nechávala kusy oblečení ležet, jak jí odpadly od ruky. Skočila pod sprchu. Horká voda jí rozproudila krev.

Celá hořela vzrušením. Odpoledne byla na kontrole u lékaře. Bylo jí předem jasné, že bude mít co dělat, aby stihla Taylorovu oficiální večeři. Jenže když ve smluvenou dobu dorazila do ordinace, zjistila, že hned tak na řadu nepřijde. Doktora zdržel naléhavý případ. Než ji konečně zavolali k vyšetření, stačila dvakrát prolistovat všechny výtisky National Geographic, které našla v čekárně. Ze všech těch článků o volně žijících zvířatech jí šla hlava kolem.

Ale doktorův konečný verdikt stál za dlouhé čekání. Je zdravá jako řípa a není důvod, proč by nemohla obnovit normální manželské vztahy.

Ještě teď se Rie při nasazování náušnic třásly ruce. Až se dnes večer vrátí domů, sdělí tu dobrou zprávu Taylorovi. Představila si, co bude následovat, a podklesla v kolenou. Od toho odpoledne, kdy drželi smutek za nenarozené dítě, si s Taylorem připadali jako dvě kapky vody na rozpálené plotně. Divže nesyčeli žárem.

Pečlivě dbali, aby se jeden druhého ani nedotkli. Taylor už se k ní do postele nevrátil, přestože v to tajně doufala. Celou dobu spal na pohovce v pracovně.

Snažila se pochopit, čím bylo jejich milování tenkrát odpoledne zvláštní. Bylo vášnivé jako vždycky, ale bylo v něm ještě něco navíc. Jakási síla vzájemnosti. Překročili v sexualitě hranici, za níž dávat znamená víc než brát. Nové city, které se zrodily z jejich vášně, v nich probouzely strach.

Snažili se, aby doma panovala uvolněná přátelská atmosféra. Pod povrchem ale vřela potlačovaná touha a nevyslovené pocity. Žili pod stálým tlakem, jemuž se nedalo dlouho odolávat. Teď konečně přišlo vysvobození.

Ria věřila, že jakmile s Taylorem obnoví sexuální vztahy, otázka rozvodu jednou provždy zmizí z pořadu dne.

Bylo dost chladno. Rozhodla se, že si vezme flitrové šaty, které na sobě měla na Štědrý večer. Navoněla se Taylorovým nej-oblíbenějším parfémem, vložila do kabelky papírový kapesník a rtěnku, popadla klíče od auta a zadními dveřmi vyběhla ven.

Mohla by přísahat, že se nohama ani nedotýká země.

Většina účastníků zahajovací recepce už opustila salónek a přesunula se do velkého sálu, který se nacházel o několik poschodí níže. Taylor se omluvil a odskočil si na toaletu. Když se vrátil, zbývala v salónku jediná osoba. Lisa.

Vypadala úžasně. Byla oblečená do odvážných černých šatů, od kterých se nápadně odrážely její světlé vlasy. Postávala u nápojového baru. „Mám ti nalít?” usmála se na Taylora.

„Ne, díky, musím si pospíšit dolů.”

„Nemůžeš mi věnovat minutku, Taylore? Nemluvili jsme spolu bůhvíkolik týdnů.”

„Ty jsi nemluvila se mnou.”

Držela v ruce čerstvý drink. Zamíchala ho prstem a potom sklenici naráz vyprázdnila. „Co se divíš? Měla jsem snad právo se naštvat, když ses za mými zády oženil s tou Lavenderovou.”

Taylor podrážděně stiskl rty. „Jmenuje se Ria,” řekl. „A trochu mě překvapilo, že ti moje manželství tolik vadí. Dohodli jsme se přece, že se nebudeme navzájem omezovat. Mohla ses po libosti scházet s jinými a já také.”

„Scházet se není totéž co oženit se.”

Taylor jako zkušený politik poznal, že se dostali do patové situace. Moudřejší ustoupí, pomyslel si. „Omluv mě,” řekl a zamířil ke dveřím.

„Promiň, Taylore.” Lisa ho popadla za paži. „Myslela jsem, že mezi námi platí určitá domluva.”

„Ano. Naše domluva zní, že žádná další domluva není možná.”

„Teprve když jsem tě ztratila, uvědomila jsem si, co pro mě znamenáš. Stýskalo se mi po tobě,” řekla Lisa a zamrkala hustými řasami.

„Opravdu?”

Odložila sklenici, přitiskla se k Taylorovi a objala ho kolem

krku. Cítil na hrudi její svěží ňadra nespoutaná podprsenkou. „Strašně,” řekla. „A vím, že ti scházím.”

„Jak jsi na to přišla?”

„S manželkou si určitě neužíváš v posteli tak jako se mnou.” Usmála se jako mazaný čtenář, kterému stačí prolistovat první kapitolu Agathy Christie a hned ví, kdo je vrah.

„Je to jiné,” odpověděl diplomaticky.

Sevřela ho stehny. Ucítila, jak pod poklopcem smokingových kalhot tvrdne. „Jen si nech svou manželku, Taylore,” zašeptala. „Také jsem byla vdaná, ale brzy jsem pochopila, že manželství není nic pro mě. Mám raději svobodu. Ale nejraději mám tebe.” Třela se o něho jako mrouskající kočka. „Jsme přece oba diskrétní, tak proč by to mezi námi nemohlo zůstat jako dřív? Co na tom, že jsi z neopatrnosti zbouchl nějakou Riu Lavenderovou.”

„Ria není těhotná,” řekl Taylor stroze.

„Teď ne, ale byla,” usmála se potměšile. „Proto ses s ní přece oženil. Kdy se to stalo? Na Štědrý den? Po večírku u Grahamových?” Přivřela oči. „Představuju si, jak to asi probíhalo. Zlobil ses, že jsem odjela na hory bez tebe. Na večírku ti padla do oka celkem ucházející ženská. Neměla nic proti záskoku na jednu noc, tak jste se spolu vyspali.

Ale já ti odpouštím, drahý. Jsi jenom muž. Však víme, jak jsi potentní. A navíc,” dodala zlomyslně, „já jsem si to zase hezky rozdávala s lyžařským instruktorem.

Užila jsem si a hotovo. Žádná pohroma. Jak to, že ty ses nechal tak hloupě nachytat? Chudáčku, zachoval ses jako čestný muž a oženil se. Pro nic za nic.” Našpulila rty a káravě zamlaskala.

Taylor hozenou návnadu nespolkl. Nic před Lisou nepřizná a také se nenechá vyprovokovat ke vzájemnému vyřizování účtů. Její vulgárně zjednodušený pohled na věc ho však kupodivu přiměl k zamyšlení. Proboha, snad to Ria nevidí také takhle? Snad si nemyslí, že pro něho neznamená nic víc než pouhý nástroj k ukojení vášně?

Teď se nad jejich vztahem poprvé zamyslel z Riina hlediska a rozhodl se, že si musejí co nejdřív udělat jasno. Přesvědčí Riu, že u ní zdaleka nehledá jenom příjemné rozptýlení. Pomilovat a nechat být? Kdepak.

Ale nejdřív se musí vypořádat s Lisou. Nasadil znuděný výraz. „Nevíš, o čem mluvíš, Liso,” řekl.

Zaklonila hlavu a rozesmála se: „Ale vím. Delia Starrová se ráda napije, Taylore. Pamatuj na to, až s tebou příště bude dělat interview. Stačí pár skotských, rozváže se jí jazyk a vyklopí, nač si vzpomeneš.”

„Dobrá, obstarala sis informace. Co teď s nimi? Budeš mě vydírat? Jaká je cena za tvoje mlčení? Sexuální služby? Mám ti čas od času udělat dobře, abys držela jazyk za zuby?”

„Přece bych se nesnížila k takové špinavosti.” Vklouzla mu rukama pod sako a přes košili ho zatahala za bradavky. „Ale lidi se o svého nového starostu a jeho mladou paní přirozeně zajímají. Náhodou by mi třeba mohlo něco uklouznout, ani nebudu vědět jak.”

„Jsi ty ale čubka.”

Trhla sebou, ale rychle se vzpamatovala. „Máš pravdu. Jenže jsem taky bohatá. Pohybuju se ve správných společenských a politických kruzích. Nemůžeš si dovolit mě zklamat,” pronesla s líným úsměvem. Natáhla se a něžně ho políbila. „V čem je problém, Taylore? Nechci přece, aby ses vzdal své ženy. Nic proti ní nemám, pokud se nebude plést mezi nás dva. Manželka brunetka, milenka blondýnka. Co víc si muž může přát?”

Při poslední otázce se mu rty téměř otírala o ústa. Pak se vytáhla na špičky a plnou vahou se o něj opřela. Taylor ji musel chytit kolem pasu, aby neupadli. Lisina dravčí ústa se k němu přibližovala.

Ozval se zvuk, jako by někdo zadržel dech. Taylor otočil hlavu. Ve dveřích stála Ria. Třpytivá, oslnivá postava ve flitrových šatech. Černé vlasy se jí leskly odrazem světel a z očí čišela ledová záře.

„Rio,” vydechl Taylor. Odstrčil Lisu.

„Dobrý večer, paní MacKensieová,” zasmála se Lisa.

„Dobrý večer,” odvětila Ria chladně. Obrátila se k manželovi: „Dole mi říkali, že tě nejspíš najdu tady.”

„Všechno je jinak, než si myslíš, Rio.”

„Nebuď směšný, Taylore,” odpověděla. „A dej se do pořádku, za chvíli máš přednést nástupní projev.” Otočila se na podpatku a odešla. Taylor odhodil Lisu stranou a skokem vyrazil za manželkou. Dohonil ji až v polovině chodby.

„Rio, počkej.”

„Není čas. Přijdeme pozdě.”

„Ty zůstáváš?”

„Tak jsme se přece dohodli,” řekla upjatě. „Zůstanu s tebou, dokud oficiálně nenastoupíš do úřadu. Budu vedle tebe sedět v čele stolu, usmívat se na všechny strany a dělat jako by nic, přestože jsem tě právě přistihla, jak se oslintáváš s tou svojí děvkou.”

Vztekle stiskla přivolávač výtahu. Dveře se otevřely. Ria nastoupila, Taylor za ní. Chtěl něco říci, ale ani nestačil otevřít ústa.

„Nemohl ses dočkat, co? Ano, domluvili jsme se, že potom půjdeme každý svou cestou, ale domnívala jsem se, že tím je myšleno až po dnešku. Zřejmě jsem se spletla,” spustila na něho Ria.

„Moje vysvětlení tě asi nezajímá?” zeptal se Taylor.

„Jdi k čertu,” odpověděla Ria a sladce se na něho usmála.

„Myslel jsem si to,” zamumlal na půl úst. Dveře výtahu se otevřely, Ria s Taylorem vystoupili a vzápětí je obklopil dav lidí, kteří se nemohli dočkat, až si s nimi potřesou rukou.

Usedli do čela stolu a slavnostní večeře mohla začít. Ria nedokázala polknout ani sousto. Dělalo se jí špatně od žaludku. V hlavě jí škubalo a jenom silou vůle zadržovala slzy. Nemohla se soustředit. Neustále měla před očima Taylora, jak objímá Lisu, jak ji líbá. Nejraději by ječela, křičela, házela talíře, a přece na sobě nedala nic znát. Chovala se, jak se na první dámu města sluší.

Uvažovala, zda se nemá vymluvit na náhlou nevolnost a zmizet, ale pak se rozhodla, že to potěšení Lise nedopřeje. Navíc je tu Taylor. Jen ať si také vytrpí svoje. Jistě prožívá pravé peklo. Nezáviděníhodná situace, sedět všem na očích, z jedné strany manželku a z druhé milenku. Tomu se říká horké křeslo. Ria jen doufala, že se Taylor důkladně podusí ve vlastní šťávě.

Konečně bylo po večeři. Číšníci sklidili ze stolů a hosté si natočili židle, aby viděli na pódium. Objevil se konferenciér. Pronesl pár otřepaných vtipů, které Rie na náladě rozhodně nepřidaly.

Po tomto zahřívacím kole následovaly krátké projevy několika hodnostářů a nakonec byl všem přítomným představen nový starosta Taylor MacKensie.

„A nyní,” ohlásil konferenciér, „bych prosil Taylora MacKensieho a jeho krásnou paní Riu, aby přišli sem ke mně a složili slavnostní přísahu.”

Ria ztuhla. Nevěděla, že zavolají i ji. Taylor ji vzal za loket a pomohl jí vstát. Za všeobecného potlesku kráčeli podél řady křesel k pódiu.

Později si nedokázala vybavit, jak přežila těch několik minut, kdy Taylor oficiálně přebíral úřad. Věděla jen, že mluvil jasným, zřetelným hlasem. Vzpomínala na chvíle, kdy slýchávala ten hlas plný humoru, hněvu i vášně. Prosakoval jí až do morku kostí, působil jako narkotikum. Ukolébával k víře, že jeho nositel je bezúhonný muž, na kterého se dá spolehnout. Který dokáže být věrný své ženě. Jenže Ria věděla své.

Když bylo po přísaze, Taylor se usmál na aplaudující obecenstvo. Potom se otočil a usmál se na Riu. Vzal její tvář do dlaní, sklonil hlavu a krátce ji políbil. Ozvala se nová vlna potlesku, tak silná, až se rozklepaly skleněné lustry. Konferenciér doprovodil Riu zpět na její místo. Taylor se chopil mikrofonu a spustil poutavý, zábavný projev. Hlas mu zvučel nakažlivým nadšením, sebedůvěrou a optimismem. Skončil a posluchači se jako jeden muž zvedli ze židlí.

Ria váhavě vstala také a spolu s ostatními odměnila svého proradného manžela potleskem.

Pak už zbývalo jen přetrpět fotografování a potřásání rukama a bylo po všem. Společně odešli do garáže a čekali, až jim zřízenci přivezou auta. Riino se objevilo první. Nastoupila a odjela. Netrpělivě podupávajícího Taylora nechala za sebou.

Samým rozčilením téměř nebyla schopna řídit. Zapomínala na nejzákladnější pravidla silničního provozu. Původně chtěla jet k sobě domů, ale uvědomila si, že u sebe nemá klíče. Musí nejdřív k Taylorovi. Zastavila před domem, ani nevypnula motor. Vyběhla po schodech a odemkla přední dveře. V horečném spěchu prohrabala kdejaký kout, až konečně našla, co hledala. Právě se vracela k autu, když se odkudsi zjevil Taylor a zastoupil jí cestu.

„Pusť mě, Taylore.”

„Ne.”

„Nechci od tebe nic slyšet. Taky bych ti mohla ledacos povědět, ale tebe moje názory stejně nezajímají. Nedělejme si to těžší, než to je.”

„Co bys mi například mohla povědět?”

„Jsi hnusný, pokrytecký parchant,” vmetla mu do tváře.

„Proč myslíš?”

Nevěřila svým uším. Ustoupila o krok dozadu. „Podle tebe je možná normální, že se ženatý muž líbá se svou bývalou soulož-nicí, ale já mám trochu jiné zásady,” prohlásila.

„Já Lisu nelíbal.”

„Že by se mi to jenom zdálo? To byl teda fakt neuvěřitelně živý sen.” Pokusila se ho odstrčit, ale nedal se. Naopak, násilím ji zatlačil dovnitř a zavřel dveře.

„Chováš se jako malý, Taylore. Nezůstanu tu s tebou už ani minutu. Přestaň si hrát na tyrana a pusť mě ven,” protestovala Ria hlasitě.

„Nejdřív si musíme ujasnit fakta.”

„Viděla jsem ta tvá fakta na vlastní oči,” vykřikla. „Vášnivě jste se líbali. Nebo že byste si navzájem dávali umělé dýchání? Pokud vím, došlo i na masáž srdce.”

Vzpomínka na Lisiny ruce na Taylorově hrudi ji rozpálila do běla. „Přišel jsi o rozum? Máš štěstí, že jsem vás přistihla já. Mohl tam vejít kdokoliv. Tvá kariéra, všechno, o co jsi celou dobu usiloval, by se rázem ocitlo v troskách. Stál ti ten polibek za to? Na co jsi vůbec myslel?” křičela.

„Na tebe.”

Nevěřícně se na něho podívala a z očí jí vytryskly slzy. Jak může tak krutě žertovat? „Přestaň si ze mě dělat legraci. Nezasloužím si to.”

„Zasloužíš, abych tě přehnul přes koleno a naplácal ti, protože děláš ukvapené závěry a nechceš mě poslouchat.”

„Co prosím? Nachytala jsem tě in flagranti s tvou bývalou milenkou. I když,” smutně se pousmála, „Lisa vlastně není bývalá. Hráli jste to na mě celou dobu? Nebo jste se dali zase dohromady teprve nedávno? Po potratu, když jsem nebyla k volnému použití?”

„Nemluv tak, nebo budeš brzo litovat,” řekl. Zaťal zuby, až mu vystoupily svaly na čelisti.

„To sotva. Řekla bych ti ještě daleko horší věci, jenže se mi prostě nedostává slov.” Otočila se k němu zády. Kdyby jen neměla vzadu tak hluboký výstřih. Připadala si nahá a zranitelná. „Byla jsem hloupá, že jsem za tebou tenkrát vůbec přišla. A ještě hloupější, že jsem se nechala přemluvit, abych zůstala!”

Náhle se otočila: „Tak je to! Jako ženatý muž vzbuzuješ daleko větší důvěru. Zacpal jsi ústa kritikům a kdybys měl navíc dítě, hned bys byl zase o něco populárnější. Muselo ti přijít ohromně vhod, když jsem za tebou přišla, že jsem těhotná. Hned tě napadlo, že můžeš zabít dvě mouchy jednou ranou. Já ti posloužím jako kamufláž, zatímco potají si budeš dál v klidu užívat své nechutné milostné avantýry. Ale s tím je konec, Taylore. Zůstávala jsem s tebou jen a jen ze smyslu pro povinnost. Svoje jsem splnila, takže sbohem. Hra je u konce.”

Ňadra se jí dmula rozčilením. Zelené oči zářily jako smaragdy. Ruce měla zaťaté do pěstí. Vlasy na hlavě se jí doslova ježily spravedlivým rozhořčením. Chvěla se jako napjatá struna.

Teď by měl Taylor sklopit uši, uklidit se do kouta a lízat si rány, které mu zasadila svým ostrým jazykem. On se však klidně zeptal: „Skončila jsi?”

„Slyšel jsi, ne?”

„Ptám se, jestli jsi skončila s přednáškou, ne s naším vztahem.”

„S obojím.”

„Výborně. Teď mlč a poslouchej mě.” Namířil na ni prstem: „Asi polovina z toho, co jsi řekla, je blbost.” Chtěla se ohradit, ale Taylor ji umlčel pouhým pohledem. „Prý jsi zůstala z pocitu povinnosti. A mně prý šlo především o to, abys mi kryla záda. Nesmysl. Zůstala jsi, protože jsi chtěla. Přiměl jsem tě zůstat, protože jsem chtěl, abys zůstala. Nebudeme si nic nalhávat. Zůstali jsme spolu, protože nám to tak oběma vyhovuje.”

„Ano. Na našem absurdním manželství neseme vinu oba. Jenže já jsem alespoň dostála svým závazkům.”

„Já taky!”

„Na rozdíl od tebe jsem se nespouštěla s jinými.”

„Ani já. Dneska jsem s Lisou poprvé po dlouhé době mluvil o samotě. Naposledy jsme se takhle sešli dávno před vánočními svátky.”

„Aha, chápu. Musel sis vynahradit, co jsi zameškal.” Ria se k němu znovu obrátila zády.

Tentokrát ji popadl za paži a otočil k sobě. „Ani jsem ji nepolíbil,” procedil skrz zaťaté zuby. „Ona líbala mě.”

„Jaký je v tom rozdíl?”

„Zatraceně velký.”

„Objímal jsi ji.”

„Vrazila do mě. Ztratil jsem rovnováhu a musel jsem se jí chytit. Stalo se to sotva půl vteřiny před tvým příchodem.”

„Tomu mám podle tebe věřit?”

„Mluvím pravdu.”

„Aha. Tak mi jistě taky dokážeš vysvětlit, proč ti musela šmejdit rukama pod sakem.”

„Hladila mě. Ale já nehladil ji a rozhodně jsem jí nestrkal ruce pod šaty.”

„Zatím.”

„Počkala si na mě, dokud všichni neodešli. Ona vyjela po mně, Rio, ne naopak.” Taylor připojil šťavnatou kletbu.

„Ještěže jsem vás nenachytala v posteli. Určitě by ses mi pokoušel namluvit, že tě znásilnila.”

„Panebože,” zasténal a zvedl zaťaté pěsti ke stropu.

„Jestli jsi do toho spadl tak nevinně, jak tvrdíš, tak proč jsi ji prostě nenechal být a neodešel?” zeptala se Ria.

„Protože mi říkala jisté věci.”

„Nějaké sprosťárny? Nikdy jsi mi neprozradil, že ti to dělá dobře.”

Taylor ji zpražil nelítostným pohledem. „Zřejmě opila Deliu Starrovou a vytáhla z ní všechno o našem dítěti a o potratu.”

Zopakoval jí svůj rozhovor s Lisou slovo od slova. Ria se schoulila a zkřížila paže před tělem. Lisa ví, že přišla o dítě. Připadala si zneuctěná.

„Takže jsi ji vyslechl, aby sis zachránil kůži.”

„Především abych ochránil tebe.”

„Aha, a to vzrušení jsi jenom předstíral pro větší přesvědčivost,” zasmála se Ria.

Taylor zbledl. „Jak víš, že jsem byl vzrušený?” zeptal se provinilým tónem.

„Mám oči, Taylore,” odpověděla. „Když ses obrátil, byl jsi nade vši pochybnost…,” zaváhala, potom nabrala dech a zaječela: „Vzrušený!”

Výhrůžné k ní vykročil, chytil její ruku a násilím si ji přitáhl k podbřišku. „Ano, stál mi,” zavrčel.

„Nech mě.”

„Pořád mi stojí. Chceš vědět proč?”

„Já ne…”

„Ne kvůli Lise. Kvůli tobě. Tobě. Mluvila o tobě, o mé tmavovlasé ženě. Řekla, že si spolu musíme v posteli pěkně užívat.” Tiskl si její ruku k tělu a nepouštěl. „Pak už jsem nedokázal myslet na nic. Jenom jsem si představoval, jak jsem s tebou v posteli.”

„Nevěřím ti ani slovo.”

Volnou rukou ji popadl za vlasy a zaklonil jí hlavu. Do tváře jí zavanul jeho horký, přerývaný dech. „Ale ano, věříš. Jsem do tebe blázen od chvíle, kdy jsem tě poprvé uviděl. Nabodla sis mě na to svoje napichovátko jako krevetu. V životě jsem nepoznal tak silnou touhu. Pořád tě chci, Rio, víc než kdy dřív, a ty to moc dobře víš.

Ve vlastním domě nedokážu jíst ani spát. Jsem úplně ochromený touhou po tobě a přitom se ji před tebou snažím skrývat, abych tě nevyděsil. Co jsem se naobracel a napřevaloval na té zatracené pohovce a pořád jsem musel myslet na tebe. Představoval jsem si, jak ležíš v mé posteli, a chtěl jsem tam být s tebou. Vedle tebe. V tobě. Co nejhlouběji v tobě. Divže jsem nepřišel o rozum.”

Vztekle ji políbil. Násilím ji donutil rozevřít rty. „Ty víš, že jsem naše manželství nikdy nezradil, Rio. Moc dobře to víš, čert aby tě vzal. A teď mě polib.”

Hněv na ně spolehlivě působil jako afrodisiakum. Jako jiskra, která zažehne požár. Ria přestala klást odpor. Uvolnila se, hlava jí spadla dozadu a jeho jazyk snadno nalezl cestu do jejích úst.

Sevřela černé saténové klopy jeho saka a opřela se mu ňadry o hruď. Sklonil hlavu, políbil ji na hrdlo a pak vtiskl rty do jejího hlubokého výstřihu.

„Chci tě. Panebože, jak já tě chci.”

„Dnes… proto jsem se opozdila… byla jsem u doktora.” Taylor

zvedl hlavu. Oči mu svítily jako dva modré plameny. „Vezmi mě do postele,” vypravila ze sebe Ria.

Neztrácel ani vteřinu. Potemnělým domem ji odnesl do ložnice. Ze stropu dopadal jediný tenký paprsek světla přímo na postel, která v okolní temnotě zářila jako oáza rozkoše.

Svlékali se navzájem. Dlouhé polibky je zdržovaly, ale konečně proti sobě stáli nazí. Cítila na těle lehké doteky jeho obratných rukou. Předklonila se, láskyplně se mu zakousla do svalnatého hrudníku a rukou sklouzla pod pas.

Nenamáhali se s odestýláním. Lehli si přímo na norkový kožich. Rozevřel jí stehna a začal ji laskat. Byla vlhká, ale on do ní pronikal prsty znovu a znovu, až byla namol opilá touhou.

Jediným plavným pohybem do ní vnikl a pak dlouho ležel bez hnutí a vychutnával těsné spojení jejich těl.

„Nedělám ti bolest?”

„Ne.”

„Co jsem tě odvezl do nemocnice, nemohl jsem se dočkat, až s tebou zase budu takhle ležet.” Přitiskl se jí obličejem ke krku.

„Já vím. Také mi to moc chybělo. Tolik jsem se těšila, až ti povím, že už se můžeme milovat.”

Políbil ji na ústa. Potom na prsa. Začal se pohybovat. Stále rychleji.

„Rio, mezi Lisou a mnou nic není. Vůbec nic,” řekl, když zanedlouho ležel znaveně po jejím boku.

„Já vím.”

„Ty víš? Tak proč jsi mi kvůli tomu musela dělat takové peklo?”

„Myslela jsem, že snad umřu, když jsem vás uviděla v objetí. Nevěřila jsem, že bys doopravdy zradil svatební slib, ale chtěla jsem mít jistotu.” Otřela se o něho tváří.

„Copak jsi mi ještě před pár týdny neradila, abych si našel milenku?”

„Ano, ale to jsem nemyslela doopravdy,” zasmála se. „Když jsem tě nachytala s Lisou, připadala jsem si zraněná. Zuřila jsem. Žárlila jsem.”

„Ty jsi žárlila?”

„A jak by bylo tobě, kdybys mě přistihl s Guyem?” „Žárlil bych. Bylo by mi na zvracení. Měl bych chuť vraždit. Tu mám ostatně pořád. Stačí, abych si představil, jak se tě asi dotýkal.”

„Nikdy na mě nesáhl.”

„Cože?” zeptal se užasle.

„I kdyby Guy neměl vasektomii, otcem mého dítěte být nemohl.” Položila mu ruku na tvář. „Nikdy jsem s ním nespala, Taylore.”

Vydechl kletbu. Nebo modlitbu? Potom ji políbil tak něžně, že se málem rozplakala. Díval se jí do očí, hladil ji po tváři. „Jsi ta nejpodivuhodnější žena, s jakou jsem se kdy setkal. Žensky jemná, ale silná. Umíněná, ale taktní. Jsi dáma a přitom z tebe sálá smyslnost. Dráždíš a zároveň jsi dokonalost sama. Po žádné ženě jsem ještě nešílel tak jako po tobě.”

„Děkuji,” zasmála se.

Špičkou prstu obkroužil její vztyčenou bradavku. „Moc jsem na tebe spěchal?” zeptal se.

„Nestěžuju si,” sklopila oči.

„Promiň. Nedokázal jsem se ovládnout. Tak dlouho jsi mi chyběla.”

„Odpustím ti,” zašeptala a přitáhla si ho k sobě, „ale musíš se hodně snažit, abys to napravil.”

Kapitola 10

Nazítří ráno ji zavezl do práce a doprovodil ji až do kanceláře. Sotva se za nimi zavřely dveře, strhl ji do náručí a políbil.

„Chutnáš daleko líp než ta šunka s vejci, co jsme měli k snídani. Odteď budu snídat jenom tebe.”

Podlomily se jí nohy. Úplně stejně jako když ji včera večer políbil do podkolenních jamek. „Děkuji za odvoz,” řekla.

„Rádo se stalo,” pohladil ji po zadku.

„V kolik hodin se pro mě zastavíš?”

„Kolem půl šesté.”

„Budu se těšit.”

„Hm, já taky,” odpověděl dvojsmyslně a pro jistotu svá slova zdůraznil dlouhým vášnivým polibkem. Obrátil se k odchodu, ale ještě se jí náhodou podíval do tváře. „Rio? Ty pláčeš?”

„Nesmysl. Vůbec nepláču.”

„Zdálo se mi, že máš v očích slzy.”

„To je ze sluníčka. Vždycky mi z něho slzí oči.” Přistoupila k oknu a nastavila žaluzie tak, aby dovnitř dopadalo jenom rozptýlené světlo.

Taylor ji vzal za ramena a otočil ji k sobě. „Všechno v pořádku? Teď si uvědomuji, že jsi byla celé ráno nějaká zamlklá.”

„Jak jsem měla mluvit, když jsi mě vůbec nepustil ke slovu? Co jsme se vzbudili, v jednom kuse jsi mě líbal.”

„Nejlepší ranní program, jaký si dokážu představit,” svádivě jí palcem přejel rty. Po tváři se mu rozlil smyslný úsměv. Odvrátila hlavu. Taylor spustil ruku k boku.

„No dobře, necháme toho,” řekl povzneseně a zahákl palce do kapsiček u vesty.

Aha, pán se urazil. Nejspíš je přesvědčený, že mě stačí pohladit a hned se stočím do klubíčka a začnu vrnět jako kočka, pomyslela si Ria popuzeně. „Nemluv se mnou tímhle tónem, Taylore,” ohradila se.

„Tak tedy vážně nevím, jakým tónem s tebou mám mluvit. Strávili jsme spolu nádhernou noc, která určitě vejde do dějin erotiky, jestli něco takového existuje. Ráno jsem měl pocit, že bych dokázal přeskočit Mount Everest. A ty se tváříš jako na pohřbu. Co to do tebe vjelo? Proč jsi věčně nespokojená?”

„Víš, že v posteli je mi s tebou dobře.”

„Tak o co jde?”

„Nemůžeme strávit celý život v posteli, Taylore.”

„Proč by ne?” Nasadil vilný úsměv a zamrkal. Pak si však uvědomil její podrážděnou náladu a okamžitě vystřízlivěl. „Promiň. Hloupý vtip,” omlouval se.

„Celé naše manželství je jeden velký hloupý vtip.”

„Tak proč se mu nezasměješ?”

„Proč jsi mi nezavolal?” zeptala se z ničeho nic.

„Ehm? Kdy? Nezavolal? Co tím myslíš?”

„Po Vánocích.”

„Po Vánocích?” opakoval nechápavě.

„Ano, po Vánocích. Už si nepamatuješ?”

„Pamatuji. Bylo to fantastické.”

„Fantastický sex.”

„To neříkej. Byl to úžasný večer. Jiskřilo to mezi námi od samého začátku, no a pak jsme skončili na té pohovce.”

„A proč ses mi potom neozval?”

Otočil se k ní zády a zadíval se z okna. Rie usedalo srdce. Zahnala ho do kouta, zeptala se ho z očí do očí, a stejně se s ní o tom nechce bavit. Měla by to nechat být, ale copak může? Ta otázka jí nedá spát. Je jako bolavý zub, neustále se připomíná. Musí se dozvědět pravdu. „Zapomněl jsi na to, sotva bylo po všem?”

Obrátil se. „Ne. Vůbec ne. Vzpomínal jsem na to. Vzpomínal jsem na tebe. Celé týdny jsem na tebe v jednom kuse myslel.”

Ria se s nesmírnou úlevou posadila na opěradlo křesla. „Pokud vím, neměla jsem porouchaný telefon,” dodala tiše.

„Chtěl jsem ti zavolat, Rio, ovšemže chtěl, ale nedokázal jsem se k tomu přimět.” Zvedl jeden koutek úst v polovičním úsměvu.

„Proč?”

„Především jsem se styděl.” Ria překvapením otevřela ústa. „Ano, styděl,” opakoval.

„Ale vždyť jsi mi říkal, že to pro tebe nebyl první vztah na jednu noc.”

Prohrábl si vlasy. „To ne, ale první po dlouhé době. Dneska už si vybírám víc než před patnácti lety.” V očích se mu rozhořely plaménky. „Měl jsem pár náhodných krátkodobých poměrů, ale ještě do nikoho jsem se nezbláznil tak jako do tebe. To, co se mezi námi odehrálo, bylo tak… drtivé. Bylo to jako bouřlivá chemická reakce. Neuměl jsem to pojmenovat, ale vyděsilo mě to k smrti. Nechtěl jsem se za to omlouvat. Stejně bych ti nedokázal vysvětlit, co cítím. Sám jsem se v tom nevyznal. Zdálo se mi, že udělám nejlépe, když to prostě budu ignorovat.”

„Chápu.”

„Ne, ty mi nerozumíš.” Posadil se proti ní na druhé opěradlo. „Můj první dojem z tebe byl, že jsi nádherná. Bystrá. Příjemná. Vypadala jsi, že máš život zařízený přesně tak, jak ti to nejlíp vyhovuje. Bez jediného kazu. Měla jsi fenomenální úspěchy v práci. Navíc tu byl Guy. Tenkrát jsem ještě nevěděl, že ten panák pro mne není žádná konkurence. Představoval jsem si, že muž, se kterým chodíš, musí mít obličej jako Mel Gibson, tělo jako Bruce Jenner a intelekt jako Sam Shepard.”

Zasmála se.

„Dneska to zní legračně, ale tehdy jsem opravdu takhle uvažoval,” svěřil se upřímně. „Zdálo se mi, že v tvém životě už pro mne nezbývá místo. Vypadala jsi, že ti naprosto nic nechybí. Působila jsi jako dokonale spokojená dáma. Asi jsem se bál, že bys mě odmítla, kdybych ti zavolal.”

Ria mu pozorně naslouchala, ale pořád se jí něco nezdálo. Něco bylo špatně. Jako kdyby věšela záclonu a najednou zjistila, že jeden háček chybí. „Když jsem ti pak pověděla o dítěti, vybuchl jsi vzteky. Proč?” zeptala se.

„Protože jsem si uvědomil, že nebýt dítěte, už bych tě nikdy nespatřil. Když jsi zavolala mé sekretářce a požádala o schůzku, myslel jsem, že snad sním. Takové štěstí! Maloval jsem si, jak si spolu vyjdeme na večeři. A ty se pak přihrneš, mluvíš se mnou málem v holých větách a přístupná jsi asi jako dikobraz.”

„To byla obranná reakce.”

„Tenkrát jsem to nevěděl.” Vstal, přistoupil k ní a vzal její obličej do dlaní. „Proč jsi mě tehdy ráno nepožádala, abych zůstal, Rio?”

„Ze stejného důvodu, z jakého jsi ty nezavolal,” odpověděla chraptivě. „Styděla jsem se za sebe. Nikdy předtím jsem neměla známost na jednu noc. Věděla jsem, že chodíš s jinou. A nezapomeň, že když jsem se probudila, byl jsi na odchodu. Napadlo mě, že jsi dostal, co jsi chtěl, a teď se snažíš potichu zmizet, aby sis ušetřil ranní scénu.”

„Ne, Rio. Kdybys mě pozvala, abych zůstal na snídani, nikdy bych od tebe neodešel.” Sklonil se a něžně ji políbil.

„Opravdu?” zeptala se nevěřícně.

Přikývl. „Samou opatrností jsme se připravili o spoustu drahocenného času, nemyslíš?” řekl ještě. Napřímil se a podíval se na hodinky. „Když už mluvíme o čase, za čtvrt hodiny musím být na radnici. Máme schůzi ohledně městského rozpočtu.”

„Tak už se nezdržuj.” Doprovodila ho ke dveřím. „Jsi první den v úřadu. Nesmíš přijít pozdě.”

„Všechno v pořádku?”

Ukázala prstem na dveře a zavelela: „Ven!” Rychle ji políbil a byl pryč. Ria za ním zavřela. Opřela si čelo o chladné dřevo dveří. Po tváři se jí koulela slza. „Zatraceně,” zaklela a setřela ji. „Co se to se mnou děje?”

Vyhrnula si, obrazně řečeno, rukávy a pustila se do práce. Myšlenky jí však neustále odbíhaly od plánů rozložených na rýsovacím prkně a točily se okolo jejího manželství. Taylor je zřejmě přesvědčený, že je všechno v nejlepším pořádku. Má vlastně pravdu. Jsou dokonalý pár. Po sexuální stránce si naprosto vyhovují.

Tak co jí schází?

Neřekl jí, že ji miluje. To jí chybí.

Možná Taylor patří k onomu druhu mužů, kteří nejsou schopni opravdové lásky.

Jenže pro Riu je láska základní životní potřebou.

Díky svým adoptivním rodičům pochopila, jak dovede láska změnit lidský osud. Proto bez lásky nedokáže žít.

Její manželství s Taylorem může být sebenádhernější, ale to hlavní v něm chybí. Láska. Bez lásky to není ono.

Vyšli si na večeři a do kina. Vraceli se pozdě. Taylor jel pomalu. Pustil rádio a falešně si prozpěvoval. Rie tím šel na nervy. Připadala si celá zplihlá, asi jako prádlo, které někdo zapomněl před lijákem sklidit ze šňůry. Celý den v duchu rozmýšlela, co si má počít.

Nakonec došla k závěru, že musí od Taylora odejít dřív, než ji její neopětovaná láska zničí. Jenom nevěděla, jak to co nejlépe navléci.

„Kam jedeš?” zeptala se.

„Říkala jsi, že by sis chtěla u sebe vzít pár věcí. Napadlo mě, že teď se to zrovna hodí.”

„Aha. Díky.”

„Přemýšlel jsem o těch neustálých starostech s tvým domem a mým domem. Na co vlastně potřebujeme dva domy? Plánovala jsi u sebe nějaké přestavby. Co kdybys pozměnila projekt a místo tvého domu bychom přestavěli můj? Zařídíme si ho tak, aby se nám v něm oběma dobře bydlelo. Jestli jsi pro.”

„Ano. Je to krásný dům,” řekla bez valného nadšení.

„Nebo můžeme oba domy prodat a koupit si jeden větší. Co myslíš?”

„Já nevím, Taylore.” Unaveně se opřela loktem o otevřené okénko a složila hlavu do dlaně. Ona neví, jak přežije rozchod, a on si tu klidně vykládá o domech. Řekni, že mě miluješ, a budu s tebou bydlet třeba ve stanu.

„Přemýšlej o tom.”

„Dobře.”

Začal si zase pobrukovat. Ria okázale zesílila zvuk rádia.

„Co je?” zeptal se Taylor.

„Pořád ještě ses nenaučil zpívat.”

„Vždyť nezpívám. Jenom si pobrukuju.”

„Pobrukování ti taky moc nejde.”

„Á, paní je už zase nějaká mrzutá.”

„Nejsem,” hájila se nedůtklivě.

„Mě neoklameš. Zlobíš se, že jsem ti dneska nezavolal?”

„Ne. Chápu, že mi nemůžeš věnovat pozornost od rána do

večera.”

„Proč ne? Jsem přece tvůj manžel.”

„Ano, jsi můj manžel.” Hrdlo se jí stáhlo přívalem emocí.

„Pokud vím, většina manželů během dne normálně volá své ženě. Třeba jestli mají cestou domů koupit chleba a mléko. Nebo prostě jen tak.”

„Hm. Leda v televizních seriálech.”

„Promiň, že jsem se neozval. Měl jsem moc práce. Spoustu pochůzek a zařizování. Mimochodem, stavil jsem se v bance a uložil jsem ti na účet nějaké peníze. Začínala ses dostávat do mínusu.”

Ria prudce otočila hlavu. „Jak víš, kolik peněz mám na účtu?” vyjela na něho.

„Zkontroloval jsem zůstatek v tvé šekové knížce. Co se čertíš? Nic jsem nevybral, jenom jsem něco vložil.”

„Měl ses mě nejdřív zeptat.”

„Hm. Možná tě bude zajímat, že jsem pro nás taky uzavřel vzájemné životní pojištění.”

Bez hlesu na něho zírala. Ona se snaží z jejich manželství co možná hladce vyklouznout, a on ji zatím víc a víc zaplétá do svých sítí.

Ale než stačila něco namítnout, Taylor nepřiměřenou rychlostí zabočil za roh. Ria div nespadla ze sedadla. Pak si ale všimla světel.

„Proboha, co to znamená?”

Na střeše jejího domu zářilo vánoční osvětlení. Přední dveře rámovala šňůra barevných žároviček. Uprostřed visel cesmínový věnec s červenými stuhami.

„Ty jsi nesundala vánoční výzdobu?” zeptal se Taylor a zabočil na příjezdovou cestu.

„Sundala, vždyť víš. Co se děje? Kdo to udělal?” Nečekala, až jí otevře. Vyskočila z auta a vyběhla po schodech. Nebylo zamčeno. Vešla dovnitř.

V krbu pr askal oheň, přestože byla vlahá jarní noc. Římsu nad krbem zdobila girlanda z jehličnatých větviček. Nad ní se tyčily

dlouhé červené svíčky. Vypadaly jako vojáci v pozoru. Hořely a šířily kolem sebe vůni vavřínu. V rohu u okna stál ustrojený vánoční stromek. Byla to čerstvě uříznutá borovička. Ria cítila, jak pronikavě voní. Pod ní ležely zabalené dárky.

Hleděla s ústy dokořán. „To není možné,” zašeptala. „Kdo…”

Pak uviděla kožich ze stříbrné lišky. Má být uložený ve skříni, a místo toho tu leží přehozený přes pohovku. Zrudla. Pomalu se otočila. Taylor se opíral o rám dveří. Tvářil se vážně, ale oči mu jen svítily.

„Myslela jsi,” řekl tiše, „že tě nemiluju, ale to není pravda. Miluju tě, Rio.” Opatrně zavřel dveře. Pomalu k ní přistoupil a vzal ji oběma rukama kolem pasu.

„To všechno ty?”

„Říkal jsem ti, že jsem dneska měl spoustu práce.”

„Ale…”

„Rozumím. Tolik ses ráno snažila, abych ti řekl, že tě miluju. A já dělal jako by nic. Úmyslně, Rio. Stejně by sis myslela, že ti vyznávám lásku jenom proto, že vím, že to chceš slyšet. Rozhodl jsem se, že tě nepřesvědčím slovy, ale skutky. Navíc mám k Vánocům zvláštní vztah. Podle mého názoru představují nejzazší projev lásky. Upnul jsem se na tu myšlenku. A taky jsem ti nechtěl zkazit překvapení.”

Položila mu ruku na tvář. Vyslovila jeho jméno a stoupla si na špičky, aby ho políbila. „Myslela jsem, že to snad nepřežiju. Žít s tebou, milovat se s tebou, a přitom si myslet, že moje city neopětuješ. Včera uplynula lhůta, kterou jsme si stanovili pro ukončení našeho manželství. A ty ses o tom vůbec, ani slovem nezmínil.”

„Předstíral jsem, že žádná lhůta neexistuje.”

„Chtěla jsem od tebe odejít.”

„Toho jsem se bál. Ne že bych tě nechal. Příšerně bych se s tebou pohádal a pak by následovaly orgie, jaké jsi ještě nezažila. A zase bych tě přesvědčil, že mezi námi není nic jiného než skvělý sex.”

„A není?”

„Co není? Sex? Je, a fantastický.”

„Ne,” zasmála se.

Přitáhl si ji blíž a hravě jí vrčel do ucha.

„Není mezi námi nic jiného než sex?”

„Co tě vede,” řekl a pohladil ji po vlasech. „Dali jsme se dohromady kvůli dítěti a pak jsme o ně přišli. Člověk by myslel, že se rozejdeme, ale my ne. Potrat nás ještě víc spojil. Předtím jsem si ani neuvědomoval, jak moc tě miluju. Paradoxně teprve když jsem nemohl mít tvoje tělo, začal jsem tě doopravdy milovat a brát tě jako svou ženu.”

Zaklonil jí hlavu a něžně ji políbil. Pak ji objal a políbil ji vášnivě. „Miluju tě, Rio,” vydechl, když se od sebe odtrhli.

„Já tebe taky. Bože, jak já tě miluju. Málem mi puklo srdce, když jsi tenkrát ráno o Vánocích odešel.”

„I mě to bolelo. Tentokrát ale neodejdu. Dneska si to zopakujeme znova a lépe.”

„Na pohovce? Na kožichu?”

„A nazí. Tebe budou zdobit jenom odlesky ohně a zasněný výraz v očích.”

„Ty budeš horký a pevný.”

„A ty měkká a vlhká.”

Položil jí ruce na prsa. Potom ji přes blůzu políbil. Roztouženě zasténala a přitiskla se k němu.

„Hm, miláčku,” řekl, „ale to nejlepší na tebe teprve čeká.”

„Určitě.” Sáhla mu na poklopec a nahmatala pevnou bouli.

„Chovej se přece slušně.”

„Proč tak najednou?”

Kývl směrem k nejvzdálenějšímu koutu.

Ria se otočila, spráskla ruce a nadšeně se rozesmála: „Jak jsem ho mohla přehlédnout?”

Stála tam nejhezčí součást celé vánoční výzdoby. Betlém. Tvořila ho dřevěná stáj s doškovou střechou a kolem ní figuríny v dobových kostýmech. Představovaly Marii, Josefa, pastýře a tři krále. Byly tu také huňaté ovečky v životní velikosti. Dokonce i jesličky a v nich panenka. Malý Ježíšek.

Vypadal jako živý. Teď se dokonce pohnul. Ria ho fascinovaně pozorovala. Náhle božské pacholátko otevřelo ústa a vyrazilo ze sebe dlouhý, mocný, naprosto pozemský jek. Dožadovalo se neprodlené pozornosti.

„V překladu to myslím znamená ,už jsem zticha dost dlouho, nakrmte mě’,” ozval se Taylor za jejími zády. Postrčil ji kupředu. Ria se jako v mrákotách blížila k jesličkám. Ve vzduchu se vztekle míhaly rudé pěstičky. Plenky odlétly stranou pod náporem kopajících nožek. Ria se dívala na nahou holčičku.

Taylor si odkašlal. „Sháněl jsem samozřejmě, kde se dalo, ale chlapečci právě došli,” omlouval se za tu jedinou drobnou nesrovnalost. Vsunul ruce pod holčičku, vzal ji pod zadečkem, druhou rukou jí podepřel hlavičku a zvedl ji z jesliček. „Ale tahle se mi stejně líbila nejvíc. Určitě v sobě má převahu indiánských genů. Podívej se na ty lícní kosti. A ty rovné černé vlasy. Zdálo se mi, že se ti podobá. A byla tak opuštěná. Nemá žádné rodiče, kteří by se o ni postarali.

Využil jsem svého postavení a trochu jsem zatlačil u okresního úřadu. Souhlasili, že u nás může na zkoušku zůstat. Dokonce se uvolili, že ji přivezou sem, a vyhověli mému neobvyklému přání, aby ošetřovatelka vyklouzla zadním vchodem, až nás uvidí přijíždět. Jestli si děťátko budeme chtít nechat, můžeme zítra zajít k soudu a vyplnit potřebné papíry.”

„Chceš říct, že… že je…,” zajíkala se Ria a po tvářích se jí koulely slzy radosti.

„Naše,” řekl Taylor. Podal jí dítě. „Veselé Vánoce, má lásko.”