Sandra Brown

Sestry Masonovy 01. Milenec ze snů

Kapitola první

Očaroval mě hned napoprvé.

Milovali jsme se ve stáji uprostřed prachu a pachu sena a koní. Bylo to žhavé a vášnivé spojení, po kterém se nám těla třpytila potem. Slastně ukojení spočívali jsme těsně u sebe s navzájem propletenými údy. Do vlasů se mi zamotala sláma. Škádlivě vytahoval jednotlivá stébla, zatímco já si vychutnávala spleť paprsků, které dovnitř prosvítaly puklinami ve stěnách a na jeho široké zarostlé hrudi vykreslovaly vzorce ze světla a stínu.

Tohle nám oběma bylo souzeno, i když chvíli, kdy se to stane, vybral zcela sám. Zrovna jsem se vrátila do stáje po každodenní projížďce na jednom z otcových drahocenných plnokrevníků. Při pohledu na hlavního stájníka, který se opíral o roh budovy, se mi splašilo srdce. Nikde nikdo jiný nebyl.

Shlédla jsem na něho se zpupnou shovívavostí, kterou jsem zdědila po mnoha generacích svých aristokratických předků. Nijak zvlášť nespěchal, zamířil ke mně a s drzým úsměvem vztáhl paže a uchopil mě kolem pasu, aby mi pomohl z dámského sedla. Zatoužila jsem otřást jeho samolibostí a dřív, než jsem se podrážkami jezdeckých bot dotkla země, jsem naschvál tělem sklouzla po celé délce jeho těla. Samozřejmě jsem si všimla, jak mu potemněly oči, ale moje vítězosláva neměla dlouhého trvání.

Navzdory všemu, co mu kázala úcta a konvence, mě nepřestával k sobě tisknout. Vzhlédla jsem k němu s nezastřenou touhou, kterou ještě umocnilo vědomí, že za služby mladého muže platí můj vlastní otec a že společensky stojí hluboko pode mnou. Sebemenší pokus o důvěrné sblížení mezi stájníkem a mnou byl zakázaný. Ale i opojně svůdný.

A jako by to bylo málo, on byl Ir a já Angličanka. Byl divoký a nespoutaný a povahou připomínal bouřlivé Irské moře. Mě vychovali v prostředí plném kultivované elegance. Uměla jsem francouzsky a latinsky, zatímco on měl pouze nejzákladnější znalost angličtiny a často jsem ho zaslechla používat vulgarismy, jejichž význam jsem mohla nejvýš tušit. A pokud různé drbny nelhaly, láhev whisky mu jen

málokdy vydržela do rána. Mně občas dovolili před večeří sklenku sherry, ale to bývalo pouze při slavnostních příležitostech. Já měla bílé ruce bez poskvrnky, on přesně naopak. Když mě však jimi sevřel v pase a přivinul mě k sobě ještě těsněji, na ničem z toho všeho náhle nezáleželo.

Sklonil hlavu a políbil mě, jako by to bylo jeho svaté právo a ne těžký přečin, za který by byl v případě odhalení potrestán. Když se mi otevřenými ústy přitiskl ke rtům, přes hebké čelo mi sklouzla kadeř jeho dlouhých neposlušných vlasů.

Jistě, dalo by se tvrdit, že pouze zareagoval na touhu, kterou mi vyčetl z očí, ale jeho nestydatá opovážlivost mě přesto šokovala. Oběma rukama jsem se snažila odtáhnout od krátkého koženého kabátu, na který mě tiskl, ale sváděla jsem předem ztracenou bitvu - nejen s těmi silnými mužskými svaly, ale i sama se sebou a vášnivým vřením vlastní krve. A uznávám, že jsem se ani příliš nesnažila uniknout jeho objetí a útočícímu jazyku, jímž mi pronikal mezi rty a pustošil vnitřek úst.

A v tom okamžiku jsem se mu zcela poddala.

Bez dechu a zesláblá jsem se od něho nechala klopýtavě odtáhnout do temných prašných stínů otcovy stáje. Vždyť takhle jsem to chtěla, ne? Nebyl to snad výsledek všech těch vzájemných žhavých pohledů, jež jsme si vyměňovali po celé týdny? Copak jsem ho náhodnými doteky a provokativními pózami přímo nevybízela, aby udělal přesně tohle? V následujících okamžicích jsem měla poznat tajemství. Copak jsem neprahla zvědavostí dozvědět se, o čem si kradmo šuškaly naše služebné?

Ale i kdybych si to nyní rozmyslela, už by mi nedovolil couvnout. Přitiskl mě na prkna jednoho z koňských stání. Stáli jsme po kolena v sladce vonícím čerstvém seně. Pod střechou bylo teplo. A šero. Prachoví motýlci tančili ve vzduchu stejně zběsile, jako ve mně vířily vzrušené smysly a myšlenky. Se rty stále přilepenými k mým prohnul tělo do oblouku, abych ucítila důkaz jeho touhy v upnutých jezdeckých kalhotách. To statné mrštné tělo, jež jsem dlouho obdivovala skrytá za závěsy na oknech své ložnice, mě teď drtilo s děsivou důvěrností. Stehna se mi třásla, ale rozevřela jsem je poslušně a bez námitek, sotva mezi ně vklínil koleno a kyčlemi zhoupl nahoru a vpřed.

Prsty mi zručně prohrábl tkanice zavázaného krajkového límce a jediným jemným škubnutím je uvolnil. Rozhrnul jemné hedvábí a pak už bleskově rozepínal perlové knoflíčky mé halenky. Z ručně obšitých dírek klouzaly hladce, bez protestu.

A pak mi rukama zajel pod ňadra a já leknutím hlasitě lapla po dechu. Na můj batistový spodní živůtek už neměl dost trpělivosti; shrnul mi ho dolů až k pasu, a vzápětí se z něj prsa vykulila rovnou do jeho mozolnatých dlaní.

Ty neznámé a nečekané pocity, které mnou projížděly jako sžíravé vlny, mě překonaly, takže jsem zavřela mimoděk oči. Zvrátila jsem hlavu, zátylkem se opřela o prkna a poddajně mu vycházela vstříc, když se na moji rozechvělou nahou kůži vrhl žhavými a dravými polibky. Ani ve snu jsem netušila, že mužské rty a zuby a jazyk dokážou způsobit tak nepopsatelnou slast. Nepochybovala jsem, že to je hřích. Vždyť knihy s modlitbami se o podobných pocitech, jež mě teď spalovaly, vyjadřovaly jako o hříšné touze, o něčem zlotřile ďábelském. Ale byla to ryzí slast! Bradavky mi ztvrdly a nalévaly se pod vlhkými rychlými kmity jeho jazyka. Prohnula jsem se v zádech jako luk a vrazila mu je do úst ještě hlouběji. Ani jsem si neuvědomila, že jsem hlasitě zasténala jeho jméno.

„Šššš, šššš, má lásko,”šeptl tím zpěvavým přízvukem, který jsem milovala. „My opatrní být musejí.”

Jeho ruce však na konvence kašlaly, neřídily se žádnými pravidly. Zajely mi pod okraj jezdecké sukně z rudého sametu, na okamžik zabloudily ve vrstvách krajkových spodniček a pak už se pod mým obletěním brodily látkami tak dlouho, až objevily nahou kůži. Do uší mi vnikala horce šeptaná milostná slůvka, okořeněná jeho irskou poetičností, a on mě zatím laskal na intimních místech s něhou, která byla v příkrém rozporu s jeho vzrůstajícím chtíčem.

A pak si rozevřel kalhoty a já ho spatřila. Vyděsila mě míra jeho vzrušení. Neušlo mu, že se bojím, a chlácholil mě s uklidňující láskyplností. Vstoupil do mě horkým, hebkým a tvrdým mužstvím, jež mě zaplnilo a zahltilo. V šeru stáje se tiše rozléhaly naše steny. Stravující rozkoš propojených těl jako by mě odpoutala od všeho pozemského. Nehty jsem mu rvala kůži mezi vlasy. Dravě mě líbal na prsou a s každým dalším přírazem se do mě nořil stále hlouběji. A ještě hlouběji. Až konečně -

„Elizabeth!”

Sestřin podrážděný hlas neomaleně vytrhl Elizabeth Burkeovou ze snění. Blankytnýma očima se chvatně snažila zaostřit pohled na ženu, jež stála na prahu jejího obchodu s dárky. Sestra Lila, která byla o dva roky mladší než Elizabeth, se zamračila - láskyplně, shovívavě i nesouhlasně - a pronesla mírně káravým tónem: „Jak vidím, už zase ses zapomněla.”

„Jak?”

„Nehraj si přede mnou na naivku, Elizabeth,” pohrozila Lila sestře ukazovákem. „Zase ses toulala ve snech nejmíň milion kilometrů daleko.”

„To není pravda! Já jsem, echm, myslela na objednávku, co zrovna vypisuju.” Elizabeth zašustila hromádkou lejster na prosklené vitríně, aby svému tvrzení dodala na důvěryhodnosti. Tváře jí hořely rozpaky z toho, že se nechala nachytat zrovna v té části snu, kdy jí i partnerovi rovněž hořely tváře vzrušením. Právem se strachovala, že svou vnímavou sestru neošálí.

11Červenáš se. Jestli to bylo fajn, co kdyby ses mi s tím svěřila?” Lila padla na jednu z vysokých, sametem čalouněných stoliček, které Elizabeth měla připravené pro zákazníky, co se chtěli pohodlně rozhlížet po nabízeném zboží. Stoličky měly opěradla z krouceného, bíle natřeného kovu.

Lila se o opěradlo opřela lokty a zvědavě vzhlížela k sestře. „Tak

dělej. Jsem zvědavostí bez sebe.”

„Něco si namlouváš. Pokud o něčem fantazíruju, tak leda o tom, jak dnes konečně zamknu pokladnu. Co říkáš těmhle lahvičkám na parfémy? Vyrábějí je v Německu.” Postrčila katalog na opačnou stranu pultu.

Lila zběžně mrkla na křídovou stránku. „Moc pěkné.”

„Pěkné a drahé. Myslíš, že tak luxusní drobnůstka by šla vůbec na odbyt?”

„To asi záleží na tom, jak moc nevěrný ten zákazník bude.”

Lila měla vůči manželství skeptický postoj, nezvyklý nejen pro její věk, ale i letopočet, který se psal. Elizabeth nesouhlasila. „Hele, ne všichni muži, co u nás kupují pro manželku dárek, si chtějí jenom zahojit špatné svědomí.”

„Jasně že ne. Někteří tady nakupují pro své milenky,” ucedila Lila posměšně. „Stačí se na ně podívat.”

Mávla rukou k prosklenému arkýřovému oknu krámku, kterým bylo vidět do elegantní recepce hotelu Cavanaugh, jež se hemžila lidmi, převážně muži, kteří se buď zapisovali u recepčního pultu, nebo se tam naopak odhlašovali. Až na pár výjimek šlo o obchodní cestující v typických oblecích z šedé vlny, které se od sebe lišily nanejvýš odstínem. Většina z nich si nesla v jedné ruce kufřík a přes druhou měla přehozený plášť. Všichni se tvářili úzkostně a uspěchaně, jako by měli zpoždění.

„Spěchají domů k ženušce po týdnu proflámovaném na cestách,” ušklíbla se Lila pohrdavě. Byla feministka, ale podle sestřina názoru to Lila s bojem za rovnoprávnost pohlaví dost přeháněla. „A nikdo mi nevymluví, že nejmíň polovina z nich začne zahýbat hned v tu minutu, jak vytáhnou paty od rodinného krbu. Máme my ale kliku, že jejich výčitky svědomí nám rozhýbávají kšefty, co?”

„To je od tebe vážně cynické. Ty ses sice rozhodla neprovdat, ale to ještě neznamená, že neexistují i šťastná manželství.”

„Nejvýš tak jedno k milionu.”

„A to já zase věřím, že moji zákazníci sem chodí nakupovat dárky pro své ženy, po kterých se jim stýská a na které se už těší.”

„Jasně, a taky ještě věříš na zoubkovou vílu. Kdy už konečně přestaneš nosit hlavu v oblacích?” Lila škádlivě zatáhla Elizabeth za pramen světlých vlasů. „Vítej v reálném světě, sestřičko.”

„V tvém podání však reálný svět nevypadá jako moc příjemné místo k životu,” pleskla Elizabeth sestru přes ruku a vyleštila šmouhu na skleněném pultě.

„To proto, že na něj nekoukám přes růžové brýle.”

„Co je špatného na špetce romantiky?”

„Nic! Jsem nadšená fanynka lásky, manželství a všeho kolem. A o sexu jsem nikdy neřekla nic pohrdavého.”

Elizabeth sebou trhla. „Já taky, ale nekřič tolik. Někdo by tě mohl zaslechnout.”

„A co má být? Jsi jediná, kdo v současném světě nemluví o sexu. Nepřipadáš si opuštěně?” Elizabethin kyselý výraz Lila nechala bez komentáře. „Sex, sex, sex. No, a vidíš? Nezasáhl mě blesk. Nespolkla mě velryba. Nezměnila jsem se v solný sloup. Jsem pořád tady.”

„No, ale já bych radši, abys odešla,” zavrčela Elizabeth. Věděla, co bude následovat. Ať už si začaly povídat o čemkoliv, stejně pokaždé

skončily u hovoru o jejím milostném životě… či, přesněji, o jeho neexistenci.

Rozdíl v povaze i názoru na svět se viditelně odrážel i ve vzhledu obou sester. Byly si nápadně podobné. Obě byly plavovlasé, ale Elizabeth měla vlasy jemnější a rovnější než Lila. Rysy měla drobné a líbezné, Lila vypadala smyslněji. Obě měly modré oči, ale ty Elizabethiny byly pokojné jako hladina venkovského rybníčku, zatímco z těch Liliných bouřil neklid jako v severním Atlantiku.

Elizabeth by nejradši nosila viktoriánské korzety a dlouhé sukně. Lila si potrpěla na nejnovější módní výstřelky. Elizabeth byla opatrný, studijní typ. Než poprvé vykročila na neznámou půdu, pečlivě zvážila všechny případné důsledky.

Lila byla pro změnu impulzivní, skoro až útočná. Taky proto si osobovala právo komentovat sestřin soukromý život.

„Když se sem chodí pást tolik vysoké zvěře, proč by sis trochu nezapytlačila?”

Elizabeth předstírala, že narážce nerozumí. „Nemáš dnes odpoledne objednaného pacienta?” Lila byla fyzioterapeutka.

„Až na půl pátou a přestaň odvádět řeč jinam. Když se ti některý z těch mužů líbí,” ukázala pohledem k hotelu, „skoč po něm. Co můžeš ztratit?”

„Třeba sebeúctu,” odsekla Elizabeth. „Jsem jiná než ty, Lilo. Sex pro mě není hra jako pro tebe. Pro mě to je láska. A taky vztah. Je to závazek.” Lila zvedla oči ke stropu, čímž dávala najevo, že nyní očekává věty typu:

„Vždyť ty jsi nikdy zamilovaná nebyla, tak co o tom můžeš vědět?”

Pak ale rychle přestala šaškovat. „Tak dobře. Hele, vím, že jsi byla zamilovaná do Johna. Byl to kýč jak bič. Románová studentská láska. Jedna kola, dvě brčka. Váš milostný románek byl tak proklatě přeslazený, až se z něj dělalo špatně od žaludku. Ale John je mrtvý, Iizzie.”

Kdykoliv Lila oslovila sestru dětskou zdrobnělinou, znamenalo to, že mluví vážně. Natáhla se přes pult, vzala Elizabeth za ruku a sevřela ji v obou dlaních. „Je to už dva roky, co umřel. Ty nejsi rozená jeptiška, tak proč žiješ, jako bys byla?”

„Nežiju. Mám tenhle obchod. Sama víš, kolik času mi zabere. Nesedím doma, neužírám se žalem a neutápím se v sebelítostí.

Dennodenně vydělávám na živobytí pro sebe i děti. A taky se účastním jejich aktivit a podporuju je v nich.”

„Ale co tvoje aktivity? Když nesedíš v krámku a děti jsou večer v posteli, co ty? Co vdova Burkeová dělá pro sebe?”

„Tou dobou je vdova Burkeová už tak utahaná, že se sotva dovleče do peřin.”

„Sama.” Elizabeth si dlouze a trpitelsky povzdechla, aby dala najevo, že už má toho věčného dohadování plné zuby. Lila to přešla bez mrknutí oka. „Jak dlouho se hodláš utápět ve snění?”

„V jakém snění?”

Lila se zasmála. „Však já vím své. Jsi beznadějný romantik. Kam až mi paměť sahá, vázala jsi mi kolem hlavy utěrky a nutila jsi mě, abych ti dělala komornou, protože tys přece byla princezna, pro kterou si jednoho dne přijede pohádkový princ.”

„Ale když přijel, tak jsi ho hodila do díry k drakovi, kterému z tlamy šlehaly plameny,” zasmála se Elizabeth vzpomínce z dětství, „a donutila jsi ho bojovat, aby dokázal, že si mě zaslouží.”

„To jo, ale když princ na toho draka neměl, přiskočila jsem a zachránila ho.”

„Ale to je právě ten rozdíl mezi námi: já byla vždycky skálopevně přesvědčená, že pohádkový princ zabije draka levou rukou.”

„A teď tedy čekáš na dalšího prince, Iizzie? Nerada ti beru iluze, ale princové zkrátka neexistují.”

„Já to přece vím,” přiznala Elizabeth toužebně.

„Tak se zkrátka musíš spokojit s málem. Třeba s obyčejným mužským, který si každé ráno neobléká brnění, ale kalhoty. A večer si je zase svléká,” dodala Lila s rošťáckým úsměvem.

Elizabeth vklouzla zpátky do své fantazie. Ten stájník si kalhoty vůbec nesundal. Na to byl příliš netrpělivý. A právě jeho netrpělivost byla úžasně vzrušující. Srdce jí klopýtlo a připomnělo jí realitu. Tohle směšné erotické snění s otevřenýma očima musí přestat Elisabeth byla přesvědčena, že její myšlenkovou posedlost sexem zavinila právě její se-stra. Kdyby Lila od rána do večera nežvanila právě o sexu, Elizabeth by si nemusela pořád připomínat, o co ji život okrádá.

„Víš, dokonce i obyčejný mužský se dneska nenajde tak snadno,” namítla. „A i kdyby náhodou šel kolem dveří mého krámku, těžko ulovím zrovna jeho.”

„To beru, ale zkus si tedy vyhlídnout někoho, kdo je víc po ruce.” Lila zamyšleně svraštila čelo. „Co tvůj soused?”

Elizabeth honem sáhla po spreji s čisticím prostředkem a papírové utěrce a začala leštit skleněný pult. „Jaký soused?”

„Kolik nezadaných mužů bydlí v sousedním domě, Elizabeth?” sykla Lila podrážděně. „Ten vazoun s šedivými vlasy. Se širokými rameny.”

Elizabeth leštila šmouhu na skle, seč jí síly stačily. „Pan Randolph?”

Lila vyprskla smíchy jako puberťačka. „Pan Randolph?” napodobila sestřin vysoký, zpěvavý hlas. „Přede mnou si nemusíš hrát na neviňátko. Určitě sis ho všimla, že?”

Elizabeth schovala sprej i utěrku pod pult a dopáleně si zastrčila neposlušný pramen vlasů za ucho. „Je to jediný volný mužský v naší ulici.”

„Tak proč ho někdy nepozveš na večeři?”

„A proč ty se nestaráš sama o sebe?”

„Nebo až budeš příště sekat trávu, obleč si něco absolutně šokujícího.

A opaluj se nahoře bez.”

„Lilo, prosím tě! Kromě toho, léto už skončilo, na opalování je moc chladno.”

Lila chlípně mrkla. „Aspoň ti krásně ztvrdnou bradavky.”

„Tak tohle poslouchat fakt nemusím!”

„Dobrá, pokud ti je tohle proti srsti, zkus to tradičně. Požádej ho, ať ti opraví topinkovač.”

„Není rozbitý.”

„Tak ho rozbij!” Lila vyskočila ze stoličky a probodla sestru naštvaným pohledem. „A pokaždé, když ho potkáš, se tvař maličko bezbranně a zoufale.”

„Nech toho!”

„A k čertu, ne, nenechám! Vím, že já nejsem ty. Já jsem v těch snech, ve kterých ses tolik vyžívala, nikdy nehrála roli panny v nesnázích.”

Elizabeth se musela ovládnout, aby nevybudila. „Připadá mi k smíchu, že si utahuješ z mých snů. Copak to nebyl tvůj nápad, abych svůj obchod pojmenovala Fantazie?”

„Z tvých snů si neutahuju, protože k tobě patří stejně jako tvoje otisky prstů. Těžko bych ti darovala tu poznávací značku na auto, kdybych si nemyslela, že naprosto přesně vystihuje tvou povahu.”

„No, za tu poznávací značku jsem se ještě nepřestala stydět!” odsekla Elizabeth sestře. „Pokaždé, když za mnou jede jiný řidič, nemůžu se zbavit podezření, že mě považuje za lehkou holku.”

Lila se zasmála. „Fajn. A co kdybys jednou stáhla okénko a vysvětlila mu, jak jsi na tom? Nebo, ještě lip, proč mu to nepředvedeš?”

Smích Lily byl nakažlivý. Než se Elizabeth stačila vzpamatovat, smála se spolu se sestrou. „Jsi nenapravitelná.”

„To jsem,” souhlasila Lila bez sebemenších výčitek svědomí.

„A já vím, že chceš pro mě jenom to nejlepší.”

„Samozřejmě že chci. Co nevidět ti bude třicet. Nerada bych za deset let zjistila, že jsi pořád ještě sama. Tou dobou už dokonce budou děti z domova. Můžeš si z čekání na prince udělat náplň života, ale věř mi, že na domovní dveře ti žádný nezabuší, Iizzie. Nezhmotní se z tvých snů, aby tě vzal do náruče. Iniciativu musíš převzít ty osobně.”

Elizabeth věděla, že sestra má bohužel pravdu, a uhnula před ní pohledem. Přitom si všimla ranních novin, které ještě nestihla přečíst.

„Možná zkusím ulovit tuhle kořist,” ukázala na fotografii muže na titulní straně.

„Adam Cavanaugh,” přečetla Lila. „Není to majitel zdejšího hotelového řetězce?”

„Přesně. V tomhle týdnu sem dorazí na inspekci. Hotelový management a všichni poskoci mají kvůli tomu vyhlášenou pohotovost.”

„Docela ujde,” poznamenala Lila prakticky. „Ale nezapomínej, že je super prachatý, super pěkný a skoro určitě i super trhlý. Mezinárodní playboy. Pořád je to ten princ z tvých snů, Iizzie. Na tvém místě bych si na šukání vyhlédla nějakou dostupnější kořist.”

Elizabeth se na sestru ušklíbla. „Mohla bys odtud laskavě vypadnout

dřív, než mi těmi sprosťárničkami zaženeš všechny zákazníky?”

„Stejně jsem už chtěla jít,” prohodila Lila ležérně. „Nesmím se přece zpozdit na tu schůzku o půl páté. Tak zatím papa!” Spiklenecky na sestru zamávala prsty a vyplula na ulici, přičemž se ve dveřích protáhla mezi dvěma muži, kteří dvorně ucouvli a dali jí přednost. Lila stačila zamrkat

na oba dva a oba dva se za ní samozřejmě ohlédli, aby zhodnotili její pohupující se zadeček. Až potom vstoupili do obchůdku Fantazie.

Jeden z nich si od Elizabeth nechal zabalit tenký stříbrný náramek

„pro mou paní”, jak řekl. Elizabeth o tom pochybovala, ale hned se v duchu okřikla, že se nechala nakazit sestřinou podezíravostí.

Druhý muž dlouze vybíral, než koupil košíček čokoládových bonbonů v růžovém celofánu, nahoře ovázaný růžovou stužkou ozdobenou orchidejí. Zatímco Elizabeth obsluhovala pokladnu, nenápadně ho zhodnotila. Pěkná brada. Hezké ruce. Ale komická pěšinka ve vlasech. Rukávy kapku moc dlouhé. Kalhoty na zadku mu pytlovitě visely.

Prokristapána! zoufala si Elizabeth, když muž s nákupem odcházel z krámku. Že by se nechala od Lily zviklat? Bůh chraň, aby se někdy v životě řídila jejími radami!

Zrovna toho večera nejvíc ze všeho toužila po klidu a tichu, ale

předem jí mohlo být jasné, že toho chce příliš. Doma ji uvítal chaos.

Svou osmiletou dceru Megan a šestiletého syna Matta našla na zahradě za domem, kde je hlídala hospodyně pam Alderová. Všichni tři byli naprosto hysteričtí. Elizabeth vypnula motor auta, otevřela dveře a tryskem letěla za dům. Byla skálopevně přesvědčená, že hoří.

„Co je? Co se děje? Zranil se někdo?”

„Beruška!” kvílela Megan. „Je na stromě!”

„Volali jsme ji a volali pořád dokola, ale ona nechce slézt!”

„Bojí se dolů a za chvíli bude tma!”

„Sundej ji, mami! Prosím!”

„Já to nezvládla, paní Burkeová, jinak by tam ten chlupáček už nebyl,” překřikla vyplašená paní Alderová dětské hlásky.

Elizabeth, která očekávala mnohem větší tragédii, se trochu uklidnila. Celé to pozdvižení zavinilo jejich nové kotě, které skutečně sedělo vysoko v koruně javoru, ale nikdo se nedusil ani nekrvácel ani neměl nic zlomeného, prostě žádná katastrofa, na kterou to z té spousty nářku a bědování původně vypadalo.

„Tak dobře, všichni se uklidněte!” houkla, a když se pláč utišil na

několik občasných vzlyků, dodala: „Děláte hrozný povyk kvůli ničemu.”

„Ale vždyť je to teprve kočičí miminko!”

„A bojí se. Slyšíš, jak brečí?” Mattův spodní rtík se opět nebezpečně rozklepal.

„Nebojte se, Berušku bezpečně sundáme mnohem dřív, než se setmí,” prohlásila Elizabeth. „Paní Alderová, mohla byste - “

„Ráda bych vám pomohla, paní Burkeová, ale musím okamžitě jít, abych stačila nastoupit na večerní směnu, protože předtím se ještě musím zastavit doma.”

„Och.” Elizabeth vzhlédla k lapenému kotěti, které žalostně mňoukalo. „V tom případě radši utíkejte, paní Alderová. Já to zařídím.”

„Věřte, že bych vám ochotně pomohla. Nerada vás tu nechávám, když - “

„Rozumím, ale nedělejte si kvůli tomu starosti. Na shledanou zítra.”

Hlídací paní odspěchala a Elizabeth ji vyprovodila žalostným pohledem. Pomocná ruka by se jí teď hodila, i kdyby patřila stárnoucí dámě.

Vdovský stav měl řadu psychologických i společenských nevýhod, ale nepřítomnost muže v domě působila občas pronikavě jako fyzická bolest. Právě v podobných chvílích se strašně zlobila na Johna kvůli tomu, že se nechal zabít a nechal ji tady samotnou na všechny povinnosti a zodpovědnost, které rodina vyžaduje.

Ale i teď, stejně jako v podobných situacích, Elizabeth jen zaťala zuby a začala problém odhodlaně řešit. Nejprve zvážila všechny možnosti. Bylo jasné, že ta zatracená kočka neslétne z vysokého stromu na pouhé zavolání jako ochočený kanárek.

Stála s dětmi pod stromem a v duchu problém rozebírala.

„Jak se dostaneš až tam nahoru, mami?”

„Podle mě tam máma nevyleze,” zabručel Matt poraženecky na sestřinu otázku.

„Samozřejmě, že vylezu,” věnovala Elizabeth synkovi hraný úsměv.

„Já a Lila jsme spolu šplhaly po stromech v jednom kuse.”

„Tetička Lila o tobě tvrdí, že jsi byla strašpytel.”

„Hm, tak to se plete. Žádný strašpytel jsem nebyla. Aspoň vidíte, že tetička Lila o mně neví, co by se za nehet vešlo.” Elizabeth si zapamatovala, že při příštím setkání bude mít na Lilu bič.

„Víš, třeba bychom mohli zavolat hlásiče,” radil Matt.

„Hasiče, ty troubo,” opravila ho Megan.

Elizabeth dceru výjimečně nepokárala, že bratrovi nadává, a rázně požádala: „Matte, dones mi z garáže schůdky.” Opravdu nechtěla, aby ji děti považovaly za zbabělce. Chlapec poslušně odběhl. „Ale předtím bych se měla ještě převléknout - “

„Ne, mami, to ne,” zaprosila Megan a chytila matku za rukáv dřív, než stačila zamířit do domu. „Koukni, Berušku pohled na tebe uklidňuje! Když teď odejdeš, zase se rozpláče a to bych nevydržela, fakt nevydržela!” Z Meganiných oček se vyvalily obrovské slzy a Elizabeth zkrátka nemohla dceři nevyhovět. A kromě toho, právě v té chvíli Matt s hekáním donesl rozkládací schůdky.

„Ale nejsou dost vysoký, mami.”

„Budou muset stačit.” Otřela si dlaně o boky. „Tak jdeme na to.” Vyzula si lodičky a vyšplhala na horní plošinu schůdků, čímž se však dostala pouze pár desítek centimetrů nad úroveň trávníku. Když se natáhla na špičky, dotkla se dolní větve stromu. Zavěsila se na ni, okamžik sbírala síly a pak chodidly vykráčela po kmeni kolmo nahoru a zahákla se chodidlem o nejnižší rozsochu koruny.

Matt nadšeně hopsal kolem stromu a tleskal. „Jé, mami, ty jsi úplný Rambo.”

„Díky,” zahučela Elizabeth ponuře. Obě dlaně měla dokrvava rozedřené. Nejvíc ji ale štvalo vědomí, že Lila by jistě už stačila vyšplhat na strom a seskočit zpátky do trávy i s kotětem v náruči, zatímco ona sama pořád ještě trčela v koruně javoru a kotě zůstávalo uvězněné vysoko ve větvích. Čekala ji ještě spousta dřiny.

„Vidím ti spodničku,” poznamenala Megan.

„Promiň, ale s tím se nedá nic dělat,” lapala Elizabeth po dechu, zatímco se s námahou soukala na vyšší větev. Nakonec se jí to povedlo a dopřála si malou chvilku klidu. Kotě začalo znovu naříkat.

„Pospěš si, mami!”

„Spěchám!” broukla podrážděně a šplhala do koruny stromu, přičemž si dávala záležet, aby se nepodívala dolů. Ve výškách trpěla závratí.

Konečně se dostala až ke koťátku. Něžně ho uchlácholila a podebrala buclaté bříško do dlaně, aby ho odtrhla od větve. Cesta dolů byla mnohem náročnější, protože teď se mohla přidržovat pouze jednou

rukou. Bez problémů zvládla polovinu sestupu k hlavní vidlici kmene a pak křikla na děti: „Pustím teď kotě dolů. Musíš ho chytit, Megan. Připravená?”

„A kotě to zvládne?”

„Určitě. Připravená?”

„Připravená,” kývla Megan nejistě.

Elizabeth si pod vyčítavým pohledem dětských očí připadala jako ta nejkrutější matka na světě, ale kotě přesto pustila. Rozpláclo se v trávě na všechny čtyři Megan přímo u nohou. Holčička se pro tvorečka honem shýbla, ale ten byl vyplašený a dal se na útěk. Kotě pádilo přes trávník, prolétlo živým plotem a prokličkovalo mezi střevíci Thada Randolpha. Vřískající děti se za ním hnaly a vůbec nevnímaly maminčino nešťastné volání, ať nikam neodcházejí.

Elizabeth se tváří přitiskla ke kmeni stromu a smířila se s tím, že tuhle šaškárnu si protrpí až do hořkého konce. Z dálky totiž slyšela, jak děti vysvětlují nezadanému sousedovi z vedlejšího domu, co se stalo. Jejich jasné hlásky se rozléhaly podvečerním tichem.

Tu a tam k Elizabeth dolétly Randolphovy poznámky jako: „Ale neříkejte!” a „No to věřím, že se Beruška vylekala!” a „Ne, ty za to nemůžeš, Matte. Všechna koťata lezou na stromy sama od sebe, víš?”

„Jenže teď tam nahoře zůstala máma.”

Elizabeth zasténala a hanbou křečovitě zavřela oči. V duchu se modlila, aby děti už s vyprávěním celého dobrodružství konečně přestaly, nebo aby to přestalo bavit souseda. Představovala si, jak jim soused na rozloučenou pocuchá vlasy a zmizí v domě i s obrovským pytlem nákupů, které si odnášel z auta zrovna v okamžiku, kdy mu mezi nohama proběhlo kotě.

Když však Elizabeth otevřela oči, škvírkami ve větvích stromu spatřila sáček s potravinami postavený na kapotě džípu a soused ve velkých dlaních držel místo nákupu jejich kotě. Beruška byla stulená do klubíčka a pozornost tohoto muže si zjevně užívala.

„Vaše maminka tedy kotě sundala sama?”

„No. Jo. Ale teď tam zůstala zase ona. Mááámííí!” houkl Matt přes zahradu.

„Myslím, že sama dolů nesleze.”

Elizabeth byla odjakživa pyšná na Meganinu bystrost, ale teď by svou inteligentní dceru nejradši zaškrtila.

„Já… jsem v pohodě!” křikla Elizabeth. Chvatně spustila chodidlo v punčoše na větev o kus níž a postavila se na ni. Lila jí sice radila, ať si před svým nezadaným sousedem hraje na bezmocnou a utrápenou chudinku, ale to byl přece nesmysl.

Viděla, jak Thad Randolph podává spokojené kotě Megan, ale přitom se už přimhouřenýma očima ohlíží po javoru, jako by se ji snažil mezi listy zahlédnout. Celá trojice i s Beruškou bezpečně stulenou v Meganině náruči pak zamířila přes trávník k javoru.

„Je to jenom maminka,” prohodil Matt shazovačně. „Podle mě je na šplhání po stromech dost levá.”

„Sám jsi ji chválil, že je jako Rambo!” hájila matku Megan.

„Nahoru vylezla, to jo, ale dolů to nezvládne,” vzhlédl Matt vážně k Thadovi. „Přece znáte maminky.”

Mezitím skupinka dorazila pod strom. „Paní Burkeová?”

„Zdravím, pane Randolphe. Jak se máte?”

Dobře viděla, že soused přemáhá úsměv, ale nepříliš úspěšně. „Já dobře, a vy?”

„Taky dobře,” odpověděla a ležérně si odhrnula kadeř vlasů z očí. Chovala se tak vyrovnaně, jako by si zrovna nezávazně sousedsky povídali přes živý plot, který odděloval jejich zahrady.

„Nepotřebujete pomoc?”

11Řekla bych, že to zvládnu, ale díky. Omlouvám se, že vás do toho

děti zatáhly.”

„Ale mě to neobtěžuje.” Všimla si, jak se zamračil. „Jste si jistá, že vážně sešplháte sama?”

Elizabeth se podívala na trávník. Strom stál na poměrně příkrém svahu. „Ú-úplně jistá.”

Nevypadal dvakrát přesvědčeně. Chvíli mlčel a pak, jako by se rozhodl, začal Elizabeth radit: „Chytněte se té větve - ne, té druhé - pravou rukou, výborně. A teď se opřete o levou nohu… to je ono.”

Ten. mužský hlas, který ji bezpečně naváděl dolů, jí připomínal vzdálené a vlídné hřmění letní bouřky. Už to měla skoro za sebou, když zaslechla zvuk praskající látky.

„Och!” Byla na nejnižší větvi a zrovna se chystala postavit na schůdky, když se ve větvích zadrhla.

„Co se stalo?” vyhrkl Thad.

„To jen… echm, myslím, že jsem se o něco zachytila tady v koruně.”

„Ale jak?”

„To budou ty krajkový parádičky,” přispěchal Matt ochotně s vysvětlením. „Máma nosí pod sukní takový volánky, a tyhle věci.”

„Matthewe!” Elizabeth cítila, že tváře má v jednom ohni. Doufala, že soused její ruměnec připíše námaze ze šplhání a prozatím neúspěšným pokusům vyháknout spodničku zaseknutou na ostré větvi.

„Ukažte, radši to udělám já.” Thad vystoupil na horní plošinu schůdků.

„Ale vždyť to dokážu sama.”

„Ne, vy se radši pořádně držte oběma rukama. Mám strach, že sletíte.”

Elizabeth mrkla k zemi, která jí připadala tím vzdálenější, čím víc se k ní blížila, a poslušně se přimkla k větvím, zatímco její dosud neznámý a jediný nezadaný soused s šedivými vlasy a širokými rameny odhrnul lem sukně a hrabal se jí v krajkové spodničce, aby našel uvízlý cípek. Kdovíproč mu to trvalo celou věčnost.

„Tak,” vyhekl konečně, „už to mám.” Prstem přejel po poškozené látce. „Je to jen malá trhlinka. Možná se vám to povede zašít.”

„Snad ano,” souhlasila Elizabeth a jemně mu vytáhla spodničku z prstů. „Děkuju.”

Jak stál na schůdcích, byli obličeji skoro v jedné rovině. Elizabeth se k sousedovi ještě nikdy předtím tak nepřiblížila. Až teď si všimla, že oči má sytě modré a vlasy ne šedivé, ale spíš v odstínu pepř a sůl. A ještě nikdy se k němu nedostala tak blízko, aby ji ovanula vůně jeho kolínské, která jí připomněla kožené sedlo a sex z jejího snu. A při pohledu na jeho velké prsty mnoucí krajku ji začaly pálit oči, jako by se zblízka dívala do ohně. V krku jí náhle vyschlo.

„Rádo se stalo,” odpověděl tiše a nepřestával jí hledět do očí.

„Propána, celá se třesete. Ukažte, pomůžu vám dolů.”

Sestoupil na trávník a odsunul schůdky stranou. Pak vztáhl paže k Elizabeth a sevřel ji dlaněmi kolem pasu. Cítila stisk silných prstů, jež ji

skoro obejmuly pas. „Opřete se mi dlaněmi o ramena a předkloňte se. Zbytek už obstarám já.”

Elizabeth bez odmlouvání poslechla. Látka košile na jeho ramenou jí odřené dlaně přímo pohladila. Uvědomila si, že její ruce vypadají na jeho těle drobně a velice žensky. Sevřel Elizabeth v pase ještě pevněji a sundal ji z větve. Dopadla mu na hrudník a maličko ho vychýlila z rovnováhy, takže vrávoravě o pár kroků ucouvl. Ji však nepustil.

Hrudník měl široký a pevný jako zeď. Vlastně byl celý pevný a široký. Vedle něho si připadala křehká a bezvýznamná. Všechno se s ní točilo.

Nesmysl. To pořád ještě byla ta závrať z výšky, určitě. Ale proč necítí pod nohama zemi?

Protože se jí nedotýkala chodidly, proto. Tiskl ji k sobě a až po chvilce ji zvolna spustil do studené trávy. Ňadry mu přitom sklouzla po hrudi a na zlomeček vteřiny se rozkrokem zadrhla o poklopec jeho kalhot.

Vzápětí se málem zalkla pod přívalem žáru. „V pořádku?” usmál se. V pořádku nebyla ani náhodou, ale přikývla. Konečně ji přestal svírat v pase. O krok ucouvla, aby nestála tak blízko. Když pak našla odvahu vzhlédnout mu do tváře, v jeho očích jako v zrcadle spatřila ženu do temna zardělou vzrušením. Až dodatečně si uvědomila, že tou ženou je ona sama.

Kapitola druhá

„Jé, mami, ty máš ale divný oči.”

Mattův tenký hlásek vytrhl Elizabeth z chvilkového transu. Nervózně si přejela dlaní po hrdle, kde jí bouřlivě tepala žíla. „Já, víš, asi mě to šplhání na strom vyčerpalo víc, než jsem si představovala. Jak je Berušce?”

„O moc lip,” pochlubila se Megan. Dřímající kotě si tiskla k útlému hrudníčku. „Přede.”

Elizabeth přesně věděla, jak se kotě cítí. Sama totiž také předla. Celé tělo jí zpívalo. Vřelo. A takhle se necítila od… Ano, bylo to dávno, co cítila podobně opojnou závrať; ani si nevzpomínala kdy naposledy. Ale také už dávno se jí žádný muž nedotýkal.

Vyhýbala se sousedovi pohledem až do chvíle, kdy už zkrátka musela k Thadu Randolphovi zvednout oči. I v hustém šeru mu pronikavě modré oči zářily pod hustým obočím, v porovnání s vlasy výrazně tmavším.

Elizabeth s námahou polkla. „Děkuju, že jste mi pomohl slézt ze stromu, pane Randolfe.”

Usmál se. Všimla si, že má moc pěkné zuby. „Bylo mi potěšením. Ale pro vás jsem Thad.”

Opět v jeho očích zachytila vlastní zrcadlový odraz. Vlasy se jí při šplhání rozcuchaly a rámovaly její obličej jemnými světlými pramínky. Halenku měla příšerně zamazanou a na bradě špinavou šmouhu. Vypadala zkrátka hrozně a navíc ze sebe udělala absolutního hlupáka. Byla si jistá, že soused bude bavit všechny svoje kamarády historkou o potrhlé vdově, která bydlí v sousedním domě. A až se dostane k její spodničce a Mattovým drzým poznámkám, vilně se ušklíbne, aby naznačil, že to skutečně pikantní teprve následovalo, a jemu jen vrozený takt brání prozradit podrobnosti.

„Tak jdeme, děti!” zvolala rázně jak britská viktoriánská guvernantka. „Už se stmívá, musíme dovnitř. Matte, prosím tě, uložil bys ty schůdky zpátky do garáže?”

„A proč já?” zakňoural Matt. „Já schůdky vyndal, tak ať je Megan uklidí!”

„Já se starám o Berušku!” namítla Megan.

„Ale teď je řada na mně, abych se taky staral o Berušku! Ty si pořád myslíš, že patří jedině tobě, ale to teda nepatří!”

„To já se zeptala mámy, jestli smíme mít kotě!”

„Jo, ale je i moje!”

„Moje víc!”

„Nééé! Mami, že Beruška patří nám oběma, viď?”

Elizabeth byla na podobné spory zvyklá a většinou je neřešila, protože vyšuměly do ztracena. Dnes jí však rychle došla trpělivost.

„Přestali byste se laskavě hádat a poslechli mě?” Jako by nestačilo, že se zesměšnila na tom stromě, teď se k tomu obě děti chovají před sousedem jako stoprocentní spratci!

„Než půjdete domů, rád bych vám něco ukázal.”

Všichni tři se obrátili po hlase Thada Randolpha - mírotvorce. „U mě v garáži,” usmál se na Elizabeth. „Dětem se to bude líbit.”

„Štěňátka?” vypískla Megan okouzleně. „A kdy se narodily?”

„Včera večer. Jsou čtyři.”

„Jé, mami, že se na ně můžeme jít kouknout?”

Elizabeth si připadala zahnaná do kouta. Na jednu stranu to Thadovo smířlivé gesto oceňovala, ale na druhou stranu v něm viděla zasahování do rodinné hádky. Těžko však mohla dětem zakázat, aby se šly podívat na psí miminka. Dokonce ani matka nedokáže být tak krutá.

„Ano, podíváte se na ně v tu chvíli, co budou schůdky v garáži.” Tak. Aspoň se nevzdala úplně bez podmínek.

Matt odklusal a schůdky odtáhl za sebou. A kupodivu, Megan

běžela s ním a otevřela mu dveře garáže.

„Nevadí vám to, že ne?”

Elizabeth se obrátila k Thadovi. „Samozřejmě že ne. Donekonečna jsem musela poslouchat, jak váš setr čeká dětičky.” Dosud si ani neuvědomila, jak moc je vysoký. Vrškem hlavy mu nesahala ani k bradě. Jen doufám, že to čerstvou maminku nerozruší.”

„Penny je ten nejhodnější pes, jakého jsem kdy měl. A vaše děti zbožňuje.”

Elizabeth si samou nervozitou podvědomě ovinula paže kolem pasu.

„Ale neotravují vás, prosím? Mám dojem, že jsou v jednom kuse na vaší zahradě. Už jsem jim nakázala, aby tam pořád nelezli, ale - “

„Vůbec mě neobtěžují. Baví mě sledovat jejich hry.”

Mozkem jí prokmitly tisíce myšlenek - jestlipak má nějaké vlastní děti? A pokud ne, proč ne? A pokud ano, žijí snad u jeho bývalé ženy? A existuje vůbec nějaká bývalá žena? Nebo snad ovdověl jako ona?

I kdyby měla příležitost mu tyhle osobní otázky položit, neudělala by to. A příležitost nedostala, protože Matt a Megan se přiřítili zpátky bez dechu, s očima rozzářenýma, tvářičky zrudlé radostnou nedočkavostí.

„Dala jsem Berušku domů, aby štěňátka třeba něčím nevylekala!” hlásila Megan.

„Tak jdeme.”

Thad zamířil ke své garáži, která stála stranou domu. Všechny domy v tomhle bloku pocházely z třicátých let. Před deseti lety se stalo módou mladých rodin vyhledávat právě tyhle vilky a rekonstruovat je, stejně jak to udělali John a Elizabeth Burkeovi. Obě děti utíkaly napřed a honily se pod stíny stromů obou sousedících zahrad.

„Ale pozor, sahat na štěňátka nesmíte,” volala za nimi Elizabeth. „A pak se hned vraťte!”

„Copak vy nejdete?” ohlédl se po ní Thad.

„Já - to bych jako měla?” zajíkla se. „Myslím, vážně o to stojíte?”

„Jistě, jen pojďte. Prosím vás, kdopak by se nechtěl podívat na štěňátka?”

A která žena by odolala jeho očím, pomyslela si Elizabeth.

Natáhl k ní ruku, ale neuchopila ji, jen s ním vyrovnala krok a přitom si nenápadně za uši zastrkovala neposlušné pramínky vlasů, jež jí vyklouzly z uzlu na šíji.

Celá ta záležitost se začínala nesmyslně zvrhávat. V rozrušení si zapomněla obout střevíčky, a tak šla jenom v punčochách. Tráva byla navlhlá a studila ji do chodidel. Začínaly první přízemní mrazíky a pomalu padalo listí. Občas šlápla na list, který jí pod patou zachrupal. Slunce rychle klouzalo za obzor. Obě zahrady tonuly ve fialových stínech. Elizabeth měla dojem, že by se slušelo zapříst rozhovor, ale zaboha nemohla přijít na žádné společné téma. Ale nakonec přece jenom dostala nápad.

„Pro tu podezdívku domu jste vybral moc hezkou barvu.”

„Díky. Ale natřít ji mi trvalo hrozně dlouho.”

„Udělal jste to opravdu pěkně.”

„Ale nenávidím natírání.”

„Měl jste štěstí, že jste dům koupil už po rekonstrukci.” Bydlel vedle nich asi tak šest měsíců. Ani si nevzpomínala, kdy přesně se nastěhoval.

„Jinak bych to těžko koupil.”

Došli k zadním dveřím garáže. Thad je otevřel a ustoupil, aby mohla vejít před ním. Rozpačitě se protáhla dveřmi a cítila, jak mu lemem sukně zavadila o lýtka. Látka se otřela o látku jako příliv, jemuž se nechce odlepit od pobřeží.

V garáži byla tma, protože hlavní vrata obrácená do ulice byla zavřená. Jenom nad pelechem, který Thad přichystal pro svou fenu irského setra a její rodinku, svítila jedna matná žárovka. Uvnitř byl cítit zatuchlý prašný pach. Elizabeth to kdovíproč připomnělo její fantazírování o stáji.

Děti dávno zapomněly na varování, aby nesahaly na štěňata, a teď se válely na starých přikrývkách a mazlily se s psí maminkou a jejími miminky. Elizabeth se strachovala, že Megan nebo Matt samým vzrušením některé ze štěňat omylem rozmačkají, proto je znovu napomenula, ať dávají pozor.

„To je v pořádku,” uklidňoval ji Thad a strčil do ní loktem, aby popošla blíž.

„Můžeme si jedno pochovat, mami? Prosííím!” žadonila Megan.

„Nevím,” odpověděla nejisté. Setr vypadal vlídně, ale čerstvé maminky se dovedou chovat až zuřivě ochranitelsky.

„Podle mě to Penny vůbec nebude vadit. Ale přesto buďte opatrní,” upozornil Thad.

Každé z dětí něžně zvedlo jedno drobounké štěně a rozplývalo se nad ním. A Elizabeth náhle zjistila, že se k nim také shýbá. Thad měl pravdu, štěňátkům neodolá nikdo.

„Jsou rozkošná, viďte?” šeptla a klekla si, aby lip viděla. Fenka irského setra Penny si vychutnávala obdiv a děti jí zřejmě vůbec nevadily.

„Chcete se taky s jedním pomazlit?”

Elizabeth vzhlédla k Thadovi z hromady přikrývek, kde si psí rodinka hověla. Klečel na jednom koleni a slabá žárovka mu jednu polovinu obličeje halila stínem a osvětlovala mu prameny světlých vlasů, především těch stříbrných. Měl plnou tvář, ale pohlednou a silnou. Dala se z ní vyčíst sebejistota a vyrovnanost muže, který má ve svých názorech naprosto jasno. Rvačku by sám nevyprovokoval, ale rozhodně by si nenechal jenom tak něco líbit.

V rysech obličeje se mu však zrcadlily stopy bolesti. A citlivosti. A smyslnosti. Především kolem jeho krásně vykrojených úst. Před ženskou úhledností je zachraňovaly svislé vrásky v koutcích. Všechno ostatní na něm bylo jednoznačně mužné.

Elizabeth zhluboka oddechovala a v hrdle měla jako na poušti. Místo odpovědi přikývla. Nesmírně něžně podebral dlaněmi jedno štěně a odtrhl ho od matčina cecíku. Štěně reagovalo svárlivým zapištěním, které všechny rozesmálo. Thad uložil hebké hřejivé tělíčko do Elizabethiných nastavených dlaní.

Zvedla si štěně k tváři a otřela se o něj. „Je to kluk - kluk, viďte?” Thad pobaveně přikývl. „Zdá se. Tři kluci a jedna holčička.”

„To poznáš podle jejich bříška,” poučoval Matt maminku na dotyčné téma. „Kluci mají pinďourky.”

„Propána,” otřásla se Megan. Zvedla svoje štěňátko a obrátila ho bříškem nahoru. Spokojeně zjistila, že drží fenečku, a dál se s ní něžně mazlila.

Elizabeth si hlasitě odkašlala. Cítila na sobě Thadův pohled. „Je tak heboučké,” zamumlala a dovolila štěněti, aby se jí tisklo k tváři a šťouchalo do ní čenichem.

„Líbí se ti, mami?” vyzvídal Matt.

„To dá rozum. Jsou k zulíbání.”

„A můžeme si jedno vzít?”

„Matthewe!” Copak to dítě vůbec nevychovala?

„Co je?”

„Můžeme si jedno vzít, mami?” připojila se Megan.

„Ne.”

„A proč ne?”

„Protože jsme si zrovna vzali Berušku. Tím se zvířaty končíme.”

„Ale my se o něj budeme starat, čestně.”

11 ekla jsem ne!”

„Stejně by to nešlo, Matte,” vmísil se do hovoru Thad. „Všichni mrňousci jsou zamluvení.”

„Všichni?” ujišťoval se hošík žalostně.

„Jo. Je mi líto, kamaráde.”

„To vlastně nevadí,” zamumlal Matt se sklopenou hlavou.

Thad dvěma prsty zvedl trucovitou bradičku. „Třeba až Penny bude mít další štěňátka, umluvíme maminku, aby vám jedno dovolila, co říkáš?”

Chlapec se okamžitě rozzářil. „Jasně!” Vrátil štěňátko psí matce.

„Půjdu se pochlubit Tomovi, že jsem viděl štěňátka a že z příštích Pennyiných miminek si smíme jedno vybrat!” Ani se nemohl dočkat, jak jeho nejlepší kamarád bude závistivě kulit oči.

„Počkej na mě.” Megan vrátila štěněcí holčičku psí matce a obě děti se tryskem řítily ke dveřím garáže.

„Ulici přecházejte opatrně!” volala za nimi Elizabeth.

„A za pět minut ať jste doma, je čas k večeři!”

„Jasně, mami.” Dveře za nimi zabouchly.

Elizabeth vzhlédla k Thadovi a bezmocně se usmála. „Kde jsem asi udělala chybu?”

Její kajícnost ho pobavila. „Nikde. Jsou to bezvadné děti plné života.” Pořád s úsměvem hladil Penny po hlavě. Pes mu oddaně olízl hřbet ruky.

Když za dětmi bouchly dveře, rozhostilo se nepřirozené, skoro živé ticho. Garáž se náhle stala malým uzavřeným světem jenom pro sebe. Ten okolní klid a nehybnost vyvolaly v Elizabeth rozpaky. Vždyť se s tímhle člověkem zrovna seznámila - těch pár slov prohozených výhradně na dálku se nemohlo počítat. Vědomí, že jsou spolu sami, ji rozechvívalo.

„Radši půjdu chystat tu večeři.” Předklonila se a vrátila štěně k matce. Chviličku rejdilo čumáčkem a nakonec si našlo volnou bradavku a začalo se krmit.

Elizabeth zvedla ruce od štěněte, ale Thad ji zaskočil. Natáhl se přes psí pelech a chytil ji za obě dlaně a obrátil je ke světlu. „Co jste si to s nimi udělala?”

Šokem z Thadova doteku málem přišla o řeč. „Strom. Odřela jsem si je o kůru.”

„Hned si to doma opláchněte dezinfekčním mýdlem a dejte si na ně nějakou hojivou mast.”

„Ano, udělám to.”

Maličko zkřivil rty ke straně, jako by se sám sobě vysmíval. „Ale jenom hlupák může dávat podobné rady dvojnásobné matce, co?”

Úsměv mu oplatila a uvolnila si ruce, přičemž si dávala záležet, aby to nevypadalo štítivě. Musela se ovládnout, aby si neschovala ruce do podpaží jako malé dítě, které se stydí, že provedlo nějaký zločin. Dlaně jí svrběly, jako by jimi proudil elektrický proud, ale nezpůsobily to pouze odřeniny.

Vstal a spolu pak došli ke dveřím. „Nevěděla jsem, že máte i motorku,” poznamenala. Byla vděčná, že se jí nabízí neutrální téma hovoru. Motocykl parkoval v jedné polovičce dvojgaráže.

„Ano, koupil jsem si ji po návratu z Vietnamu. Moc času na projížďky nemám, ale o víkendech si to občas dopřeju.”

Vietnam? Byl snad voják? „Nepřipadáte mi jako motorkářský typ.”

Zůstal stát s rukou na klice. „Typ? Nepatříte snad k těm super maloměšťákům, podle kterých každý, kdo kdy usedl rozkročmo na nějakou motorku, nutně musí být degenerovaný?”

„Samozřejmě že ne.”

„Skvěle. Možná byste se někdy mohla projet se mnou. Kdybyste chtěla.”

„Och, to neslibuju,” vyhrkla překotně. Měřila si obrovský motocykl pochybným pohledem. „Jízda rozkročmo není nic pro mě. Tedy, na motorce.”

Mezi posledními dvěma větami uplynula dost dlouhá pauza, aby mu v očích svitlo zvědavé pobavení. Okamžik ji provrtával modrýma očima, a pak se zazubil: „To nemůžete vědět, dokud to nezkusíte.”

Elizabeth se rozhodla radši nad jeho poznámkou nepřemýšlet, protože vyznění bylo stejně dvojsmyslné, jako její předchozí odpověď. Jenže on to na rozdíl od ní řekl záměrně. Radši se tedy tvářila, že to přeslechla. „Děti mě už budou hledat,” hlesla váhavě.

Otevřel dveře a Elizabeth vyšla do večerního vzduchu, který už získal mrazivou pachuť, ale ona ten osvěžující chlad přivítala. Objala se

zkříženými pažemi kolem ramen, aby se trochu zahřála a taky aby si zakryla bradavky, které jí vyvstaly pod hedvábím halenky. Kdyby si toho všiml, ještě by ho mohlo napadnout…

„Moc se mi líbí ty krajkové parádičky, co nosíte pod sukní.”

„Cože?“Bosé nohy se rázem zastavily a Elizabeth se k němu prudce obrátila.

Jeho úsměv byl odzbrojující. „Ale rozhodně mi nepřipadají hloupé jako Mattovi.” Díval se na ni majetnicky, namyšleně a mužně. Tak nějak se kdysi v ráji musel Adam dívat na Evu: Tohle nemohl muže odnaučit žádný zákon o rovnoprávnosti pohlaví. „Nepotřebuju, aby žena svou ne-závislost dávala najevo mužským oblečením. Rád se dívám na ženy, které žensky i vypadají.”

„Díky.”

„Nosíte často hedvábí?” zeptal se a bradou ukázal na její halenku, z pod které trčely ztvrdlé bradavky.

Navlhčila si rty jazykem. „Ráda se oblékám hodně žensky. A kromě toho, prospívá to mým obchodům.”

„Pravda, vy v tom butiku prodáváte i prádlo, je to tak?” Neušel mu Elizabethin překvapený výraz, a honem vysvětlil: „Jednou jsem v Cavanaugh něco zařizoval a zahlédl jsem vás přes sklo výkladní skříně vaší Fantazie.”

„Aha.”

Nejdřív ji udivilo, že ví o jejím podnikání. Vzápětí jí hlavou začala vrtat otázka, co ho přivedlo do hotelu Cavanaugh. A hned nato si v duchu vynadala, jak může být tak naivní.

V přepychově zařízených hotelových pokojích se denně odehrály desítky diskrétních schůzek. Z jakého jiného důvodu by tak přitažlivý muž jako Thad Randolph vůbec vstoupil do hotelové haly, navíc za plného dne? Jindy než ve dne ji vidět nemohl, obchůdek zavírala brzy. A hotelová restaurace byla sice dobrá, ale ve městě se daly najít další podniky ve stejné kvalitě a navíc levnější. Bylo skoro jisté, že do hotelu si šel ukojit jiný druh hladu.

„Dokud jsem nezjistil název vašeho krámku, nešlo mi do hlavy, co znamená ta poznávací značka.”

„To mi provedla sestra!” usekla Elizabeth stručně.

Měl v tom hotelu schůzku s placenou společnicí, nebo s nějakou vdanou maminou, která si myslí, že si vzala nesprávného muže? A nebo s úspěšnou manažerkou, pro niž je trocha zakázaného vzrušení pouze dopingem na cestě za další kariérou?

Propána, ale vážně jí na tom záleží? Nakonec to ale zvědavostí nevydržela a naschvál řekla: „Až budete mít příště jednání v hotelu, zaskočte na kus řeči.”

„Díky, určitě ano. Možná dokonce něco koupím. Zdá se, že máte… zajímavé zboží.”

Mohla za to hra chvějivých stínů, nebo jí opět sklouzl pohledem na

ňadra?

„No, ještě jednou díky, že jste mi pomohl ze stromu.”

„Bylo mi potěšením.”

Jeho slova v ní opět probudila hřejivou vlnku vzrušení, a snad právě proto se rozloučila hodně upjatě: „Na shledanou, pane Randolphe.”

„Dobrou noc, Elizabeth.”

Záměrně pronesl její křestní jméno, i když ona si dala záležet, aby to jeho nepoužila. Rázně pokývla a na svou část zahrady se vrátila skoro poklusem. Cestou sebrala z trávníku zapomenuté střevíčky, ale nezdržovala se jejich obouváním a utíkala k zadním dveřím. Teprve když je za sebou bezpečně zavřela, vydechla si úlevou. Klid ovšem netrval dlouho, protože hlavním vchodem z ulice vpadly do domu děti.

„Mami?”

„Tady v kuchyni!” Pustila střevíčky na podlahu a doťapkala k ledničce. Díkybohu, že paní Alderová nezapomněla vyndat balíček mletého masa z mrazáku, takže krásně změklo.

„Co je k večeři?” vyhrkla Megan, když přiběhla do kuchyně.

„Hamburgery.”

„A můžu dnes zapálit pod grilem já?” vypískl Matt.

„Ne, dneska je hodím na pánev.”

„Ale mami, když je pečeme venku, jsou o moc lepší!”

„Dneska večer ne.”

„A proč ne?”

Proboha! Téhle otázky už měla plné zuby. „Protože jsem maminka a rozhodla jsem to. Teď se utíkejte umýt a pak se vraťte a prostřete stůl.”

Děti s ukřivděným brbláním zmizely. Elizabeth se sice sbíhaly sliny v ústech už při pouhém pomyšlení na maso upečené na dřevěném uhlí, ale dnes ji na zahradu nedostane ani pár koní! Celé léto ji znervózňovalo vědomí, že na zadní verandě kryté sítěmi proti hmyzu sedává Thad Randolph a dlouho do noci se dívá na televizi. Kdykoliv vycházela na zahradu, sváděla v duchu boj sama se sebou: má ho na dálku pozdravit jako ostatní sousedy? Má na něho zamávat? Ta věčná nerozhodnost ji dost deptala.

Nebyla si totiž jistá, jestli by ji nepodezíral, že za každou cenu zkouší upoutat jeho pozornost. Navíc jí bylo trapné přiznat, že o jeho přítomnosti vůbec ví. Nakonec jí připadalo nejjednodušší ho úplně ignorovat.

Pravda, byl to puberťácký postoj, a ke všemu i hodně nezdvořilý, ale vdova nesmí se svou pověstí moc hazardovat. Po celé dva roky, které uběhly od manželovy smrti, se Elizabeth chovala k opačnému pohlaví tak nepřístupně, že to občas skutečně hraničilo s nevychovaností.

Tehdy ráno zamávala Johnovi ode dveří na rozloučenou a ani ve snu ji nenapadlo, že ho vidí živého naposledy. Dokonce loučení ještě zkrátila, protože Megan sháněla špulku nití a papírový talíř, které si měla přinést do školy na výtvarnou výchovu. Elizabeth si ani pořádně nevšimla, jakou si toho dne vybral kravatu a košili. A do okamžiku, kdy v márnici identifikovala tělo vytažené z vraku auta po hromadné havárii, si ani neuvědomila, že potřeboval ostříhat. Trvalo jí celé dva dny, než si vybavila jejich poslední soukromý rozhovor. jejich poslední polibek. Jejich poslední milování.

Na jeho úsměv a smích a láskyplnou povahu a jejich líbezné milování a plány do budoucna nezapomene nadosmrti. Byl to báječný muž, který jí daroval dvě krásné děti a zahrnul ji štěstím. Po jeho smrti jí v srdci zbylo prázdno, které nikdo nezaplní.

Ta živá zející rána jí dnes večer trápila víc než obvykle. A i proto, když ukládala Matta a Megan k spánku, dlouho a pevně je objímala, až jim maminčin výbuch citů byl trapný a vykroutili se jí z náruče.

Tím vášnivým objetím však vyjadřovala víc než jenom lásku k dětem. Byl v tom její zoufalý hlad po lidském kontaktu, po důvěrnosti jakéhokoliv druhu. Stýskalo se jí po láskyplných partnerských projevech,

po dospělé lásce a vzájemnosti. Po muži. Občas měla tělo i duši emocionálně tak vyhládlé, až se bála, že z toho umře.

Pozhasínala světla v domě a zamířila do ložnice, kde rozsvítila stojací lampu u postele. Skleněné stínítko na konci mosazného stojanu mělo tvar lotosového květu. Pár měsíců po Johnové smrti si ložnici zařídila úplně nově, protože místnost v ní vyvolávala spoustu bolestných vzpomínek.

Ale i když pokoj byl zařízený krásnými věcmi a barvami, které si sama vybrala, stejně tu místnost neměla ráda. V takové ložnici by měli spát dva, jinak už rovnou mohla přespávat v klášterní cele. Lila měla pravdu. Životní styl jeptišky nemůže těšit nikoho než právě jeptišku. Na to osamělé usínání nebylo proč se těšit. Stýskalo se jí po blízkosti hře-jivého těla, které by jí vnášelo klid do spánku.

Ale copak slušná vdova se dvěma malými dětmi může porušit celibát? Jak by to dětem vysvětlila? Těžko. A těžko se mohla zařídit podle sestřiny rady a najít si muže jenom na ukojení žhavé touhy těla. To není tak jednoduché jako zahánět horečku aspirinem.

Díky amatérskému psychologizování své sestry Lily měla teď z myšlenek hotový guláš. Vždyť se dnes večer před Thadem… panem Randolphem… chovala jako absolutní idiot. Ten se určitě ještě nepřestal chechtat, jak snadno ji vykolejil při té záchraně ze stromu.

Zlobila se sama na sebe, že kvůli statným ramenům a modrým očím, kterými mohl klidně soupeřit s Paulem Newmanem, se chvěje jak naivní středoškolačka. Zhasla lampu a zalezla si pod přikrývku. Předtím však ještě neodolala pokušení a škvírkami v žaluzii se podívala, jestli se u souseda ještě svítí.

Svítilo. Opět seděl na verandě, rozvalený v křesle zíral na blikající stříbřitou obrazovku. A byl sám stejně jako ona. Zajímalo by ji, zda si tu samotu zvolil dobrovolně, nebo zda ji nenávidí stejně hluboce jako ona.

„A co se stalo pak?”

„Potom se musel natáhnout až do větví a pomoct jí slézt dolů.”

„Jako pan Randolph?”

„No, jo. Strčil jí ruce… tam.”

„Ale to přece až potom, co si roztrhla spodničku.”

„Jé, na to jsem úplně zapomněla.”

„Počkej, ona si roztrhla spodničku? To jste vynechali. Tak povídejte a dejte si záležet, abyste už vůbec nic nevynechali, ano?”

„Dobré ráno.”

Po Elizabethině rozespalém hlase se ohlédly tři hlavy naráz. Zavázala si pásek županu, který už svoje dávno odsloužil, a zamířila ke kávovaru.

„Proč jsi mě nevzbudila?” zeptala se Lily, když si do černé kávy sypala nízkokalorické sladidlo.

„Protože podle chrápání se dalo uhodnout, že si potřebuješ pořádně odpočinout.” Lila se lišácky usmála a zakousla se do plátku křupavé slaniny.

„Jak vidím, vy už jste všichni po snídani.” Na kulatém kuchyňském stole ležely tři talíře olepené javorovým sirupem.

„Napekla jsem dětem lívance. Dáš si taky?”

„Nedám!” štěkla Elizabeth nezdvořile. Normálně by byla Lile vděčná, že sem zaskočila a přichystala dětem snídani, aby si ona sama mohla přispat. O sobotách mívala v obchůdku Fantazie otevřeno jen od oběda do pěti večer, takže to bylo jediné ráno z celého týdne, kdy mohla vstát později než v půl sedmé. „Běžte si po svých povinnostech!” poručila dětem stroze. „Ustelte si postele a všechno špinavé oblečení nanoste do koše.”

„A pak si můžeme jít ven hrát?”

„Jistě.” Elizabeth se poprvé toho rána usmála a pleskla Matta po zadečku, když pelášil kolem její židle. Megan byla přece jenom starší, takže tu k sobě na vteřinku přivinula.

„Roztomilé děti,” pochválila je Lila, když osaměly.

„A upovídané. Zvlášť když z nich různí zvědavci tahají informace.”

„Nic jsem z nich netahala!” hájila se Lila ctnostně. „Prostě jsem se jich zeptala, co je nového, a hned mi všechno vyklopily samy.” Opřela se lokty o stůl a předklonila, se. „Hele, vážně tě ten záhadný pan Randolph včera zachránil ze stromu?”

Zapírat nemělo smysl. „Ano, zachránil.”

„Skvěle!” jásala Lila a přitom nadšeně tleskala.

„O nic moc nešlo. Rozhodně v tom nehledej žádné melodrama.”

„Vyrušila jsi nás zrovna ve chvíli, kdy to začalo být zajímavé. Co bylo s tou roztrženou spodničkou?”

„Nic. Jen se mi spodnička zachytila o větev.”

„A on ji vyhákl?” Lilyn úsměv se nedal popsat jinak než slovem chlípný.

„Jistě, ale bylo to hrozně ponižující. Připadala jsem si jako idiot.”

„Jaký je? Co říkal?”

„Zapomeň na to, Lilo. Je… je starý.”

„Starý?”

„Jasně, sama sis všimla, že má šedivé vlasy. Na mě je moc starý, opravdu.”

Lila se zamračila. „Jak moc šedivý? Jak moc starý?”

„Nevím. Neptala jsem se!” odsekla Elizabeth jedovatě.

„Hm, ale pro začátek to není špatné. Přinejmenším jsi upoutala jeho pozornost.”

„Schválně jsem to neudělala.”

„Výsledek je stejný.”

„Laskavě si vtluč do své intrikánské hlavy, že nic jako výsledek se tady nekoná.”

„Přestaň na mě křičet, Elizabeth. Zajímám se o to, protože mi na tobě záleží.”

„Ale já nechci, aby ses o mě starala!”

Lila se opřela o opěradlo židle a podrážděně si povzdechla. „Páni! Dnes ráno jsi protivná jako starý grizzly. A víš, co si myslím? Myslím si, že bys měla mnohem lepší náladu, kdyby se ti pod spodničkami hrabal delší dobu.”

„Lilo!” vyjekla Elizabeth varovně.

S Lilou to ani nehnulo. „Tumáš, přečti si tohle a já zatím umyju nádobí.” Než začala sklízet ze stolu, hodila před Elizabeth známý měsíčník, který měl obrovskou čtenářskou oblibu hlavně mezi ženami.

„Stránka deset.”

Elizabeth nalistovala označenou stránku. Když si přečetla titulek oznámení, prudce vzhlédla k sestře, ale Lila okázale nebrala její pohled na vědomí.

Než Elizabeth dočetla celý inzerát, Lila stačila nádobí opláchnout a narovnat do myčky. Vrátila se ke stolu. Obě sestry se chvíli navzájem upřeně pozorovaly.

„Tak co?” zeptala se Lila nakonec.

„Co, co?”

„Co říkáš na ten nápad?”

„Počkej, ty to myslíš vážně? Chceš po mně, abych svoje fantazie sepsala pro publikování?”

„Chci.”

„Jsi úchylná.”

„Jsem normální. A ty taky. A tvoje fantazie jakbysmet. Ale vsadila bych se, že ty tvé jsou podrobnější a romantičtější než u většiny jiných lidí. Co by bylo špatného na tom, kdybys to sepsala a nabídla do knihy, pro kterou tenhle nakladatel sbírá materiál?”

„Ne, špatného na tom není nic,” souhlasila Elizabeth. „Ale může to uškodit mým dětem.”

„Myslíš, že si půjdou koupit jeden výtisk pro sebe?”

„Nech si to vtipkování, Lilo. Ten nápad je prostě nesmysl. Nikdy bych se k tomu neodhodlala. Jsem matka. Vdova.”

„Ale ještě nejsi stará bába. Jsi mladá přitažlivá žena, které náhodou předčasně zemřel manžel. Tady výslovně píšou, že chtějí příběhy průměrných žen. Zcela vyhovuješ. Jediná věc, která tě od průměru odlišuje, je právě tvůj milostný život, jenž v podstatě neexistuje. Ale,” dodala chvatně, protože si všimla, že Elizabeth otvírá ústa k námitce, „to by mohlo být naopak plus. Když jsi sexuálně deprivovaná, tvoje vysněné příběhy by měly erotikou doslova sršet.”

Elizabeth zvedla oči ke stropu. „Tohle nemůžu udělat. Namouduši nevím, jak tě mohlo vůbec napadnout, že bych něco podobného měla psát.”

„Hele,” pleskla Lila dlaní o desku stolu. „Ty sepiš svoje fantazie, hoď jich na papír co nejvíc. Já se postarám o ostatní. Pošlu je tam pod pseudonymem. Ty zůstaneš v anonymitě. Zařídím úplně všechno, ale pokud tvoje dílko zařadí do knihy, honorář od nakladatele pošlou tobě.”

„Honorář?”

„Copak ty jsi ten odstavec nečetla?”

„Tak daleko jsem se asi nedostala.”

„Tady.” Lila ukázala na část textu. „Za každý vybraný příspěvek ti dají dvě stě padesát dolarů, a to bez ohledu na jeho délku, ať je z historie nebo ze současnosti, z osobní zkušenosti nebo převzatý.”

Elizabeth to proti její vůli zaujalo. Na to, aby si mohla otevřít obchůdek Fantazie, padla celá Johnova životní pojistka i jejich veškeré

úspory. Krámek v zalidněné čtvrti před vchodem do hotelu Cavanaugh vynášel hned od začátku, ale nic závratného to nebylo. Na hodně skromné živobytí to stačilo, ale velké výdaje si dovolit nemohla. Čím budou děti starší, tím víc peněz ji budou stát. Často si už teď dělala těžkou hlavu kvůli nákladům na jejich vysokoškolská studia.

Na druhou stranu, vydělávat si peníze zapisováním svých nejtajnějších fantazií jí připadalo nemorální. „Nejsem žádná spisovatelka.”

„Jak to víš? Už jsi to někdy zkusila? Z angličtiny jsi vždycky nosila samá áčka. A ostatně, pokud já vím, tak devětadevadesát procent beletrie je prostě výplod představivosti. A té jsi vyfasovala víc než dost. Lizzie,” nadchla se Lila pro svůj plán, „na podobnou kariéru ses připravovala celý život. Neznám většího snílka, než jsi ty. Nejvyšší čas, abys z toho koníčka udělala podnikání.”

„Nemůžu.”

„Proč ne? Bude to naše malé tajemství, jako když jsme babičce

přilepily boty k podlaze skříně.”

„Pokud si pamatuju, to byl taky tvůj geniální nápad. Ale výprask jsem za to slízla já.”

„Ta legrace za ten nářez stála,” mávla Lila ledabyle rukou.

Elizabeth si povzdechla, protože dávno věděla, že sestra si vždycky prosadí svou. „Na psaní bych stejně neměla čas, i kdybych stokrát chtěla.”

„Máš snad večer lepší program?”

Lila měla pravdu a Elizabeth to nepopírala. Zvedla se od stolu a šla si dolít kávu. „Když já bych se styděla ty svoje fantazie někomu ukázat.”

„No ne! Tak to znamená, že musejí být parádně žhavé! Přesně to, co nakladatel hledá.” Lila ukázala na inzerát. „Vidíš? Popisné, ale vkusné. To znamená bezva sprosťárnička, ale nic vulgárního.”

„Mám dojem, že jsi na něco zapomněla.”

„Hele, tak jdeš do toho nebo ne?”

„Nejdu. Pokud jsi z té nabídky tak unesená, proč to nezkusíš sama?”

„Protože nejsem tak tvůrčí jako ty. Když jsme hrávaly na věř - nevěř, vždycky jsi mě strčila do kapsy. A divadelní role jsi pro nás vymýšlela ty, já je akorát odehrála.”

Elizabeth cítila, že její odpor začíná slábnout. Vlastně by to bylo řešení, no ne? Způsob, jak si ventilovat sexuální frustraci. Hozená rukavice, kterou potřebuje. Věc, kterou by zvládla sama a kterou by nedělala pro své děti nebo podnikání, ale pro sebe jako ženu. Poslední dobou se až příliš zanedbávala.

„Když já ti nevím, Lilo,” povzdechla si, protože se jí nechtělo kapitulovat bez boje. „Připadá mi to tak… tak…”

Nedořekla, protože cosi zahlédla venku na zahradě. Thad Randolph stloukal z dřeva a pletiva nějakou ohrádku, zřejmě výběh pro štěňata. Matt mu pomáhal - držel hřebíky. Megan seděla na staré houpačce, která zůstala zavěšená na větvi dubu ještě po původním majiteli, a důležitě radila. Na klíně jí podřimovala Beruška.

Elizabethinu pozornost však upoutal hlavně soused. Rozepnutá košile odhalovala svalnatý hrudník a ploché břicho. Na správných místech mu rašily ostrůvky chlupů. Při každém pohybu se mu napínaly a smršťovaly pružné svaly na pažích a ramenou. Do čela mu padal pramen zpocených vlasů. Zrovna se smál něčemu, co mu vykládal Matt, a jak zvrátil hlavu dozadu, ukázal silné opálené hrdlo. Pak se napřímil a oprášil si piliny z džin, které mu obepínaly statná stehna. Ne, na to se nedalo nedívat.

„Copak je?” Lila přistoupila k sestře a vyjukla škvírami v žaluziích ven. Obě chvíli hltaly pohledem Thada Randolpha, jenž si zvedl ohrádku na rameno a zamířil s ní ke garáži. Matt s Megan běželi za ním.

Po minutě se Elizabeth obrátila k sestře zády a nalévala si kávu, jako by ji nic jiného na světě nezajímalo.

„Tak starý, říkáš?” ušklíbla se Lila suše.

„Jen jsem řekla, že neumím odhadnout, kolik mu je.”

„Lizzie, takhle pohledný chlap prostě nestárne, ten nejvýš zraje. A u tak pěkného chlapa je pak jedno, jestli mu je padesát nebo sto padesát”

„Mně to nevykládej, nezáleží mi na tom. Tenhle důležitý detail ti pořád uniká.”

„Jakou má barvu očí?”

„No, asi modré.” Asi jiskrně, duhově, safírově modré.

11Čím se vlastně živí?”

„Mám dojem, že mu patří nějaká firma, co prodává cement nebo omítky. Aspoň tak se po jeho přistěhování zmínila jedna ze sousedek. Na dveřích džípu má název té firmy.”

Lila luskla prsty. „Randolphův beton. No jasně. Jeho náklaďáky jsou vidět na každé stavbě ve městě. Musí být vážně v balíku.”

„Maminka nám odjakživa vtloukala do hlavy, že se nesluší mluvit o cizí finanční situaci.”

Lila si přestala už před léty dělat starosti kvůli tomu, co jejich matce připadalo slušné či neslušné. Bez zábran dál špehovala oknem zahradu v naději, že Thada opět zahlédne. „Všimla sis, jak šikovně zacházel s tím svým nástrojem?”

Elizabeth se k sestře prudce obrátila a Lila se zachichotala. „Trefa! Ale já myslela kladivo. Ty sis snad představovala něco jiného?”

„Ty si vážně domýšlíš naprosté nesmysly!” vyhrkla Elizabeth dopáleně.

„Že by? A jaké?”

„Že se tu rodí milostný románek se sousedem. Je to příjemný člověk a má trpělivost s mými dětmi.”

„To je opravdová poklona, když se uváží jeho pokročilé stáří,” pronesla Lila jízlivě. „Jen jestli ho nevyrušují z odpoledního spánku?”

Elizabeth vraždila sestru pohledem. „Upřímně se přiznám, že jsem mu vděčná, jak se dětem věnuje, zvlášť kvůli Mattovi. Potřebuje mužský vzor. Ale tím to končí, Lilo. Muž typu pana Randolpha mě zkrátka a dobře nepřitahuje.”

„Změřila sis někdy v poslední době pulz? Protože pokud tě nepřitahuje, musíš být po smrti.”

Elizabeth si povzdechla. „Není můj typ. Co na tom nechápeš? Je moc… fyzický. Moc velký…”

„Mňam,” mlaskla Lila.

Elizabeth sebrala všechny síly, aby to nekomentovala. „Na tyhle drsňácké typy jsem nikdy neletěla.”

Lila se uličnicky zasmála. „Vsadím se, že umí být i hodně něžný.”

„Tak dost. Tyhle řeči běž vykládat do nějakého pajzlu, určitě tam najdeš společnost, která to ocení.” Lila se jenom smála. „A zapomeň na to, že bych někdy zapsala svoje fantazie pro nakladatele. Já už dávno žádné erotické sny ani nemám!”

Kapitola třetí

Cifry se jí opět rozmazaly přímo před očima. Elizabeth netrpělivě odhodila propisovačku a přestala se trápit nad účetnictvím obchůdku Fantazie. Bylo pondělí ráno a obchod otevřela teprve před půl hodinou. Prozatím se neobjevil žádný zákazník. Čekání na pana Adama Cavanaugha, který měl provést v hotelu inspekci právě toho dne, si krátila tím, že zkoušela dohnat skluz v papírování.

Kdykoliv se však zadívala do sloupců má dáti a dal, myšlenky se jí neposlušně zatoulaly jinam - k tomu rozhovoru, který s Lilou vedly v sobotu ráno. Její sestra zasela semínko pokušení na úrodnou půdu, takže vyrašilo a rostlo navzdory Elizabethinu přání, aby uvadlo a uschlo.

Ani na mučidlech by Elizabeth totiž nepřiznala, že v neděli pozdě večer se v soukromí své ložnice pustila do sepisování svých erotických snů se stájníkem. S tou lákavou myšlenkou si pohrávala už při návštěvě McDonalda i u kresleného filmu, na který děti vzala do kina. Nechtěla zůstat doma, neboť se chtěla vyhnout náhodnému setkání s Thadem Randolphem, a proto se zdržela s dětmi ve městě co nejdéle. Když se ale vrátili, maličko ji naštvalo, že jeho džíp neparkuje na příjezdové cestě jako obvykle.

Nicméně neděle s dětmi se povedla. Obě milovaly Disneyovy filmy, a když jim šla dát pusu na dobrou noc, každé zvlášť jí vřele poděkovalo za báječné odpoledne. Ale pak zamířila do ložnice, shodila šaty a jako vždy byla zase sama.

A právě v té chvíli vytáhla ze zásuvky blok se spirálovým hřbetem a začala slovy vyjadřovat obrazy, které jí nepřetržitě proudily v mysli. Po chvíli ji ta činnost naprosto pohltila, slova jako by se na papír valila sama - jako by pero byl kouzelný proutek z pohádky, kterou právě viděla se svými dětmi.

Popis postav, jejich oblečení, místa, to všechno šlo vyjádřit přesnadno, protože všechno měla naprosto jasně před očima. Některá slova se jí však psala hůř; slova, která dosud nikdy nepronesla nahlas: například označení různých částí těla či slova s tak očividným sexuálním

nábojem. Přesto je dokázala zhmotnit na papír. Než udělala tečku za poslední větou, byla doslova zalitá potem a tělo jí vibrovalo rytmem milování.

Odložila pero, zalistovala stránkami a přečetla si svoje dílko. Když se dostala na konec, vyskočila z postele a vytrhla listy z notesu a zničila je v koupelně.

Její snění vyznívalo hloupě. Lila byla šílená a ona byla taky šílená, že se od ní dala uvrtat. Naštvaná sama na sebe se vrátila do postele a zhasla lampu. Zkusila usnout, křečovitě svírala víčka, až ji z toho rozbolela hlava. Házela sebou ze strany na stranu a snažila se sama sebe přesvědčit, že napsala tak mizernou erotickou povídku, která vůbec nestála za přečtení. Nebyla to však pravda. Ty stránky vytrhla právě proto, že povídka byla dobrá.

Byla na světě už dvacet devět let a vůbec netušila, jak oplzlých myšlenek je schopná!

V neděli mívala obchůdek zavřený. Odpoledne vzala děti na piknik do městského parku, aby je nějak zabavila a navíc udržela mimo dům. Když odjížděli, Thad zrovna stříhal živý plot.

„Může Thad na piknik s námi?” zeptal se Matt, než ho stihla zahnat do auta.

„Thad má moc práce.”

„Asi by moc práce neměl, kdybychom ho pozvali na piknik.”

„Ale my ho nepozveme.”

„Jídla máme spoustu, mami.”

„A já mu nabídnu ze svýho,” dodala vstřícně Megan.

Elizabeth skočila za volant a bleskově nastartovala, aby za tou diskuzí udělala tečku. Piknik se povedl. Zatímco děti dováděly v provazových prolézačkách, Elizabeth seděla na lavičce a přemýšlela nad vysněným erotickým příběhem, který napsala včera večer. Snažila se vymyslet, jak ho upravit a vylepšit. Pak si vzpomněla, že povídku zničila a že to je uzavřená věc. Přinutila se na povídku zapomenout.

Ale teď bylo pondělí a ona měla práci. Majitel hotelu měl dorazit každou minutu, ale ona pořád ještě nezapomněla na smyslnou fantazii, kterou svěřila papíru, na svoje tělesné vzrušení a souseda, který jí šel tolik na nervy.

Pravda, šel jí na nervy, ale vlastně ji neštval. Vlastně mu nemohla nic vyčítat. Jako soused byl dokonalý. Mohl být děvkař na desátou a každé ráno mohla z dveří jeho domu vypochodovat jiná ženská. Mohl je v noci budit hlučnými opileckými mejdany. Mohl si otravně stěžovat na hluk, který děti dělají při hrách na zahradě. Nic z toho se nedělo. Jen ten motocykl kapku vybočoval z obrazu. Tušila, že milý pan Randolph není žádný andílek, ale nijak se v tomto smyslu navenek neprojevoval.

Samozřejmě že se mohl chovat trochu ohleduplněji a venku na zahradě si zapínat košili trochu výš, ale na druhou stranu by taky mohl chodit úplně bez košile. Páni, co kdyby neměl košili právě toho podvečera, kdy došlo ke katastrofě s Beruškou? Co kdyby ji objal nahými tuhými bicepsy? Co kdyby mu dlaně musela položit na holá ramena, co kdyby mu ležela přímo na nahé ochlupené hrudi a plochém vypracovaném břiše? Co kdyby…

„Paní Burkeová?”

Elizabeth nadskočila, jako by ji někdo střelil. Když se prudce obrátila, před vchodem do svého obchůdku spatřila skupinku lidí. Zvědavě na ni civěli a ona si uvědomila, že nemá ani potuchy, kolikrát ji ten muž oslovil, než se mu podařilo vytrhnout ji z myšlenek.

„Ano?” vyhrkla, úplně bez dechu rozpaky.

„Dobrý den. Jsem Adam Cavanaugh.”

Po plyšovém koberci k ní mířil tmavovlasý, tmavooký muž. Přátelsky jí nabízel pravou ruku. Uvědomila si, že tak krásného muže ještě neviděla. Měl dokonalý tmavý oblek s teninkým proužkem, ale přesto se mu povedlo vypadat v něm hříšně sexy jako pirát z Karibiku. Mohl za to jeho bezstarostný úsměv hazardního hráče, široký, bělostný a rošťácký, kávově hnědé oči rozjiskřené pobavením, jako by věděl, že ji přistihl přímo při smyslném snění. Pevně jí stiskl dlaň.

„Pane Cavanaughu, těší mě, že vás poznávám i osobně.” V duchu si gratulovala, že se nezajíkla; vzhledem k okolnostem to byl vážně úspěch.

„Totéž platí i pro mě.” Pustil jí ruku a rozhlédl se po obchůdku. Pak se obrátil ke své družině nohsledů a prohlásil: „Ty snímky Fantazie, co mi poslali, ani zdaleka nevystihují skutečnost.” Tmavýma očima blýskl po Elizabeth. „Nádhera.”

„Děkuji.”

„Kde jste sebrala ten nápad?”

Rozpačitě pokrčila rameny. „Odjakživa se mi líbily krásné věci. Věcičky pro ženy. A když jsem začala s podnikáním, říkala jsem si, že bych chtěla prodávat právě tohle. A potom jsem hlavně musela vymyslet vhodné místo, kde pánové nejčastěji kupují dárky pro své… dámy. Tehdy se hotel Cavanaugh teprve stavěl.” Usmála se na něho. „Takže to vyplynulo naprosto přirozeně.”

„Takže vám úžasně zafungoval šestý smysl.”

„Jsem ráda, že vy jste tehdy v mém návrhu spatřil stejný potenciál a mou nabídku přijal.”

„Přiznám se, že za tohle si zásluhy připisovat nemůžu, protože tohle za mě vyřizují manažeři. Nicméně jsem velmi rád, že rozhodli ve váš prospěch.”

Elizabeth se nad svou naivitou mohla hanbou propadnout. No ano, Adam Cavanaugh je příliš důležitá a vytížená osobnost, než aby se zabýval každičkou smlouvou o pronájmu. Cítila, že ji zalil ruměnec.

„Jsem si jistý, že díky svému vzhledu máte hodně vysoké zisky, paní Burkeová.” Cavanaugh si bez sebemenšího náznaku studu prohlížel její obličej a vlasy, které měla vyčesané do volného uzlu, jenž byl teď rozježený natolik, že se klidně dalo předpokládat, že si s ním pohrávaly něžné mužské ruce. „Aspoň já tomu věřím.”

Elizabeth pod jeho zvídavým pohledem hořela. „Uvařila jsem čaj s kořením.” Doufala, že jeho pozornost odvedla ke vřící konvici a porcelánovým šálkům na malém kulatém stolku s krajkovým ubrusem.

„Nebo, nechtěl byste ochutnat čokoládu z mé nabídky?”

11 aj s díky odmítnu, ale na čokoládu mě utáhnete vždycky,” přisvědčil se zářivým úsměvem, který mu propůjčil téměř chlapecké vzezření.

Pan Adam Cavanaugh byl nejenom hříšně pěkný, ale navíc i proklatě sympatický. Povídal si s Elizabeth, zatímco jeho poskoci upíjeli čaj a zbaštili čokoládu skoro za padesát dolarů. Majitel hotelu o ni jevil neskrývaný zájem. Když se zmínila o dětech, dlouze se na ně vyptával a skutečně vnímal její odpovědi, což u tak vytíženého člověka působilo skoro zázračně. Patřil k dobrým posluchačům a v Elizabeth vyvolával pocit, že všechno, co říká, je důležité a zajímavé a zábavné.

Opět ji vzal za ruku a sevřel ji v dlani. „Během příštích několika týdnů mě povinnosti opakovaně přivedou do města,” řekl. „Rád bych se s vámi sešel i jinak než pracovně. Dokážete si to zařídit?”

„Samozřejmě,” přisvědčila Elizabeth s větším sebevědomím, než měla. Z jeho doteku vyčetla zkušenost muže, který se v ženách vyzná, a okouzlilo ji to.

„V tom případě se budu těšit.”

Odtáhl ruku, rozloučil se a zamířil ke dveřím, ale náhle se zastavil při pohledu na ženu, která pózovala na prahu. Měla na sobě upnuté černé kožené kalhoty, zastrčené do vysokých bot. Přes černý rolák měla přehozený žlutý šál s třásněmi, v uších se jí houpaly zlaté náušnice ve tvaru velkých disků, jež jí sahaly skoro až na ramena. V jednom z nich koketně trčelo pírko.

Byla to Lila. Elizabeth pokleslo srdce, když si všimla rošťáckých plamínků v sestřiných očích. Lila byla tak nevypočitatelná, že člověk nemohl předem ani odhadovat, co řekne, či udělá.

„Zdravím, Adame.” Blýskla po Cavanaughovi přidrzlým a oslnivým úsměvem. Když důvěrně oslovila majitele hotelu jenom křestním jménem, několik z jeho poskoků zesinalo. „Poznávám vás podle fotek v novinách.”

Elizabeth musela ty dva představit, i když by si dala radši vytrhnout zub. „Pane Cavanaughu, to je moje sestra Lila Masonová.”

„Těší mě, paní Masonová.”

Lila se ramenem opřela o rám dveří ve vyzývavé póze, jež dokonale souzněla s jejím lenivým hlasem a smyslně ztěžklými víčky. „Co konkrétně vás na mně těší?”

Jeden z Cavanaughových podřízených si odkašlal, další v šoku vyjekl. Elizabeth střílela zpoza Adamových zad na sestru němé výhrůžné pohledy, ovšem Lila se zastrašit nedala. „Pokud jste už na odchodu, nenechte se mnou zdržovat.”

„To ani nemám v úmyslu.” Cavanaugh se ohlédl po Elizabeth a krátkým pokývnutím se s ní rozloučil, načež se protáhl ven kolem Lily, která se dál neomaleně opírala o dveře. Cavanaughova družina odpelášila svému rozhněvanému pánovi v patách.

„Lilo, kde bereš tu drzost?” zasyčela Elizabeth v tu vteřinu, kdy se skupinka celá vyhrnula do hotelové haly.

Lila se pobaveně zasmála. „Jen klid, Elizabeth. Zobal ti z ruky, viděla jsem to skrz výlohu. Naschvál jsem se chovala tak děsně, abys v porovnání se mnou vypadala jako andílek. Když se to tak vezme, prokázala jsem ti vlastně velkou laskavost.”

„No, ale dalších mě jednou provždy ušetři, jasné? Málem jsem umřela hanbou. Maminka s tatínkem by se zděsili!”

Lila mávla šálem vzletně jak toreador pláštěnkou. „O tom pochybuju. Věděli, že jsem černá ovce rodiny. Můžu si vzít tu poslední čokoládku? To mě nenapadlo, že ty kobylky nechají jenom jednu.” Strčila si sladkost do úst a s chutí ji žvýkala.

Elizabeth si promnula čelo. „Bolí mě hlava.” Lila nedala najevo špetku soucitu. „A jak to šlo, než jsem přišla? Zvenčí mi to připadalo bezva.”

„Je přímo okouzlující.”

„Já mít jeho prachy, taky bych okouzlovala na každém kroku.”

Elizabeth to zvlášť nepobavilo. „Nečekala jsem, že bude tak upřímný, tak lidský. Představovala jsem si, že bude úsečný a výhradně věcný. Že z něho půjde strach.”

„Namouduši, Lizzie, spolkla jsi mu to i s navijákem. Je uhlazený jako kulečníková koule, ale všechno to je akorát divadýlko. Tobě to nedošlo? Vychutnávej si jeho kouzlo, ale neskoč mu na to.”

„Mně byl sympatický.”

„To je pochopitelné.”

„Zeptal se mě, jestli bych se s ním někdy v dohlednu sešla soukromě.”

„Ale, vážně?” Lila si usrkla čaje, ušklíbla se a vrátila šálek na stůl.

„Neříkej ,vážně’ tímhle tónem, ano? Bude to obchodní schůzka.” Z Lilina obličeje čišela nedůvěra. „Ryze obchodní.”

„Samozřejmě, jak jinak.” Lila dál neskrývala, že tomu nevěří ani za mák.

„Nechápu, proč se k němu stavíš tak podezíravě.”

„Tak já ti to vysvětlím. Je to skvostný chlap, uznávám. Ale já tyhle ideální typy prostě neberu. Nevěřím, že v tak vyleštěném jablíčku se neschovává červ.”

Elizabeth už ty řeči začínaly unavovat. Adam Cavanaugh se jí beztak stejně nikdy neozve. A kdoví, jestli jí po sestřině neomaleném výstupu

nevypoví nájemní smlouvu. „A vůbec, co tady pohledáváš? Na dnešek nemáš objednané žádné pacienty? A tohle je nejnovější uniforma pro fyzioterapeuty?”

„To všechno záleží na druhu terapie, jakou zrovna poskytuji,” zasmála se Lila dvojsmyslně. „Tobě se ten ohoz nelíbí?” Předvedla piruetku a Elizabeth si v duchu zdráhavě přiznala, že sestra vypadá fantasticky. „Mezi námi, takhle jsem se vyfikla kvůli jednomu ze svých pacientů. Vyboural se na motorce a je z něho paraplegik. Pořád brblá, že lidi jsou proti motorkářům zaujatí, tak mu chci dokázat, že já osobně jsem absolutně bez předsudků.”

Elizabeth si mimoděk vybavila svůj rozhovor s Thadem právě o motorkách a sezení na nich.

Lila ji vrátila zpět do přítomnosti. „Napsala jsi pro mě nějakou ze svých fantazií?”

„Ne!” Lila rázem prokoukla, že sestra jí lže, ale než se mohla vyptávat dál, do obchůdku vešel zákazník a nejisté se kolem sebe rozhlédl. Elizabeth okamžitě poznala, v čem je problém. V tak ryze ženském prostředí se necítil ve své kůži, stejně jako by v železářství byla vykolejená žena, která tam hledá konkrétní vrut do konkrétní hmoždinky. Pro oba bývá typický zmatený výraz ztraceného dítěte. „Co si přejete, pane?” zeptala se mile.

„Hledám nějaký dárek pro manželku. K výročí.”

„Mám tady velký výběr broušených lahviček na parfémy. Chcete si je prohlédnout?”

Lila pochopila, že je nadbytečná. Hodila si šál na ramena a vyplula ze dveří. Když ale míjela nervózního muže, který si začal už zakládat na bříško a pleš, šeptla mu: „Vykašlete se na broušené lahvičky. Jestli chcete něco jiného než další krám, který bude chytat prach, mrkněte na ten podvazkový pás z červeného atlasu.”

„… na karneval, co je v sobotu večer.”

Posledních pár slov Mattova nekonečného monologu konečně proniklo do Elizabethiny třeštící hlavy, v které si pořád přehrávala setkání s Adamem Cavanaughem. Vidlička, kterou si mechanicky vkládala do úst sousta sekané, jako by jí zamrzla na půl cesty mezi rty a talířem. „Jaký karneval?”

„Podzimní slavnost ve škole, mami,” připomněla trpělivě Megan. To lpění na detailech zdědila po Johnovi. Pořád měl něco zorganizované, vždycky chodil všude včas, vždycky měl nad situací kontrolu. Zatímco Elizabeth se skoro nepřetržitě utápěla ve svých snech, její dcera nikdy na nic nezapomněla.

„No ano, samozřejmě. Podzimní slavnosti.” Vzpomněla si, že si leták oznamující tu velkou událost přichytila už asi před týdnem magnetem na dveře ledničky, aby na to nezapomněla. Teď k němu vzhlédla a zjistila, že leták pokreslila dětská ruka obrázky smějícího se lampionu a šesti letících strašidýlek.

„Od šesti do půl desáté,” upřesnila Megan. „A chtěli bychom zůstat až úplně do konce, viď, Matte?”

„Jo. Tombola o CD přehrávač bude právě až v půl desáté, tak přece nemůžeme odejít dřív, chápeš? Thad to taky říkal.”

„Thad? Co ten s tím má společného?”

„Pozval jsem ho, aby taky šel s námi.”

Elizabethina vidlička břinkla z výšky o talíř. „To si děláš legraci, je to tak?” obořila se na syna, když opět našla ztracenou řeč.

Matt se na matku váhavě podíval a přikývl. „Dneska odpoledne.”

„A co na to řekl?” Děsila se odpovědi.

„Že jasně.”

Elizabeth si skousla dolní ret, aby jí neuklouzla vzteklá výčitka, která jí v hlavě zajiskřila jako první. „Ale jak sis to mohl dovolit, Matte? Nejdřív ses měl poradit se mnou! Nedokážu uvěřit, že jsi vyvedl takovou hloupost.”

„Ale ona mi to dovolila!”

„Kdo že ti to dovolil?”

„Moje učitelka. Slečna Blanchardová. Na karneval by měli přijít oba rodiče, no, a všichni ostatní z naší třídy mají maminku i tatínka. Ale já tatínka nemám, tak jsem se zeptal, jestli smím pozvat někoho jinýho, a ona mi to dovolila!” Povystrčený dolní rtík se nebezpečně roztřásl. „A ty Thada nenecháš, aby šel s námi. Zakážeš nám každou legraci. Jsi zlá! Jsi ta nejzlejší máma na světě!”

Hošík v slzách utekl od stolu a přitom převrhl sklenku mléka. Elizabeth ho nechala běžet. Bezradně si opřela čelo do dlaní. Bez hnutí

sledovala loužičku mléka, které se rozlévalo na stole a odtud kapalo na kuchyňskou dlažbu, ale nic s tím neudělala.

Matt si zažil těžké období, když začal chodit do školky a zjistil, že všechny děti mají živého tatínka, i když třeba byl s jejich maminkou rozvedený a bydlel v jiném domě. John se zabil, když Matt byl ještě batole, takže si už ani nevzpomínal, jaké je mít tatínka. Elizabeth strávila hodiny vysvětlováním, že tatínek je mrtvý a co to znamená, ale pětiletý mozeček nedokázal smrt pochopit, natož se s ní smířit.

„Mami, to mlíko je už všude na podlaze. Mám ho utřít?”

Elizabeth zvedla hlavu a pohladila Megan po rovných plavých vlasech. „Ne, zlatíčko, já to udělám. Ale dík za ochotu.”

11 íkala jsem Mattovi, že nejdřív by se měl zeptat tebe.”

„Až se trochu uklidní, zkusím si s ním o tom promluvit.”

„A dovolíš Thadovi, aby šel s námi?”

Toužebný tón dceřina hlásku udeřil Elizabeth tvrdě jako pěst. Každá malá holčička potřebuje tatínka a Megan se po tom jejím stýskalo.

„Samozřejmě že může jít,” slíbila a vymáčkla ze sebe úsměv.

Umyla nádobí a pak zašla za synkem. Ležel na posteli s medvídkem Pú v podpaží. Na tvářích mu zůstaly šmouhy po oschlých slzách. Elizabeth se vedle něho posadila a dala mu pusu na čelo.

„Promiň, že jsem se na tebe rozkřikla.” Neodpověděl, jenom spolkl vzlyknutí. „Zaskočilo mě to, víš?” Vysvětlila dítěti, proč se nejdřív má zeptat maminky, než někoho pozve na rodinnou akci, ale láskyplně dodala: „No, v tomhle případě to je nejspíš v pořádku.”

Uslzená očka se rázem rozjasnila. „Tak s námi smí?”

„Pokud chce, tak jistě.”

„Júúú, to bude super!”

Super, to určitě, pomyslela si Elizabeth. Když uložila děti ke spaní, náhle ji napadlo, že Thad možná není ze školního karnevalu o nic nadšenější než ona z jeho doprovodu. Třeba to pozvání přijal jen ze soucitu nad polosirotečky. Neměla by mu dát šanci z té záležitosti čestně vycouvat?

Odvázala si zástěru, a než vyběhla na temný trávník, přemázla si rty čerstvou vrstvou rtěnky. Seděl v křesle na zadní verandě, jako vždycky. O víkendu nasadil na verandu okna, aby ji zateplil na zimu. V záři televizní obrazovky rozeznala zbytky jeho večeře. Steak a pivo.

Nesledoval televizi, měl před sebou otevřený časopis. Docela by ji zajímalo, jestli to je ryze mužský časopis s nahotinkami, protože v tom případě by na návštěvu nebyla ta správná chvíle. Dobrá, jenže ona už sem přišla a chtěla to mít co nejdřív za sebou, aby se kvůli tomu nemusela dál stresovat Všiml si jí až v okamžiku, kdy zaklepala. Zvedl hlavu a oči mu zasršely jako dva lasery.

Vstal ze židle, nejdřív vypnul televizor a až potom šel otevřít dveře.

Časopis odložil do křesla. Elizabeth si nestihla prohlédnout obálku.

„Dobrý večer,” začala rozpačitě.

„Dobrý večer, pojďte dál.”

„Ne ne, můžu se zdržet jen na vteřinku. Děti spí, ale nikdo s nimi není.” Ani náhodou nehodlala sama vstoupit do jeho domu: co kdyby ji právě pozoroval některý z ostatních sousedů? Lidé už jsou takoví, hned by dělali nesprávné závěry. Drby se šíří rychlostí blesku.

Vyšel na schody a dveře za sebou zavřel. „Stalo se něco?”

„Nestalo. Tedy, aspoň doufám.” Elizabethino koktání nedávalo smysl, takže si připadala jako blekotající idiot. Pokud ji paměť neklamala, před tímhle člověkem nikdy nepronesla souvislou větu. Přitom neexistoval důvod, aby byla tak nervózní. Byl to jenom mužský, prokristapána… ale jaký mužský!

„Matt se mi svěřil, že vás pozval na podzimní karneval své školy,” zadrmolila bez dechu.

„To pozval.”

„A půjdete?”

„Slíbil jsem mu to.”

„Já vím, taky mi to říkal. Ale nerada bych, abyste to bral jako povinnost jen proto, že vás požádal.”

Chvilku si ji zkoumavě prohlížel. „Vy nechcete, abych šel, je to tak?”

„Ne! Chci říct, ano, chci říct…” Zhluboka se nadechla. „Mně to nevadí, pokud se vám ovšem skutečně chce tvrdnout někde, kde… Víte, je to maškarní ples základní školy. Tisícovka dětí tam bude zběsile lítat a za nimi se budou honit pološílení rodiče. Je tam rámus a zmatek a… a…” Bezmocně rozhodila rukama. „Zkrátka, podle mě se vám to nemůže líbit.”

„Protože jsem zatvrzelý starý mládenec.”

K čertu! Teď jsem ho urazila, pomyslela si, když se obrátil a zamířil ke svému džípu zaparkovanému na příjezdové cestě. „Takhle to ale není,

pane - Thade. Jenom jsem vám chtěla nabídnout příležitost couvnout, kdyby se vám tam nechtělo. Mattovi bych to vysvětlila a vy byste to měl jednodušší.”

Otevřel zadní dveře džípu a zevnitř vytáhl obrovskou krabici, kterou si hodil na ramena a vrátil se s ní k verandě. Elizabeth šla rozpačitě za ním, protože nic lepšího ji nenapadlo. Spustil krabici k zemi.

„Sám jsem děti nikdy neměl, ale nejsem ještě tak starý, abych si nepamatoval, jaké to je být malý, Elizabeth.” Když pronesl její jméno, žaludek se jí zvláštně rozechvěl, jako kdyby ji zevnitř pohladily něčí prsty.

„Nechtěla jsem ani naznačit, že…”

„Dokonce si ještě vzpomínám na pár školních karnevalů i na to, jak moc jsem se na ně těšil. Měl jsem to štěstí, že mě tam doprovázeli oba rodiče.”

Elizabeth se opřela o nejbližší kmen a povzdechla si.

„Probouzíte ve mně stejně provinilý pocit jako Matt. Vynadala jsem mu, když se přiznal, že vás pozval. A potom jsem se za to styděla. Nechtěla jsem, abyste šel jenom z povinnosti. Obvinil mě, že jsem nejzlejší máma na světě.”

Thad se zasmál. „To nejste ani náhodou. Ne, nepůjdu na karneval pouze z povinnosti. Dokonce se na to moc těším. A nerad bych, abyste se cítila provinile. Platí? Přestanete se konečně omlouvat? Ale teď už bych to téma nechal definitivně plavat. Radši mi řekněte, co si myslíte o tomhle.”

Shýbl se a tu velkou papírovou krabici naklonil ke straně. Elizabeth si vedle krabice klekla a prohlédla si nalepenou fotografii.

„Houpací síť! Moc pěkná!”

„Vážně?”

„Ano. Vždycky jsem po ní toužila. Navlas po takové!” Podle snímku na krabici byla síť upletená z bílé juty a po stranách ji zdobily dlouhé třásně.

„Já si ji taky přeju už dlouho. Říkal jsem si, že ji zavěsím tady.” Ukázal na dva stromy.

„Skvělé. V létě bude báječné - ” Elizabeth se kousla do rtu.

„Co bude báječné?” zeptal se tiše a nespouštěl zkoumavé oči z jejího obličeje. Když odmítla dopovědět, udělal to za ni: „Ležet v ní?”

„Od toho houpací sítě přece jsou.”

„To jistě. Klidně se do ní choďte houpat.”

„Děkuju.”

„Ale vy se stejně houpat nebudete, co?”

Vzhlédla k němu; byl chytřejší, než myslela. „Asi ne.”

„Proč ne?”

„Nechci zbytečně zneužívat vaši sousedskou vstřícnost.”

Zavrtěl hlavou. „Kdepak, o to nejde. Nechcete se houpat v mé sítí, aby o vás náhodou sousedi nezačali trousit pomluvy. Třeba by je napadlo, že leháváte i v mé posteli.”

Žaludek jí poskočil jak balónek nafouknutý héliem, úplně bez tíže a bez možnosti někam odletět. „Nevím o ničem, co by mohlo vést k pomluvám.”

„A dáte si sakra záležet, aby to tak zůstalo, viďte?”

„A divíte se mi?”

„Jestli se divím?” Svraštil obočí nad kořenem nosu. „Ne, tohle slovo bych nepoužil. Podle mě je zkrátka hloupé takhle přede mnou kličkovat.”

Nenapadlo ji nic, čím by ho usadila. Měl pravdu a kdyby se s ním

přela, vypadala by ještě hloupěji.

„Na jednu stranu to chápu,” dodal mírně. „Musíte ochránit svou pověst. Lidé číhají, kdy uklouznete, kdy se z vás stane nezodpovědná matka, kdy si zavaříte nějaký skandál.”

„Je to trapné, jak každý mladé vdovy podezřívá, že jsou -”

„Sexuálně vyhládlé,” dořekl neomaleně. „A já jsem svobodný a žiju sám. Už tím jsem automaticky podezřelý. Takže pokud za mnou přijdete do domu kvůli něčemu tak nevinnému, jako je půjčit si hrnek cukru, drbny z toho udělají, že jsme si dali rychlovku na kuchyňském stole.” Krátce se zasmál. „Rychlovky nejsou špatné, ale osobně pro ně zvlášť nehoruju. To je jako vypít láhev vynikajícího vína jedním douškem. Takovým vínem se nehasí žízeň, to se pije pro radost.” Planoucíma modrýma očima jí sjel k ústům. „Některé věci nemá člověk uspěchat, má je vychutnávat.”

Elizabeth se sevřelo hrdlo tak křečovitě, že ze sebe nedokázala vymáčknout ani slovo, ale srdce jí bušilo tak hlasitě, že to bohatě vynahradilo. Byla si jistá, že Thad musí slyšet, jak jí mlátí do žeber.

„Celá se třesete.” Zvedl ruku a dotkl se husí kůže na Elizabethině paži.

„Je mi zima. Měla jsem si vzít svetr.”

„Tak pojďte, doprovodím vás ke dveřím.”

„To není nutné.”

„Pro mě ano.”

Chvíli tvrdohlavě stáli proti sobě, ale nakonec ustoupila Elizabeth. Před odchodem zapomněla zhasnout lustr v kuchyni a teď nestačila žasnout, jak hodně je dovnitř vidět. Ovšem nebylo divu, protože na tuhle stranu odvrácenou od ulice většinou zapomínala stáhnout žaluzie. Líbilo se jí, když tam slunce mohlo zářit naplno.

Dohlédne Thad do kuchyně až ze své verandy? Odteď si musí pamatovat, že v noci nesmí sběhnout do kuchyně jenom v prádle, protože jinak by se bez pánských časopisů v pohodě obešel.

„Už jsem vám poděkovala, že jste zastřihl živý plot i na mé straně?” vzpomněla si na další jeho sousedskou laskavost

„Tak vy jste si toho všimla?”

„Všimla a děkuju. Jak se vede štěňatům?”

„Fantasticky. Rychle rostou.”

„To je dobře.” Došli k jejím zadním dveřím a zaplaťbůh mohli tuhle směšnou konverzaci ukončit.

„V sobotu v kolik?” zeptal se ještě.

„Myslím, že děti mluvily o sedmé. Pokud jste si to nerozmyslel.”

„Nerozmyslel. Vyzvednu vás.”

Otevřela ústa k námitkám, ale jeho odhodlaně vystrčená brada

přiměla změnit názor. „Dobře, to zní fajn, Thade. Tak tedy dobrou noc.”

„Elizabeth.” Chytil ji za ruku dřív, než stačila za sebou zavřít dveře.

„Ano?”

„Už se zahojily?” Palcem jí přejel po dlani. Byl to dotek lehýnký jak peříčko, ale Elizabeth měla dojem, že se jí dotýká odizolovaným vodičem, který je pod proudem.

„Myslíte ruce? Ano, zahojily se. Úplně.”

Pozvedl si její ruku blíž k očím, jako by jí tak úplně nevěřil, a pozorně jí zkoumal dlaň. Přitom prohodil: „Pokud budete kdykoliv potřebovat pomoc, zavolejte. Ačert vezmi sousedy.”

Pak jí pohlédl do očí a Elizabeth tím vyrazil dech. Než se však stačila vzpamatovat natolik, aby něco odpověděla nebo mu ještě jednou popřála dobrou noc, Thad jí pustil ruku a zmizel ve tmě.

Kapitola čtvrtá

Ze tmy se vynořil cizinec. Zrodil se z ní a tvořil její součást. Zhmotnil se přede mnou - urostlý, širokoramenný, s úzkými boky a mohutně vyrýsovanými bicepsy.

Do tváře jsem mu neviděla příliš zřetelně, ale okamžitě jsem ho poznala, i když většinu jeho rysů jsem si musela domyslet. Možná právě z toho důvodu mě jeho příchod nevyděsil. Vzrušil mě, to ano. Rozjařil, to stoprocentně. A navíc tu byl přes zákaz. Nevyděsil mě však.

Nepronesl jediné slovo. Já zrovna tak. Slova byla povrchní. Věděli jsme, co ten druhý očekává, co chce. Ve tmě budeme dávat a přijímat bez zábran. Spojuje nás vášeň a hlad po rozkoši. Vedle živočišných potřeb ztrácela povaha i morálka na významu. Nezáleželo na minulosti ani na budoucnosti. Existovala jen přítomnost. A tahle přítomnost vřela smyslností, kterou jsme museli přijmout, oslovit a ukojit k oboustrannému naplnění.

Pohladil mě po vlasech. Pomalu vytáhl jedinou jehlici, jež mi jako zázrakem přidržovala důmyslně vyčesaný uzel. Vlasy se mi v bohatém přílivu rozlily po ramenou a protékaly mu mezi prsty. Věděla jsem, že mu to působí potěšení, že zbožňuje hedvábný dotek mých vlasů, a i když jsem mu neviděla do tváře, stejně jsem poznala, že se usmívá a vlasy se mi probírá s hlubokou rozkoší.

Přitiskla jsem mu dlaň na tvář. Neostýchala jsem se. V té sametově černé říši nic jako stud neexistovalo, očekávala se smělost. Nikdo nás neuvidí. Nikdo se to nedozví. Tma byla přátelským prostředím. Zastřela každou opovážlivost a všemu dodala atmosféru přijatelnosti. Díky ní se člověk zbavil zodpovědnosti za svoje jednání. Ve tmě neexistovala žádná pravidla slušného chování, žádné povinnosti s výjimkou uspokojení každého odstínu našeho tajného chtíče.

Sklouzla jsem dlaněmi na tuhé svalnaté obliny jeho hrudi, prsty jsem zaryla do tak tvrdých svalů, že se mi pod nehty téměř nepoddaly. Na sobě měl košili, ale stačila moje myšlenka, aby se látka doslova rozpustila a on zůstal od pasu nahoru nahý.

Instinktivně jsem se začala probírat tvrdým kadeřavým porostem na jeho prsou, konečky prstů jsem vnímala každičkou odlišnost struktury a tvaru. Bradavky měl tvrdé a nalité jako oblázky. Předklonila jsem se a špičkou jazyka jednu z nich navlhčila. Zasténal rozkoší.

Poté uchopil mou tvář do dlaní a pozvedl ji k sobě. Bříšky palců mi přejel po vlhkých rtech, roztáhl je a tentokrát mě prsty pohladil po zubech. Zlehýnka jsem ho do nich hryzla a škádlivě mu hroty zubů drhla o kůži.

Sklouzl mi rukama níž po šíji, a pokračoval ještě níž, až k ňadrům. Podebral je do dlaní, něžně hnětl a palci třel bradavky, až ztuhly jako nalitá poupata.

Naše rty se spojily v zuřivém polibku. Vášnivě jsme si drtili navzájem ústa. Jazykem se šavloval s tím mým. Chtíč vyšlehl jak plamen. Drsně mě přirazil zády ke zdi, o které jsem do té chvíle ani nevěděla. Nečekaně se ho zmocnila živočišná lačnost, která mě roznítila a přiměla mě zareagovat celým rozechvělým tělem.

Políbil mě až hluboko do krku a pak mi žhavými pátravými ústy přiklopil bradavku, kterou začal dráždivě sát a potahovat za ni. Chraptivě jsem zasténala. Aniž bych se na něho dívala, věděla jsem, že má zavřené oči a snaží se ukojit svůj smyslný, nepojmenovatelný hlad. Zalitovala jsem, že nemám mléko, kterým bych ho zasytila v skutečném i sexuálním slova smyslu, a když jsem se mu s tím svěřila, projevil známky hlubokého dojetí.

Dlaněmi mě na okamžik něžně sevřel kolem pasu, než jimi sklouzl přes kyčle - a ještě níž. Stačilo, abych si jen řekla, a rázem by mi splnil všechna přání. Tolik jsem věděla. Přesto jsem nevydechla ani slůvko, toužila jsem prodloužit tu líbeznou agónii narůstající touhy. Kromě toho, říkat si o cokoliv bylo zbytečné. Zcela nesobecky předvídal moje touhy. Stačilo, abych na ně jenom pomyslela, a on mi je vzápětí splnil.

Přesně věděl, kdy a jak do mě vstoupit. Zmocnil se mě nečekaně, rychle a sebejistě. Mé rozdychtěné tělo vyplnil ocelovým žárem svého údu. Laskáním mě dovedl až po samu hranici nevědomí. Ruce měl náhle všude, přejížděl mi jimi po kůži jak poryvy větru. A všude jsem cítila i jeho ústa, otevřená a žhavá.

Neprojevoval sebemenší kázeň, neměl v sobě ani špetku svědomí. Narodil se pouze proto, aby rozdával slast. Zrodil se z tělesné rozkoše, odkojil ho chtíč a on neuměl nic jiného, než rozdávat bezvýhradnou radost a uspokojení. Stravující plameny mého orgasmu zdaleka

překonaly všechno, co jsem prozatím zažila i co jsem vůbec považovala za možné.

Absolutně vyčerpaná, zalitá jeho i vlastním potem, jsem se k němu tiskla z posledních sil. Něžně a láskyplně mě hladil po vlasech, nadzvedal je ze zvlhlých ramenou. A posléze jeho stále nezřetelné rysy zahalila všeodpouštějící a osvobozující temnota, jak zmizel do neproniknutelné nicoty, z níž ke mně přišel.

Tvář svého neuvěřitelného milence jsem nikdy neviděla, nikdy jsem neslyšela jeho hlas. Přesto bych ho kdykoliv poznala, kdyby se naše cesty opět zkřížily.

Vytrvalé bzučení v mozku nezmizelo současně s jejím neznámým milencem. Dál jí proudilo v krvi jako otupující narkotikum ještě dávno poté, co bolest odezněla.

Omámená a dezorientovaná Elizabeth se vytrhla ze spánku a otevřela oči. Bože, cítila se úplně vysátá. Na dně. Ruce a nohy jako by vážily tunu. Na zvlhlých rtech jí pohrával samolibý úsměv. Nenašla v sobě ani jiskřičku energie, olověný pocit slastného ukojení ji ukotvil na lůžko a zabránil jí v sebemenším pohybu. Příšerně pomuchlaná noční košile se jí lepila k tělu. Mezi stehny cítila jezírko dráždivého žáru, vytekl tam z každičké její buňky. V ztuhlých bradavkách jako by jí brněl elektrický proud.

Náhle prudce zamžikala, protože si uvědomila, že bzučení v hlavě není doznívání slasti z neuvěřitelně vášnivého milování, ale že to je rámus motorové pily odkudsi ze sousedství. Žádný milenec, neznámý ani jiný. Na dvoulůžku ležela úplně sama. Už dávno nebyla noc, skrz žaluzie proudilo do pokoje světlo.

Byla sobota. Dnes v podvečer bude mít schůzku s Thadem Randolphem.

Hrůzou se až zajíkla. Spustila nohy na podlahu a posadila se na okraj postele. Budík na nočním stolku jí prozradil, že je pár minut po deváté. Sáhla po županu, který měla přehozený v nohách postele, navlékla si ho a překřížila na prsou. Záměrně se snažila nevnímat, jak má bradavky cit-livé a zrudlé krví. Vstala, ale na zesláblých, podlamujících se nohou se udržela jen s vypětím všech sil.

„Jo, tohle by se Lile líbilo,” zamumlala si pro sebe, když mířila do koupelny. Takové fantazírování! Panebože! Ten vracející se beztvářný,

němý a přímočarý návštěvník se nedal zařadit jen do kolonky obyčejného erotického snění. Byla to nejtajnější fantazie každé ženy, protože s ním bylo povoleno naprosto všechno. Schůzky s ním neměly žádné důsledky, jimž by později musela čelit.

Byla zvrhlá, jinak se to nazvat nedalo. Kdyby sociální úřad jenom tušil, co se jí odehrává v hlavě, nejspíš by jí odebral děti.

Dala si ledovou sprchu a sešla do kuchyně, kde děti zrovna snídaly slazené obilné lupínky. Už dávno nechala cukr vyhrát nad vlákninou, protože usoudila, že vítězství jí za ty ranní bitvy vážně nestojí. Dala dětem pusu a zapnula kávovar.

„Dnes večer máme karneval, mami!” připomněl Matt s plnou pusou sladké barevné hmoty.

„Přesně tak.”

Snažila se vložit do hlasu co největší nadšení. Celý týden si na sobotní večer zakazovala myslet, protože měla dojem, že by mu tak připisovala zvláštní význam.

Thada neviděla od pondělí, kdy ji večer doprovodil k zadním dveřím. Děti jí denně nosily čerstvé zprávy o tom, jaké pokroky dělají štěňata, ale na Thada se jich nezeptala ani jednou. A teď cítila skoro úlevu, že ten obávaný den je tady - i kdyby pouze proto, že to konečně bude mít za sebou. Zítra touhle dobou bude karneval minulostí.

„Hlavně se vrať domů včas. Thad říkal, že nás vyzvedne chvilku

před sedmou,” obrátila se k ní Megan vážně.

„Slibuju, že se neopozdím,” přisvědčila Elizabeth až moc stroze. Rychle změkčila tón: „Neboj se, budu mít dost času na to, abych se převlékla. A vy si dejte záležet, abyste do té doby splnili všechny svoje povinnosti. Nechám tu seznam pro paní Adlerovou, ano?”

Hodiny strávené v obchůdku se jí každou sobotu většinou vlekly. Připadala si provinile, že kus víkendu netráví s dětmi. Dnes čas však doslova letěl, i když si masochisticky snažila zaměstnávat hlavu spoustou papírování a další prací. V pět hodin zamkla Fantazii a jela domů.

Děti se už těšily tak strašně moc, že sotva překročila práh, nadšeně po ní skočily, div ji neporazily. „Volal Thad a říkal, že se ukáže ve tři čtvrti na sedm. Tak honem, mami!”

„Megan, zbývá nám ještě jeden a půl hodiny. Stihnu to, přísahám!”

Ale samozřejmě to nestihla.

Beruška vyblinkala na koberec v obývacím pokoji cosi podobného tavenému sýru. Elizabeth to musela okamžitě uklidit. Matt s Megan se začali přetahovat o televizní ovladač, což skončilo tím, že Matt se praštil do hlavy o roh konferenčního stolku a krev mu zmazala nejen vlasy, ale nakapala i na koberec. Další mytí a další úklid.

Elizabeth si o zásuvku zlomila nehet. Když se ho pokusila opravit, slepila si dva prsty dohromady. Než se dostala k líčení, byla už tak vynervovaná, že se jí klepaly ruce. Pořád se nemohla rozhodnout co na sebe. Když se Matt v šest čtyřicet tři přiřítil do ložnice, našel ji tam stát bosou a jenom ve spodním prádle.

„Ale mami!” zakvílel, když zjistil, že matka není oblečená.

A Elizabeth zírala na synův zevnějšek stejně nevěřícně jako on na ten její. Matt se oblékl jako hadrář. „Matthewe, ty džíny jsou na kolenou samá díra. Běž si vzít ty nové!”

„Když ty jsou tvrdý a škrábou!”

„Nevymýšlej si, dvakrát jsem je vyprala a vyžehlila.” Zírala do otevřených dveří skříně a dumala, jestli si vzít modrou háčkovanou sukni nebo černé kalhoty, které byly ještě v sáčku z čistírny.

„Ale já si chci vzít tyhle džíny. Jsou super.”

Modrou sukni. „Padej si obléknout ty nové! A ta mikina na tobě hrozně plandá. Okamžitě se převlékni! Vezmi si tu zelenou sportovní košili!”

„Je trapácká!”

„Nebudeš se před lidmi producírovat takhle -” Ozval se domovní zvonek.

„Už je tady!” zavřískl Matthew.

„Okamžitě se vrať!” zavelela Elizabeth, ale slyšela jen dusot dvou párů nohou, jak se oba sourozenci předbíhali, kdo bude u hosta dřív.

„Já otevřu!”

„Otevřu já!”

Elizabeth nepoznala, kdo vyhrál, protože vzápětí zahlaholil Thadův hlas: „Nazdar. Koukám, že už jste připravení a nemůžete se dočkat, kdy už vyrazíme!”

„Jasně!” potvrdila Megan.

„Ale mamka ještě není!” oznamoval Matt pohoršené. „Vždycky má zpoždění, protože leží ve vaně tak dlouho, až zmizí pěna. Teprve se oblíká a občas to zabere spoustu času.”

„No, ale tak moc naspěch stejně nemáme. Počkáme na ni v obývacím pokoji, co vy na to?”

Nahoře Elizabeth, s uchem na dveřích, aby jí nic neušlo, zahlédla ve vysokém zrcadle svůj odraz - stála tam polonahá a dlouhou sukni si tiskla na prsa.

Najednou se na sebe rozzlobila, že se chová směšně. Honem si sukni oblékla, přes hlavu si přetáhla hebký bílý pulovr a vyšla z ložnice.

Nechtěla, aby si Thad představoval, že se pro něho krášlila jak studentka pro svého partnera na školním plese, takže po schodech skoro slétla, ale před prahem obývacího pokoje se ještě zarazila. Stál zády k ní a poslouchal Matta, který mu popisoval důmyslné vybavení válečného křižníku, který právě stavěl z lega.

„Dobrý večer.”

Ohlédl se, a pak se k ní natočil celým tělem. Na sobě měl džíny, kostkovanou sportovní košili a šedou semišovou bundu, která mu úžasně šla k očím a vlasům. Ano, na lidi udělá velký dojem. Vlastně, obrovský dojem. Kdovíproč jí zvlhly dlaně.

„Dobrý večer, Matt mi řekl, že se ještě oblékáte.” Pohledem jí přejel po těle až ke špičkám bezových kožených kozaček s manžetou, a pak se pomalu vrátil k jejím očím. „Doufám, že jsme na vás moc nespěchali.”

„Kdepak. Vy jste připravený?” Přikývl a děti nedočkavě vykřikly, že ony také.

Matt společný odchod zdržel tím, že si odmítal vzít bundu. Elizabeth na ní trvala, protože slavnost se měla konat hlavně pod širým nebem a večery bývaly chladné. Navíc bunda aspoň trochu schová tu děsnou mikinu.

11 ím dřív si pro bundu zaběhneš, tím rychleji vyrazíme,” poznamenal Thad.

Matt cestu do svého pokoje a zpátky zvládl v rekordním čase. Thad vyšel z domu, z každé strany jedno dítě, a Elizabeth šla vzadu, protože zamykala vchod. Bylo pro ni nezvyklé jet na sedadle spolujezdce. Děti seděly vzadu, jako obvykle. Kdyby je někdo pozoroval, připadali by mu

jako typická americká rodina na cestě za zábavou. Z toho vědomí jí po

těle vyrazila husí kůže.

A možná i proto skoro nadskočila, když jí Thad vysekl poklonu:

„Dnes večer vám to mimořádně sluší.”

Ta věta mezi nepřetržitým brebentěním dětí zapadla, takže si jí nevšimly. „Díky. Vám taky. Jako, že vypadáte dobře, chci říct.”

„Děkuju.”

Vyměnili si úsměv. Elizabeth se pod jeho uznalým modrým pohledem rozechvěly útroby. Nakonec byla ráda, že Thadovu pozornost si nějakým dotazem vynutil Matt.

Budova a okolí školy doslova vřely ruchem. Všude byly davy lidí. Spousta rozdováděných dětí a jejich rodičů, kteří se marně snažili udržet s nimi krok. Děti jako u vytržení běhaly od jednoho pestře vyzdobeného stánku k druhému a testovaly své dovednosti při nejrůznějších hrách.

Nejdřív si museli koupit tikety, které platily u všech stánků se soutěžemi i drobnostmi. Elizabeth se znala s ženou ze Školního výboru, která je prodávala, takže neměla na vybranou a musela jí Thada představit. Paní samou zvědavostí ani nemohla dopočítat, kolik mu má vlastně vrátit drobných.

„Zaplacení těch tiketů jste měl nechat na mně,” řekla mu Elizabeth, když se o kousek vzdálili. Dobře si uvědomovala, jak se po nich všichni ohlížejí a špitají si.

„Považujte to za můj příspěvek zdejší škole,” odvětil pobaveně. „Tak kde začneme, děti?”

Elizabethiny obavy, že se Thad bude příšerně nudit, se ukázaly jako nepodložené. K jejímu překvapení si slavnost užíval jako malé dítě. Radil Megan při chytání rybiček a díky tomu se jí povedlo vyhrát bublifuk. U basketbalového koše zvedl Matta do výšky, aby měl chlapec větší šanci trefit se míčem do koše. Hošík za odměnu dostal pytlík skleněnek a zářil takovým štěstím, až nad ním Elizabeth pukalo srdce. Všimla si, jak synek vrhá po kamarádech vítězoslavné pohledy a vykračuje si vedle Thada s okázalou hrdostí.

Obešli ještě pár dalších stánků, než se Elizabeth zeptala: „Má někdo hlad?” Na hostovu adresu omluvně dodala: „Nabízejí jenom špagety a hotdogy.”

„Výborně. Umírám hlady.”

Vyhrál to hotdog. Matt a Megan ho zhltli na tři kousnutí. „Můžeme si dát namalovat obličej, mami?” škemrala Megan, když dopila kelímek koly.

Matt na židli vedle ní neposedně hopsal. „Jo, chci si dát namalovat

čerta!”

„Výstižné,” zasmála se Elizabeth a otřela chlapci hořčici z tváře.

„Smíme, mami? Stojí to jenom šest tiketů!”

„Ale my s Thadem ještě nedojedli.”

„Dospělým to trvá věčnost!” zakvílela Megan. „Pak nejmíň hodinu budete pít kafe.”

„A nevadilo by, kdyby si tam zaběhli sami?” zeptal se Thad Elizabeth.

„Můžeme, mami? Smíme?”

„Prosím, “doplnila za dětí Elizabeth. „Ano, smíte, ale slibte mi, že se pak vrátíte rovnou sem. Pokud se v tomhle davu ztratíme, za celý večer se nenajdeme. A držte se u sebe!” křikla ještě.

S tikety, které jim Thad odpočítal, se děti prodraly tlačenicí v bufetu ven, aby si našly patřičný stánek.

„Páni, ti ale mají energie!” zasmál se Thad, který si teprve teď ukousl první sousto svého hotdogu.

Elizabeth nešťastně potřásla hlavou. „Zkoušela jsem vás varovat, vzpomínáte? Než vyrazíme domů, budete úplně vyřízený.”

„Ale já se úžasně bavím.”

Kupodivu, zřejmě říkal pravdu. Zajímal se o školu stejně živě, jako se matky zdejších žáčků zajímaly o Elizabethina „nápadníka”. Měla dojem, že jí čte myšlenky, protože prohodil: „Jsem asi podivín, viďte? Nebo že bych byl paranoidní? Mám dojem, že na mě všichni civí.”

S ostýchavým úsměvem naklonila hlavu k rameni. „Diví se, no.

Všichni vědí, že jsem nezadaná.”

„Jak dlouho jste sama? Už od té doby, co se vám zabil manžel?” Když udiveně vzhlédla, odvětil na nevyslovenou otázku: „Prozradila mi to jedna ze sousedek, hned když jsem se přistěhoval. Nevyzvídal jsem, tu informaci mi přímo vnutila.”

Připadal jí upřímný, proto neměla problémy svěřit se s podrobnostmi ohledně Johnovy smrti. „John před dvěma lety zahynul při autohavárii. Byl mrtvý na místě.”

„Vy a děti jste jely s ním?”

„Ne.”

„Díkybohu.”

„Stalo se to, když jel do práce. Ráno se u domu objevili dva policisti a chtěli, abych je doprovodila do nemocnice.” Odložila nedojedený hotdog na papírový talíř. „Zrovna jsem měnila papír na policích kuchyňské linky. Nikdy na to nezapomenu. Když jsem se odpoledne vrátila domů, všechno nádobí leželo narovnané na stole a dvířka skříněk byla dokořán. Na minutku jsem si nedokázala uvědomit, co se děje.”

„Tak náhlá ztráta, to muselo být hrozné.”

„Jako by mi ujela půda pod nohama.” Rázně zahnala tesknou náladu a vzhlédla: „Ztratil jste někdy někoho blízkého?”

„Ne. Ne tímhle způsobem,” odvětil stručně. „Dáte si kávu?”

„Prosím.”

Vstal a zamířil ke stánku s nápoji. Elizabeth se dívala, jak si zvolna razí cestu davem. Někoho ztratil, ale smrt za to nemohla. Koho? Jak? Opustila ho jeho láska?

Všichni se po něm ohlíželi, upoutal pozornost skoro každé ženy, ke které se přiblížil. Nebylo divu. Měl statný mužný zevnějšek, přitažlivost kovboje. Povahově však svému vzhledu neodpovídal. Byl citlivý a mírný, nehrál si na chlapáka. Jeho mužnost hovořila sama za sebe, nemusel ji zdůrazňovat.

V jeho domě nikdy žádnou ženu nezahlédla, ale bylo očividné, že jako mnich nežije. Vybrousil si metodu, jak být sexy a současně i džentlmen. Uměl s ženou jednat jako s dámou. Nezkoušel po ní chlípně šmatat jako posedlý, ale současně neměl problém ji vzít za loket, aby ji provedl davem. Několikrát ucítila jeho dlaň na zádech, když ji jemně postrčil před sebe. Ta dvorně mužná gesta byla vzrušující.

V ženské společnosti se tedy necítil rozpačitě, tak proč je sám? Nebo má za sebou nepovedené manželství a nechutný rozvod, takže se z něho stal zapřísáhlý odpůrce dalších dlouhodobých vztahů? Nebo třeba platí bývalce tak vysoké alimenty, že ho to bude ekonomicky ruinovat nadosmrti? A nebo si prostě užívá sexuální svobodu nezadaného muže? A proč v jeho domě nikdy neviděla žádnou ženu?

Postavil před ni plastový kelímek kávy. „Smetana, cukr?”

„Cukr ano.” Podal jí sáček, který donesl s kávou. Zamyšleně si kávu zamíchala plastovou lžičkou. „Byl jste někdy ženatý, Thade?”

„Nebyl.”

Usrkával kávu a díval se na ni skrz stoupající páru.

„Och.” Doufala, že to nebude tak jednoduché, že to má stejně složité jako ona.

„Nejsem gay, jestli vás zajímalo tohle.”

Spálila si jazyk horkou kávou. Rozpaky zrudla od obličeje až po hrdlo. „Nezajímalo.”

„To bych neřekl.”

Ten jeho škádlivý pohled byl k zešílení. „Možná zajímalo, ale nejvýš podvědomě.”

„Však já se neurazil. Ale bohužel, kdybych vám měl dokázat, že jsem heterosexuál, urazil bych zase já vás.” Modré oči mu rošťáctvím zblankytněly ještě víc. „I když bych vám to dokázal s nesmírnou radostí.” Elizabeth zrudla ještě víc, i když předtím měla pocit, že víc už to není možné. „Já vám věřím.” Odkašlala si. „To jen že jste ve věku, kdy člověk

má na kontě nejmíň jedno manželství.”

„No ano, jsem ve věku, kdy člověk komplet všechno zkusil nejmíň jednou.” Neskrývaně si z ní utahoval. Usmál se a pak se zadíval do kelímku s kávou. „Měl jsem už hezkých pár šancí se oženit. Absolvoval jsem několik vážných vztahů, ale kdovíproč jsme buď já nebo druhá strana ztratili zájem dřív, než k manželství došlo.” Zvedl hlavu a zeptal se: „Proč vy jste se nevdala znovu?”

Dumala nad jeho „vážnými vztahy”, takže jí pár vteřin trvalo, než pochopila, na co se jí ptá. „Do Johna jsem byla moc zamilovaná. Měli jsme krásné manželství. Po jeho smrti jsem dlouho jakžtakž přežívala v citovém vzducho-prázdnu. A pak mě zaměstnal obchod. Jistě si umíte představit, co je za dřinu táhnout podnikání bez pomoci. Potíž je v tom, že vdova s dvěma dětmi je vlastně vyřazená z nor-málního života. Musí zastávat roli obou rodičů. Když se to všechno sečte dohromady, na osobní život moc času a energie nezbývá. A taky,” dodala a odhodlaně se nadýchla,

„jsem se do nikoho jiného nezamilovala.” J

„To je pro vás rozhodující, nepletu se?”

„Copak vy jste nikdy nebyl zamilovaný?”

„Nevím. Určitě jsem cítil tělesnou touhu. Poznal jsem řadu žen, s kterými jsem rád spal a dokonce se i rád probouzel.” Elizabeth přestala vnímat okolní ruch, slyšela jen jeho zamyšlený hlas. „Možná že tohle je právě ten rozhodující moment. Poznám, že jsem zamilovaný, když se s tou ženou chci probouzet každé ráno.”

Na okamžik si zůstali beze slova hledět do očí. Z mlčení je vytrhlo Matttovo zapištění: „Hele, koukni, Thade!”

Chlapec měl na obličeji namalovanou černorudou masku, z níž čouhal úsměv s vypadlými zoubky. Megan si nechala namalovat masku loutky se slzičkami u očí a rudým srdcem místo rtů.

„Megan, vypadáš fantasticky!” zvolal Thad. „Ale u všech čertů, kdo je Matt?”

Chlapec se bláznivě rozhihňal a pěstičkou zkusil jako praštit Thada do hrudi.

Když se všichni dosmáli, Megan se zeptala: „Už jste dopili kafe?”

Thad se ohlédl po Elizabeth a bezmocně pokrčil rameny. „Ano, už jsme dopili,” potvrdil netrpělivým dětem. Pomohl Elizabeth vstát ze židle a naklonil se k ní, aby ho v okolním ruchu slyšela. „Vrátíme se zase k venkovním atrakcím?”

„Nejspíš ano, aspoň si Matt bude muset nechat tu bundu.”

Thad se rozesmál, objal ji kolem ramen a se smíchem ji na okamžik k sobě přitiskl. Bylo to přátelské, ne svůdnické gesto, takže neexistoval jediný důvod pro to, aby jí srdce několikrát poskočilo. Skutečně pro to nebyl důvod. Když muž zkouší dostat nějakou ženu do postele, určitě s ní nebude probírat svoje bývalé milenky. S bývalými milostnými aférkami se svěřuje kamarádovi, ne objektu své touhy. Pokud se jejich vztah vůbec nějak vyvine, bude tedy přátelský, ne milenecký.

Ale Thad si tím zřejmě vůbec nelámal hlavu. „Opatrně,” varoval ji, když Elizabeth na školním dvoře klopýtla o nerovné dláždění. Propletl si prsty s jejími a nechal ruce propojené i v další chůzi. Celou délkou paže se tiskl na její paži, ohnutým loktem se jí lehýnce zarýval do ňadra a jednou jí dokonce paží mimoděk zavadil o bradavku. Tělo jí přitom doslova bláznilo a popíralo veškeré myšlenky na přátelství.

„Mami, a můžeme se projet v seně?”

„Jistě,” souhlasila Elizabeth mdle.

Obě děti vylezly na vozík tažený koněm, ale kočí namítl, že nemůže převzít za děti zodpovědnost, takže je musí doprovodit nejméně jeden z rodičů.

„Žádný problém!” prohlásil Thad. „Stejně jsme chtěli jet s nimi.”

Vyskočil do vozu a natáhl ruku k Elizabeth. Ztratila kontrolu nad situací a náhle se v ní nedokázala orientovat. Ve voze už seděli lidé a všichni, kteří stáli ve frontě za ní, ji zvědavě pozorovali. Neměla tedy jinou možnost než chytit se Thadovy ruky a nechat se jím vytáhnout nahoru, protože všechno jiné by vypadalo trapně.

Thad se přesvědčil, že Matt a Megan se bezpečně usadili, a potom našel v seně místečko i pro sebe a Elizabeth. Zastrčila si sukni kolem nohou a dávala si pozor, aby se o Thada netřela stehny.

„To je legrace, viď, mami?” křikla na ni Megan přes hlavy lidí, kteří seděli mezi nimi. Všichni se po Elizabeth ohlédli.

„Senzace,” přinutila se k úsměvu. Celým tělem vnímala Thadovu paži, která se jí za zády opírala o prkenný bok vozíku. Pokud by se zaklonila třeba jen o centimetr, ležela by mu v ohbí lokte. Snad ještě nikdy neseděla tak prkenně.

Kočí naplnil vůz do posledního místa. Když vybíral tikety od poslední skupinky zájemců, požádal lidi v seně: „Co nej-víc se sesedněte, abyste se tam vešli všichni. Madam, kdybyste se ráčila usadit manželovi do klína, hned bychom měli víc místa.”

Elizabeth si s hrůzou uvědomila, že kočí mluví k ní. Dál seděla jak socha vyřezaná ze dřeva, ale všichni ve voze na ni upřeli káravý pohled, proč kazí legraci a navíc zdržuje.

„Elizabeth?”

Thadova tichá otázka jí ovanula ucho jak lehýnký polibek, ale ona zarputile klopila oči. Rezignovaně si uvědomovala, co bude následovat, proto se nebránila, když si ji vytáhl na klín.

„Díky.” Kočí zvedl za posledním člověkem zadní prkno a posadil se vpředu na kozlík. Sáhl po opratích a pleskl jimi koníčka po zadku. Zvesela houkl: „Tak si držte klobouky, vážení, jedeme z kopce!”

Povoz se s trhnutím rozjel. Prkenně sedící Elizabeth okamžitě ztratila rovnováhu a tvrdě přistála zády na Thadově hrudníku, přičemž hýžděmi mu vklouzla do klína ještě

hlouběji. Zaslechla, jak něco hrdelně zabručel - nepoznala, zda rozkoší či bolestí, a ani nevěděla, čemu z toho by dala přednost.

„Jé, slyšela jsi toho pána, mami?” křikla na ni Megan. „Myslí si, že Thad je tvůj manžel!”

„To by bylo bezva!” zazpíval nadšeně černorudý čertík. „To bych měl opravdovýho tatínka, a ne jenom toho v nebi!”

Elizabeth málem hlasitě zavyla, ale nakonec pouze nechala zavřené oči a doufala, že je neviditelná. Zachránila ji milosrdná duše kdesi poblíž, jež začala bujaře prozpěvovat: „Veď, veď, veď svůj člun,” a strhla ke zpěvu i ostatní.

Cítila, jak se Thadovi pod šedým semišovým sakem otřásá hrudník smíchy. „Až vystoupíme, připomeňte mi laskavě, ať svoje děti zavraždím,” zamumlala. „Vážně se omlouvám, Thade.”

„Za co?”

„Že vás tak ztrapňujeme.”

„To vy se cítíte trapně, ne já.”

„No, protože vám sedím na klíně. Snad vám to moc nevadí.”

Natáhl krk, aby jí viděl do očí. „Vůbec ne,” zazubil se a pak ji paží objal kolem pasu a přivinul k sobě. „Mezi námi, když už to tak jednou je, tak co si společnou… echm, jízdu… pořádně užít?”

Byl okouzlující. Jeho chování se nedalo nic vytknout. Koneckonců, jízda s takovým břemenem na klíně ho mohla právem naštvat. Nebo ho podnítit, aby si začal dovolovat. V té tmě by to měl usnadněné, konečně, už ji beztak objímal pod ňadry, která se jí při drkotavé jízdě provokativně pohupovala. Ale nic neudělal.

Ano, skutečně se choval jako dokonalý džentlmen. Copak jí nenabídl svou bundu, když se s postupujícím večerem ochladilo? Nabídl, a přitom jí jeho dech ovanul šíji, jako by ji pohladil pírkem. V té chvíli byla v pokušení se k němu přitulit, opřít se mu hlavou o rameno. Těžko však mohla udělat něco tak romantického, když on sám se nepřestával chovat zdvořile, že?

Zkrátka, celý večer hrál roli dvorného přítele. Soucítil s Mattem a Megan, když v tombole nevyhráli CD přehrávač, Elizabeth několikrát poděkoval za pozvání na školní slavnost. A když se vrátili k domu, nevysadil je jenom u chodníku, ale doprovodil je k domovním dveřím a

počkal, dokud za nimi bezpečně necvakl zámek. A když Elizabeth přál dobrou noc, usmíval se upřímně a mile, bez sebemenšího náznaku dvojsmyslnosti.

Prostě, choval se nad očekávání. Jedním slovem báječně. Tak proč se cítila tak zklamaná?

A proč teď, v ložnici ozářené matným svitem lampy a se staženými žaluziemi, tajně litovala, že si nedovolil něco aspoň trochu opovážlivého? Při té jízdě v seně ji přece mohl aspoň políbit na krk. Mohl jí palcem přejet po dolní straně prsou, protože ji pod nimi beztak objímal dlaněmi.

Mohl to udělat třeba jen proto, aby naznačil, že o nich ví a že na skoro

třicetiletou dvojnásobnou matku nejsou vůbec špatná.

Když jí pomáhal z vozu dolů, mohl ji k sobě na vteřinku přitisknout. A při loučení, když poslala děti napřed, aby se začaly chystat ke spaní, se mohl pozvat na rychlý šálek kávy, nebo ji aspoň mohl dát přátelský polibek na tvář.

Ne snad, že by toužila po něčem víc než po romantickém jiskření. Šlo spíš o to, že strávila mnohem příjemnější večer, než s jakým původně počítala. A že Thad byl přitažlivější, než si dosud přiznávala. Strašně moc ji zajímalo, s kým předtím chodil a jaké ženy ho vlastně přitahují. Takový muž jenom těžko vydrží dlouho žít v celibátu. Byl džentlmen, ale nebyl mrtvý, a když mu seděla na klíně, při každém drcnutí povozu ucítila… Kdepak, stoprocentně nebyl mrtvý.

Ale, čert to vem. Chovala se směšně. Dopálená vlastní pošetilostí zhasla lampu a vytáhla si přikrývku až k bradě. Bylo to absurdní, ale nemohla si pomoc a zlobila se na něho kvůli tomu, že se k ní choval tak hezky.

Kapitola pátá

Vztek ji nepřešel až do nedělního odpoledne, kdy vyrazila na nákup. Protože měla být pryč jen chvilku, nechala Matta a Megan nad jejich úkoly bez dozoru. Nakupování bylo bez nich mnohem snazší, nezdržovali ji žadoněním o věci, které nepotřebovali a na které beztak neměla.

Uličky supermarketu byly skoro vylidněné, protože v televizi zrovna běžel živý přenos z utkání fotbalového týmu Chicagských medvědů. Elizabeth si rychle zaplnila vozík vším, co měla na seznamu, a už mířila k pokladně, když ho zahlédla vcházet do obchodu. Kdyby si jí současně nevšiml také, určitě by se mu vyhnula.

Takhle mu pouze věnovala vlažný úsměv a kývla na pozdrav a honem obrátila vozík opačným směrem. Zrovna když usoudila, že jí ten únikový manévr vyšel, Thad se objevil na druhém konci uličky a oba se setkali tváří v tvář.

„Ahoj.”

„Ahoj, Thade.”

„Tomu říkám super nákup.”

„Zásoby na celý týden. Většinou se snažím obstarat nákupy o víkendu, protože v týdnu je toho hrozně moc. Ale stejně pokaždé na něco zapomenu, takže nákupům se nevyhnu ani během školního týdne.” Bylo to prázdné žvanění. Nervózně přešlápla. „Myslela jsem, že jako každý zodpovědný fanoušek koukáte na fotbal.”

Rty se mu zvlnily úsměvem. „Je poločas. Přijel jsem si pro posilnění.” Ukázal jí sáček čipsů a šestikusové balení piva.

„Aha. Tak se nenechte zdržovat.” Postrčila vozík uličkou dál.

„Pokud už máte všechno, pomůžu vám nákup odnést, ano?”

„Ne!” Ten výkřik oba zaskočil. „Chci říct, ani za nic bych vás nechtěla

připravit o fotbal!”

„Žádný problém, Medvědi o hodně vedou, takže je to celkem nuda.”

Než ho stihla zarazit, přihodil svoje čipsy a pivo do jejího nákupního vozíku, odstrčil ji a ujal se velení jako kapitán na lodním můstku.

„Ale vážně, Thade, to je zbytečné - “

„No ne, dobrý den!”

Thad zahnul do kolmé uličky a tam se srazil s vozíkem maminky Meganiny spolužačky.

„Dobrý den,” hlesla Elizabeth mdle.

„Včera večer jsem vás dva zahlédla na slavnosti. Jak se vám tam líbilo?” Zvědavýma očima těkala z jednoho na druhého.

„Báječně,” potvrdil Thad, protože otázka nepochybně mířila na něho.

„Ale to je milé. Děcka jsou někdy tak zábavná!” Na pár vteřin zavládlo ticho. „Echm, takže na shledanou.”

„Na shledanou.” Elizabeth bylo jasné, že členky Školního výboru nepochybují, že mezi ní a Thadem je něco víc. A teď se navíc dali nachytat při společném nedělním nákupu. To mohlo znamenat pouze jedno… Ano, v tomhle případě člověk nemusel mít zrovna velkou fantazii.

Elizabeth nejdřív počkala, až se žena dostane z doslechu, a pak popadla čipsy a pivo a vrazila je zpátky Thadovi. „Právě jsem si vzpomněla, že potřebuju ještě něco. Dík za nabídku s pomocí, ale radši jeďte domů napřed. Přestávka už určitě skončila. Na shledanou.”

A byla pryč dřív, než stačil něco namítnout. A protože matka spolužačky mířila k mléčným výrobkům, Elizabeth si vybrala opačný konec obchodu a tam u ovoce a zeleniny okouněla dost dlouho, aby Thad stačil zmizet.

„Na to kašlu!”

Elizabeth vypadl z ruky pomeranč, který si jako prohlížela, a prudce se ohlédla. Thad stál jen pár centimetrů za ní, sáček s nákupem u boku. Bylo to poprvé, co ho viděla rozzlobeného. Obočí měl svraštělé, až šel z něho strach.

„Nevím, co tím myslíte.”

„Proč mi dáváte kopačky?”

„To jsem neudělala.”

„Že ne?”

„Ne, vzpomněla jsem si, že jsem dětem slíbila dýni na vyřezávání.” Sklopila oči k pomeranči ve své dlani, což byl důkaz její lži. „Ještě jsem se k dýním nedostala,” zakoktala rozpačitě.

Nechala pomeranče plavat a postrčila nákupní košík směrem k přepravkám s pestrými dýněmi. V duchu jí bylo trapně: do Halloweenu zbývalo ještě pár týdnů, a do té doby každá vyřezaná dýně stačí zkrabatit a seschnout.

Přesto odmítla přiznat, že lhala, a pustila se do podrobné prohlídky dýní. Thad pro změnu stejně zkoumavě pozoroval ji. V džínách a teniskách nevypadala jako vdova, která se snaží svést nezadaného souseda.

On byl ostatně také ve sportovním, ale přesto se mu dařilo vypadat mužně přitažlivě, prostě pohodář. Měl džíny oprané skoro doběla, sešlapané tenisky a tak starou mikinu, že nápis na hrudi byl po spoustě praní úplně nečitelný.

Elizabeth napadlo, že vlastně vypadá navlas stejně, jako by zrovna vstal z pohovky po odpoledním spánku, a před odjezdem do supermarketu se neobtěžoval s hledáním lepšího oblečení. Nešlo jí do hlavy, proč jí ta představa připadá tak sexy. Viděla samu sebe, jak zůstává na té pohovce sedět a sleduje ho při oblékání přiléhavých džin a volné mikiny.

Nechtěla si ho všímat, nechtěla na něho takhle myslet jak je oblečený, jak voní, jak má dráždivě rozježené vlasy. Odporovalo to zdravému rozumu, ale ona se na něho vážně zlobila kvůli tomu, že po ní včera večer nevyjel. Měl k tomu řadu příležitostí, ale nevyužil ani jednu. Ona by ho samozřejmě tvrdě usadila, ale mohl to aspoň zkusit. Copak je tak nepřitažlivá? Tak odporná?

Toho rána se opět probudila do snu, v němž se milovala s bezejmenným mužem, ale tentokrát mu viděla do tváře - až znepokojivě připomínala ten obličej, z kterého ji teď pronikavým pohledem provrtávaly zářivě modré oči.

„Už jste si vybrala?” zeptal se.

„Které se líbí vám?” vyhnula se odpovědi.

„Ty buclaté.”

„Mně taky. Co říkáte na tuhle?” ukázala na kulatou dýni.

„Vypadá fajn.”

„Pošlu pro ni prodavače.”

„Já ji odnesu.”

„Vážně, Thade, neobtěžujte se. Nestihnete fotbal.”

Chvilku se na ni mlčky díval a pak ustoupil. „Dobře. Možná že k večeru se u vás zastavím a pomůžu vám s vyřezáváním.”

„Zvládnu to i sama, ale přesto díky.”

„Občas to nejde tak snadno. Stačí, aby se vám smekl nůž, a - “

„Jsem určitě schopná sama vyřezat halloweenskou dýni pro svoje

děti.”

Vyznělo to hnusně svárlivě a z Thadova výrazu tváře vyčetla, že se mu to v nejmenším nezamlouvá. Pomyslela si, že si to nenechá líbit, a nepletla se. Odložil sáček na hromadu jablek a naklonil se k ní tak blízko, že obličejem se skoro dotýkal toho jejího.

„Tak dobrá, zapomeňme na dýni, na vyřezávání i na nákupy.

Promluvíme si o něčem jiném. Co vás od včerejška raflo, ksakru?”

Leknutím otevřela ústa a o krok ucouvla. Ten útočný tón plný potlačeného vzteku vážně nečekala. „Nevím, co tím myslíte,” zalhala.

„To teda víte zatraceně dobře! Copak se stalo, že jsem se tak náhle ocitl v nemilosti, no?”

„Nic.”

„Hned jsem si to myslel. Tak proč už nejsme kamarádi? Může za to ta ženská, o kterou jsme právě zakopli? Bojíte se drbů, protože nás pár lidí vidělo spolu?” Prsty si pročísl přitažlivě pocuchané vlasy. „Tak hele, Elizabeth, budou vás pomlouvat tak jako tak, protože jste mladá vdova s hezkou tvářičkou a sexy tělem. A nás dva budou pomlouvat bez ohledu na to, jestli se spolu vyspíme nebo ne.”

„Ale to se nestane!”

Vztekle přimhouřil oči a drapl po svém sáčku s nákupem tak prudce, až se z přepravky skutálelo pár jablek. „Přesně tak. Nemám totiž zájem. A navíc - řeči sousedů mi vskutku nahánějí hrůzu!”

„Do Halloweenu nám shnije.”

„Tak si vyřežeme novou,” uklidnila Elizabeth udivené děti.

„Ale proč jsi tu lucernu dala za zadní okno, mami?”

„Proč ne? Vypadá tam hezky.”

„Jo, ale vidíme ji tam jenom my.”

My a soused na druhé straně zahrady, dodala Elizabeth v duchu. Taky proto strčila do dýně za kuchyňským oknem tu největší svíčku, kterou našla. Pocit vítězoslávy jí maličko pokazil fakt, že v sousedově

domě byla tma a jeho džíp neparkoval na příjezdové cestě. A další vadou na kráse dýně bylo jedno oko navíc, které z dýně vypadlo, když se Elizabeth smekl nůž. Ale připíchla ho zpátky párátkem, aby to z Thadovy verandy nebylo poznat.

„No a co, máme ji pro radost,” přinutila se křečovitě do zářivého smíchu. „Až začne měknout, koupíme si další dýni a vyřežeme novou lucernu. A teď mi pomozte uklidit ten binec.”

„A smíme si opražit semínka?”

„Dnes večer už ne, je čas jít do postele.”

O hodinu později zachumlala děti pod přikrývky a s údivem zjistila, že do svých modlitbiček před spaním zařadily k tatínkovi v nebi a k mamince a k babičkám a dědečkům i Thada. Zajímalo by ji, jestli si Thad místo na předních příčkách jejich hitparády podrží dlouho.

Když sfoukla svíčku v lucerně a šla nahoru spát, džíp před domem pořád ještě nebyl. Chvíli si četla, ale spánek se jí vyhýbal a na nudnou zápletku románu se zaboha nedokázala soustředit.

Štvalo ji, jak drze s ní mluvil. „Co vás od včerejška raflo, ksakru?” Jak se propána měla v tom supermarketu asi chovat? Třepetat řasami? Nebo mu na kolenou děkovat, že včera jí a dětem milostivě ráčil dělat doprovod?

Je to obyčejný hulvát! V jednu chvíli se chová jak uhlazený džentlmen a ve vteřině je sprostý jako dlaždič. Bude rozumnější zadusit to líhnoucí se přátelství hned v zárodku, protože co s tak prchlivým člověkem? A vlastně, vůbec ho nezná. Neměla dopustit, aby se poté, co zachránil Berušku (a ji samou) z koruny stromu, začal chovat jako dlouholetý kamarád. Ne, pan Thad Randolph je sousedy s kterým ne-mají a ani nebudou mít nic společného. Škoda, že se na chvíli přestala hlídat.

Lampičku zhasla až v okamžiku, kdy zaslechla džíp vjíždějící na jeho příjezdovou cestu. Namluvila sama sobě, že čirou náhodou zrovna teď začala cítit ospalost, a zavrtala se pod přikrývky.

Ale už po chvilce je zase odhodila a tiše zaklela. Vzpomněla si totiž, že nevypnula postřikovač trávníku. Zapnula ho odpoledne a samým rozrušením jí to vypadlo z hlavy. To vážně bude nádherný účet za vodu, pomyslela si otráveně, když se plížila po schodech do přízemí a pak ven na zahradu.

Beton verandy jí zastudil pod bosými chodidly. Zachvěla se zimou, protože ve spěchu si přes noční košili nepřehodila ani župan. Přidržela si lem dlouhé košile, aby ji netahala po mokré trávě, a spěchala k hydrantu zabudovanému do podezdívky domu. Předklonila se a chvilku trvalo, než ho ve tmě nahmatala. Otočila kohoutem a napřímila se, aby se rozběhla zpátky do domu.

Málem se zalkla úlekem a přitiskla si dlaň na bušící srdce. Pak si uvědomila, že ta postava, jež se vyloupla z neproniknutelných stínů, patří Thadu Randolphovi. Ve tmě mu do obličeje sice neviděla, ale vlasy zbarvené měsíčním svitem zářily známě stříbrným odstínem.

Ušetřila si otázku: „Co tady děláte?” protože odpověď znala.

Nevěděla, jak na to přišla, prostě ji znala.

A zřejmě proto neuhnula, když zvedl ruku a uchopil pramen jejích vlasů, který smyslně zamnul mezi prsty. Pak jí rukou sklouzl k hrdlu a Elizabeth poslušně naklonila hlavu k rameni, jako by jí žár jeho prstů roztavil krční obratle.

Do té zranitelné křivky na hrdle jí vtiskl dlouhý polibek, pak jí shlédl do tváře a bříškem palce objel tvar jejích rtů. Elizabeth na jeho pohyb okamžitě zareagovala, rty se jí ochable rozevřely, jako by nad nimi ztratila kontrolu, a hned nato ucítila jeho prsty, jak jí kloužou po zubech.

Osmělila se a přiložila mu dlaně na prsa, rozhalila jeho nezapnutou košili a polaskala ho po holé kůži, chloupcích a bradavkách.

Thad hlasitě sykl a rázem ji jemně přitiskl zády ke zdi domu. Viděla, jak k ní sklání hlavu a oči zavřela sotva zlomek vteřiny předtím, než ústy přiklopil její rty. Naklonil hlavu do strany a pak jí vnořil jazyk hluboko do rozžhavených úst.

Elizabeth mu visela v objetí, jako by jí v těle nezůstala jediná kost. Byla vděčná za oporu, kterou jí poskytovala zeď, zatímco vychutnávala Thadovo zkušené a vzrušující laskání. Snad ještě nikdy nezažila tak důkladný a bezvýhradný polibek. Nikdy, ani ve svých fantaziích ne. Jeho polibek jako by z ní vysál všechen život a současně do ní vdechl nový oheň.

Jazykem jí klouzal do úst s žhavou plavností, jež ji zbavovala dechu, ale pak ji jeho špičkou začal hladil po patře. Tělo a srdce a duše jí vybuchly jako trojjediná sopka a celou ji probodaly žhnoucí střepy.

Potom si ústy zvolna razil cestičku níž po šíji, jazykem jí škádlivě zakmital na ušním lalůčku a pak ho něžně sevřel mezi zuby. Otevřenými, žhavými rty ji lačně políbil na hrdlo, na hruď, a když je sevřel kolem bradavky, instinktivně se prohnula v zádech a prsty obou rukou mu zaryla do vlasů. Vtáhl kyprý vrcholek do úst - i s látkou noční košile - a chtivě sál.

Objal ji kolem pasu a přidržel si ji, aby na ni mohl nalehnout kyčlemi a dát jí pocítit moc své touhy. Začala se o něho třít tělem. Tiskl se k ní stále silněji a pak uchopil její obličej do dlaní a zuřivě ji políbil.

A vteřinu nato byl pryč, pohlcený temnotou.

Jediné zvuky, které Elizabeth slyšela, bylo její bušící srdce a sípavý dech. A ukapávající kohoutek hydrantu. Šplíchání kapek do bahnité louže pod hydrantem bylo jediné pouto, které ji pojilo s realitou, jediný důkaz toho, že ten zážitek byl skutečný, že nešlo o další z jejích fantazií.

Nejisté odklopýtala zpátky do domu. Sotva v ložnici za sebou zavřela dveře, padla na ně zády, aby se nezhroutila, a lapala po dechu. Na rty si přitiskla dlaň a cítila, jak jsou ještě horké a vlhké. Nepatrně bolely, opuchlé a jakoby odřené.

Ten polibek byl skutečný. Stal se. Ale jak? Proč? Proč to dovolila?

Protože byla jenom člověk, jenom žena, která už ochutnala vášeň. Její potřeby a touhy nezemřely spolu s Johnem Burkem, neleží v rakvi vedle jeho těla. Samy o sobě nebyly nic, zač by se musela stydět, ale ostudný mohl být způsob, jímž se je rozhodla ukojit. Půlnoční úlet se sousedem na zahradě nebyl vhodným řešením, jak si zchladit krev. A pokud to bude pokračovat stejně žhavě a nevypočitatelně, ona bude muset z té situace najít východisko.

Téměř ve snách došla k malému psacímu stolu a vylovila notes a propisovačku. Modrá barva se za jejím hrotem rozvíjela jako stuha. V místnosti se ochladilo, ale Elizabeth si nevyšetřila ani těch pár vteřin, aby si oblékla župan. Nepřerušila to zuřivé psaní, dokud neměla na papíře fantazii o stájníkovi i tu druhou, o cizinci bez tváře. Výjevy se zhmotňovaly v slova a ta tvořila žhavé věty.

Konečně upadla do hlubokého bezesného spánku. Hned ráno zavolala Lile, aby si to nestačila rozmyslet.

Pochybnosti se jí zmocnily až po několika hodinách. Lila byla ze sestřina rozhodnutí publikovat své fantazie jedním slovem nadšená, a okamžitě přijela, aby si vyzvedla stránky, které Elizabeth včera večer napsala.

Vytrhla je sestře z ruky. „Nedopřeju ti čas změnit názor. Cože ses najednou rozhodla?”

Elizabeth byla ráda, že pondělní dopolední shon jim nedovolil podrobněji probírat její motivaci. Ne snad, že by zážitek z noční zahrady byla ochotná komukoliv vyprávět; kdepak, tohle tajemství si odnese do hrobu.

„Hodily by se mi nějaké peníze navíc,” vymluvila se lile. „Pokud usoudíš, že ty povídky jsou publikovatelné, klidně je pošli. Ale neurazím se ani v případě, že ti budou připadat mizerné.”

„Už se nemůžu dočkat, až si je přečtu!” prohlásila Lila a olízla si mlsně rty.

Celé dopoledne Elizabeth čekala na sestřin telefonát, ale když se neozvala do oběda, zklamaně usoudila, že to byl trapas a Lila zkrátka neví, jak jí to taktně sdělit.

V hotelu vládl pramalý ruch, takže i obchody stály. Poobědvala ovoce a sýr, které si donesla, a začala se probírat objednávkovými katalogy. Když zvonek nade dveřmi oznámil prvního pondělního zákazníka, s ochotným úsměvem vzhlédla.

Úsměv jí ztuhl na rtech, protože v obchůdku stál Thad Randolph. Leknutím málem sletěla z vysoké stoličky. Neskutečně dlouho se poměřovali pohledem.

Konečně pozdravil: „Ahoj.”

Opřela se chodidly o podlahu, ale nestoupla si - nedůvěřovala vlastním nohám, protože kolena měla příšerně rozklepaná. Zvlhlými dlaněmi si uhladila sukni. Tváře měla v jednom ohni, zrudlé ušní lalůčky jí tepaly v rytmu rozbouřené krve.

Po dalším napjatém mlčení od ní odtrhl oči a rozhlédl se po zboží.

„Výlohu jsem viděl, ale tady uvnitř jsem nebyl nikdy. Máte to tady hezké.”

„Díky.”

„Příjemně to tady voní.”

„Prodávám i potpourri a pytlíčky s bylinkami.” Ukázala na košíček s malými krajkovými polštářky.

Vážně tomu muži ležela včera večer v náruči, nahá až na tenkou a skoro průhlednou noční košili? Třela se mu toužebně o tělo, oplácela mu polibek, který v ní i při pouhé vzpomínce ještě vyvolával závrať? Baví se s ním teď úplně klidně o zboží? V sobotu večer se urazila, protože po ní nevyjel. Byl zdvořilý skoro až moc. No, a včera večer se choval úplně jinak. Nehněvala se, ale tonula ve zmatku.

Sledovala ho, jak se probírá nabídkou voňavých dopisních papírů. Zvedl jednu z dárkově zabalených krabiček a přičichl k ní. „Chanel?” prohodil přes rameno.

Beze slova přikývla. Která z jeho žen používala Chanel? ptala se v duchu.

Vrátil dopisní papír na pult a odloudal se k polici s čokoládami. Naaranžovala je hezky, ale určitě ne tak geniálně, aby jim musel věnovat tolik pozornosti.

„Ta otevřená bonboniéra je určená k ochutnávce,” zkusila zaplašit houstnoucí ticho.

„Chytrá reklama, ale díky, ne.”

Vzápětí přešel k polici s broušenými krabičkami a lahvičkami na parfém, potom ke šperkovnicím, cestovním kufříkům a atlasovému prádélku. Skončil u knih poezie s koženou vazbou.

Elizabeth fascinovalo, jak velkýma, mužnýma a citlivýma rukama zvedá předměty, aby si je prohlédl, a zase je nečekaně jemně vrací na místo. Hřbety rukou měl kropenaté černými chloupky.

„K čemu slouží ten klíček?”

Elizabeth ta nečekaná otázka zaskočila, takže mu od rukou honem vzhlédla k obličeji. „No, ten patří k deníku.”

„Aha.”

Sáhl po svazku s měkkými atlasovými deskami a odemkl ho zlatým klíčkem. Při pohledu na ty jisté a jemné ruce se Elizabeth zmocňovala závrať. Honem se vzpamatovala, aby proboha ze samého zmatku nesletěla z vysoké stoličky. Thad vrátil deník na místo a obrátil se k ní. Zhluboka se nadechla, ale on pořád mlčel. Bylo to k zešílení.

„Echm… Hledáte… Potřebujete… Pátráte snad po něčem konkrétním?”

Odkašlal si a rozhlédl se po obchůdku. „Ano. Rád bych něco hezkého.”

„Vážně?” Měla sto chutí dodat: „A pro koho?” Ale ovládla se.

„Přesně tak. Výjimečný dárek.”

„K výjimečné události?”

Znovu zakašlal. „Vlastně ano. Potřebuju oživit bývalé přátelství.” Zastavil se před prosklenou vitrínou, za níž seděla Elizabeth. „Čím dřív, tím lip. Jinak mám strach, že příště bych se nespokojil pouze s polibkem.”

Elizabeth se upřeně dívala na Thadovu hranatou bradu. Neřekla nic a on se také odmlčel, ale zůstal stát, neodcházel. Bylo zřejmé, že teď je řada na ní, takže mu nakonec s vypětím všech sil pohlédla přímo do očí.

„Ale vždyť jste se pouze s polibkem nespokojil ani včera.”

„Máte pravdu,” přisvědčil tiše. „To nespokojil. Chcete, abych se vám omluvil, Elizabeth?”

Zavrtěla hlavou. „Radši bych o tom vůbec nemluvila.”

„A nechcete ani vysvětlení?”

„Nejsem si jistá, jestli se něco takového vůbec vysvětlit dá. Prostě se to

- ,” bezmocně mávla rukou, „stalo.”

„Neplánoval jsem to.”

„Já vím.”

„Nerad bych, abyste si myslela, že vám číhám na dvoře jako úchylný násilník.”

Tiše vsrkla vzduch mezi zuby. „Nemyslím si to.” Opět zavládlo ticho.

Pak se zeptal: „Proč jste se včera v supermarketu chovala tak nepřátelsky?”

„Byla jsem naštvaná.”

„Proč?”

„Vlastně nevím,” odpověděla a myslela to vážně. „Asi proto, že si svoje nápadníky chci shánět sama. Nelíbí se mi, když mi je nahánějí vlastní děti. Chtěla jsem vám dát najevo, že další pozvání na schůzku nečekám, a asi jsem to přehnala.”

„To si pište.”

„Už mi to došlo. Mrzí mě, že jsem tak reagovala.”

„Neomlouvejte se. Já to přehnal navlas stejně. Pekelně jste mě dopálila, ale neměl jsem s vámi mluvit tak hloupě. Vůbec to neodpovídalo situaci.”

„Ale jděte,” zavrtěla hlavou. „Úplně to chápu.”

Dlouze vydechl. „Pochopte, když jsem se včera večer vrátil a všiml si, že jste nezavřela zavlažovač trávníku, napadlo mě prokázat vám laskavost a hydrant zavřít. Nečekal jsem, že tam zrovna budete vy sama, navíc jen v tenké noční košili.” Oči mu potemněly. „Přiznám se, že to byl pořádný šok.”

„Nemyslíte tedy, že jsem tím chtěla pouze upoutat vaši pozornost?”

„Ani náhodou.”

„Protože tak to vážně nebylo. Před usnutím jsem zaslechla téct vodu a došlo mi, že jsem ji nezavřela. Kdyby nebylo tak pozdě, nikdy bych ven nevyběhla jen v košili. A kdyby to nebylo nutné, vůbec bych tam nešla.”

„Rozumím.”

Pokud vážně rozuměl, měla by sklapnout, dokud je čas. Tohle byla typická situace, kterou dalším mluvením člověk může jenom zhoršit. „A proč jste tedy přišel za mnou?” vydechla.

„Jenom abych vás políbil, nic víc. Přísahám. Ale pak jste mi polibek začala oplácet, na hrudníku jsem ucítil vaše ňadra a, kčertu, bylo to fantastické. Prostě jsem musel - ale, na tom nesejde.”

„Myslela jsem, co jste sem přišel koupit,” upřesnila staženým hrdlem.

„Co myslíte tím, že chcete vybrat dárek pro svou… svou dámu?”

„Aha, tohle. Uvidíme.” Strčil si ruce do kapes u kalhot. Ten pohyb mu rozevřel nezapnutou bundu, pod níž se látka košile napínala tuhými prsními svaly, zatímco látka kalhot v rozkroku se napínala…

Elizabeth provinile zvedla pohled výš a všimla si, že pod jemnou látkou košile mu prosvítají tmavé chloupky. Vůbec poprvé ho viděla v kravatě. To se na své odpolední zálety takhle vyšvihne pokaždé?

„Co mi doporučujete?” zeptal se jí.

Samým rozrušením ji nic nenapadlo. Rozhlížela se po obchůdku, jako by ho viděla poprvé. Nevzpomínala si na název jediného předmětu ani na jeho cenu. Nakonec přece jenom slepila jednu jakžtakž smysluplnou myšlenku a zakoktala pár návrhů. Žádný z nich ho však nezaujal.

„Víte, není zrovna knihomolka,” namítl, když Elizabeth navrhla útlý svazek Shakespearových sonetů.

Ne, to jistě není. Milenky jsou jen zřídkakdy intelektuálky. Žádný muž nepůjde za milenkou, zvlášť když se s ní nějakou dobu neviděl, kvůli stimulaci šedé kůry mozkové.

„Doporučila byste mi nějaké krajkové prádlo?” Thad se probíral otáčivým věšákem vystaveného prádla. „Propána, tohle ženy nosí rády samy od sebe, nebo jen proto, že se to líbí mužům?”

Znovu se na něho navztekala. Co to na ni ten sexuální maniak zkouší? Pokud chce své utajené milence koupit sexy prádlo, proč zrovna u ní?

„Některým se to líbí!” utrhla se. Z tónu jejího hlasu bylo znát, co si o takových ženách asi myslí.

„A vám?”

Z očí mu blýskla rošťácká výzva, jako by ji provokoval ke lži. Ale co by lhaním získala? Její syn mu stejně prozradil, že maminka si potrpí na hedvábné a krajkové věcičky. „Občas. Když mám náladu.”

„A tu míváte jak často?”

Útroby jí zalil žár a šířil se vzhůru, zaplavil jí ňadra a nažhavil jí bradavky. Určitě mu neušlo, že jí zpod halenky trčí jako vyzývavě namířené ukazováky. Jestlipak si teď připomněl, jak je dráždil kmitajícím jazykem, jak je i přes látku noční košile horce navlhčil?

„U každé ženy je to jiné,” uhnula přímé odpovědi.

Obrátil se zpátky k ramínkům s prádlem a posouval je po kovovém věšáku. Elizabeth to cvakání nepříjemně připomínalo ťukání nehty o desku stolu.

„Tohle je hezké.” Vytáhl jeden kus a zvedl ho do výšky. „Jak se tomu

říká?”

„Nijak, je to prostě kombiné s kalhotkami vcelku.”

Rty se mu zkřivily do dravčího úsměvu. „Pěkná věcička. Určitě to vypadá proklatě svůdně.”

Na to mohla těžko něco odpovědět, zato se musela ovládnout, aby mu kombiné vztekle nevyškubla z ruky. „Tak si ho vezmete, nebo ne? Stojí šedesát dolarů.” Tiše hvízdl. „Neříkejte, že taková krása vám připadá předražená!”

„Och ne, samozřejmě že ne.”

Z temného podtónu jeho hlasu jí přejel mráz po zádech. „Mám tedy kombiné zabalit?”

„Ne tak rychle. Ještě jsem se nerozmyslel. Musíte mě přesvědčit.”

Položil kombiné na pult a Elizabeth ucítila, jak jí kůže po celém těle žhne. Hernajs, buď ten zatracený krám chce, nebo ne! Na druhou stranu nemohla propást šanci na tak výhodný obchod, takže kombiné zvedla a začala vypočítávat jeho různé přednosti.

„Je ze stoprocentního hedvábí.”

Sevřel látku do prstů a promnul ji stejně, jako když se včera v noci laskal s pramenem jejích vlasů. „Příjemné. Koukám, že látka je tenká, skoro průhledná. Není to problém?”

„Nechápu.”

„Je pod ní něco vidět?”

„To by snad mělo, ne?”

„V ložnici jistě, ale ne, když si to žena oblékne pod šaty.”

„Aha. Ne, to by neměl být problém.”

„Dobrá,” přikývl, „a co barva? Jak se vlastně jmenuje?”

„Tělová.”

„To by odpovídalo. A co velikost?”

Jakou velikost má ta žena?” Určitě nejmíň XXXL, pomyslela si škodolibě.

„Přibližně jako vy. Přidržte si to u těla.”

Zaváhala, ale nechtěla si hrát na stydlivku, takže stáhla kombiné z ramínka. Dlaněmi si přitiskla látku nad ňadry. „Je to pružné. Padne to velikostem třicet dva i třicet čtyři.”

„To je velikost čeho?”

„Podprsenky.”

„Á-ha.” Thad se zamyšleně zadíval na košíčky kombiné, zpod kterého se rýsovaly obliny jejího těla. „To zhruba odpovídá. Ty knoflíčky se dají rozepínat?”

Natáhl ruku k řádce perlových knoflíčků na přední části živůtku. Jemným kmitnutím prstů rozepnul první dva a významně pohlédl Elizabeth do očí.

Honem položila kombiné na pult. „Tak už jste se rozhodl?”

„A k čemu slouží tohle?”

Uchváceně sledovala, jak prstem pomalu a smyslně objíždí vysoký rozparek nohavičky až k místu, kde se v rozkroku dotýkaly švy předního

a zadního dílu. „To jsou patentky,” vysvětlila nepřirozeně chraplavým hlasem.

„K čemu?”

Skoro zoufale se rozkřikla: „No, co myslíte?”

„Že to je šikovná věcička. A tohle je na punčochy?” pohladil bříšky prstů krajkový podvazek.

„Ano, ale dá se to odepnout.”

„Přihoďte pár krajkových punčoch a plácneme si.”

„Zaplatíte notově nebo kartou?”

„Kartou.”

„Výborně.”

Vykolejil ji tak moc, že málem nezvládla vypsat účet. Ruce se jí klepaly, div jí karta neupadla na podlahu. T. D. Randolph. Thad - není to Thaddeus? A co znamená to D? Pak v duchu sama sebe okřikla. Vždyť jí mohlo být ukradené, jak se ten nezdvořák jmenuje.

„Dárkově zabalit?” zavrčela otráveně, když kombiné i punčochy balila do růžového hedvábného papíru.

„To nebude nutné.”

Jak jinak. Odtud nejspíš zamíří rovnou do milenčiny náruče.

Rozbalování dárku by ho jen připravilo o drahocenný čas.

„Díky,” kývl a vzal si od ní igelitovou tašku s nápisem Fantazie.

„Rádo se stalo.”

„Uvidíme se na zahradě.”

Ne, pokud tomu dokážu zabránit. Chladně pokývla a zadívala se jinam ještě předtím, než vyšel ze dveří. Potom však kradmo jukla výlohou ven a viděla, jak odchází z hotelu tím ležérním krokem, který od začátku považovala za důkaz jeho arogance.

Aspoň že svoje nechutné hrátky neprovozuje tady, v hotelovém pokoji. Ale on je typ spíš na laciný motel u dálnice.

Elizabeth se obrátila k hotelové hale zády a schovala stvrzenku od jeho platby kreditkou do zásuvky.

Když za nějakou dobu opět nade dveřmi zacinkal drobný zlatý zvonek, napadlo ji, že Thad se ještě pro něco vrátil. Nevlídně se ohlédla ke dveřím, aby mu předvedla, že není vítaný host.

„Och, dobrý den!” vykřikla pak omluvně.

Kapitola šestá

Adam Cavanaugh se usmál: „Neruším?”

„Ne, samozřejmě že ne, pane Cavanaughu, to jen, že, echm…” Tenhle muž, na kterého toužila udělat co nejlepší dojem, ji nachytal uprostřed pošetilého snění. „Jenom tady zrovna listuju v katalozích.”

„Vypadala jste zamyšleně.”

„Asi ano. Nechcete se posadit?” Tentokrát přišel sám.

„Můžu se zdržet jen minutku.” Bez vyzvání si z bonboniéry určené na ochutnávky vzal čokoládu a chlapecky si olízl prsty. „Mám krátkou pauzu mezi dvěma pracovními schůzkami. Byl bych se zastavil dřív, ale měl jsem vražedně nabitý program.”

„To si dokážu představit.”

„Zajímalo by mě, jestli byste si v sobotu večer se mnou nezašla na večeři.”

„Na večeři?” opakovala tupě. Na večeři s Adamem Cavanaughem, mezinárodním playboyem a jedním z nejžádanějších nezadaných mužů na celém světě? Ona?

„Máte ten večer ještě volno? Pokud ne, můžeme se domluvit-”

„Kdepak, mám volno,” vyhrkla chvatně. „Večeře v sobotu bude fajn.”

„Skvělé! Obchodní jednání má hned jiný říz, když ho člověk vede u večeře s krásnou ženou.” Blýskl po Elizabeth zářivým hollywoodským úsměvem. „Vyhledám si vaši adresu a v půl osmé se pro vás zastavím.”

„Ale klidně se můžeme sejít někde jinde,” navrhla v obavě, aby ho snad příliš neobtěžovala.

„Ne, radši vás vyzvednu. Tak sobota, sedm třicet?”

„Ano, platí.”

„Zatím tedy na shledanou, Elizabeth.”

Rovných pět minut po odchodu Adama Cavanaugha ještě nedokázala úplně uvěřit, že skutečně byl tady a domluvil si s ní společnou večeři. Opakovaně se štípala, aby měla jistotu, že se neocitla ve světě svých fantazií. Byl tak pohledný, tak dokonale oblečený a

bezchybně upravený, že víc si žádná žena nemohla od muže přát. Páni, a pozval ji na večeři! Ji, vdovu Burkeovou!

Co si má vzít na sebe?

Lenivé pondělí vystřídalo hektické úterý. V hotelu se konala dvoudenní oblastní konference veterinářů, a tak ji obchody zaměstnávaly i celé středeční dopoledne. Než se zvířecí doktoři v poledne konečně odhlásili z hotelu, její obchůdek potřeboval generální úklid.

Elizabeth urovnala na policích zboží, které rozházeli zvědaví zákazníci; naštěstí se na tu mechanickou činnost nemusela soustředit. Venku lilo a dokonce i tady uvnitř vládlo nevlídné šero. Zapálila vonné svíčky, aby obchůdek vypadal vlídněji a lákavěji.

Podobný den by člověk měl správně trávit před krbem s dobrou knihou na klíně. Nebo jenom slastným podřimováním. Na Elizabeth padla ospalost. Myšlenky jí postupně začaly odplouvat…

Na točitém kamenném schodišti vládlo šero. Schody byly nerovné, prošlapané generacemi předků. Šla jsem opatrně a v duchu se modlila, abych obsah tácu donesla bez rozlití.

Na chodbu dopadalo úzkým oknem řídké šedé světlo. Po špinavém skle stékaly stříbrné pramínky deště. Podepřela jsem si těžký podnos o bok a zaťukala na dveře na konci chodby. Křikl, ať jdu dál. Sotva jsem se opřela o těžké dveře, srdce se mi bláznivě rozbušilo - jako ostatně pokaždé, když jsem vstoupila do ložnice, kde náš host ležel upoutaný na lůžko.

Pod naší střechou strávil už skoro dva týdny. Živě jsem si vzpomínala na odpoledne, kdy jsem na nebi zaslechla kroužící dvoumotorové letadlo a vyběhla na dvůr. Za letadlem se táhl proud černého kouře. Pilotovi se podařilo bezpečně přistát a vysoukat se ven těsně předtím, než stroj vybuchl a sežehly ho plameny.

Havárii zahlédl i můj otec, který zrovna pracoval na poli. Společně jsme se rozběhli k hořícímu vraku. Pilot se sice zachránil, ale očividně neunikl poranění. Spolu jsme ho odnesli do domu a po schodech dovlekli do pokoje pro hosty.

Byl to Američan. Přes zaťaté zuby procedil k otci žádost, ať plameny okamžitě uhasí, aby nepřipoutaly pozornost Němců. Francouzsky uměl jen útržkovitě, a my zase neznali angličtinu, ale tohle jsme pochopili.

Pak omdlel. Otec vyběhl ven k požáru a zraněného pilota nechal na starosti mně.

Sundala jsem mu letecké brýle a koženou kuklu. Sotva jsem mu mokrou houbou smyla z obličeje saze a hlínu, srdce se mi rozbušilo. Byl neuvěřitelně krásný, s hustými hnědými kučerami, jež mu spadaly přes obočí. Prsty se mi roztřásly, ale stejně jsem ho musela svléknout, protože na prostěradle pod jeho tělem se šířila rudá skvrna.

Později jsem se dozvěděla, že ho zasáhl německý kulomet při vzdušném souboji. Zbytek jeho letky nepřítel sestřelil. Kulka ho poranila na boku, těsně nad pasem. Ránu jsem vyčistila a ovázala. Jeho steny mi vháněly slzy do očí.

Bylo jisté, že se zotaví, ale že potrvá dlouho, než se vrátí do aktivní služby, dokonce i než bude možný jeho převoz do vojenské nemocnice. Otec pracoval od úsvitu až do setmění na statku, takže všechna péče o amerického pilota zůstala na mně.

Překročila jsem práh a našla ho v polosedě. Zády se opíral o polštář povytažený k čelu postele. Honem jsem uhnula očima do strany, protože každý pohled na jeho nahou hrud mě žensky vzrušil a podráždil mi bradavky. Oblečení měl tak zakrvácené a ohořelé, že jsem ho musela vyhodit. Zkáze unikla pouze dlouhá šála z bílého hedvábí, kterou jsem teď schovávala pod vlastním polštářem.

Věděla jsem, že pod přikrývkou je úplně nahý. A stejně tak jsem věděla, jak vypadá jeho nahota, protože jsem mu tělo mnohokrát omývala houbou, když ho drásaly vysoké horečky.

Jeho zkoumavý pohled mě znejistil. Zeptala jsem se, jestli bude jíst. Přisvědčil. Po staré rozvrzané podlaze jsem došla k lůžku a položila tác na noční stolek. Pak jsem se posadila na krajíček postele tak opatrně, abych mu kyčlí nezavadila o stehno, jasně se rýsující pod tenkou přikrývkou.

Třesoucí se rukou jsem mu do úst strkala lžíce plné polévky. S úsměvem mě pochválil, že výborně vařím. Po každém soustu jsem mu otřela rty ubrouskem. Snědl celou porci.

Před odchodem z pokoje jsem ještě zapálila svíčku na nočním stolku, abych zaplašila pochmurné šero zatažené oblohy. Z okapů zurčely těžké proudy deště. Pak jsem postála u lůžka, prsty rukou nervózně propletené před sebou, a zeptala jsem se, jestli ode mě potřebuje ještě něco.

Neodpověděl, ale zvedl ruku a přitiskl mi dlaň k pasu.

I přes oblečení jsem cítila jeho dotek, žhavý jak pohrabáč. Zlehka mě k sobě přitáhl, abych se opět posadila na postel. Ty jiskřivé oči mě očarovaly, byla jsem úplně bezmocná. Hřbetem ruky a prstů mě pohladil po tváři, škádlivě mě zatahal za kadeře, jež mi unikly z vysoko vyčesaných vlasů. Řekl mi, že americké dívky tomu účesu říkají romantické hnízdo, a smál se mým neobratných pokusům vyslovit to v angličtině.

Pak mi rukou sklouzl po hrdle k vysokému límečku mé haleny. Prstem objel krajku a kamej, kterou jsem zdědila po mamince, a pokračoval níž po svislé řádce knoflíků. Jeden po druhém je zvolna rozepnul.

Sáhl mi pod halenu a něžně přiklopil dlaň na oblé ňadro. Moje srdce mu bušilo přímo pod silnými prsty. Zaplavila mě vlna žáru a zmatku. I vsedě jsem zavrávorala jakoby v závrati, protože sotva mě pohladil po bradavce, ztvrdla jako hrot šípu. Zrudla jsem studem i slastí.

Druhou ruku mi položil na šíji a stáhl mou hlavu na polštář vedle své. Políbil mě; zažila jsem šok, když pootevřel rty a vmáčkl mi jazyk hluboko do úst. Ještě nikdy jsem si neuvědomila, že ústy se dají dělat tak intimní věci. Páření patřilo na statku k běžným jevům a já si naivně představovala, že lidé k rozmnožování přistupují s navlas stejným odstupem. Ve snu by mě nenapadlo, že člověku se srdce rozbuší tak bláznivým tempem, či že vřící krev mu doslova zhoustne v žilách. Zkrátka, že z fyzického páření lze čerpat tak neskonalou slast.

Mezitím mi vnikl rukama pod oblečení a dotýkal se hebkých, tajných koutků mého těla, o které jsem já sama i při mytí žínkou sotva zavadila. V kostele nás učili, že doteky „tam” jsou hříšné. Teď jsem však na hřích či na otce nebo čekající povinnosti ani nepomyslela. Hlavu jsem měla plnou Američana a líbezných pocitů, které ve mně jeho laskající ruce vyvolávaly.

Když dlaní zakryl hebké hnízdečko mezi mými stehny, zaslechla jsem vlastní sten. Zkušenými, jistými prsty nahmátl jezírko tekuté touhy hluboko v mém lůně.

Chraplavě mě požádal, ať se ho také dotýkám, a pro názornost mi navedl ruku k vlastnímu přirození. Ta žádost mi připadala divná, protože jsem se ho dotýkala už řadu dní. Sotva jsem však rukou zajela pod přikrývku a po hladkém břiše se dostala dolů, rázem jsem pochopila, že to je jiný druh doteků. Hořel, ale nebyla to normální horečka. Dýchal přerývaně, ale ne proto, že by se dusil bolestí či nemocí.

Vykasal mi sukně vysoko k pasu a vytáhl mě na sebe. Chtěla jsem mu připomenout jeho zranění, ale rozhrnul mi halenu i spodničku a přisál se mi ústy na bradavku. Ztratila jsem řeč. Nemohla jsem dělat nic jiného než se otevřít jeho vzpínajícímu se údu -

Když zazvonil telefon, Elizabeth sebou leknutím trhla. Pouze silou vůle donutila splašené srdce, aby jí nevyskočilo z hrudi ven. Párkrát se zhluboka nadechla a třesoucí se rukou zvedla sluchátko. „Haló?”

„Ahoj, to jsem já. Co se děje?” Byla to Lila. „Nic.”

„Máš divný hlas.”

„Hlavně mám strašnou spoustu práce.”

„Doufám, že tou prací myslíš sepisování dalších fantazií, sestřičko.

Jsou úžasné!”

Po třech dnech, kdy se Lila neozývala, Elizabeth došla k názoru, že její psaní je moc amatérské, než aby bylo možné uvažovat o vydání, a že Lile se zkrátka a dobře nelíbily. V každém případě se jí ulevilo, že její spisovatelská kariéra vzala tak rychlý konec.

„Nemusíš mě utěšovat, já se nezhroutím,” řekla teď sestře.

„Ale propána, já tě neutěšuju, Lizzie. Vážně jsem neměla ponětí, že jsi eroticky tak tvůrčí. Obě ty fantazie jsem si přečetla snad desetkrát a pokaždé se mnou zamávaly stejně jako na poprvé.”

„Jistě, ale jsi moje sestra a máš mě ráda. Je tedy jenom přirozené, že - “

„Správně. Já jsem samozřejmě chtěla, aby ty povídky byly dobré, takže jsem svému úsudku tak úplně nevěřila. Z toho důvodu jsem je dala přečíst dalším čtyřem lidem u mě v nemocnici.”

„To ne!”

„Jen klid. Neprozradila jsem jim, kdo je autor. Beztak by ani ve snu neuvěřili, že jsi to ty, taková šedá myška.”

„Díky,” ucedila Elizabeth kysele.

„Zkrátka, mělo by ti stačit, že obě ty ženy a oba muži, co si to přečetli

- “

„Tys je dala číst mužům?”

„Pochop, že na erotické fantazie nemají licenci jenom ženy,” odbyla ji

Lila. „Musela jsem se přece přesvědčit, jestli tvé fantazie zabírají i na muže, no, a spolehni se, že zabírají. Už jsou na cestě do New Yorku; ty rukopisy, ne muži,” upřesnila se smíchem.

„Ty jsi je už poslala?”

„Přesně tak, abys neměla šanci mi to vymluvit. Sama jsem je přepsala. Nasekala jsem stovky překlepů, protože dlaně jsem měla kluzké potem. Kdy si přečtu další?”

„Další? Kdo tvrdí, že budou další?”

„Já to tvrdím. Talent, jaký máš ty, se dvěma povídkami nevyčerpá.”

„Jednak si nejsem jistá, jestli k tomu člověk potřebuje talent, a taky nevím, kdy a jestli vůbec si najdu čas zase něco napsat.” Plaše dodala: „V sobotu večer mám schůzku.”

„Ty si ze mě utahuješ!” vyprskla Lila pobaveně. „S kým? S chlápkem, co stloukal tu posadu pro slepice?”

„To nebyla posada pro slepice, ale ohrádka po štěňata irského setra. Soused se jmenuje Thad Randolph, ale s ním, tu schůzku nemám.” Lile dokonce nevyprávěla ani o školní Podzimní slavnosti, ani o tom, že Thad tam byl s nimi, protože sestra by z toho vyvodila ukvapené závěry - tvrdila by, že Thad je doprovodil jen kvůli tomu, že jede po Elizabeth, a ne proto, že chtěl dětem udělat radost. „Na večeři mě pozval Adam Cavanaugh.”

„Vážně? Vida, sestřičko, to by mělo nabídnout materiál pro další

příběh. Zapamatuj si každičký vzrušující detail.”

„Lilo, bude to jenom večeře.”

„Hm, když to zahraješ šikovně, může se protáhnout až do snídaně.” Elizabeth se sykavě nadechla, aby sestru poslala do háje, ale Lila ji hned tišila: „Nemusíš se hned urážet. Nejvyšší čas, aby sis některé ze svých fantazií taky prožila. Klidně se pobav, jen se do Cavanaugha nesmíš zamilovat.”

Lila zavěsila skoro hned poté, co z Elizabeth vymámila slib, že bude pokračovat v psaní erotických povídek. Elizabeth překvapeně zjistila, že je už pět minut po zavírací hodině, takže obchůdek rychle zamkla. Kdyby měla zpoždění, paní Alderová by vyletěla z kůže.

Kvůli lijáku se cesta domů protáhla a byla hodně nepříjemná. A hned, jak Elizabeth vystoupila z auta, se na ni Matt a Megan vrhli s problémem.

„Mamko, Thadovi se stalo něco strašnýho!” hlásila Megan dramaticky.

Elizabeth odstrčila děti stranou a zabouchla dveře vozu.

„Jak to myslíš, co se mu mělo stát? Na shledanou, paní Alderová!” rozloučila se s paní na hlídání a znovu se obrátila k dětem. „Tak co máte s Thadem, propána?” Chlapec i holčička se tvářili okázale zdrceně.

„Hele, on asi umřel, nebo tak něco.”

Matt to pronesl tak pochmurně, že Elizabeth si musela přiklopit dlaň na ústa, aby nevyprskla smíchy. „Jak jste na to přišli?”

„Protože má auto před domem a na klepání neotvírá.”

„Třeba si vyjel na motorce.”

„Motorku má v garáži.”

„A co má být, možná jen nestojí o společnost.” Či, což bylo pravděpodobnější, nějakou společnost zrovna má. Ona sama ho nezahlédla od chvíle, kdy v pondělí vyšel z Fantazie s dárkem pro milenku v igelitové tašce.

Megan vrtěla hlavou. „Na kuchyňským stole má ještě nádobí od snídaně, a přitom nepořádek nesnáší. Pověděl mi to hned, jak jsme se seznámili.”

„Tak zkrátka neměl dnes na uklízení chuť.”

„Ale klidně mohl i umřít. Třeba se k němu vloupal lupič a bodl ho, nebo tak něco. A to by byla chyba, kdybychom ho nehledali.”

Kde Matt sebral tak temné scénáře? Kde by, pomyslela si. Zdědil je po mamince.

„Pojď, mami, musíš se podívat.”

Děti popadly matku za ruce a vlekly ji přes zahradu. „No tak, určitě se to dá rozumně vysvětlit.” Nejradši by zamířila domů, ale děti si zřejmě dělaly skutečné starosti. Celý večer by jí nedaly pokoj a nakonec by se stejně dala přemluvit, aby zkontrolovala, co se děje. „Tak dobrá.”

Zdravý rozum ji varoval, ale nakonec zvedla ruku a užuž se chystala zaklepat na zadní dveře. Znovu zaváhala, ale pohled na nešťastné děti ji přiměl rázně zabušit. Pár vteřin počkala, ale zevnitř nezaslechla hlas ani blížící se kroky, takže zaklepala podruhé.

„Vidíš, mami, neotvírá.”

„Je mrtvěj.”

„Ne, není mrtvý!” napomenula Elizabeth důrazně svého morbidního syna. „Věř mi, že je všechno v pořádku!” Zaclonila si rukama oči a nakoukla skrz žaluzie. Na kuchyňském stole, na který dohlédla

otevřenými dveřmi na verandu, skutečně zahlédla nemyté nádobí, a možná ne jenom po jediném jídle.

„Tak se běž kouknout, není zamčeno.”

„Megan, nemůžu jenom tak vpadnout do domu cizího muže!”

„A proč ne?” Údiv v jasných očkách obou dětí byl zcela nepředstíraný. Elizabeth zoufale hledala vhodnou odpověď. „Protože to není zdvořilé.” Těžko mohla dětem vysvětlit, že pan Randolph by vyrušení neocenil, protože skoro jistě je v posteli s milenkou nebo vyspává kocovinu, případně… Napadlo jí hned několik dalších možností, všechny stejně hrozné. Co tady vůbec pohledávám? zlobila se sama na sebe.

„Třeba je Thadovi zle od žaludku a nechce, aby mu v tomhle stavu

někdo pomáhal.”

„Jo, ale kdyby umřel, byla by to tvoje vina. Jenom tvoje vina, mami.”

„Jak chcete!” vykřikla zoufale. Jakmile někdo zkusil zabrnkat na strunu provinilosti, okamžitě zvítězil. Otevřela dveře na verandu, nejdřív síťové a pak dřevěné. Megan měla pravdu, skutečně nebylo zamčeno. Překročila práh; děti se jí držely v patách. „Ne, vy dva počkáte tady.” Nepřála si, aby její syn a dcera spatřili svůj idol v trapné poloze - v jakékoliv poloze - s členkou opačného pohlaví.

„My tam chceme taky!”

„Ne, počkáte tady. Já omrknu, jestli je všechno v pořádku, a pak se k vám hned vrátím.”

Aby se pojistila proti dětské neposlušnosti, zavřela za sebou síťové dveře na petlici. Tiše přešla verandou ke kuchyni a na prahu ho zavolala jménem. Znělo to nepřirozeně hlasitě, zvuk se odrážel od stěn prázdného domu. Nejspíš si vyrazil s přáteli a ona se mu později bude muset omlouvat, proč strkala nos do jeho soukromí.

Ovšem ani tah s kamarády by nijak nevysvětlil to neumyté nádobí na stole i v kuchyňském dřezu. Za normálních okolností by podobný binec v kuchyni nikdy nenechal.

Neměla představu, jak to u něho v domě vypadá, takže ho zkusila znovu zavolat. Všimla si, že obývací pokoj má zařízený s vkusem. Nic luxusního, ale moderní nábytek uspořádaný se smyslem pro prostor. Na konferenčním stolku úhledná hranická časopisů. Newsweek, Time, Esquire. Žádné nahotinky.

„Ty určitě skladuje v koupelně,” šeptla si pro sebe nesmiřitelně.

Už beztak ponurý den začínal temnět houstnoucím soumrakem. Déšť bušil do okenních skel. Kdovíproč si nerozsvítila žádný lustr. Celá ta záležitost vypadala skoro strašidelně.

„Pane Randolphe? Thade?” Zaposlouchala se, ale neslyšela žádnou odezvu, proto se s úlevou obrátila a spěchala zpět ke kuchyni.

Udělala však jen pár kroků, když uslyšela tichý sten. Zkameněla na místě, protože si nebyla jistá, jestli ji nešálí sluch. Ano, ozvalo se to podruhé. Tentokrát ovšem hlasitěji.

Srdce jí začalo v hrudi bláznit Byl to sten bolesti nebo vášně? Agónie či extáze? Nebo obojího? Dobrý bože, nechtěla to vědět, ale děti by jí nedaly pokoj, dokud by to nezjistila.

Obrátila se na patě a rázně se vydala na konec chodby. Jak se blížila k otevřeným dveřím, dolétlo k ní šustění látky. Je to přikrývka jen nad jedním tělem, nebo nad dvěma? Odhodlaně se nadechla a jukla do otevřené místností. Sotva si však uvědomila, co vidí, hlavu zase stáhla.

Nebylo pochyb, že jde o Thadovu ložnici. U stěny naproti dveřím stálo obrovské dvoulůžko a v něm spatřila jeho tělo. Díkybohu ležel sám, ale rozhodně ne klidně.

Okamžitě pochopila, že je nemocný. Ruce i nohy se neklidně zmítaly pod přikrývkou a hlavou zběsile házel ze strany na stranu.

Elizabeth sebrala odvahu a se strachem mladého vojáčka, který jde poprvé do boje, vkročila přes práh do ložnice nezadaného cizího muže. Člověk prostě musí vykonat svou povinnost.

„Thade?”

Nepřekvapilo ji, že nereaguje. Hlas měla tlumený, zajíkavý, takže se snadno utopil v jeho hlasitém sténám. Jednou paží švihl do strany a zuřivě kopl do přikrývky.

Rozkrok mu naštěstí zakrývala světle modrá přikrývka, kterou měl namuchlanou kolem pasu, přes okraj postele mu visela jedna bosá noha, druhá se zřetelně rýsovala pod bílou přikrývkou. Hrudník měl nahý, svalnaté ploché břicho se zvedalo namáhavým dechem. Pupík… Elizabeth si sice poručila, že na pupík se mu dívat nebude, ale stejně stačila zaregistrovat, že je sexy a hluboký a obklopený vírem černých chlupů. Hedvábná stezička chloupků mu dělila trup přesně vpůli,

spojovala prsa a podbřišek. Bradavky měl mít správně v klidu, měkké - ale neměl.

K lůžku se plížila po špičkách, jako by tam ležela šelma, ne neškodný muž. Oči měl zavřené, ale víčka mu nepřetržitě pocukávala. Zamumlal cosi nesrozumitelného a opět chraptivě zasténal.

Soucitně si jedním kolenem klekla na postel a naklonila se nad něho.

„Thade? Jste nemocný?”

Poslepu švihl jednou paží, a druhou rukou…

Nevšimla si toho, dokud to nezakryl rukou, třebaže nechápala, jak tohle mohla přehlédnout Ale kdoví, možná si toho všimla, ale odmítala si to přiznat. Teď ovšem neměla na vybranou.

Oči měla příliš vyschlé, než aby dokázala zamrkat. Pootevřenými rty sykavě zalapala po dechu. V hlavě se jí rozezněl dunivý zvuk, jako Quasimodovy zvony. Bylo jí na omdlení.

Opět máchl paží a tentokrát ji nechtěně udeřil do hrudi. Ruka mu znehybněla, prsty se rozvinuly a přitiskly se k jejímu měkkému ňadru. To ho zřejmě vytrhlo z neklidného spánku, protože otevřel oči a šokované na ni zíral - na ni a na vlastní dlaň, kterou jí zakrýval prs.

Honem uškubl rukou z rozkroku a tou druhou si prudkým škubnutím vytáhl přikrývku až k hrudi. Oba se vyhýbali pohledem bouli, jež se mu pod přikrývkou rýsovala v klíně.

„Co tady děláte?” zachraptěl a pak si jazykem objel oschlé rty ve snaze si je navlhčit.

Musela sebrat zbytky všech svých sil, aby se vzmohla na odpověď, ale stejně to moc srozumitelné nebylo. „Víte - já - dětí… Jste nemocný?”

Zakryl si oči předloktím. „Budu v pohodě.”

Tahle hra na chlapáka, co vydrží všechno, ji dopálila. „Tak jste?”

„Jo, jsem nemocný,” přiznal. „Vypadá to na chřipku. Radši zmizte, abyste to nechytila a nenakazila i děti.”

„Máte horečku?”

„Nevím. Mám?”

Sundal paži z očí a Elizabeth zaváhala jen na zlomek vteřiny, než mu přitiskla chladnou dlaň na čelo. Měl ho lepkavé potem, ale každopádně horké. „Podle mě máte.”

„Takhle mě to drží od rána. Je mi zle, nesnesu na těle přikrývku.”

„Máte teploměr?”

„V koupelně ve skříňce.”

Elizabeth byla vděčná, že má důvod odejít od Thadovy postele. Na druhé poličce koupelnové skříňky nad umývadlem našla teploměr, odolala zvědavosti podniknout tam menší průzkum a vrátila se do ložnice s teploměrem a platem aspirinu.

Mezitím si urovnal přikrývku a zastrkal si ji po obou stranách těla, takže nohy i pas měl zakryté. Bradavky na nahém hrudníku mu pořád ještě trčely celé ztvrdlé. Elizabeth jakoby lhostejně sklepala rtuť na teploměru a strčila mu ho pod jazyk.

„Už jste si vzal?” ukázala mu aspirin. Zavrtěl hlavou. Střihla po něm podrážděným pohledem a prohlásila: „Hned se vrátím. Ten teploměr nechte, kde je.”

Utíkala k zadním dveřím a odšoupla zástrčku. Matt s Megan tam netrpělivě hopsali. „Měli jste pravdu,” vyhrkla dřív, než na ni stačili vychrlit tisíc otázek. „Thad je nemocný.”

„Smíme ho navštívit?”

„Kdepak.”

„Ale nemocný kamarády máme navštěvovat. Říkala to učitelka.”

„To ano, ale ne v případech, když je kamarád nakažlivý. Mohli byste chytit chřipku.”

„To ty taky. Proč Thada smíš navštívit ty a my ne?”

„Protože maminky nechytají nemoci tak často jako děti.” Doufala, že jí na to skočí, ale měla smůlu.

Dvojhlasně zaprosili: „Mamííí!”

„Žádné smlouvání!” Její přísný tón je rázem umlčel. „Trochu mu poklidím v kuchyni a ohřeju mu polévku. Co kdybyste šli zatím omrknout Penny a štěňata? Podívejte se, jestli mají čerstvou vodu!”

Sotva se zbavila dětí, napustila studenou vodu do sklenice a vrátila se k Thadovi. Zrovna si vyndával teploměr z úst. „Kolik tam je? Nějak se v tom nevyznám.”

„Třicet devět, pět,” oznámila mu a teploměr uložila do plastového pouzdra. „Spolkněte dva aspiriny.” Poslušně zapil dvě tabletky vodou, kterou mu donesla. „Vzpomenete si kolem desáté vzít další dva?”

„Pokusím se.”

Sotva zapil aspiriny, hlava mu vyčerpáním padla zpátky na polštář. Elizabeth si všimla, že povlak je zvlhlý od potu a polštář zválený a hrbolatý. „Nechcete, abych vám převlékla postel?”

Podíval se na své ležící tělo a opět vzhlédl k Elizabeth. „Nechci.”

Nepřela se. Dokonce se jí trochu ulevilo. Ne snad, že by jí vadila ta práce, ale z postele by musela vytáhnout nahého Thada. „Aspoň vám ale vyměním polštář.”

To jí dovolil, zvedl hlavu, aby mohla vytáhnout mokrý polštář a místo něj položit jiný, z opačné strany postele. „Kde máte další přikrývky?”

„Ve skříni na chodbě, ale mně je teplo ažaž.”

„Musíte se přikrýt, aby se do vás nedala zimnice.” Ta svůj příchod

zřejmě hlásila těmi tvrdými bradavkami.

Z polic s úhledně srovnaným ložním prádlem a ručníky vytáhla jednu přikrývku a přehodila ji přes Thada. Neurovnala ji, aby se ho zbytečně nedotýkala. „Tak odpočívejte, ohřeju vám polévku. Předpokládány že tu pár plechovek s polévkou najdu?”

Přikývl, ale současně mávl nesouhlasně rukou. „Už jste toho pro mě udělala dost, Elizabeth. Teď se potřebuju trochu prospat a zítra už zase budu pracovat.”

„Pokud ano, tak pozítří budete v nemocnici.” Nesmlouvavě na něho namířila ukazováček. „Koukejte ležet! Hned se vrátím!”

Než se na sporáku ohřála kuřecí polévka, Elizabeth opláchla nádobí a narovnala ho do myčky, otřela pracovní desku a sklidila zbytky jídla. Pak nabrala polévku do misky a dala ji na podnos se sklenkou pomerančové šťávy, lžící a papírovým ubrouskem.

Na prahu kuchyně si náhle vybavila svou fantazii o francouzském venkově. Ne, Thad není zraněný vojenský letec a ona není naivní panenská dcera farmáře, ale přesto jí z podobnosti mezi jejím snem a touhle realitou až zamrazilo v zádech.

V ložnici položila podnos na noční stolek a rozsvítila lampičku. Měkké světlo ozářilo Thadův obličej. Spal. Řasy mu vrhaly obloučky stínů na tváře. Hrudník se mu mírně zvedal a klesal. Aspirin očividně zabíral.

Tiše ho oslovila jménem. Otevřel oči a vzhlédl k ní skoro smyslným pohledem. Z útrob se jí do celého těla rozvinula spirála smyslného vzrušení. „Zvládnete do sebe něco dostat?”

„Snad ano.” Podala mu sklenici pomerančové šťávy. Vypil ji jedním douškem.

„Měl jste víc pít, potřebujete tekutiny,” pokárala ho mírně, když mu podávala ubrousek. Zřejmě netušil, co s ním, takže ho prostě jenom držel v ruce.

„Neměl jsem sílu si cokoliv donést.”

„Matt s Megan se zrovna starají o Penny a štěňátka.”

„Díky. Věděl jsem, že mrňouskové budou v pohodě, ale o Penny jsem si starost dělal. To svinstvo mě porazilo už včera ráno.”

Takže schůzku v pondělí odpoledne ještě zvládl, pomyslela si Elizabeth. Měla sto chutí se zeptat, jak se jeho přítelkyni líbilo kombiné, ale nakonec usoudila, že jí je to vlastně jedno. „Zvládnete se najíst sám?”

„Když mi přidržíte podnos, tak nejspíš ano.”

Váhavě přisedla na okraj postele a položila si tác na klín. Thad se nad ním naklonil, podepřený o loket, nabral si plnou lžíci polévky a polkl.

„Je to báječné. Díky, Elizabeth.”

„To nestojí za řeč.”

Snědl většinu polévky a pak lžíci odložil. „Zatím stačí.”

„Tak dobře.” Vrátila podnos na noční stolek.

Než stačila vstát, objal ji paží kolem pasu a přivinul si ji blíž. „Jste tak nádherně chladivá!” zamumlal.

Elizabeth v němém ohromení viděla, že se jí obličejem zavrtal do látky sukně. Vrcholkem hlavy se jí tiskl k břichu.

Seděla nehybně jako socha a cítila, jak ji střídavě omývají vlny všech ženských a mateřských a láskyplných emocí, které tvoří podstatu každé ženy. Instinktivně mu přitiskla dlaň na tvář zardělou horečkou. S trhaným povzdechem ji přiklopil vlastní rukou. Z čela mu odhrnula prošedivělé vlasy.

Po chvíli Thad zvedl hlavu a pohlédl Elizabeth do očí. „Zdálo se mi to, nebo jsem vás opravdu políbil?”

„Kdy?”

„Před pár minutami. Když jste sem přišla.” Začal se plaše dotýkat její tváře, pohrával si s jemnými vlásky u ucha. „To byl vážně jenom sen.”

„Já vás nehladil po prsou?”

Skoro bez dechu zavrtěla záporně hlavou. „Spíš jste mi dal pěstí.”

„Ne, vzpomínám si na to. Ve snu jsem se s vámi laskal, hladil vás.” Očima jí na hrudi vytepal žhavou stezičku od kameje pod hrdlem až dolů, po řadě knoflíčků na halence. „A vy jste mi to laskání oplácela.”

Elizabeth si dobře pamatovala, jak jí tápající rukou mimoděk zasáhl do ňadra a jak je sevřel. Náhle jí bylo, jako by od něho chytila tu horečku.

„Radši půjdu. Dětem to už bude vrtat hlavou…”

Opět si položil hlavu na polštář. Elizabeth zvedla podnos a z pokoje skoro utekla. Ruce se jí klepaly, právě ty ruce, kterými si toužila přitáhnout jeho hlavu na prsa a nechat ji tam tak dlouho, dokud on sám bude chtít.

Chvatně umyla misku od polévky a na podnos dala láhev ledové vody a čistou sklenku. Odnesla to do ložnice a přitom se Thadovi vyhýbala pohledem.

„Nezapomeňte brát aspirin a pít hodně vody. Nebudu vás podruhé obtěžovat, pokud sám nezavoláte. A když bude třeba, opravdu to prosím udělejte. Tak tedy,” polkla, propletla si prsty obou rukou a začala couvat ke dveřím, „na shledanou.”

Než se stačila obrátit k odchodu, chytil ji za ruku a palcem jí přejel po jemné kůži na vnitřní straně zápěstí. „Elizabeth, jsem moc rád, že jste přišla. Díky za všechno.” Usmál se. „Mimochodem, škoda že jste mě probudila. Docela rád bych věděl, jak by ten sen skončil.”

Kapitola sedmá

Třásla jsem se vedle něho, bála jsem se daleko víc o svou nevinnost než o svůj život. Smrt měla aspoň jistou důstojnost, o které si pirátova sexuální otrokyně mohla nechat pouze zdát.

Hrubí, zarostlí a odporně páchnoucí muži mě unesli přímo z ložnice a svázanou dopravili na svou loď. I když jsem pořád měla zavázané oči, poznala jsem, že jsme na otevřeném moři. Pod nohama se mi vzdouvala vrzající paluba a nad hlavou mi ve větru hlučně práskaly plachty.

Vítr vanul tak ostře, až mi vzdouval plášť a tenkou bílou noční košili tiskl na nahé tělo. Chvěla jsem se, ne chladem, ale podvědomou jistotou, že velitel pirátské lodi, který mě dal těmi hrdlořezy unést, stojí poblíž a samolibě mě pozoruje jako kočka polapenou myš.

Vzdorně jsem zvedla bradu trochu výš, abych nevypadala zbaběle a poraženě. Ano, mohl mě znásilnit, třeba i zabít, ale mého ducha nezlomí nikdy! Jeho temný smích se smísil s hukotem větru. O pár vteřin později jsem zaslechla jeho blížící se kroky. Srdce se mi splašilo úzkostí, ale dál jsem stála hrdě vzpřímená, jak mě od dětství učily moje guvernantky.

Prudce mi strhl šátek z očí, až se mi hlava zhoupla dopředu. Honem jsem ji narovnala, odhodila si vlasy z obličeje a nebojácně mu pohlédla přímo do tváře. Můj nepřátelský výraz však rázem vystřídalo obrovské překvapení. Toho krále pirátů jsem znala! Znala jsem ho celý život! Byl to nezdárný druhý syn rodiny, která žila v sousedním panství. Říkalo se o něm, že je hazardní hráč a děvkař beze špetky svědomí. Pro jeho nemorální výstřelky a rozhazovačnost se ho rodina už dávno zřekla a ve slušné společnosti nikdy nepadlo jeho jméno. Tak to je tedy on, můj věznitel.

Můj úžas ho pobavil. Pak mi zlověstným tónem sdělil, že tohle je pomsta za dávné křivdy, které mu provedl můj otec. S úšklebkem vytáhl meč z pochvy u štíhlého pasu, prudce a rozmáchle jím švihl shora dolů a já sebou trhla v domnění, že mě chce na místě zabít.

Ale když jsem si uvědomila, že jsem dál naživu a očividně i bez zranění, bojácně jsem otevřela oči - abych zjistila, že mi přesekl vázačky pláště a ten mi klouže k nohám. Noční košile, postupně stále vlhčí od

vodní tříště, se mi lepila k nahému tělu, takže jsem vypadala jako svlečená.

Klouzal po mně studenýma třpytivýma očima, se zájmem se zdržel u ňader a trojúhelníkového stínu klína ve spojnici mých stehen. Otřásla jsem se hrůzou - aspoň já jsem věřila, že hrůzou. Odmítala jsem si přiznat, že se chvěji z úplně jiného důvodu.

Sousedova syna jsem si pamatovala jako útlého mladíka. Od té doby se mu vysoká postava obalila svaly, takže se změnil v impozantně statného muže. Volnou bílou halenu s širokými rukávy měl u pasu rozhalenou a já jsem viděla svalnatou hruď porostlou chlupy výrazně tmavšími než jeho vlasy. Široký kožený opasek zdůrazňoval, jak má štíhlý pas. Vysoké boty, které mu sahaly těsně nad kolena, ještě podtrhly tvrdá mohutná stehna, hladká jak hlavní stěžeň. Pohoršené jsem si všimla, že pod upnutými tenkými kalhotami, přiléhavými jako druhá kůže, se mu až necudně rýsuje velké pohlaví.

Zaregistroval směr mého pohledu a s nesnesitelnou samolibostí se rozřehtal na celé kolo. Než jsem stačila vyhrknout aspoň jednu z řady urážek, jež mi vtrhly do hlavy jak velká voda, strhl mě na pevnou, širokou hrud. Zazmítala jsem nohama, jak jen mi to pouta dovolila, a prohnula se v zádech a přitom jsem na něho křičela, že prostě musím vědět, kam mě unáší. Moje protesty pobavily lodní posádku. Piráti se chechtali a nabízeli svému veliteli rady, jak mě zkrotit. Jejich oplzlé poznámky byly snad ještě horší než pouta. Dokrvava jsem zrudla studem a ponížením.

Jednou vysokou botou rozkopl dveře kajuty, odnesl mě dovnitř a dalším vzteklým kopancem je za sebou zavřel. Pak mě hodil na postel jako pytel brambor. Přistála jsem tvrdě, ale jinak lůžko měl nečekaně měkké a široké. Po pravdě, celá kajuta byla mnohem luxusnější, než jsem očekávala.

Ležela jsem mezi polštáři potaženými orientálním hedvábím a s bojácnou fascinací sledovala, jak si pirát přetahuje košili přes hlavu a hází ji na podlahu. Pod opálenou kůží se mu na hrudi i pažích vlnil každý sval, když si odepínal opasek a pomalu stáhl krátké kalhoty.

Vyjekla jsem zmateným strachem, ale to už s úsměvem přistoupil k posteli. Ze stolku vzal nůž a jediným tahem přeřízl moje pouta na nohou. Zamračeně si prohlédl modřiny, které mi těsně zařízlý provaz zanechal na kotnících, a jemně je pohladil prsty. Pak mě celou pootočil a

osvobodil mi i ruce, dosud spoutané za zády, a v předklonu prozkoumal odřenou zmodralou kůži na mých zápěstích.

Byla by ovšem chyba si myslet, že se mnou nečekaně začal soucítit. Pořád ještě dychtil po pomstě. Jediným bleskovým trhnutím mě vytáhl na nohy. Zavrávorala jsem a padla mu ňadry přímo na hruď. Se spokojeným zachrčením mi zabořil všechny prsty do vlasů a zvrátil mou hlavu dozadu. Než mi zakryl ústa polibkem, předvedl mi ještě vítězoslavný úsměv.

Nebyla jsem ani v nejmenším připravená na ten žár, který mě zaplavil jak doušek starého vína. Mravenčení v končetinách jsem sváděla na důsledek jejich spoutání, ale věděla jsem, že to zavinily jeho rty a jejich obratný tanec. Jazykem zbavil má ústa nevinnosti se stejně neodvolatelnou jistotou, s jakou mě jiná část jeho těla - ta, která se mi teď pevně tiskla k břichu - měla co nevidět zbavit panenství.

Zrovna si pohrával s knoflíčky mé noční košile, když jsem se konečně vzpamatovala a začala se mu bránit. Vzápětí mu došla trpělivost i s knoflíčky i s mým směšným odporem, takže sevřel košili oběma rukama těsně u krku a jediným škubnutím ji roztrhl vejpůl. Pak mi jednou rukou přidržel vzpouzející se paže za zády a dlouhým hlubokým polibkem mě nejdřív připravil o dech, aby pak zvedl hlavu a lačným pohledem se popásal na mém obnaženém těle.

Výraz tváře se mu změnil tak prudce a tak od základu, že bych ho snad nepoznala - či spíš, že jsem v něm poznala právě toho bezstarostného a šťastného mladíka, jakým býval předtím, než jeho otec začal nespravedlivě upřednostňovat staršího syna a v mladším tak probudil nenávistnou zatrpklost.

Oči už neměl ledové a lhostejné, naopak, čišela z nich žhavá a současně něžná touha. Posmutněle mi řekl, že jsem krásná a líbezná a že moje nevinnost ho dojímá. Když pak zvedl ruku a přitiskl mi dlaň na ňadro, unikl mu tak toužebný povzdech, až mi nad ním zjihlo srdce.

Něžně a smyslně mi jemnými doteky prstů vymodeloval bradavku do tvrdého poupěte, pak se nad ním naklonil a hladil ho špičkou žhavého vlhkého jazyka.

Konečně pustil moje zápěstí, která mi dosud věznil za zády, a já ho pažemi okamžitě objala kolem krku a poddala se vlahému laskání jeho úst. Pak mi přiložil dlaň na kříž a přivinul mě těsně k sobě; natolik těsně, abych naplno poznala rozsah jeho touhy. Teď už jsem zapomněla,

že jsem kdy měla nějaký rozum, a řídila jsem se bezvýhradně instinktem. Dlaní jsem mu sjela po hrudi a mířila níž, abych našla -

„Paní Burkeová?” Elizabeth vzhlédla zpod sušicí helmy u kadeřnice.

„Vylekala jsem vás? Tak promiňte,” usmála se omluvně manikérka.

„Můžeme se dát do práce.”

Elizabeth si vzala kabelku a šla za manikérkou k jejímu stolku. Návštěva kosmetického salonu byl Lilyn nápad. „Máš první oficiální rande po letech,” připomněla sestře. „Trochu se rozmazli.”

„Zapomínáš na jednu podstatnou věc,” ušklíbla se Elizabeth. „V sobotu odpoledne má Fantazie otevřeno a po zavírací době návštěvu u kadeřnice nestihnu.”

Lila si nechala všechno projít hlavou a už po minutce přišla s

řešením: „Bez problému. Zaskočím v obchodě za tebe.”

Elizabeth ten nápad nijak nenadchl. Ona sama se snažila ladit s atmosférou obchůdku i oblečením, nosila pastelové romantické halenky a sukně, které stylem odpovídaly spíš módě před sto lety. Pochybovala však, že Lila má něco krajkového či dorůžova. Její černé kožené kalhoty a rvavé pruhované pončo tu budou působit jako pěst na oko. Sestra se však zapřísahala, že se bude chovat vzorně, a Elizabeth by musela být blázen, aby nepřijala tak velkorysou nabídku. Teď tedy poslušně seděla v salonu, nechávala si upravovat nehty a navzdory všem povinnostem, které ji tížily, si ten odpočinek vychutnávala.

Kdykoliv pomyslela na blížící se večer, útroby se jí rozechvěly obavami a současně i vzrušením. S Adamem Cavanaughem se neviděla od chvíle, kdy ji pozval na večeři, ale v hotelu se vědělo, že se tu pracovně zdržuje po celý týden. Proč ji ale nikdy nepřišel aspoň pozdravit? Na druhou stranu, ta večeře nebude pro něho tak výjimečná jako pro ni.

Bylo tu hned několik důvodů, proč dnešní schůzku považovala za výjimečnou. Za prvé, po manželově tragické smrti půjde o její první oficiální rande. V daném okamžiku mohla Adama považovat za prince z pohádky, což se o jejím sousedovi nedalo tvrdit ani náhodou. Thad Randolph se stal destruktivním faktorem jejího doposud poklidného ži-vota. Štvalo ji, že když ho našla ležet nemocného v posteli, zamávalo to s ní, jako by propocená a zmuchlaná postel byla bůhvíjak sexy. Kdykoliv si teď vzpomněla, jak se jí tváří tiskl ke stehnu, zahltilo ji skoro bolestné vzrušení. Taková hloupost! A nejhorší bylo, že ta touha neslábla.

Po zbytek týdne se vyhýbala třeba i jen pohledu na jeho dům, ale Matta s Megan tam poslala, aby ho překontrolovali. Přiběhli se zprávou, že je jako zázrakem už úplně zdravý. Ale proč na ty trapné chvilky v jeho bytě nedokázala zapomenout?

Upřímně se o to snažila každý večer, když zamířila do ložnice a zvedla blok a propisovačku. Lila dotírala, aby jí dodala zase další vysněné příběhy, a Elizabeth psala nejenom proto, aby jí vyhověla, ale také si potřebovala nějak zaměstnat myšlenky. Potíž však byla v tom, že muži z jejích fantazií začali připomínat Thada. Pokud už se měli někomu podobat, pak by to přece měl být romantický Adam, vzor klasického krasavce.

U svých hrdinů se snažila aspoň obměňovat barvu vlasů a očí a hlavní rysy obličeje, ale ten zločinný pirát vypadal jako Thadova mladší verze.

Manikérka skončila a doprovodila Elizabeth ke křeslu kadeřnice, která čekala, aby ji mohla rozčesat. Sundala natáčky a požádala:

„Předkloňte se.” Pak prokartáčovala Elizabethinu hřívu od kořínku vlasů k jejich konečkům pouze roztaženými prsty. Když se Elizabeth napřímila, světle plavé kadeře se jí kolem obličeje rozevlály jako divoká hříva.

Vypadala úplně jinak než obvykle.

Po příchodu domů na ni děti zůstaly koukat s otevřenou pusou. „Jú, mami, ty vypadáš jako herečka z filmu!”

„Propána!” zanaříkala Elizabeth napůl vážně.

Paní Alderová jí před svým odchodem ještě oznámila, že volali z

čistírny; prý jsou nějaké problémy se šaty.

„Jaké problémy?” vylekala se Elizabeth. Copak látku propálily chemikálie?

„To neříkali, ale snad to nebude tragédie. Na shledanou.”

Byla to tragédie. Jedna z pracovnic čistírny totiž dala šaty doručit na opačný konec města k jiné paní Burkeové. Celé odpoledne se ženu snažili odchytit telefonicky, ale zatím marně. „Jak to vypadá, šaty vám neseženeme dřív než počátkem týdne.”

Když Elizabeth zavěsila, byla tak sklíčená, že se rozhodla zavolat Adamu Cavanaughovi do hotelu a omluvit se ze schůzky z důvodů,

které prostě nemohla ovlivnit. Užuž chtěla vytočit číslo, když telefon zazvonil.

„Ahoj, to jsem já!” ohlásila se zvesela Lila. „Prodala jsem ti zboží za tři sta sedmdesát dva dolarů, ale umírám únavou. Radši ti volám ještě předtím, než si naleju sklenici vina.“

„Och, Lilo.” Elizabeth se zhroutila do nejbližšího křesla a svěřila se s průšvihem, co jí zavařila čistírna. „A já nemám nic vhodného, co bych si oblékla místo toho.”

„Hele, jestli tě zajímá můj názor, tak lepší věc tě potkat nemohla. V

těch šatech jsi vypadala jako babka. Dovezu ti něco pořádného.”

„Z tvého šatníku?”

„No, nemusíš se hned děsit”

Elizabeth zamrzelo, že Lilu zřejmě urazila. „Tvoje oblečení vypadá senzačně na tobě, ale vkus máme každá jiný.”

„Donesu ti svoje nejusedlejší hadry.”

„Děkuju mockrát.”

„Neboj!” uklidňovala Lila sestru naléhavě. „Nakonec to bude bezva, užiješ si to. Přestaň se nervovat, hned jsem u tebe.”

Elizabeth dovolila Mattovi a Megan, aby si upekli sušenky z koupeného těsta, a šla si nahoru pohovět do bublinkové koupele. Zpola ležela a zpola seděla ve vaně a zapisovala svou odpolední pirátskou fantazii do bloku. Byl to kýč, ale tvořit ho bylo zábavné. Lila nejspíš bude povídkou nadšená, i kdyby ji k vydání náhodou neschválila. Po pravdě, nějakou laskavost sestře dlužila.

Sotva otevřela dveře koupelny, ucítila puch připálených sušenek. S ručně popsanými stránkami v ruce sletěla po schodech dolů, aby z trouby vytáhla plech se zčernalým těstem. Megan a Matt seděli zabraní do nějakého televizního filmu a zapomněli natáhnout minutku. Ještě kuchyni větrali, když dorazila Lila.

„Máš senzační vlasy!” zvolala sestra, sotva překročila práh s náručí plnou šatů. „Vypadáš jako filmová herečka!” Děti vypískly smíchy a Elizabeth zvedla oči k nebi. „Řekla jsem něco legračního?” podivila se Lila.

„Ani ne,” broukla Elizabeth, vzala sestru za ruku a táhla ji do patra.

„Tak předveď, cos to donesla za hrůzu.”

Obě sestry byly sice plavé, ale ne stejně. Lile slušely sytější, křiklavější barvy, ale Elizabeth v nich vypadala vybledle. Lila na to při výběru oblečení nezapomněla a nabídla sestře kostým - sako a dlouhou plisovanou sukni - v odstínu růžové. Možná byla ta růžová trochu výraznější, než by si Elizabeth vybrala sama, ale její pleti určitě neublíží.

Elizabeth se prohlédla před zrcadlem ze všech úhlů. „Ty moje šedivé střevíčky se k tomu budou hodit, viď? Ostatně, nemám na vybranou, Adam dorazí už za patnáct minut,” ohlédla se po hodinách na prádelníku. „A vůbec, kde je paní na hlídání? Měla dorazit do sedmi.”

„Mrknu se dolů,” nabídla se Lila. „Třeba ji děti už pustily dovnitř.”

Elizabeth se dooblékla, naposledy se na sebe podívala do zrcadla a zamířila dolů. Z kuchyně slyšela mluvit pouze rodinu, proto ji zazvonění domovního zvonku potěšilo. Paní k dětem, konečně! Doufala jenom, že před Adamem Cavanaughem se dětí budou chovat vzorně, protože představit mu je musí.

Nasadila si vlídný úsměv a otevřela domovní dveře. „Co tady chcete?” vyhrkla tak užasle, že zapomněla na zdvořilost.

Na prahu stál Thad a držel kytici růží zabalenou v zeleném hedvábném papíru. Vypadal až pozoruhodně zdravě a navzdory její neomalené otázce dál zářil usměvavou srdečností.

„Přišel jsem poděkovat za sousedskou výpomoc v nemoci.”

„Aha, tohle. Rádo se stalo.”

Zavládlo trapné ticho. Elizabeth by byla nejradši, kdyby ho v životě neviděla. „Smím dál?”

„Jistě.” Než Elizabeth zavřela dveře, honem se úzkostně rozhlédla do obou stran ulice, jestli neuvidí blížící se auto. „Děti budou nadšené, že jste je přišel navštívit.”

„Ale já nepřišel za dětmi, Elizabeth.”

Elizabeth mohla jen těžko předstírat, že nechápe, jak to Thad myslí - a pokud by nerozuměla slovům, byl tu ještě jeho výmluvný pohled. „Ty růže jsou krásné,” vyhrkla nervózně. „Jsou pro mě?”

Podal jí kytici. „Nevěděl jsem, jestli máte růže ráda.”

„Miluju je.”

„Ta barva je tak něžně ženská, že mi vás připomněla.”

Plaše přičichla ke křehkým bílým květům, lemovaným jemným odstínem růžové, jako by se v nich líhly červánky. „Díky moc, Thade.” Zvedla hlavu a zjistila, že na ni zírá nechápavě.

„Proč jste tak vystrojená? Jdete pryč?”

„No, ano, já - “

„Thade!”

„Thade!”

Megan s Mattem se vyřítili ze dveří obývacího pokoje a za nimi se objevila Lila. Při pohledu na sestřina souseda vykulila oči úžasem. Elizabeth je rozpačitě představila, zatímco děti nepřetržitými dotazy soupeřily o Thadovu pozornost.

„Tak ráda vás poznávám!” rozplývala se Lila. „A přinesl jste růže! To je vážně milé!” Přitom tázavě mrkla po sestře.

„Echm, víš, Thad byl v týdnu nemocný a teď mi jen zaskočil poděkovat za, echm…”

„Že jsi ho šla do domu zkontrolovat!”

„Jo, a nás jsi dovnitř nepustila, abychom od něho nechytili chřipku!”

„Ale maminky ji prý nechytnou…”

„A našla ho v posteli děsně nemocného…”

„No, a opečovala ho…”

„No, a on se uzdravil.”

Dětské vysvětlování nabízelo Lile spoustu prostoru pro vlastní představivost. Významně se na sestru ušklíbla, jako že „tichá voda břehy mele”. Elizabeth by celý večer i všechny zúčastněné nejradši zrušila.

„Omluvte mě, dám růže do vázy,” zamumlala a zamířila do kuchyně.

„Ty, Iizzie, máš problém.”

„Další?”

„Obrovský. Paní na hlídání nepřijde.”

„Cože?”

11 íkám ti to moc nerada, ale její chlapeček padl s chřipkou.”

„Koukám, že to řádí,” utrousil Thad koutkem úst. Ještě pořád se pochechtával Elizabethiným rozpakům nad tím, jak děti líčily jeho nemoc.

Elizabeth se v duchu modlila, aby vypadl. Proč se s těmi pitomými růžemi ukázal zrovna teď? A to nemohl předem zavolat? Zoufale si skousla ret.

„Zavolám paní Alderové!” obrátila se ke kuchyni, ale Lila ji zarazila.

„Té už jsem volala, ale dnes hlídá u někoho jiného.”

„Nepálí se tu něco?”

„Sušenky!” Děti s křikem a dospělí jim těsně v patách se rozběhli do kuchyně, kde se z trouby valil černý štiplavý kouř.

„Lilo, proč jsi děti nehlídala?” zlobila se Elizabeth.

„Vždyť víš, že neumím vařit.”

„Tak proč pečeš sušenky?”

„Abych děti zabavila a nepletly se ti pod nohy, když se parádíš na to svoje super rande!”

Thad v klidu vytahoval plech se zuhelnatělými škvarečky z trouby.

„Jaké rande?”

Zachytil Elizabethin pohled a ta vzdorně vystrčila bradu. Žádné vysvětlení mu nedlužila, tak se ten chlap stokrát může tvářit ukřivděně.

Ostatně, ani neměl důvod. Žádné velké rande se konat nebude.

„Další hlídání tak pozdě neseženu,” zabručela. „Leda bys…” Tázavě se podívala na Lilu.

„Je mi líto, ale nemůžu.”

„Já vím, že dnes jsi za mě byla i v obchodě…”

„O to nejde, pomohla bych ti ráda, ale musím na večírek k

důležitému pacientovi. Moc mu na tom záleží.”

Elizabeth se nešťastně nahrbila. Věděla, že Lila má sice plná ústa frajerských řečí, ale za své pacienty by dýchala. „To chápu. No, takže z toho vyplývá…“

„Já s dětmi zůstanu.”

Nabídka zazněla tiše, ale v kuchyni všichni zmlkli. Lila souhlasně kývla, Elizabeth překvapením poklesla čelist. Děti se na Thada vrhly, div ho nesrazily na podlahu.

„To by bylo senza, Thade!”

„A můžeme vykoupat Berušku? Maminka nám to zakazuje, protože

přitom nacákáme po celé koupelně.”

„A zahraješ si s námi hry?”

„A můžeme zůstat dlouho vzhůru?”

„Umíš upéct pizzu?”

Thad dětem odpovídal, ale přitom nespouštěl oči z Elizabeth.

Lila poprvé v životě usoudila, že by měla zafungovat jako diplomat. Bylo jí jasné, že její sestra a Thad by si měli na minutku promluvit mezi čtyřma očima. „Hej, děti, spěchám na ten večírek. Pojďte mi pomoct snést shora ty šaty, co si vaše maminka nevybrala.”

„Ale neodejdeš, Thade?” vypískla Megan.

„Určitě zůstanu.”

Děti s jekotem vyběhly do patra. Elizabeth s Thadem si mlčky hleděli do očí. Nakonec vydechla: „Opravdu vám to nevadí, Thade?”

Z jeho pohledu vyčetla, že mu to vadí sakra moc. Nelíbilo se mu, že na „velký rande” nejde s ním. Vyrovnaně však odpověděl: „Dlužím vám laskavost, ne?”

„Moc si toho vážím.”

Kývl, ale zdálo se jí, že přemáhá výbuch zuřivosti. „Jen běžte, učešte se, ať jste připravená.”

„Ale já už učesaná jsem!”

Užasle vykulil oči. „To má vypadat takhle?”

Rozhořčeně pohodila houštinou kudrn. „Jistě. Drží to pěna a tužidlo.”

Než stačil jakkoliv zareagovat, ozval se zvonek. „To bude on.”

Elizabeth otevřela dveře do chodby a doufala, že Thad bude mít dost slušnosti, aby zůstal zalezlý v kuchyni - což samozřejmě nezůstal.

Otevřela dveře. Adam se na ni usmál, protože netušil, jaký hurikán tady rozpoutal.

„Dobrý večer, Adame. Pojďte dál.”

„Omlouvám se za zpoždění, nějak jsem přehlédl číslo domu a musel jsem celý blok objet znovu - “

Zmlkl, protože si všiml Thada, který se ležérně opíral o rám kuchyňských dveří. Pod Elizabethinu střechu sice vkročil před patnácti minutami poprvé, ale tvářil se velmi zabydleně.

Elizabeth si rozpačitě odkašlala. Oba muži se číhavě pozorovali.

„Adame, to je můj soused Thad Randolph.”

Adam udělal krok dopředu a Thad se odlepil od dveří. Zdvořile si potřásli pravicí.

„Pomůže mi dnes s dětmi. Moje hlídací paní v poslední chvíli odřekla…” Elizabeth doufala, že host situaci chápe a další detaily nebude potřebovat.

„Aha, jistě, ano. Díky, Randolphe.”

Thadův výraz byl ledový. „Rád posloužím.” Adam podal Elizabeth kytici. „To je pro vás.” Vzala si ji. „Děkuji. Je… je rozkošná.”

Z patra seběhly hlučně děti a při pohledu na Adama Cavanaugha znehybněly jak postavičky v kresleném filmu. Elizabeth je představila a děti pozdravily s bázlivou úctou.

„Dobrý den, pane Cavanaughu,” pípla Megan zdvořile.

„Dobrý den, pane Cavanaughu,” zopakoval Matt. Elizabeth si vydechla úlevou. Její zlatíčka nic nepokazila.

„Ta kytka je navlas stejná jako ta, co ti donesl Thad, mami. Určitě je koupili v jednom obchodě.”

„Nejradši bych je zaškrtila.”

Po pár hodinách se už Mattově poznámce dokázala smát, ale v té chvíli jí to moc zábavné nepřipadalo, spíš se propadala hanbou.

Adam se na ni usmál přes svíčky. „Chápu, že vám bylo trapně, ale mě to pobavilo.” Zakroužil brandy na dně sklenky. „Ovšem o panu Randolphovi to samé říct nemůžu. Ani se neusmál.”

„Z toho si nic nedělejte,” mávla Elizabeth rukou. „Občas je trochu morous. Ale jinak je milý, s dětmi to umí báječně.”

„Jenom s dětmi?”

Honem sklopila oči. „Já a Thad jsme pouze přátelé.” A nebyli snad? Tak proč se před Thadem cítila tak provinile, když odcházela po Adamově boku k luxusní limuzíně před domem a nechala Thada, aby jí hlídal děti? Neexistoval žádný důvod, aby se kvůli tomu cítila mizerně. A koneckonců, k tomu hlídání se nabídl dobrovolně, ne? Nenutila ho k tomu namířenou pistolí.

Adam byl dost taktní a tak osobní téma dál nerozvíjel. Mávl na číšníka, aby jim dolil kávu. Choval se džentlmensky v každém směru. Elizabeth se děsila, že po tom trapném začátku se večer zvrtne v absolutní katastrofu, ale musela uznat, že Adam dokázal pravý opak. Stavěl se ke všemu s nadhledem.

11Říkal jsem si, že proklepneme naši konkurenci,” svěřil jí cestou do jedné z nejluxusnějších restaurací ve městě. „Rád bych odtud přetáhl šéfkuchaře a dal mu místo v jednom ze svých hotelů. Tajně otestujeme jeho schopnosti.”

Večeře byla úžasná, žádnému z mnoha chodů se nedalo nic vytknout a víno bylo hotová perla. Dokonce si chvíli i zatančili a na parketu se shodli jako dávní partneři.

Adam složil Elizabeth za její taneční umění poklonu. Usmála se: „Po celou střední školu jsem chodila na hodiny tance. Byl to můj koníček.”

„A co vaše sestra?”

Bylo zjevné, že Lila je Adamovi nesympatická už od okamžiku, kdy mu sehrála ten výstup v obchůdku Fantazie, a když se dnes potkali v Elizabethině domě, navzájem se pozdravili velmi chladně.

„Lila na tanec moc není,” vysvětlila Elizabeth. „Je spíš sportovní typ.”

„Fotbal nebo hokej?”

Elizabeth se zasmála. „Tak daleko to nezašlo, spíš tenis a běh. Byla vždycky průbojnější než já, skoro jako kluk.”

„Tomu bych i věřil,” zamumlal Adam, když Elizabeth odváděl zpátky ke stolu.

Teď dopíjeli kávu a Elizabeth vrtalo hlavou, jak dnešní večer vlastně skončí. Nemusela nad tím dumat dlouho. Když na parkovišti čekali, až jim zřízenec přiveze vůz, Adam jí jemně stiskl loket.

„Musíte domů spěchat?”

Elizabeth si právě báječně pochutnala a navíc ji v krvi hřálo vynikající víno. Byla rozkošnicky naladěná, jako struny pod prsty zkušeného houslového virtuosa. Její společník byl krásný jak filmový hrdina a úsměvem jí dával najevo, že jeho zájem o ni je nepředstíraný. Připadala si krásná, opojená a bezstarostná. Poprvé v životě toužila odhodit všechnu opatrnost za hlavu a po hlavě se vrhnout do bláznivého milostného románku.

A tak s úsměvem odpověděla: „Ne, Adame, domů nespěchám.

Proč?”

„Už jste viděla byt, v kterém přespávám, když jsem služebně tady ve

městě?”

Křečovitě polkla a zastřeně šeptla: „Neviděla.”

„A chtěla byste?”

Kapitola osmá

„Ještě jednou děkuji, Adame. Báječně jsem se bavila.”

„Potěšení bylo na mé straně. Dobrou noc, Elizabeth.”

Rty se jí zlehka dotkl čela. Věnovala mu poslední úsměv a pak vklouzla předním vchodem do domu. V obývacím pokoji byla tma. Poslepu zamířila k nejbližší lampě, když tu z temnoty práskl Thadův hlas jako výstřel.

„Zábava za všechny prachy?”

„Panebože!” vykřikla. „Vyděsil jste mě k smrti!” Rozsvítila lampu a spatřila ho rozvaleného na pohovce. Shodil vysoké boty, jež se teď válely na podlaze. Sportovní sako, v kterém přišel, si přehodil přes boční opěradlo pohovky, košili měl zpola vytaženou z kalhot a rozepnutou do pasu.

„Zábava za všechny prachy?”

Neptal se z pouhé zvědavosti, dokonce ani ze zdvořilosti ne. Chybělo málo a místo mluvení by vrčel. Elizabeth neměla zrovna nejlepší náladu a vnímala to jako urážku. Radši by se propadla, než aby mu prozradila, že její sebevědomí utrpělo ránu. Ostatně, po jejím soukromí mu bylo houby. Blýskla po něm oslnivým úsměvem a zašeptala: „Bylo to fantastické!”

Slastně si povzdechla a sklidila naštvaný pohled. „Proč tady sedíte tak potmě?”

„Co je na tmě špatného?”

„Nic. Ale proč nejste v pracovně u televizoru?”

„Nějak jsem na to neměl náladu.”

Nejradši by mu vyškrábala oči. Štvalo ji, jak se rozvaluje na pohovce, i to, že má rozepnutou košili, ale především to, že na plochém břiše balancuje broušenou sklenkou s whisky.

Všiml si jejího pohledu a pozvedl skleničku, jako by parodoval salutování. „Nedáte si taky sklenku na usnutí? Doufám, že nemáte námitky proti tomu, že jsem si posloužil.”

Ne, to jí nevadilo. Mnohem víc ji namíchl tím, že se nechová jako obvykle, že není milý a nad věcí. Mračil se jako pouliční rváč. Ale proč?

Vadilo mu snad, že se nabídl dělat chůvu? Jí osobně vadilo pouze toho, že i podroušený vypadal pořád přitažlivě. Možná ještě přitažlivěji než normálně.

Odhodila kabelku na křeslo. „Ne, vůbec mi nevadí, že jste si nalil sklenku. Nedělaly vám děti potíže?”

„Ale vůbec ne. A vy jste je Cavanaughovi dělala?”

Navztekaně mu pohlédla přímo do pronikavých modrých očí. „Tón vašeho hlasu se mi v nejmenším nezamlouvá, Thade.”

Sedl si pořádně a sklenku postavil na sklo konferenčního stolu tak rázně, až to cinklo. Pod rozhalenou košilí se mu rýsoval svalnatý ochlupený hrudník, na který se marně snažila nedívat. „No, tak to máte smůlu, Elizabeth, protože dnes s vámi jiným tónem mluvit nebudu.”

„Omyl, tu smůlu máte vy, protože já to nebudu poslouchat.” Napřímila se v zádech. „Velmi oceňuji vaši dnešní laskavost. Děkuji. A teď byste mohl prosím odejít.”

Chtěla zamířit k domovním dveřím a otevřít je, ale sotva se k němu obrátila zády, vymrštil se z pohovky pružně jako panter a popadl ji za paži. Navztekaně se k němu otočila tváří v tvář.

„Víte vůbec, kolik je hodin?”

Jeho drsné jednání Elizabeth ohromilo, takže na okamžik jí ta otázka nedávala smysl. Pak jí však přece jen svitlo, že nenaznačuje nic pěkného.

„Skoro půl druhé,” zašvitořila líbezně. „Proč se ptáte? Rozbily se vám hodinky?”

Zuřivě zaťal čelisti, až mu brada trčela kupředu. „Proč jste se vrátila tak pozdě? Co jste tak dlouho s tím Cavanaughem vyváděla?“

„Večeřeli jsme.“

„Fakt? Rovných šest hodin?”

„Tiše, proboha. Vzbudíte děti.”

Ztlumil hlas, ale dál pokračoval vyčítavě syčivým tónem: „V životě jsem nepotřeboval celých šest hodin, abych se najedl!”

„Po večeři jsme ještě tančili.” Pravda, byl to jeden tanec na parketu o velikosti poštovní známky, ale proč by si Thad nemohl myslet, že trsali v některém z nočních klubů?

Ušklíbl se. „Tančili, jo?”

„Ano, Tančili. Adam tanec miluje stejně jako já.”

„A po tanci jste dělali co? Kam jste jeli?” Záměrně sklopila oči a předstírala, že jeho otázka ji uvedla do rozpaků. „Šla jste s ním na pokoj, co?”

„Pokoj? Cha! Jeho byt v posledním patře hotelu Cavanaugh má k pokoji hodně daleko!”

Teď už zatínal zuby tak silně, div si nerozdrtil čelisti. Oči mu sálaly mrazivým vztekem a současně planuly žhavou žárlivostí. Sžíravě ucedil:

„Takže jste se s ním vyspala.”

Vytrhla mu paži ze zaťatých prstů. „Jste můj soused, Thade, a ještě před minutou jsem věřila, že i přítel. Ale mým zpovědníkem a vychovatelem se nestanete, to vám přísahám!” Třaslavě vtáhla vzduch do plic. „A teď laskavě odejděte z mého domu.”

Ani nečekala, až za ním zaklapnou dveře. Popadla kabelku, vyběhla do patra a nakoukla do dětského pokoje, jestli se děti tou hlučnou hádkou neprobudily. Naštěstí spaly jako zařezané.

Sotva vkročila do ložnice, všimla si v zrcadle, jak má zrudlé tváře.

Thadovo obvinění ťalo téměř do živého.

Vyzula střevíčky a svlékla kostým. Vklouzla do noční košile a postavila se před toaletní stolek. V bílé košili plné volánků sama sobě připomínala romantickou lesní vílu.

Suše se usmála, sáhla po kartáči na vlasy a zlikvidovala jím účes za třicet dolarů, který ani v nejmenším neodpovídal její povaze. Přitom se tiše smála, protože si vybavila, jak plula po vysokém koberci, který ze soukromého výtahu vedl až k leptaným proskleným dveřím Adamova bytu.

V té chvíli byla přesvědčená, že v reálu prožije jednu ze svých erotických fantazií. Za Johna Burkea se vdala jako panna a s nikým jiným nikdy nespala. Její vlastní sestře to připadalo k nevíře, ale bylo to pravda.

A ona si celý večer slibovala, že se to konečně změní, že už nebude nudně ctnostná, ale že se zařadí mezi ty báječně zvrhlé ženy, co si umějí užívat života. Ona sama svoje zábrany a obavy uměla odhodit právě jen ve svých fantaziích.

A tak, když Adam Cavanaugh otevřel dveře svého střešního bytu, Elizabeth přes práh doslova vtančila. Už se ani nemohla dočkat, kdy ochutná zakázané ovoce moderní sexuality.

Ale z celé situace se vyklubal kanadský žertík - na její účet.

Adam byl vášnivý, to ano. Vášnivě vzrušený… Jenže kvůli novému hotelu v Chicagu. Nedočkavě ji zavedl do ložnice… aby jí ukázal model hotelu. Hlas se mu chvěl touhou… aby se ten model změnil na realitu. Očividně prožíval orgasmus… z představy, co tenhle nový článek v hotelovém řetězci udělá s jeho zisky i proslulostí. Nakonec spolu nad dortem a kávou probrali upřesnění její nájemní smlouvy.

Elizabeth nad vlastní naivitou jen vrtěla hlavou. Odložila kartáč a v tom okamžiku se ozvalo tiché zaklepání na dveře.

Přes práh ložnice vešel Thad Randolph a dveře za sebou zase zavřel.

A zavřel je na petici. Elizabeth na něho zděšeně vytřeštila oči.

„Kohopak jste čekala? Cavanaugha?”

Rychle se vzpamatovala a teď vyštěkla: „Po pravdě, čekala jsem jedno ze svých dětí. Ani ve snu by mě nenapadlo, že jste takový nezdvořák!”

„Ne, jenom jsem ještě nedomluvil.”

„Ale ano. Každopádně já už nechci nic dalšího slyšet!”

„O tom, jak nezodpovědně se chováte? Od ženy jako vy bych čekal mnohem pevnější morální zásady.”

„Jaké zásady? A co myslíte tím ,žena jako vy‘? V čem se liším od jiných žen?”

„Spolehlivostí. Slušností. A inteligencí. Jistě víte, že Adam Cavanaugh je playboy. S takovým kluzkým hadem nemáte vůbec kšeftovat!”

„Není to žádný kluzký had, ale stoprocentní džentlmen.”

Popošel k Elizabeth blíž. Usoudila, že to dělá jenom proto, aby hlasitým mluvením neprobudil děti, jejichž pokoj byl hned naproti přes chodbu. Navíc z jeho hlasu ucítila závan whisky. Podle všeho dole přikrmil svůj vztek další skleničkou.

„Pokud se choval jako džentlmen, tak jedině proto, že mu došlo, že jinak vás do postele nedostane. Jinak to je přesně ten typ, co loví ženy na svůj luxusní oblek a kreditku. To vás oslnilo, viďte? Jeho peníze?”

„To ani náhodou! Líbí se mi, je zajímavý, a - ” Náhle si uvědomila, že před Thadem Randolphem se vůbec nemusí ospravedlňovat. Ani fakt, že ji a děti doprovodil na podzimní slavnost a že dnes večer obě děti pohlídal, mu nedává právo ji takhle vyslýchat Dala si ruce v bok. „A vůbec, co si to dovolujete, pane Randolphe?” Pak provokativně pohodila

hlavou a předvedla jakoby svůdnou pózu. „Děláte si těžkou hlavu kvůli mé počestnosti?” Zatřepetala řasami. „Držíte mi kázání pro mé vlastní dobro?”

Thad vzápětí vyštěkl tak příšerně vulgární slovo, že si jeho obsah musela domyslet, protože na vlastní uši ho ještě nikdy neslyšela. Pak skočil až k ní, chytil ji za ramena a zatřásl s ní.

11 ert vás vem, Elizabeth, vy byste nerozeznala dobro od zla ani v

případě, že byste do něho přímo nabourala, a… a… Ale, kašlu na to.”

Prudce na ni zaútočil rty, zuřivě, majetnicky a živočišně. Elizabeth tím dopálil. Opřela se mu dlaněmi o hrudník, aby ho odstrčila, a zděsila se doteku nahé kůže. Ale šok překonala a zkusila se z jeho objetí vymanit. Thad se ale ani nehnul. Nenechal se odmítnout. Když konečně odtrhla rty od jeho a zkusila odvrátit hlavu, zaryl jí prsty do vlasů a

pevně jí přidržel hlavu v poháru dlaní.

„Oplať mi ten polibek, k čertu!”

Strčil jazyk hluboko do Elizabethiných úst, rychle a jistě. Zmocnil se jí tak bezvýhradně a neodvolatelně, až měla pocit, že znovu přichází o panenství. Instinktivně se k němu přitiskla a náhle už nedokázala odmítat to tuhé svalstvo, jež se k ní tisklo, svíralo ji a drtilo zběsilou touhou. Všechen jeho hněv a zoufalství jako by se soustředily do jeho stehen a podbřišku, které ztvrdly jako skála a nemilosrdně se zarývaly do její ženské hebkosti.

Ale víc než jeho majetnickost ji zaskočila její vlastní reakce. Požár smyslů ji spaloval od klína až do konečků prstů na rukou i nohou, třeba se té podvědomé reakci vší silou bránila. „Přestaň, Thade, prosím.”

Odpověděl jí tím, že ji strhl do náruče a odnesl k posteli. Tam ji beze všech cavyků hodil na přikrývku. Změna v jeho normálně mírném a přátelském chování ji vyděsila natolik, že se nedokázala pohnout. Ležela a vzhlížela k Thadovi s nedůvěrou, zatímco on ze sebe vzteklými trhavými pohyby strhával košili a rozepínal si opasek u kalhot.

„Co to děláš?”

„To by ti mělo být jasné.” Přesto si rozepnuté kalhoty nesundal. Místo toho se prudce naklonil nad postelí. Elizabeth se vyděšeně odtáhla a schoulila se u čela postele. Vítězoslavně se zazubil, popadl ji za zápěstí a jediným zuřivým škubnutím ji vytáhl zpátky na nohy. Elizabeth se zoufale snažila nedívat dolů, kde se mu z rozepnutých kalhot draly ven chlupy kolem pohlaví.

Oběma rukama si ji přidržel v kříži a opět začal horečně, pánovitě pátrat po jejích rtech. Když mu nevyšla vstříc, jednou rukou ji vzal za bradu a pozvedl ji výš, aby se mu musela dívat do očí.

Potom sklonil hlavu a arogantně se zmocnil jejích rtů. Jazykem jí drsně rozpáčil uhýbající ústa. Když se mu odmítala poddat, tvrdě jí oběma rukama stiskl obličej a nedovolil, aby mu unikla.

Elizabeth sténala, nejprve vzteky, a pak bezmocí - to když jí Thadův jazyk klouzal do úst v tak smyslném rytmu, až jí doslova tály kosti v těle.

Ve zlomku vteřiny poznal, že se mu poddává. Jeho jazyk se z útočníka změnil na milence, pomalu a promyšleně ji laskal, a ona se už nebránila, ochable mu visela v objetí a tiskla se k němu, jako by dotek jeho ocelových svalů chtěla vstřebávat každým centimetrem svého těla.

„Elizabeth,” zasténal. „Dobrý bože, Elizabeth!”

Otevřenými ústy jí sjel po hrdle a mezitím už prsty nahmatal knoflíky na její noční košili, které tvrdohlavě odmítaly povolit. Vzrušení v něm probudilo bezohlednost kterou tenká látka nemohla vydržet. K jejich přerývanému oddechování se připojil zvuk trhající se látky, noční košile se svezla k podlaze a chladivě jí přistála u kotníků.

Rozevřenými rty ještě chvíli sledoval křivku jejího ňadra, pak zvedl hlavu a okouzleným pohledem hltal její nahotu. Dlaní jí podebral ňadro a prsty si pohrával s růžovým vrcholkem, dokud mu v nich doslova nevykvetl jako tvrdé hebké poupě. Už po minutce laskání se k němu Elizabeth tiskla zoufale jako tonoucí.

Strhl si ji na prsa. Mezitím se všechna jeho arogance vytratila, zůstala jen něha. S podivně rozjasněným soustředěným výrazem ji uložil na postel.

Užasle pozvedla hlavu a sledovala, jak o krok ucouvl a shodil kalhoty a boxerky. Nahý a horký a chlupatý a mužný a velkolepý pak ulehl vedle ní.

Přitiskl si její ruku k ústům a políbil ji do dlaně, kterou si pak navedl na svoje pohlaví. Ohromil ji silou a mocí své touhy. „Tohle mi dává právo se ptát, vědět. Vyspala ses dneska večer s Cavanaughem, Elizabeth?”

„Ne. Samozřejmě že ne.”

Hluboce jí hleděl do očí a pátral po známkách neupřímnosti. Viděl však pouze planoucí touhu. Lačně ji políbil na vstřícně rozevřená ústa. Jeho úd se pod jejími něžnými doteky nalil ještě víc. Rozpáčil jí kolena a uvelebil se v kolébce jejích stehen.

Jediným dlouhým prudkým pohybem se uhnízdil v hlubinách jejího těla. Uchvácená Elizabeth přikrčila kolena, aby se do ní jeho mohutný úd lépe vešel. Zasténal propastným uspokojením a zaryl se obličejem do voňavého mračna jejích vlasů, rozlitých po polštáři.

Zdálo se to nemožné, ale přitom se s každým dalším rytmickým pohybem nořil do jejího těla stále hlouběji. Elizabeth si ho lačně tiskla k tělu stále úžeji. Líbala ho na oči a hrdlo a ústa.

Po několika minutách se od něho odtáhla. „Thade, nemusíš čekat na

mě.”

Překvapeně, ale něžně se usmál. „Ale ano.”

„Ne, opravdu. Nemusíš to pro mě dělat.”

„Naopak,” zasípal chraptivě. „Dělám to pro sebe.”

Blaženě vyjekla, protože ucítila, jak jí dlaněmi sklouzl níž až ke kyčlím, zatímco jí tvář i hrdlo i poprsí zasypával polibky a hladil je jazykem.

Pak se jí zmocnil příliv orgasmu tak pronikavého, že jej téměř nedokázala zvládnout. Musela se bolestivě hryznout do dolního rtu, aby potlačila výkřik pronikavé rozkoše. Hluboko v útrobách se jí rozsypala kaskáda slasti, jež jí doslova vyrazila dech.

Ani jeden z nich nevěděl, jak dlouho pak leželi ve stavu totálního vyčerpání.

Thad se pohnul jako první. Podepřel se loktem a podíval se na ni.

„Jsi krásná,” vyhrkl ještě celý udýchaný.

„Myslíš?”

„Ale samozřejmě,” řekl s úsměvem.

Špičkou prstu obkroužil každou bradavku zvlášť a po každé přejel jazykem, načež ji na okamžik jemně sál. Elizabeth tichounce zanaříkala.

„Líbí se ti to?”

„Ano. Líbí. Hrozně moc.” Dál ji laskal na prsou, přejížděl jí zuby po jemné kůži, škádlivě ji kousal a tahal.

„O tomhle jsem snil, když jsi mě nedávno probudila. Toužil jsem se pomilovat s tvými prsy.”

„Dalo se to poznat.”

„Mnohokrát jsem o tobě snil, ale nikdy to nebylo tak nádherné, jako teď, ve skutečnosti. Netušil jsem, že můžeš chutnat tak dobře.”

Elizabeth byla vždy přesvědčená, že její manžel John Burke je romantik, ale Thad ho s přehledem strčil do kapsy. Měl duši básníka a smyslnou touhu pána harému. „Jsi skvělý milenec, Thade.”

Zkoumavě si ji prohlédl, ale jakmile si uvědomil, že to myslí vážně, poznamenal: „Málokterá z mých milenek si stěžovala.”

„A kolik jich bylo?” Sotva jí ta slova uklouzla, rázem ji to zamrzelo.

„Promiň, nemám právo se ptát.”

Thad dlouho mlčel, ale nakonec řekl: „To kalhotkové kombiné jsem koupil pro tebe.” Prudce zvedla hlavu. Překvapením se nevzmohla na slovo. „Přesně tak. Pro tebe. V současnosti tu pro mě není jiná žena.” Při tom přiznání si nepřestal něžně hrát s jejím ňadrem. „Než jsem se vrátil z Vietnamu, moje snoubenka mi dala kopačky kvůli jinému. Tedy, ona mě poslala k šípku už dávno před mým návratem, jen mi o tom milosrdně nenapsala.

Od té doby záměrně pěstuju jen krátkodobé vztahy. Příliš toho nechci a moc toho ani nedávám. Ale nepředstírám, že je to jinak, se všemi ženami hraju na rovinu.

Nikdy jsem si nedovolil hluboce se zamilovat do jedné ženy, protože se ti upřímně přiznám, že se mi líbí žít sám, nezadaný. A navíc,” dodal jakoby mimochodem, „asi jsem se bál, že se zamiluju a moje láska mě opět odkopne. Každopádně, tahle situace mi dlouhé roky vyhovovala.

Jenže pak jsem se přistěhoval sem. Tvoje děti byly tak zatraceně roztomilé, až jsem začal přemýšlet o tom, že od základu změním svůj život. Tu a tam jsem si zkoušel představit, že mám vlastní děti.”

Elizabeth se zhluboka nadechla. „A pak jsi tu, samozřejmě, byla ty. Uvědomil jsem si, že živým plotem po tobě jukám častěji, než se mi zamlouvá. Tajně jsou koukal z okna po tvém voze. Kdykoliv ses objevila na zahradě, našel jsem si záminku vyjít ven. Ale chovala ses velmi nepřístupně, tak jsem to nechal plavat. Občas jsem si připomínal, že mám sakra kliku a že jsem sakra chytrý, když jsem se až dosud s nikým nezapletl.

Děkoval jsem osudu, že kotě uvázlo v koruně stromu. Měl jsem

důvod se přiblížit.” Prstem jí sjel po tváři. „Stačil mi jediný pohled do tvé

tváře, abych ztratil rozum. A od té doby jsem při každém našem setkání nedokázal myslet na nic dalšího než na to, jaké by to s tebou bylo v posteli.”

Thad ztlumil hlas do svůdného šepotu. „Té noci, co jsem tě zastihl u hydrantu, jsem se musel nesmírně ovládat, abych se tě nezmocnil hned na místě.”

„A proč jsi to neudělal?”

Překvapeně namítl: „Ty bys mi to dovolila?”

„To namouduši nevím. Proč jsi to aspoň nezkusil?”

V očích mu temně zabouřilo, jako by v duchu sváděl boj s nerozhodností, zda přiznat pravdu nebo ne. „Protože jsem měl strach, že by z toho byl jenom sex, a ty by sis zasloužila něco lepšího.”

Zatékala očima do stran, protože jeho neomalená upřímnost ji vyvedla z míry. „Tak proč jsi hned druhý den přišel do obchodu?”

„Musel jsem tě vidět za denního světla, přesvědčit se, že jsi skutečná.

A byla jsi.” Sklonil se k ní se žhavým polibkem.

Vzrušeně polkl. „Jen považ, byl jsem ve tvé Fantazii, strašně moc po tobě toužil, a přitom jsem si nebyl jistý, co cítíš ty ke mně. Zkusil jsem tedy vyvolat v tobě žárlivost.”

„To od tebe byl hnusný podraz.”

Uličnicky se usmál. „Ale zabral, viď?” Zakryl jí ústa rty, aby nemohla odpovědět. „No tak. Když ses před chvílí vrátila ze schůzky s Cavanaughem, udělal jsem ze sebe pěkného osla. Tak vyklop, ty jsi na mě nikdy nežárlila? Ani trošičku?”

„Dobrá, trošičku ano. Rozhodně mi vadilo, když jsi za mnou přišel do obchodu koupit erotické prádélko pro svou milenku.”

„Milenku?” Thad zařval smíchy. „Prokaž mi tu laskavost a někdy si to kombiné s punčochami oblékni. Ještě pořád je to všechno zabalené v růžovém hedvábném papíře - Ty věcičky jsem jenom párkrát vytáhl z igelitky a pomazlil se s nimi. Víš, představoval jsem si v košíčkách toho kombiné tvoje nádherná prsa, tak jsem si s nimi párkrát pohrál.”

„Zvrhlíku!” poškádlila ho Elizabeth a Thad se rozesmál - a rychle zvážněl.

Opět začal Elizabeth drsně, zoufale líbat. Když se odtáhl, usmál se, jako by právě našel smysl života: „Tak krásné,” zašeptal. „Tak hebké a sexy.”

Ale to byl teprve začátek.

„Tohle… tohle všechno jsi měl… na mysli, když jsi… když jsi věšel to síťové lůžko ke stromům?”

„Napadá tě snad lepší využití?” Povzdechla si. „Ne.”

Před půlhodinou ji požádal, ať ho doprovodí domů. Trochu váhavě souhlasila a navlékla si roztrženou noční košili, kterou zvedla z podlahy.

Thad si natáhl jenom kalhoty, zbytek svého oblečení vzal do ruky, a spolu pak opatrně, aby neprobudili děti, vyklouzli zadními dveřmi z domu. Panty zaskřípaly a ti dva dusili hihňání jako dva puberťáci. Po mokré studené trávě pak tiše přeběhli k Thadovu domu, ale cestou se ještě několikrát zastavili, aby si vyměnili vzájemný polibek či polaskání. Minuli zavěšenou houpací síť a Elizabeth utrousila odvážný vtípek v tom smyslu, co všechno v ní budou moci dělat, a Thad ji k sobě přivinul a smál se, že pod její okázalou nevinností se skrývá pořádné lišáctví.

A i když to neplánovali, teď spolu leželi v houpací síti a nevnímali okolní chlad, třebaže Elizabeth měla noční košili vykasanou do pasu a Thad měl kalhoty shrnuté do půli stehen. Thad cítil její tělo pod sebou i kolem sebe a Elizabeth cítila výhradně jeho tělo nad sebou a v sobě. Síť se líně pohupovala, ale i ten mírný pohyb stonásobně umocňoval jejich slast.

„Netušila jsem, že to jde… že můžeš tak dlouho mít…”

„Erekci?” dořekl pobaveně. „Že tak dlouho vydržím v tobě?” Zasténala, protože se do ní vtiskl ještě hlouběji. „Nejspíš máš na tom zásluhu ty,” šeptal jí přímo do úst a ona z doteků jeho rtů poznala, že se samolibě, ďábelsky usmívá.

Zasmála se a ty jemné vibrace mu přivodily takovou slast, až musel zavřít oči. „Jak jsme tu dlouho? Deset minut?”

Jistě, ale to nic není,” mumlal uprostřed polibku. „S erekcí totiž chodím už čtrnáct dní, hned od chvíle, kdy jsem tě sundal z toho stromu.”

„Cože?”

„Když jsem tě vzal kolem pasu, jako by mi v mozku vybuchl granát.

A další mi explodoval o něco níž.”

„Mě to taky rozhodilo, i když ses ke mně choval zdvořile. Vůbec jsi nepřipomínal toho vzteklého žárlivce, co mě dnes v noci skoro znásilnil.”

„Přiznávám, že jsem zuřil. Omlouvám se, jestli se ti to zdálo moc.

Snad ses nevyděsila.”

„No, víš, netušila jsem, že umíš být tak agresivní.”

„To jen proto, že jsem byl vzteky nepříčetný a navíc trochu lízly. Odmítal jsem se smířit s myšlenkou, že tohle děláš s Cavanaughem. Vlastně, s kýmkoliv jiným než se mnou.”

Jeho upřímnost byla odzbrojující. „Jsem ráda, že mi to říkáš na rovinu. Obdivuju to.”

Z očí mu zaplál příval nové touhy. „Vážně?”

„Ano.”

„Takže kdybych si něco přál,” pokračoval chraptivě, „měl bych si o to

říct rovnou a ne jenom trousit narážky?”

Srdce se jí splašilo vzrušením. „Samozřejmě.”

„Tak si shrň hořejšek noční košile,” požádal šeptem.

Netušila, o co mu jde, ale přece jen zvedla ruku a přetáhla si elastický výstřih přes prsa. Vyvalily se přes látku jako dvě mléčné hedvábné vlny. Při pohledu na bradavku, která se vyloupla z krajek jak ptáče ze skořápky, Thad skoro zavyl pod nárazem dalšího vzrušení a erekce mu zmohutněla ještě víc. Elizabeth pohnula rukou, aby si vyprostila i druhé ňadro, ale Thad ji zarazil, přitiskl její dlaň na bradavku a naznačil, ať si s ní pohrává prsty.

„Tak, zůstaň takhle. Och, Bože.”

Thad s pohledem upřeným na Elizabethinu ruku se začal v jejím těle pohybovat, nejprve pomalu a něžně, jako by se do ní zavrtával, ale pohyby kyčlí postupně zrychlovaly a ona jim vlastními boky vycházela vstříc - a už po pár vteřinách je současně sežehl výtrysk sopečné extáze.

„Chtěl bych s tebou usnout a ráno se probudit vedle tebe,” pošeptal jí.

„To nejde, Thade,” povzdechla si. „Za světla by někdo mohl zahlédnout, jak se plížíš z mého domu. A taky bych nerada, kdyby nás spolu v posteli našly děti.”

„Rozumím.” Z jeho povzdechu však bylo zřejmé, že z jejího odmítnutí není nijak nadšený, i když ho samozřejmě chápe. Pozvedl si její ruku k ústům a láskyplně ji políbil. „Ale aspoň se pozvu na snídani, platí? V kolik hodin se mám ukázat?”

Kapitola devátá

Když Matt a Megan rozespale přiklopýtali do kuchyně, ti dva tam seděli jako ztělesněná nevinnost a nad šálky vychládající kávy si navzájem hleděli do očí. „Thad u nás přespal?”

To byla první věc, která malého Matta zajímala, takže svoje divadýlko asi nezahráli moc přesvědčivě. K údivu dětí se Thad s jejich matkou bouřlivě rozesmáli.

„Kdepak, spal jsem doma, i když to tak nevypadá,” odpověděl Thad.

„Ale vaše maminka mě pozvala na snídani.”

„Zvláštní, mně se zdálo, že ses pozval sám,” utrousila Elizabeth koutkem úst, když šla dětem nalít sklenice pomerančového džusu. Pleskl ji po zadečku, což oběma dětem připadalo zábavné k popukání.

„Už ti Thad vyprávěl, jak jsme koupali Berušku?” zeptala se Megan a Elizabeth zavrtěla hlavou. „Dovolil nám to. No, Beruška fakt nemá ráda vodu, přesně jak se o kočkách říká, ale stejně jsme to zvládli, takže teď je čisťounká a nadýchaná. Akorát jsme v koupelně nadělali děsný binec, ale Thad nám to pomohl uklidit.”

„Teda, on tomu říkal zamést místo činu! Viď, Thade? Tak se o tom mluví na policii?”

„Zamést stopy na místě činu,” upřesnil Thad.

„No, takhle. Takže ti to nevyprávěl?”

„Nedostali jsme se k tomu, probírali jsme spolu důležitější věci,” odpověděla Elizabeth a hodila po Thadovi spiklenecký pohled a on jí ho oplatil úsměvem plným vášnivých příslibů.

„A taky objednal pizzu a dovezli nám ji až ke dveřím. A my mu říkali, že ty nám tvrdíš, že to je svinstvo, a děláš pizzu doma, ale ta koupená byla náhodou moc dobrá!”

„A můžeme si ji zase někdy objednat, mami? Vůbec to nebylo svinstvo!”

„Tak ti pěkně děkuju!” ušklíbla se zpola pobaveně Elizabeth na Thada. „Stačilo ti pár hodin, abys zlikvidoval mou mnohaletou snahu o správnou výživu.”

„A jejej, co vlastně bude k snídani?” zatvářil se Thad komicky ustaraně.

„Zrní a syrovátka,” popíchla ho Elizabeth, než se obrátila ke sporáku, a obě děti vypískly smíchy.

Elizabeth se nestačila divit, jak ochotně děti prostřely stůl, bez dohadování snědly snídani do posledního drobečku, a když pak vyskočily a utíkaly k televizoru v obývacím pokoji, stačila jediná Thadova připomínka, aby se hned poslušně vrátily ke stolu a sklidily použité nádobí nejenom po sobě, ale i po obou dospělých.

„Jak to děláš?” zavrtěla Elizabeth nevěřícně hlavou.

„Jednak jsme si včera večer něco vysvětlili, jednak mají slíbenou žvýkačku,” zasmál se Thad a podal každému z dětí balení žvýkaček bez cukru. Nezapomněly poděkovat, což Elizabeth potěšilo.

„A co dostane kuchařka?”

„Kuchařka dostane pusu.”

Matt s Megan se rázem zastavili a ohlédli se ode dveří natolik včas, aby uviděli, jak Thad objal jejich maminku paží kolem pasu, naklonil se k ní a políbil ji přímo na rty.

„Thad dává pusu mámě!” vykřikla Megan nadšeně.

„No a?” pokrčil Matt rameny jako správný rozumbrada.

Sotva se Elizabeth s Thadem od sebe odtrhli, děti se k nim vrhly střemhlav jako útočící indiáni, výskaly a mávaly pažemi nad hlavou. Dospělí s úlevou pochopili, že děti jejich vztah nejenom tolerují, ale přímo nadšeně schvalují, a rozesmáli se jejich dovádění.

Jako obvykle to Matt přehnal a začal vyvádět jako utržený z řetězu. Čím víc se Thad s jeho matkou smáli, tím víc šaškoval, až nakonec pozpátku vrazil zády do vitríny s porcelánem. Všechny nádoby uvnitř nebezpečně zarachotily a dřevěná miska s ovocem, která stála nahoře, se překotila a jablka a pomeranče se rozkutálely do všech stran. Nad nimi se jako peříčka třepetavě snášely listy ručně popsaného papíru.

Matt zkameněl a vyjukaně vzhlédl k matce. „Já nechtěl.”

„Ty jsi ale fakticky trouba!” ušklíbla se Megan z pozice starší a nadřazené sestry.

Matt se honem shýbl a začal sbírat stránky rukopisu a v jednom chumlu je pak donesl Elizabeth jako mírovou ratolest. „Tumáš, mami.

Tvoje papíry se ani neumazaly. Thad je večer dal z kuchyňskýho stolu na skříňku, abychom je nepolili džusem. Říkal, že jsou třeba důležitý.”

Elizabeth si vzala papíry od synka, který pak začal chvatně sbírat rozkutálené a natlučené ovoce.

„To už je dobré, Matte,” řekla upjatě a hlas měla náhle jako by stažený gumičkou. „Zbytek uklidím později. Teď utíkejte s Megan nahoru a ustelte si.”

Děti svým neomylným šestým smyslem vycítily, že v místnosti se od základu změnila atmosféra, a že Mattova hloupá nehoda to nezavinila. Stalo se něco, co se vymykalo jejich pochopení, protože z neznámého důvodu maminčiny zardělé a rozesmáté tváře zbledly a vypadaly napjatě, jako by ji něco bolelo. Děti se schlíple vytratily a snažily se přitom nadělat co nejmíň hluku, aby náhodou ještě něco neprovedly.

Elizabeth srovnala papíry do úhledné hranicky. Samozřejmě věděla, co na nich je napsáno. Ta slova psala, když si hověla ve vaně plné voňavé pěny. Každou větu znala nazpaměť.

Byla to fantazie o pirátovi, urostlém a nebezpečném, a o jeho zajatkyni, ustrašené dívce v tenké noční košili. Ano, byla tam i scéna, jak pirát dívce roztrhne noční košili a líbá ji na ňadra, a jak ona, omámená jeho mužným kouzlem, se přestane bránit a začne mu laskání oplácet.

Hodila rukopis na kuchyňský stůl a bleskově se obrátila k Thadovi. Založila si paže na prsou a třela si předloktí, jako by se do ní náhle dala zima.

„Tys to četl, nemám pravdu?”

„Poslyš, Elizabeth, já - “

Z očí jí vyšlehla zuřivost. „Tak četl?”

Thad si zhluboka povzdechl. „Ano.”

Do očí jí vhrkly slzy ponížení a oslepily ji. Přitiskla si dlaň na roztřesené rty a odvrátila se, zlomená nejen propastnými rozpaky, ale i vědomím zrady. Sama nevěděla, co jí působí větší bolest.

Uklidňujícím tichým hlasem, jakým lékaři hovoří s rodinou pacienta, když sdělují špatné zprávy, se pokusil vysvětlit: „Já to číst nechtěl, uklidil jsem stránky v domnění, že jsi tu zapomněla rozepsaný dopis. Náhodou mě pár slov doslova udeřilo do očí.”

Pohrdavě zasyčela: „Na lepší výmluvu se nezmůžeš? Ta písmena se ti vnutila sama od sebe?”

Měl v sobě aspoň tolik slušnosti, aby se zatvářil kajícně. „Tobě se ještě nikdy nestalo, že jsi listovala neznámou knihou a najednou tě upoutalo pár slovních výrazů a vět, takže jsi se začetla dřív, než sis to stačila uvědomit? To je přece úplně normální.”

„Jenže my se tady nebavíme o mně, ale o tobě. Mluvíme o tom, že jsi ten nejodpornější manipulátor, jakého kdy země nosila. Jak jen jsi mohl?”

„Ale já neudělal nic, co bys sama nechtěla!”

Elizabeth zaťala pěsti a křečovitě zavřela oči, jako by sváděla vyčerpávající vnitřní boj. „Já věděla, že to povede k děsným koncům. Nikdy jsem neměla Lilu poslechnout, nikdy jsem se neměla dát do toho uvrtat.”

Thad nechápal: „Jak tě k napsání takové povídky mohla přemluvit Lila? O co tady jde?”

„Posílá moje fantazie nakladateli.”

„Tak proč se za ně stydíš? Není v nich nic úchylného, naopak. Podle

mě je ta povídka zatraceně dobrá!”

Elizabeth otevřela oči a probodla Thada spalujícím pohledem. Oči měla vzteky potemnělé jako oblohu před bouřkou. „Jistě, ale ty jsi zneužil všechno, o čem jsi se tam dočetl! Použil jsi to jako nástroj k mé manipulaci. Co třeba ta roztržená noční košile? Takový ty přece normálně nejsi!”

„Jak to můžeš vědět?” odsekl Thad dopáleně. „Ještě nikdy předtím jsme se spolu nemilovali a já byl žárlivostí i whisky nabuzený dost na to, abych na tebe šel trochu drsněji.” Přistoupil o krok blíž a smyslně zapředl:

„A tobě se to líbilo.”

Zhnuseně ucouvla. „Včera v noci jsi mi tvrdil, že podle tebe si zasloužím něco lepšího než…” Zaboha se nemohla přimět k tomu, aby větu dokončila.

„Ale když jsi to přečetl, zřejmě jsi změnil názor,” mávla rukou směrem k hromádce popsaných listů. „Určitě sis začal představovat, že toužím po milenci z masa a krve. Nebo jsi usoudil, že jsem milenců měla nebo mám hned celou řadu? Usoudil jsi, že nestojím o hodného kamaráda souseda, ale o sexem posedlého démona?”

„Ale takhle to vůbec nebylo, Elizabeth. Každý z nás má své alter ego. Možná hned několik. A ty se vyžíváš ve fantaziích. Moje alter ego se vynořilo v tom okamžiku, kdy jsem včera v noci překročil práh tvé

ložnice. Věř mi, že v tu chvíli jsem si na tvou erotickou povídku ani nevzpomněl.”

„Ale, prosím tě!” zavrčela jízlivě. „Vždyť jsi to zahrál slovo od slova!”

„Možná podvědomě. Zuřil jsem a žárlil na ženu, kterou jsem proklatě moc toužil mít. To, že jsem si přečetl tvou povídku, mě možná trochu vzrušilo, ale o ničem nerozhodlo. Ale vytočilo mě to parádně, protože jsem si představoval, že v roli toho piráta vystupuje Cavanaugh. Všechno jsi popsala tak dopodrobna, až jsem uvěřil, že to všechno jsi dělala s ním.”

„No, nedělala. Protože není podrazák a lhář a - ” Náhle ji napadlo něco hrozného. „A je to jediná z mých fantazií, kterou jsi četl?” Podíval se na ni tak nechápavě, že to prostě nemohl zahrát. „Už jsi četl i o té dívce ze statku a pilotovi, viď? Protože když jsem tě našla v tvém domě nemocného - “

K hořícím tvářím si připlácla dlaně, ale marně - nedokázaly ji ochladit. Uvědomila si totiž, že soused o ni čirou náhodou začal jevit zájem přesně ve stejné době, kdy ona začala psát své erotické fantazie - a jejich první nepovedené verze vždycky vyhodila. „To se mi denně hrabeš v odpadcích před domem jako sup a hledáš čerstvý materiál?”

Kolik nehotových nebo prvních verzí svých povídek už vyhodila? Kolik lidí se pošklebuje nad každým z těch smyslných odstavců. „To se divím, že s tím nápadem na houpací síť jsi přišel sám od sebe, protože já o ní povídku napsat ještě nestačila.”

Thad stál před ní s rukama v bok, v tom typicky mužském postoji, který muži zaujímají v případě, že se vychloubají, nebo že se snaží zamaskovat svůj bezvýhradný údiv a nechápavost.

„Nemám nejmenší představu, o čem to mluvíš,” pokrčil rameny. „Co myslíš s tím pilotem? A jak s tím souvisí moje nemoc? Myslíš si snad, že ty čtyřicítky jsem jenom hrál?”

„Ani by mě to nepřekvapilo!” štěkla Elizabeth a potom se vší záští, kterou k němu teď cítila, nesmiřitelně poručila: „Vypadni z mého domu!”

Zavrtěl hlavou. „Nikam nejdu, dokud jsi takhle rozzuřená. Neodejdu

dřív, než se všechno vysvětlí.”

„Vysvětlím ti to jednoduše: Už tě nechci v životě vidět, nikdy.

Dokonce si ani nejsem jistá, jestli tě dál snesu mít za souseda.”

„Ty chceš úplný konec?” Luskl prsty.

„Stoprocentní.”

„I po té včerejší noci?”

„Nic z toho, co se stalo, nebylo skutečné.”

„Ale bylo!” zasmál se jízlivě. „Mám od tebe škrábance a kousance po celém těle!”

S uzarděním si připomněla vlastní světlé modřiny a škrábance na prsou a stehnech, které objevila ve sprše. Ještě před hodinou ji dojímaly coby důkaz Thadovy vášnivé lásky, ale teď by se hanbou propadla při vzpomínce, jak vznikly a kam všude pronikla jeho ústa.

„Poslyš, Elizabeth,” zavrčel s rostoucí netrpělivostí, „nemám ti za zlé, že se hněváš. Ano, přečetl jsem si něco soukromého, velmi osobního. Porušil jsem tím tvoje právo na soukromí. Ale - ” odmlčel se, aby svoje následující slova patřičně zdůraznil, „pokud to nějak změnilo můj názor na tebe, tak jedině k lepšímu. Jsi obdivuhodná.”

Elizabeth ukázala na papíry položené na stole. „S tou unesenou dívkou nemám nic společného, chápeš? Ona i pirát jsou pouhé výplody mé fantazie, nic víc! Je to fikce!”

Pomalu, nesouhlasně vrtěl hlavou. „Ta dívka jsi ty. Jejím prostřednictvím vyjadřuješ, jak se stavíš k sexualitě, co si myslíš o lásce, co chceš v posteli, ale přímo si o to nikdy neřekneš. My lidé stejně jako měsíc máme svou temnou stránku, tu část sebe sama, kterou nechceme ukazovat světu. Není zač se stydět, věř mi.”

Obrazně řečeno ji zahnal do kouta. Navztekaně a skoro bojácně potřásala hlavou. „Já taková nejsem.”

„Ne navenek. Navenek jsi dáma každým coulem. Copak si neuvědomuješ, co tě dělá tak zatraceně přitažlivou?” Mluvil mírně, krotce. „Elizabeth, proč myslíš, že jsem po tobě včera večer tak toužil?”

Jeho předchozí řeči o lásce k ženě, s níž by se rád probouzel, jí teď připadaly jako krutý výsměch. Už v životě mu neuvěří, nenechá ze sebe dělat blázna.

„Abys mě mohl využívat tak dlouho, dokud tě neomrzím.”

Thad svraštil obočí a zlověstně se předklonil, aby jí lépe viděl do očí.

„Ty se nezlobíš proto, že jsem si povídku přečetl. Vždyť jsi ji psala pro vydavatele. Ne, ty zuříš, protože mě znáš, nejsem anonymní čtenář, a teď znám tajemství, které skrýváš pod svým upjatým a chladným zevnějškem: uvnitř žhneš jako výheň.”

Ta slova zasyčela jak kapky vody na horkých kamnech. Elizabeth se rozmáchla.

Ani jeden z nich nedokázal uvěřit, že mu vrazila facku. Thad se napřímil a o krok ucouvl. Elizabeth se zhrozila, co to provedla. Dětem dávala výprask jen výjimečně a pokaždé to tajně oplakala. Rodinným rváčem byla Lila, ne její mírná starší sestřička. Teď ale vší silou udeřila muže, který vážil dvakrát tolik, co ona, a o hodně ji převyšoval.

Ale ani teď její hněv nepolevil. Věděla, že mu nadosmrti neodpustí, jak ji zmanipuloval, aby se do něho zamilovala. Dělalo se jí zle při představě, že nic z toho, co jí říkal a dělal, netryskalo ze srdce, ale pramenilo z jeho sobecké zvědavostí.

Když se obrátil a rozzuřeně rázoval ke dveřím, nezavolala za ním ani slůvko, aby ho zarazila. Podle ní neměl na vztek právo. On ne! Vyvázl mnohem laciněji, než si zasloužil.

A ostatně, říct něco by stejně nedokázala, hlasivky ji zklamaly. Byla příliš zahlcená city. Klesla na nejbližší židli a bez zábran se konečně z hloubi srdce rozplakala.

Čas v tomto případě nepřinesl zlepšení.

V následujících dnech Elizabeth tonula v pohřební náladě. K dětem se chovala tak nervózně a popudlivě, že je tím nutila k ještě většímu zlobení. Jednou odpoledne je zahlédla, jak si hrají v houpací síti s Thadovými štěňaty, a začala na ně ječet, ať okamžitě naklušou domů. Děti spustily brekot a vyptávaly se, proč si nemohou dál hrát, ale ona jim nebyla schopná nabídnout uspokojivou odpověď. Když se Megan zeptala, proč k nim Thad nepřišel znovu na návštěvu, Elizabeth ji vztekle vykázala do dětského pokoje.

Když zavolala Lila, aby se zeptala na schůzku s Adamem Cavanaughem, Elizabeth jí nezdvořile odsekávala, jako by za všechno, co se stalo, mohla právě její sestra.

„No, musím uznat, že je s tebou zábava k popukání,” broukla nakonec Lila po neúspěšných pokusech zatáhnout Elizabeth do hovoru.

„Tak brnkni, až se z té super nálady vyspíš.”

Elizabeth však neměla chuť mluvit s nikým. Muselo uběhnout pár dní, než se konečně zklidnila a začala postrádat lidi a komunikaci s nimi.

Pak ji dokonce potěšil i pohled na Adama Cavanaugha, který se jednou

před obědem objevil v jejím obchůdku.

Všiml si, že Elizabeth zaskočil, a neubránil se smíchu. „Jak se zdá, vždycky vás nachytám ponořenou do myšlenek. Kam to před námi smrtelníky tak často prcháte?”

Elizabeth se honem snažila vzpamatovat. S Adamem se neviděla od chvíle, kdy ji doprovodil k domovním dveřím a na prahu se s ní rozloučil cudným políbením na čelo. Ten nezneužíval ženy jako někteří. A to si Thad troufá obvinit Adama, že je playboy!

„Snění s otevřenýma očima je zlozvyk, který se mě drží od dětství,” svěřila se nyní. „Jsem profesionální chytačka lelků. Moje sestra mě kvůli tomu hrozně mučí.”

Při zmínce o sestře se Adam zamračil. „Jak se vede té vaší nevychované sestřičce?”

„Jak se dá čekat,” usmála se Elizabeth a v duchu si řekla, že je nejvyšší čas se s Lilou usmířit. Nebyla to její vina, že z Thada Randolpha se vyklubala krysa.

„Dáte se pozvat na oběd?” vytrhl ji Adam z myšlenek.

„Oběd? Echm, ne, děkuji, Adame, ale nemám za sebe v obchodě záskok. Většinou si tu sním něco doneseného z domova.”

„Tak na hodinku zavřete. Prosím. Nad tím naším společným večerem jsem hodně přemýšlel.” Zatvářil se tajuplně, hnědé oči mu jenom jiskřily. „Rád bych s vámi probral něco důležitého.”

O půl hodiny později seděli s Adamem ve střešní restauraci Garden Room, odkud se prosklenou stěnou nabízel úchvatný pohled na město, a Elizabeth se rozpačitě dloubala v salátu.

„Tak tedy?”

„Nevím, Adame. Zaskočil jste mě.”

„Ale ten můj návrh pro vás nemůže být zase tak velké překvapení.”

„Jak vidíte, může.” Vzhlížela k němu ustaranýma hnědýma očima.

„Ani náhodou jsem neplánovala otevřít další Fantazii. I ta jedna mě stojí všechen čas a energii.”

„Uznávám, že jako vdova s dvěma dětmi nejste zrovna v ideální situaci pro podnikání hned ve dvou vzdálených městech, ale věřím, že to zvládnete.”

Elizabeth si v duchu přiznávala, že Adamův návrh je sice nečekaný, ale že jí současně lichotí. Probudil v ní dosud nepoznanou ctižádost.

Adam si pohodlně natáhl nohy a naléhal: „Fantazie má ze všech obchodů v mých hotelích nejvyšší zisk. Imponuje mi to. Vy mi imponujete. Jste úžasná. Tedy, pokud vynecháme to snění,” poškádlil ji.

„Našla jste díru na trhu. Lidé rádi zaplatí vysokou cenu za kvalitní zboží. Demografické studie dokazují, že lidé, kteří přespávají v hotelu, si potrpí na špičkovou kvalitu.”

„Ale já - ” Zvedl obě ruce daněmi vpřed, aby ji zarazil. „Rezervoval jsem vám prostory v hale nového hotelu Cavanaugh v Chicagu. A v dohledné době bych váš obchod otevřel i v dalších městech.”

Elizabeth z těch plánů rozbolela hlava. Poprosila, ať jí nechá trochu

času na rozmyšlenou.

„I nad jídelním lístkem prosedím hodiny, než se rozhodnu,” zasmála se.. „Tak ode mě jistě nečekáte odpověď už dnes.”

„To samozřejmě nečekám. Zítra to bohatě stačí.”

Úlekem zbledla, ale hned se uklidnila, protože pochopila, že Adam jen žertuje. „Ne, nemusíte se rozhodovat ve spěchu. Čas hraje pro mě. Čím déle o tom budete přemýšlet, tím víc se vám ten nápad bude líbit,” dodal sebejistě.

Než se s Elizabeth u dveří Fantazie rozloučil, slíbil ještě: „Nechám vám poslat návrh smlouvy. Asi za týden se ozvu, a pokud byste mezitím měla nějaké otázky, klidně zavolejte.” Podal jí vizitku. „Tohle číslo je soukromé, přímá linka. Volejte na něj.”

Elizabeth se po setkání s Adamem cítila vyčerpaná, vysátá. Záviděla mu sebejistotu a cílevědomost, s nimiž proplouval životem. Zřejmě naprosto přesně věděl, co chce, a neuznával překážky. Litovala, že jí samotné chybí větší rozhodnost. Vážně chce ze svého obchůdku vybudovat celý řetězec?

Propána, co ona, vdova s malými dětmi a zlomeným srdcem, ví o velkém podnikání? Se zlomeným srdcem?

Myšlenky jako by jí zamrzly. Takhle přece doteď neuvažovala - ale byla to pravda!

Měla zlomené srdce. Byla zamilovaná do Thada Randolpha, ale jeho k ní hnal pouze chtíč, jako ke všem ženám, s nimiž byl v posteli.

Copak Elizabeth může plánovat rozšíření svého podniku, když neumí zvládnout ani svůj soukromý život? V tak zásadních věcech by měla mít jasno a ne se pořád jen plácat v pochybnostech. V jednu chvíli Thada nenávidí, v druhou chvíli si kvůli němu zoufá.

Vzala si aspirin v naději, že jí přestane třeštit hlava.

Když přijížděla k domovu, náladu jí zlepšil pohled na sestřino auto zaparkované na příjezdové cestě. V kuchyni našla Lilu, jak dává dětem do misek zmrzlinu.

„Paní Alderová už odešla a Lila nám přivezla zmrzlinu!” hlásil Matt

důležitě.

„Před večeří?” zabručela Elizabeth rozmrzele.

„Vážně nechápu, proč vaše maminka trvá na tak nesmyslných pravidlech,” šklebila se Lila vesele. „Copak není jedno, jestli moučník sníte před večeří a ne až po ní?”

„Jsi beznadějná.” Elizabeth mířila přímo k sestře, která právě olizovala zmrzlinu ze lžíce, kterou nabírala i pro ostatní - zlozvyk, který se Elizabeth neúspěšně snažila děti odnaučit.

„Znamená ten úsměv, že jsi mi odpustila všechny moje hříchy?” Elizabeth sestru objala. Nikdy se na lilu nevydržela zlobit dlouho.

„Všechno odpuštěno, sestřičko.”

„Díkybohu! Už jsem pozvala děti na večeři. Bylo by hloupé, kdybychom tam spolu nemluvily. Co jsem vlastně provedla?”

„Ale, nic. A co je důvodem toho pozvání?”

„Tohle.”

Lila ukázala bradou na obálku, které si Elizabeth dosud nevšimla.

Poznala logo. „To je… to… snad ne!”

„Ale ano. Dovolila jsem si dopis otevřít. Máš tam smlouvu na dvě ze svých povídek, které vydají v antologii, a navíc šek na pět set dolarů. Sama uznej, že to je nádhera!”

„Nádhera!” zopakovala Elizabeth rozjásaně. „Aspoň obléknu děti na zimu a nebudeme muset jíst pořád jen nejlevnějšího tuňáka! Zbyla nějaká zmrzlina i pro mě?”

„Jistě, protože já umím odpouštět!” smála se Lila.

Po zmrzlině poslaly děti nahoru, aby se převlékly. „Až děti usnou, dáme si šampaňské!” oznámila Lila. „Už se chladí v lednici.”

„To zní skvěle.”

Lila si sestru zkoumavě prohlédla. Z Elizabethina výrazu se nedalo vyčíst, zda něco je skutečně skvělé. „Nechceš se mi svěřit? Nerada bych zase čekala až na letní tábor, protože tam jsi mi teprve prozradila, že už pár měsíců máš menstruaci.”

„Svěřit se s čím?”

„No, s tím, co ti kazí radost z tohohle úspěchu. S tím, co tě trápí tak, až máš pod očima kruhy z nevyspání.”

„Netušila jsem, že vypadám tak hrozně.”

„Jak Draculova matka. Co je s tebou? Teď bychom měli oslavovat!”

Elizabeth pověděla sestře o návrhu Adama Cavanaugha na založení celé sítě obchodů Fantazie.

„To zní báječně, Lizzie! V čem je problém? Tedy, když vynechám fakt, že bys musela podnikat právě s ním.”

„Problémů by se našel celý seznam, Lilo. Přece nemůžu pendlovat s kufrem mezi městy a nechávat děti na starost cizím lidem. Mám tady zodpovědnost!”

„Tvým dětem by nejspíš jenom prospělo, kdyby si od tebe tu a tam odpočinuly.”

„Ale co peníze? V investování se vůbec nevyznám, a musela bych si vzít do začátku úvěr.”

„Vždyť jsi se zmínila, že Cavanaugh ti nabídl obchodní půjčku. Skoč po té šanci všemi deseti, Lizzie.”

Elizabeth si promnula čelo. Aspirin jí moc nepomáhal. „Když já nevím, Lilo.”

Lila ji vzala za ruku. „Souvisí ta tvoje nerozhodnost se sousedem od vedle?”

Elizabeth se zatvářila dotčeně. „Nevím, na co narážíš.”

„Lizzie,” pokračovala Lila, „děti mi vyprávěly, jak Matt shodil mísu ovoce a papíry, a ty že ses moc zlobila, že je Thad četl.” Lila ztišila hlas.

„Nemusím mít velkou představivost, abych si domyslela, co na těch papírech bylo. Jedna z tvých nových povídek, viď?”

„Ano.”

„A tobě bylo trapně, styděla jsi se.”

„Málem jsem hanbou umřela.”

„A teď se mu vyhýbáš.”

„Jako černému moru, Lilo. Nedokážu se mu kouknout do očí.”

„Jen kvůli tomuhle? Nebuď hlupáček.” Lila si všimla sestřina zrádného ruměnce. Elizabeth byla odjakživa naprosto čitelná. „Aha, tak on to nebude jediný důvod? On tu fantazii uvedl do života, co?”

„Dá se to tak říct,” zamumlala Elizabeth.

„Máš ty ale štěstí.”

Elizabeth si sklíčeně povzdechla. „Štěstí? Lilo, bylo to šílené.”

„Copak, spoutal tě?”

„Ne, ale - zahrál mou fantazii, protože věřil, že přesně to chci.”

„Hele, umírám zvědavostí, ale je mi jasný, že žádné detaily z tebe nevyrazím ani za milion let. Na druhou stranu, jsi do něho zamilovaná - neříkej, že ne - tak neměla bys takovou ohleduplnost naopak ocenit?

Víš, co by jiné ženy za to daly, kdyby jejich partner jen tušil, jaké mají erotické představy? Kdyby mu mohly sdělit svoje nejtajnější erotické sny nějakou oklikou, protože mluvit o nich přímo se stydí? Pokud tomu Thadovi záleží nejenom na tvém těle, ale i na srdci a duši a libidu, tak je živé zlato. Navíc je do tebe hotový blázen.”

Elizabeth dychtivě vzhlédla. Toužila po dalším přesvědčování. „Jak to víš?”

„Snadno. Kvůli Cavanaughovi se může žárlivostí pominout. To mi je jasné, i když toho chlápka vůbec neznám. Hele,” vstala Lila od stolu, „ty si hlavně udělej jasno v tom, jak si představuješ svůj další život. Cavanaughův návrh znamená dobrodružství. Thad Randolph je fantastický sám o sobě - a navíc je mnohem blíž domova.”

Elizabeth mlčky hleděla do stolu. Pokud si měla přiznat pravdu, bylo to jasné: Chtěla Thada.

A navíc dobře věděla, že ho obvinila neprávem. Jistě, bez dovolení si přečetl její povídku, ale těžko se jí hrabal v odpadcích. Těžko by zahrál milence jejích snů, kdyby nechtěl být jejím milencem. A možná tu erotickou nápovědu dokonce uvítal, protože se při milování s ní cítil jistěji, protože věděl, že ji skutečně uspokojí.

Ne, Thad neudělal nic špatného. Naopak.

Kolik mužů by si dalo tu námahu, aby splnili ženě její sny? Ostatně, nevyjel po ní hned po jejich seznámení, choval se zdvořile, zachovával

odstup. Ale líbilo se to čekání také jemu? A ona, místo aby ocenila, jaký je ohleduplný milenec, mu vrazila facku.

Na schodech zadupaly děti a Elizabeth se podívala na sestru. „Lilo, moc by ti vadilo, kdybych na tu večeři nešla s vámi?”

„Ale mami?!” zapištěla Megan.

„Ne, vy s tetou jít můžete,” ujistila Elizabeth rychle děti. „Tedy, pokud jí to nevadí.” Podívala se tázavě na Lilu.

„Nevadí, pokud máš pro to vážný důvod.” Lila pohlédla sestře zkoumavě do očí. Nyní zářily mnohem víc než před pár minutami.

„To mám.”

Lila se zazubila. „V pořádku. Jdeme, děti.”

Matt s Megan tryskem vyběhli z domu, aby si to maminka ještě nerozmyslela.

„Lilo, asi už nebudu psát další fantazie, tak mě k tomu, prosím tě, nenuť.”

„A proč ne?”

„Je to náhražka. Nejvyšší čas, abych o milování přestala snít a začala se milovat. V tom je velký rozdíl, chápeš?”

„No, nechápu, ale znám tě natolik, abych ti věřila, že víš, co tím sleduješ.”

„Jednou to poznáš i ty.”

Lila se zatvářila pochybovačně, ale hned se usmála. „Hlavně s ním buď šťastná, Lizzie. Zasloužíš si to.” Ukázala na dva batůžky, které ležely na podlaze v kuchyni. „Jsem bytostný optimista. Děti beru na noc k sobě, už si sbalily věci.” Mrkla na sestru a vyšla za dětmi z domu.

Elizabeth počkala, až dveře zaklapnou, pak utíkala do koupelny a roztočila kohoutky nad vanou. Do vody vymáčkla kapky voňavé pěny, a než se vana napustila, u šatníku si chvatně vybrala, co na sebe. Za dvacet minut byla připravená. V kuchyni ještě vytáhla z lednice Lilinu vychla-zenou láhev šampaňského a vyběhla do zahrady.

Thad se jako obvykle díval na zasklené verandě na televizi. Zaklepala a on ji přiběhl otevřít s výrazem radostného úžasu. Hned se ale rozpomněl, že je uražený, a silou vůle se zachmuřil. Mlčky stál na prahu před Elizabeth.

„Smím dál?” zeptala se a on ucouvl. Na verandě bylo teplo a vonělo to tam po něm, po jeho těle a vlněném pulovru, který měl k džínám, po jeho kolínské. Elizabeth k němu vzhlédla a navlhčila si rty.

„Omlouvám se, že jsem ti vlepila facku. Byla jsem vzteky bez sebe, jinak bych nic podobného v životě neudělala.”

Třaslavě se nadechla. Na rozdíl od své sestry nebyla impulzivní.

Neuměla to. Třeba zabere tahle její upřímnost? A co když nezabere?

„Já… Už pár dní o tom přemýšlím. Uznávám, že moje obvinění byla směšná. Vím, že jsi - “

„Elizabeth, co tady děláš?” přerušil ji chladným tónem. „Změnila jsi názor? Chceš snad, abych ti splnil další z tvých snů?”

Asi si to zasloužila. Tentokrát. Ale místo aby se urazila nebo pokorně odešla, svůdně se na Thada usmála a zašeptala chraptivě, jakoby v roztoužení.

„Ne, chci splnit jeden z těch tvých.”

Kapitola desáta

„A já si pořád myslel, že jsi taková slušná holka!”

Elizabeth mu na okamžik přestala okusovat biceps. „Převezla jsem

tě, co?”

„To je slabé slovo,” povzdechl si Thad.

Položila mu hlavu na rameno. „Po pravdě, musela jsem v sobě vybičovat všechnu odvahu, abych přeběhla obě zahrady jen na jehlových podpatcích a pod pláštěm téměř nahá. Asi jsem překonala sama sebe.”

Pod nahou kůží hrudníku, který lenivě laskala prsty, zaslechla burácení tichého hlubokého smíchu. „Když jsem ti povolil pásek u pláště, málem mě to porazilo.”

„Jo, vypadal jsi jak praštěný.”

Thad se zasmál. „Jen jsem si nebyl jistý, jestli jsi skutečná.”

„Ale jsem.”

Překulil se a přilehl si celou délkou svého těla. „Já vím.” Vášnivě ji políbil a Elizabeth nadchlo zjištění, že ani jeden z nich není zdaleka tak vyčerpaný, jak si myslela. Mužství se mu opět nalévalo touhou a v hrdle mu zněl slastný zvuk, který připomínal kočičí předení.

„Srdce se mi málem zastavilo, když jsi mi beze všech cavyků rozepnula poklopec,” šeptal chraptivě. „A kde ses naučila ten trik s šampaňským?”

„Vymyslela jsem si ho.”

„Tomu rád věřím.”

Elizabeth se tiše zasmála. „Přece jsem řekla, že tě chci rozmazlovat podle tvých vlastních fantazií.”

„Zdaleka jsi je překonala.” Podebral jí dlaněmi ňadra a střídavě je líbal. „V tom kalhotkovém kombiné jsi vypadala k sežrání.”

„Mně se nejvíc líbilo, když jsi ho ze mě svlékal.”

„Když jsme se přitom oba dva pozorovali v zrcadle.”

Elizabeth s tichým zasténáním vyšla vstříc jeho polibkům. Věděla, že než se začnou znovu milovat, musejí si něco říct. „Thade?”

„Hmmmm?”

„Vezmeš si mě, viď?”

Zvedl hlavu a zadíval se jí do ustarané tváře. „Tím bych si nebyl tak jistý. Jak moc dobrá jsi kuchařka?” Štípla ho do zadku, až vyjekl. „Tak dobře, dobře. Vezmu si tě.” Pak se rozesmál a opět ji sevřel v pevném objetí. „To si piš, že si tě vezmu! Když teď vím, co s tebou dokážou ty tvoje fantazie provádět, nenechám tě běhat po světě bez dozoru, slyšíš? Zvlášť když fantazii prodáváš i v tom svém obchůdku.”

„Ale věříš, že kdybych do tebe nebyla zoufale zamilovaná, nikdy bych neudělala to, co jsem právě udělala?” Mluvila naprosto vážně a Thad zvážněl stejně jako ona.

„Víš ty co?” Něžně ji pohladil po tváři. „Kdybys dnes nepřišla za mnou ty, zítra bych za tebou přišel já. Pokud bys první krok neudělala ty, já bych to udělal. Spolkl bych svou pýchu, svůj hněv bych hodil za hlavu, a přišel bych si pro tebe. Zoufale jsem po tobě toužil. A nemyslím jenom v posteli, i když právě tam vypadáš zatraceně dobře.” Očima sklouzl po její hebké nahotě. „Potřebuju tě, abych dokázal dál žít, Elizabeth,” řekl tiše a přimhouřil oči. „I Matta a Megan. Vás všechny.”

„Nejsi zvyklý na jejich vyvádění. Netušíš, jak dokážou člověka vytočit.”

Utišil ji. „Jistě se naučím být rodičem. A věř, že bych chtěl být dobrý rodič. Ale teď mlč a nech si vyprávět, jak moc tě miluju.”

Poslechla a zmlkla. Prsty jí rozčesával vlasy. „Miluju tě, Elizabeth. Přiznávám, že to byl chtíč na první pohled. Toužil jsem se s tebou pomilovat nejmíň tisíckrát předtím, než jsem k tomu vůbec dostal příležitost.”

Z jeho mužného úsměvu ji mrazilo v zádech. „No, a konečně jsem se dozvěděl, jak úžasná jsi žena. Věř tomu, že toužím ležet v tvém těle, kdykoliv to jen bude možné, že se toho nikdy nenabažím. Ale taky toužím být v tvé hlavě a v srdci. Býval jsem cynik, který nevěřil, že existuje romantická láska. Teď už vím, že existuje. Od toho dne, kdy jsi uvízla v koruně javoru a já měl tu čest uvolnit ti zatrženou spodničku, jsem doslova plul na růžovém obláčku.“

„Můžeš mi věřit, že o romantické lásce mi nemusíš nic vykládat.” Láskyplně se dotkla jeho rtů. „Jenom jsem nečekala, že ji najdu hned za domem. Nemusím rozšiřovat svoje podnikání, abych si obohatila život. Stačí mi každodenní láska k - “

„Tak moment, brzdi. Vždyť jsi o dalších obchodech uvažovala!”

„Nechci. Už na tom nezáleží. Adam mě dnes pozval na oběd a učinil mi nabídku.”

„Jakou nabídku?”

„Thade, už jsem ti řekla, že na tom teď nezáleží. Provdám se za tebe.”

„Jakou nabídku?” opakoval tvrdohlavě.

Stručně mu vysvětlila, s čím Adam přišel. „Ale teď ho samozřejmě musím odmítnout.”

„Proč?”

Užasle na něho vykulila oči a zasmála se. „Proč? Protože těžko stihnu být manželka a matka a manažerka řetězce butiků Fantazie zároveň.”

Thad si podepřel hlavu rukou. „Proč by ne? Já budu taky manžel a otec a současně zvládnu vedení firmy. Když budu mít svou kariéru já, proč ne ty? Tedy, pokud o to stojíš.”

Několikrát se pokusila o odpověď, ale slova se jí řinula hlavou bez ladu a skladu tak rychle, že větu z nich nesestavila. Nakonec s plachým úsměvem přiznala: „Je to příležitost, jaká se nabídne jednou za život.”

„Tak do toho jdi!“ políbil ji na ústa. „Máš mou podporu.”

„Ještě si to nechám projít hlavou, ale přiznám se, že mě to láká pořád víc.” Ovinula si kolem prstu pramínek hnědých chlupů, které mu rašily na hrudi, a vzhlédla k němu zpod sklopených řas: „A co Adam? Trávila bych s ním hodně času. Ty už na něho nežárlíš?”

„Ne. Nebyl to on, na kom jsi při před chvilkou seděla obkročmo. Nebyl to jeho jazyk, co ti z bradavek slízával šampaňské. A tvoje hebká vřelá ústa nesvírala jeho - “

Na ústa mu připlácla dlaň. „To stačí!” zarazila ho.

Thad se zazubil: „Kromě toho, těžko se na něho můžu hněvat. Díky tomu chlápkovi jsem nasekal hotové jmění.” Tázavě naklonila hlavu k rameni. „Každičký centimetr betonu, co se použil při stavbě hotelu Cavanaugh, dodala firma Randolph Concrete Company. To jsi nevěděla?” Zavrtěla hlavou. „Moc bych se divil, kdyby to Cavanaugh vůbec tušil, protože materiál i práci poskytuju přes další dodavatele. Takže odpověď na tvou původní otázku, jestli na něho žárlím, zní: Ne, nežárlím. Nemůžu mít Cavanaughovi za zlé, že ho přitahuješ.”

Radostí celá zrůžověla. „Mezi námi dvěma nikdy nešlo o sexuální

přitažlivost. Zamlouvám se mu a on se zamlouvá mně. Ale muže jeho

typu bych nikdy nemohla milovat. Je příliš jednostranný, příliš umanutý, všechno podřizuje pouze své ctižádosti, bezvýhradně.”

Thad se převalil na záda a založil si ruce pod hlavou.

„A jaký typ muže bys milovat dokázala?”

Jeho domýšlivost a samolibost jí připadaly roztomilé. Překulila se celým tělem na Thada a potěšené sledovala, jak se mu oči rozžhavily vášní. „Přesně takový typ, jako jsi ty.” Něžně mu ochutnala rty a zamumlala přímo do nich: „Protože ty jsi vystoupil z mých snů.”