Sandra Brown

Sestry Masonovy 02. Adamův pád

Prolog

Večerní zprávy toho byly plné.

K neštěstí došlo na jedné hoře v severní Itálii. Nebyla sice z nejvyšších, ale stačilo to. Byla dostatečně vysoká a rozeklaná, aby si vysloužila respekt i těch nejzkušenějších horolezců. Pád do skalní průrvy hluboké deset metrů vážně poškodil Adamu Cavanaughovi páteř, zajistil palcové titulky na prvních stránkách novin a způsobil paniku mezi jeho zaměstnanci po celém světě.

Thad Randolph nezpanikařil, ale zarazil se, odložil hračku svého syna Matta, kterou právě opravoval, a ostře si vyžádal od něj i jeho sestry Megan naprosté ticho. Potom se natáhl po přenosné televizi stojící na kuchyňské lince a zesílil zvuk.

„…jediný, kdo přežil. Právě ho letecky dopravili sem do Říma. Doufáme, že lékaři oznámí rozsah jeho poranění ještě dnes večer. Dalšími členy horolezecké expedice byli francouzský automobilový závodník Pierre Gautier a anglický bankéř Alexander Arrington. Podle zpráv oba muži na místě zahynuli. Pan Cavanaugh, mezinárodně proslulý magnát, je majitelem řetězce hotelů Cavanaugh. Je -”

„Hele, tam pracuje máma,” prohlásil Matt.

„Mluví o tom Adamovi, kterého známe?” zeptala se Megan.

„Ano,” řekl Thad pochmurně. „Pššš!”

Zprávu vysílali živě přímo z Říma. Moderátor v New Yorku se zeptal tamního zpravodaje: „Uvedli lékaři o stavu pana Cavanaugha nějaké podrobnosti?”

„Ne. Odmítají zveřejnit jakékoliv informace, dokud pana Cavanaugha důkladně nevyšetří a nebudou si jeho pro-gnózou naprosto jisti. V současné době víme jenom to, že má těžce poraněnou páteř.”

„Byl po příletu při vědomí?”

„Zatím nemáme nic oficiálně potvrzeno, ale zřejmě byl. Jakmile vrtulník přistál, ihned ho odvezli dovnitř. Více informací dostaneme -”

Thad sáhl po knoflíku, stáhl zvuk a pronesl několik ne-slušných slov. Kdykoli mu něco podobného ujelo, matka dětem doporučila, aby si toho nevšímaly, a přísně jim zakázala to

opakovat. Vždycky poslechly, protože měly strach z trestu - připadalo jim to nespravedlivé, protože Thada netrestala nikdy - ale ignorovat ji nedokázaly. Rozhodně ne v případě, když je tak vztekle procedil jako právě teď. „Do hajzlu. To je ale blbec.”

„O kom je řeč?” Elizabeth vstoupila zadním vchodem do kuchyně a odložila aktovku a kabelku na stůl. Všichni tři se k ní naráz otočili.

„Mami! Hádej, o kom mluvil ten člověk v televizi?”

„Matte, Megan, upalujte,” řekl Thad stručně, natáhl ruku a ukázal na dveře.

„Ale tati -”

„Ven. Chci si s maminkou promluvit o samotě.”

„Ale vždyť -”

Když mlčky svraštil obočí, námitky jim zamrzly na rtech. Myslel to vážně. Od té doby, co se Thad Randolph s Elizabeth Burkeovou oženil, ho její děti zbožňovaly a respektovaly. Přizpůsobil se jejich hlučnému veselí a ony zase jeho náladám. Měli se navzájem rádi a Matt s Megan daly bez problémů souhlas, aby je adoptoval. Ale teď nasadil výraz, který jasně říkal, že žádné odmlouvání nestrpí, a tak věděly, že hádat se by nemělo smysl a mohlo by to špatně dopadnout. Beze slova se tedy zvedly a neochotně odešly.

„Thade? Co se děje?”

Přistoupil k Elizabeth a položil jí ruce na ramena. „Nechci tě znepokojovat.”

„Znepokojil mě už pohled na tvou tvář. Co se děje? Řekni, co se stalo? Něco hrozného, já vím. Matka? Otec? Lila?”

Elizabeth ztratila prvního manžela při dálniční nehodě a dobře věděla, jaké to je dostat nečekaně tu nejhorší ze všech zlých zpráv. Stejně jako to ráno, kdy otevřela dveře dvěma policistům, kteří drželi čepice v ruce a ve tváři měli pohřební výraz, zhoupl se jí žaludek. S úzkostí ve tváři sevřela Thadovi košili na prsou.

„Pověz mi to.”

„Jde o Adama.”

„O Adama?” Krátce si olízla rty a zbledla.

Elizabeth měla Adama Cavanaugha ráda. Původně byli jenom obchodní partneři, jejich profesní vztahy se však změnily stejně rychle, jako vzrostl počet Elizabethiných stánků v halách hotelů Cavanaugh. Celkem jich už bylo pět a Elizabeth s Adamem měli v

úmyslu otevřít další. Pojilo je přátelství, které kdysi mohlo u Thada vyvolat žárlivost. Když se však přesvědčil, že hezký mladý milionář není jeho sokem v lásce k Elizabeth, začal ho rovněž považovat za svého přítele.

„Adamovi se něco stalo?” zeptala se Elizabeth slabým hlasem plným úzkosti.

„Uklouzl a spadl při slézání nějaké hory v Itálii.”

„Panebože.” Přitiskla si prsty na rty. „Je mrtvý?”

„Ne. Ale těžce se zranil. Převezli ho do Říma.”

„Těžce zranil? Jak?”

„Zatím přesně neznají rozsah…”

„Thade!”

Rezignovaně si povzdechl. „Má něco s páteří.” V Elizabethiných očích se zaleskly slzy. „Má přerušenou míchu?”

„Nevím.” Když se zatvářila pochybovačně, řekl důrazně:

„Přísahám, opravdu nevím. Neuvedli nic konkrétního.” Zopakoval jí všechno, co oznámil zpravodaj. „Nevypadá to dobře.”

Když se o něj opřela, pevně ji objal. „Adam se na ten výlet tolik těšil,” zamumlala s ústy na jeho košili. „Říkal mi, že chce tu horu zlézt, a já prohlásila, že je blázen, když chce kvůli tak pitomému sportu riskovat život,” popotáhla. „Ale jen jsem žertovala.” Náhle zvedla hlavu. „Byli s ním ještě dva přátelé. Co je s nimi?”

Thad jí zabořil prsty do vlasů, přitiskl jí hlavu nazpět a začal ji hladit. „Při tom neštěstí zahynuli, Elizabeth.”

„Ach,” zasténala, „to musí být pro Adama hrozné.”

„Podle zpráv jeden z nich sklouzl do zledovatělé průrvy a stáhl ostatní s sebou.”

Jak znám Adama, ať už to byla jeho chyba nebo ne, vezme na sebe plnou odpovědnost.” Po chvíli se odtáhla a podívala se na Thada. „Co pro něj můžeme udělat?”

„Momentálně vůbec nic.”

„Něco určitě musíme, Thade.”

„Musíš myslet na sebe. A na děťátko.” Položil jí dlaň na bříško zakulacené těhotenstvím. Byla v sedmém měsíci. „Adam by nechtěl, abys ohrozila jeho kmotřence.”

„Požádala bych paní Alderovou, aby pohlídala děti. Stihli bychom dnešní noční linku z Chicaga do Říma.”

„Ne,” řekl a ostře zavrtěl hlavou. „Ty do Říma nepoletíš.”

„Ale já tu prostě nemůžu jen tak sedět s rukama v klíně!” vykřikla zklamaně.

„Několik příštích dnů budeš mít spoustu práce. Budeš se muset postarat o milion maličkostí. Dokud lékaři neoznámí, jakou má Adam prognózu, bude panovat chaos. V takové krizi se bude spoléhat na to, že si zachováš chladnou hlavu. Budeš mu mnohem užitečnější, když zůstaneš tady, budeš brát telefony a odhánět zvědavce, než kdybys chodila sem a tam po nemocničních chodbách, trápila se tím, co nemůžeš ovlivnit, a zbytečně se vyčerpávala.”

Sklíčeně klesla na židli. „Myslím, že máš pravdu. Vím, že máš pravdu. Jen se cítím tak bezmocná a k ničemu.”

Thad to nevyslovil, ale myslel na to, že až se Adam Cavanaugh probere z bezvědomí - chraň bůh, aby se neprobral - a dozví se, že utrpěl poranění páteře, které ho trvale zmrzačilo, bude se cítit mnohem hůř.

„Chudák,” zamumlal tak tiše, aby ho Elizabeth neslyšela, a znovu ji konejšivě objal.

KAPITOLA PRVNÍ

„Špatnej nápad. Ze všech nápadů, na kterej kdy člověk přišel, je tenhleten nejhorší!”

Jak tam tak stála bosa v těsných džínách a ve vyšisovaném červeném triku, vypadala Lila Masonova jako dívka z hipísácké komunity. V té době byla ještě pouhé dítě, ale její výraz vyjadřoval vzpurného ducha tehdejší éry květinových dětí. Podrážděně si přehodila husté vlnité vlasy přes rameno. Blonďatou ofinu jí přidržovala páska uvázaná kolem čela, ale mimoděk si ji rovněž odhrnula.

„Ještě ani nevíš, co ti chceme říct,” hubovala Elizabeth mladší sestru.

„Už jsem toho slyšela dost. Adam Cavanaugh. No jen když jste vyslovili to jméno, věděla jsem, že s vašimi plány nechci mít nic společného.” Nepřátelsky pohlédla na sestru i švagra.

„Zapomeneme na to, že jste se o tom vůbec zmínili, a půjdeme

někam na zmrzlinu, co říkáte? Navždycky dobrý!”

Thad a Elizabeth na ni zírali s němou výčitkou. Když si všimla, že ještě nehodlají hodit ručník do ringu, padla na pohovku v obývacím pokoji svého malého bytu a přitáhla si koleno v roztřepených džínách před sebe jako štít. „No, tak spusťte. Ale zkraťte to kázání, ať to máme rychle za sebou.”

„Nedaří se mu dobře, Lilo.”

„Skoro všem pacientům s poraněním páteře se nedaří dobře,” odsekla sarkasticky. „Alespoň na začátku ne. A na rozdíl od pana Cavanaugha nemají finanční prostředky, aby si mohli zajistit tu nejlepší péči. Díky své šekové knížce má k dispozici víc doktorů, sester i fyzioterapeutů, než si může většina pacientů v jeho stavu dovolit. On mě nepotřebuje.”

„To je snobárna naruby, ne?” řekl Thad klidně. „Na tom, kolik má pan Cavanaugh prachů, vůbec nesejde.”

„Tak proč nechceš být jeho terapeutkou?” zeptala se Elizabeth.

„Protože ho nemám ráda,” odsekla Lila a zvedla obě ruce, aby zarazila jejich námitky. „Ne, řeknu to jinak: je mi odporný, nenávidím ho a opovrhuji jím. A je to vzájemné.”

„To by s tím nemělo mít co dělat.”

„Ohó, ale má!” Lila vyskočila z pohovky a začala přecházet sem a tam. „Chlápci jako on, kteří fyzioterapii potřebují, jsou nejhorší. Myslím tím absolutně nejhorší pacienti. Děti tě milujou a zbožňujou, že jim věnuješ pozornost. Staří lidé slzí vděčností, mladé ženy ti dojemně děkují. Ale muži Cavanaughovy věkové skupiny,” zavrtěla neústupně hlavou, „díky, nechci. Ve špitále losujeme, kdo si vytáhne černého Petra!”

„Ale, Lilo -”

„A proč to tak je?” přerušil Thad manželku. Ve vypjatých situacích se Elizabeth nechávala unášet city, kdežto on se choval věcněji, zejména k rozmarné švagrové, jejíž prudké změny nálad byly naprosto nepředvídatelné.

„Protože před úrazem páteře většinou byli v perfektní fyzické kondici. Mnozí se zraní při nějakém nebezpečném sportu. Pořád hledají vzrušení, jsou aktivní a nebezpeční. Motorkáři, surfeři, lyžaři, potápěči, prostě tenhle druh lidí. Musejí být neustále v pohybu, potřebují ho víc než většina ostatních lidí. Když se některý zraní a ochrne, třeba jen dočasně, tak trochu mu přeskočí. Nemůže se vyrovnat s tím, že už není superman, ale bezmocný invalida. Je psychicky na dně. Bez ohledu na to, jakou měl před úrazem povahu, zahořkne a za své neštěstí chce trestat každého na světě. Krátce řečeno, stane se z něj naprosto nesnesitelný člověk.”

„Adam takový nebude.”

„Správně,” souhlasila Lila. „Bude horší. Může totiž ztratit o hodně víc.”

„Bude vědět, že jsi tam, abys mu pomohla.”

„Bude nenávidět všechno, co udělám.”

„Bude ti vděčný.”

„Bude se se mnou rvát.”

„Budeš pro něj paprsek naděje.”

„Budu jeho obětní beránek.” Lila dlouze povzdechla. „Já budu snášet jeho mizernou náladu a potýkat se s jeho vzpurností. Pokud se nechám zneužít, což mě ani nenapadne. Tak, konec diskuse. Což takhle zajít si na zmrzlinu?”

Elizabeth se obrátila prosebně k Thadovi. „Udělej něco.” Krátce se zasmál a pokrčil rameny. „Co chceš, abych udělal?

Je to dospělá ženská. Rozhoduje o sobě sama.”

„Děkuju ti, Thade,” řekla Lila vděčně.

„Ale ty jsi Adama viděl, ne já.” Thad pevně trval na tom, že Elizabeth do Říma nepojede, ale na její naléhání tam odletěl sám a vrátil se s informacemi z první ruky o Adamově zdravotním stavu… „Pověz Lile, co ti řekli doktoři.”

Lila se s těžkým povzdechem otočila a znovu se posadila na pohovku. Když se uvelebila, Thad řekl: „Letěl jsem za ním na Havaj.”

„Myslela jsem, že je v Římě.”

„Byl. Na jeho žádost ho po operaci převezli do nemocnice v Honolulu.”

„Operovali ho?” Thad přikývl. „Pokud jsem vyrozuměl, s míchou si tam nic neudělal.” Přes veškerou averzi k Adamu Cavanaughovi v Lile probudil profesionální zájem.

„Naštěstí. Ale měl zlomené obratle. Doktoři to spravili. Nerozumím lékařskému žargonu, ale utrpěl kontuzi páteře. Šlo o náraz do páteře, který způsobil velký otok.”

„Kontuze je pohmožděnina. Tkáň oteče a tlačí na nervy. Dokud otok zcela neopadne, nebudou doktoři s jistotou znát rozsah ochrnutí a nebudou vědět, jestli je trvalé.”

„Přesně tak,” řekl Thad a přikývl. Její zasvěcené shrnutí souhlasilo s tím, co mu sdělili odborníci.

„A chirurgický zákrok prodlouží dobu, po kterou otok kolem obratlů bude,” dodala Lila.

„Ano, ale to bylo před čtrnácti dny. Měl by vykazovat zlepšení, jenže je na tom pořád stejně.”

„Ještě stále má diaschízu?” Na Thadův tázavý pohled vysvětlila: „Šok páteře. Paralýza.”

„Ano.”

„Od pasu dolů nic necítí?”

„Přesně tak.”

„Měl by začít s fyzioterapií.” Thad se zatvářil provinile. „Už začal,” pochopila Lila. „Že jo?”

„Ano,” zabručel Thad polohlasně, „ale moc dobře to nešlo.”

„Bránil se,” konstatovala Lila. „čímž se náš kruh uzavírá. Právě jsi dospěl k mému stanovisku. Lidé jako Adam odmítají

rehabilitaci. Většinou ze strachu, že už nikdy nebudou jako dřív. Takže chtějí buď dělat všechno sami, nebo nechtějí dělat vůbec nic. Co z toho platí v Cavanaughově případě?”

„Nechce dělat vůbec nic.”

„Ehmm,” profesionálně si odkašlala.

„Máš mu to za zlé?” zeptal se Thad se stopou zoufalství v hlase.

„Já nemám komu co zazlívat”, vyhrkla Lila prudce. „Moje práce je maximálně využít toho, co pacientům zbylo. Ne je konejšit jako děti, když pláčou pro to, co ztratili.”

Zajel si rukou do vlasů. „Já vím, promiň. Já jen… sakra, kdybys ho viděla, jak tam tak ležel na tý zatracený posteli, vypadal tak… zuboženě.”

Lilin výraz trochu změkl. „Takové pacienty vídám denně.

Některé dokonce zuboženější nežli Adam Cavanaugh.”

„To věřím.” Thad si zhluboka vzdychl. „Nechtěl jsem tím naznačit, že by Adam měl před jinými pacienty dostat přednost, anebo že s ním nesoucítíš.”

„Jenomže je to náš přítel,” namítla Elizabeth klidně. „Velmi dobrý přítel.”

„A můj veliký nepřítel,” připomněla jim Lila. „Od první chvíle, kdy se naše oči setkaly, byla v nich oboustranná nenávist. Měla by sis to pamatovat, Lizzie. Tys nás přece představila ten den ve svém obchůdku.”

„Nezapomněla jsem.”

„A vzpomínáš si na vaši svatbu? Nedokázali jsme s Adamem absolvovat ani jediný povinný valčík, aniž jsme si vjeli do vlasů.”

„Obvinil tě, žes ho vedla.”

„Já ho skutečně vedla! Nelíbil se mi způsob, jakým vedl on mě.” Elizabeth s Thadem si vyměnili pohled. Kdyby situace nebyla tak vážná, museli by se té příhodě smát. „A o posledních Vánocích, když jsem přišla ráno k vám domů, vymyslel si okamžitě trapnou průhlednou výmluvu a zmizel.”

„Teprve poté, cos pronesla ten vtípek o huse, kterou přinesl.”

„Řekla jsem jen, že vzhledem k tomu, co za toho pitomýho ptáka zaplatil, mu aspoň mohli uříznout hlavu.”

„Urazilo ho to, Lilo,” řekla Elizabeth. „A já se mu ani nedivím. Bylo od něj moc hezké, že ji přinesl. Výtečně ji upravil jeden z našich hotelových šéfkuchařů a –„

„Dámy,” přerušil je Thad dlouhým bolestným povzdechem. Když zmlkly, oslovil Lilu. „Dobře víme, že se z nějakého důvodu nemáte s Adamem rádi. Ale také si myslíme, že za těchto okolností by averze měla jít stranou.”

„Moje averze. Jako terapeut budu muset k němu být milá a lichotit mu. On se ke mně může chovat jako hajzl a projde mu to.”

„Možná, že jo, ale jde přece o jeho život.”

„Ještě pořád žije.”

„No on to chápe jinak. Hovoříme tu o kvalitě života. Víš, jak ambiciózní Adam byl a co ho pohánělo. Byl jako lavina těsně před sesuvem. Řítil se kupředu jako parní válec.”

„To by zase mohl”, pokrčila Lila rameny. „Vždyť mu doktoři

řekli, že nedošlo k trvalému poškození a ochrnutí je jen dočasné.”

„Ale nepřesvědčili ho. Než se jim to podaří, nezáleží na tom, co mu budou vykládat. Musí uvěřit, že jeho stav není trvalý. A rychle. Jeden doktor mi řekl, že čím déle se nebude hýbat, tím menší má naději, že se úplně uzdraví.”

„To je pravda.”

Elizabeth vstala, přistoupila k sestře, vzala její ruce do svých a řekla: „Prosím, Lilo. Vím, že žádám hodně. Ale copak by to byla taková hrůza pracovat na Havaji?”

„Ty mě vydíráš, Lizzie. Dobře víš, že Havaji a tím méně prosbám těhotné ženské jen těžko mohu odolat.”

Elizabeth se usmála, ale její oči zůstaly vážné. „Prosím.”

„Musela bych si vzít v nemocnici dovolenou na neurčito.” Chytala se posledního stébla a všichni tři si to uvědomovali. Ale nevzdávala se. „Opustila bych ostatní pacienty v polovině terapeutických programů.”

„Je tam celý štáb schopných terapeutů, kteří to vezmou za tebe.”

„Tak si najměte jednoho z nich, aby s tím slavným hotelovým poslíčkem pracoval.”

„Žádný není tak dobrý jako ty.”

„Mažeš mi med kolem pusy!”

„Dostaneš trojnásobek toho, co bereš teď.”

„Snažíš se mě uplatit?”

„Vrátíš se fantasticky opálená.”

„Přestaň na mě tlačit!” Vrhla na ně zamračený pohled a začala si zamyšleně hryzat vnitřek tváře. „Buďte ke mně upřímní! Kolik terapeutů to s Cavanaughem zkoušelo a neuspělo?”

„Nejsem si jistá -”

„Tři.” Elizabeth, jejíž průhledná lež byla sestřelena dřív, než stačila vzlétnout, se zlostně obrátila k manželovi. „Nemá smysl lhát,” řekl a pokrčil rameny. „Stejně by to zjistila, jakmile tam dorazí.”

„Jenže to už by byl mezi námi a jí Tichý oceán.”

Lila se zasmála. „Tak tři, hm? Dobrý Bože, je dokonce horší než jsem si myslela. Co proti nim měl?”

„První byl muž,” odpověděl Thad. „Adam řekl, že má ruce jako dvě šunky s železnou palicí přibalenou uvnitř. Podle jeho slov musel ten člověk přijít rovnou z výcvikového tábora pro boxery.”

„Milý chlapec,” zazpívala Lila a přehnaně zamihotala řasami.

„Pokračuj.”

„Druhá z jeho pokoje vyběhla v slzách. Nevíme, co jí řekl.”

„Jí? Byla mladá?” Thad přikývl. „Dovedu si to představit. Divili byste se, jak obscénní a vynalézavé návrhy vycházejí z úst paraplegiků,” poznamenala. „A co ta třetí?”

Thad se zašklebil. „Zkusili jiného muže. Adam tvrdil, že to je… ehm…”

„Homosexuál,” dodala Lila.

„To víceméně vystihuje jádro věci.”

Lila potřásla hlavou a poznamenala: „Ten člověk je klasický případ, říkám vám, přímo učebnicový.” Vstala, zastrčila si ruce do zadních kapes džin a otočila se k Thadovi a Elizabeth zády. Potom přešla k oknu, poodhrnula žaluzie a vyhlédla ven. Už třetí den mrholilo a všechno kolem bylo podzimně šedé. Havaj by byla opravdu příjemná změna, to je jisté.

Uvažuje skutečně vážně o tom, že se stane fyzioterapeutkou Adama Cavanaugha, člověka, jehož pouhé jméno v ní vyvolává znechucení a odpor?

Přesto však je to pacient, oběť nehody, vážně zraněný člověk, který by mohl opět normálně chodit. Hodně bude záležet nejen na rozsahu poranění, ale i na fyzioterapii, kterou podstoupí. A ona byla ve svém oboru dobrá. Dokonce mimořádně dobrá.

Obrátila se k Elizabeth a Thadovi. „Mluvili jste o tomhle nápadu s doktory v Honolulu?”

„Ano. Dali nám zelenou.”

„Dostanu naprosto volnou ruku? Nikdo nezpochybní mé metody, žádná zamilovaná sestřička s očima jako hvězdy nezmaří mou práci, nikdo mě nebude posuzovat ani mi nic vyčítat?”

„Co máš v úmyslu s tím ubohým chlapcem provádět?”

Lila se Thadovu podezíravému dotazu zasmála. „Pokud lékaři zjistí, že bude opět schopen chůze, bude mě nenávidět, než k tomu dojde. Bude řvát bolestí a projde peklem právě tak jako já.”

Elizabeth nervózně sepjala ruce na kulatém bříšku. „Nebudeš… já vím, že se s Adamem nemáte moc rádi, ale nebudeš ho…”

„Schválně trápit bolestí?” zeptala se Lila zlostně. „Důvěřuj mi aspoň trochu, Lizzie. Možná nemám moc skrupulí, ale mé profesionální integritě nelze nic vytknout.”

„Samozřejmě, promiň,” pípla Elizabeth a z únavy a stresu si promnula spánky. „Vím, že pro Adama uděláš, co bude v tvých silách.”

„Ještě jsem nic neslíbila.”

„Tak jdeš do toho?”

„Kdo mi bude platit?”

„V současné době se o účetnictví stará celý šik jeho po-dřízených, ale peníze půjdou z Adamova osobního účtu, ne z podniku.”

„Dobrá. Může si mě dovolit. Tisíc dolarů denně.” Když viděla jejich šokovaný výraz, začala se bránit. „Nemyslete si, že si je nezasloužím. Moje práce stojí za dvakrát tolik. Tisíc dolarů denně plus cestovné a náklady na bydlení.”

„Dohodnuto,” souhlasila Elizabeth, protože dobře věděla, že s ospravedlňováním těch výdajů před Adamovými oddanými zaměstnanci nebude mít žádné potíže.

„A nemůže mě vyhodit. Na to nebude mít právo nikdo kromě tebe.”

„Takže oficiálně přijímáš?”

Lila obrátila oči v sloup a slova, která pronesla, v Elizabeth vyvolala vděčnost za to, že nechala děti doma. Polom v náhlé inspiraci prohlásila: „Sakra, jo. Jak bych mohla odolat vyhlídce, že mi mocný Adam Cavanaugh bude vydán na milost a nemilost?”

„To musí být nějaký omyl. Cavanaugh. C-a-v-a-n-a-u-g-h.

Křestní jméno je Adam.”

„Já vím,” odpověděla recepční blahosklonně. „Ale jak jsem vám už řekla, pan Cavanaugh byl z této nemocnice propuštěn.”

Lila si přehodila těžkou leteckou tašku z jednoho ramene na druhé. „Ten člověk je paraplegik. Neříkejte mi, že odtud odešel.”

„O stavu pacientů nesmím podávat žádné informace.”

„No tak sem zavolejte někoho, kdo je podávat může. Ale fofrem!”

Recepční poslechla, ale zřejmě moc nespěchala. Než přivolaný lékař přistoupil k Lile, sedící v hale jako miniaturní sopka, která se právě chystá vybuchnout, uplynulo třičtvrtě hodiny. „Slečna Masonová?”

Lila odhodila časopis, který se za tu dobu naučila nazpaměť.

„Ano. A kdo jste vy?”

„Doktor Arno.”

„Omlouvám se, že jste musela tak dlouho čekat.” I přes jeho nakažlivý široký úsměv neřekla Lila nic, aby mu to nějak usnadnila. Úsměv se vytratil. „Šla byste laskavě se mnou?”

Chtěl jí vzít zavazadlo, ale odmítla. Spolu s leteckou taškou ho odvlekla do výtahu a sama během jízdy do šestého patra zachovávala nevlídné ticho. Jakmile se usadila do křesla v jeho kanceláři, přijala studenou limonádu, kterou jí nabídl, a pokynem hlavy poděkovala sekretářce, která jí pití donesla. Potom se napila a zeptala se: „Je Adam Cavanaugh stále ještě tady?”

„Ne, není.”

Potichu zaklela. „Pak tedy někdo popletl pokyny. Byla jsem najata jako jeho osobní terapeutka. Právě jsem zcela zbytečně překonala několik časových pásem a celý ten příšerný oceán.”

„Nestihli jsme vás zpravit včas, za což se omlouvám. Pan Cavanaugh požádal o propuštění včera ráno. Nemohli jsme nic dělat.” Zvedl ruce v bezmocném gestu. „Odjel do svého domu na Maui.”

„Jaký byl jeho stav?”

„Velmi špatný. Stále ještě je hodně slabý. Prosil jsem ho, aby počkal, dokud nebudeme vědět víc. Říkal, že už ví dost a smířil se s tím, že bude po zbytek života upoutaný na lůžko. Trval na tom, že půjde domů. Upřímně řečeno, slečno Masonová, mám

daleko větší obavy o jeho duševní stav nežli o diaschízu. Pevně věřím, že ta je pouze dočasná.”

„Páteř nebyla těžce poškozena?”

„Ne. Došlo k velmi bolestivému poranění, ale soudím, že jakmile opadne otok a začne s rehabilitací, postupně se mu vrátí i cit.”

„Od vrácení citu k lezení po horách je dost daleko. To je také patrně to, co si Cavanaugh myslí.”

„Určitě máte pravdu,” řekl doktor s lítostí. „Od nás i od specialistů, které si přivezl z pevniny, chtěl absolutní záruky, že na tom bude úplně stejně jako předtím. Nikdo z nás mu nechtěl dát nekvalifikovanou odpověď. často se můžeme jen dohadovat, jak se úraz páteře zhojí a jak dalece pohyblivý pacient bude.”

„No dobře, ať má od pasu dolů cit nebo ne, moc ráda bych panu Cavanaughovi dala svižný kopanec do zadku za to, že marní můj čas.”

Doktor se roztržitě poškrabal na tváři. „Hovořil jsem s vaší sestrou, paní Randolphovou. Navrhla, a já s tím souhlasím, že byste měla jet za panem Cavanaughem na Maui a okamžitě začít s terapií.”

„Hleďme, ona navrhla? Poslyšte, až budete mluvit s mou sestrou příště, předejte jí vzkaz.” Zmíněný vzkaz způsobil, že tvář, kterou si dr. Arno škrabal, zrudla jako řepa. „A teď, když mě laskavě omluvíte, pane doktore, půjdu si najít hotel s horkou sprchou a nejpevnější postelí na ostrovech a do obou se vrhnu, jen nevím, kam dřív.”

„Prosím, slečno Masonová!” Vyskočil z křesla a úpěnlivými gesty jí naznačil, aby se vrátila do svého. Spíš z únavy než proto, aby mu vyhověla, se Lila opět posadila. „Pokud jste opravdu tak dobrá, jak stojí ve vašich doporučeních, pacient vás zoufale potřebuje.”

„A žraloci potřebují nakrmit. To neznamená, že se nabídnu jako večeře.”

„Tak zlé to snad nebude.” Vrhla na něj chladný pohled.

Odvrátil zrak. „Připusťme,” řekl a neklidně se svíjel pod přímým pohledem modrých očí, „že pan Cavanaugh je zvyklý prosazovat svou vůli. Jednat s ním může být obtížné. Ale jsem si jistý, že vy ho zvládnete.”

Během řeči si prohlížel Lilino bílé kožené sako ozdobené stříbrnými cvočky a dlouhými třásněmi. Pro zdejší klima bylo příliš teplé, ale ještě neměla možnost ho odložit, a bylo jednodušší nechat ho na sobě, než se s ním tahat.

„Prosím, zvažte to znovu. Jeďte na Maui.”

„V žádném případě.”

Netrpělivě poslouchala, jak dr. Arno snaživě vypočítává důvody, které původně uvedli Elizabeth a Thad, proč by měla poskytnout Adamu Cavanaughovi fyzioterapii.

„No jo, souhlasím!” vykřikla tak náhle, až doktor nadskočil.

„Právě teď bych dala duši za vanu. Kterým směrem je Maui a jak se tam dostanu?”

Potom lékaři nadiktovala, jaká zařízení a pomůcky si chce vzít s sebou, a na výdaje se neohlížela. Zatímco všechno zařizoval, včetně soukromého letadla, které ji dopraví na sousední ostrov, zastavila před nemocnicí taxi a nechala se odvézt do obchodu. Využila neomezenou plnou moc k účtu, který dostala na nákup oblečení vhodnějšího pro zdejší klima.

Ze soukromého letadla se na Maui vynořila zahalená do pestrobarevného sarongu a na nohou měla místo bot sandály.

Nasadila si slamák, jehož široký okraj jí stínil oči, a pátravě se rozhlížela po najatém autě, které tu na ni mělo čekat.

Jakmile se usadila s mapou v ruce za volantem, vydala se k tropickému útočišti Adama Cavanaugha. Dálnice se brzy zúžila na menší silnici a nakonec z ní zbyla jen rozjezděná špinavá cesta, kterou Lila proklínala při každém prudkém škubnutí auta. Vinula se vzhůru po horském hřebeni hustě porostlém vegetací, jakou ještě nikdy neviděla, a užasle si ji prohlížela. Ohromila ji rovněž rozsáhlá nemovitost, kterou objevila na konci stoupající serpentiny. Sice čekala, že dům Adama Cavanaugha bude pěkný, ale ve skutečnosti překonal její očekávání. Byl přímo přepychový.

Pěšina z lávového kamene vedla vzhůru k mamutím ze-šikmeným předním dveřím z leptaného skla. Přistoupila k nim se zavazadly v rukou a stiskla zvonek. Po chvíli se dveře otevřely dokořán. Nejprve si myslela, že za nimi nikdo není, ale pak sklopila oči a uviděla drobného Asijce, jehož scvrklá tvář byla sotva na úrovni její bránice.

„Kdo vy?”

„Jsem Bo Peep, malá holčička, ztratila se mi ovečka, a taky kuličky na cvrnkání, jinak bych tu nebyla, páni!” zarecitovala Lila dětskou říkanku.

Mužík to považoval za zdařilou psinu a začal se smíchy plácat do kolen. „Vy, Lila?”

Zasmála se. „To jsem já. Jak se jmenujete?”

„Pete.”

„Pete! čekala jsem něco exotičtějšího.”

„Doktor volal, že vy přichodíte. Dál, dál.” S překvapivou silou jí sebral kufr a pokynul jí do oslnivé haly s černými a bílými mramorovými dlaždicemi.

Sklonila se a zašeptala: „Ví pacient, že přijedu?” Petrův široký úsměv zvadl. Taky odpověď! „To jsem netušila. Kde je?” Peteho černé oči vzhlédly ke galerii: „Tam nahoře?” Obřadně přikývl. „No, co se dá dělat,” zamumlala.

V duchu se připravila na nejhorší a začala stoupat po točitých schodech. Když dospěla k prvním dveřím, zastavila se a pohlédla tázavě dolů na Peteho. Potřásl hlavou a rychlým bodavým pohybem ukazováčku označil vedlejší. Přistoupila k nim a mlčky se otázala, zda jsou to ty správné. Pete přikývl téměř plešatou hlavou, načež se otočil a utekl do jiné části domu.

„Zbabělce,” pronesla polohlasem.

Lilino pevné zaklepání na dveře uvítal řev. „Jdi pryč!” Zaklepala znovu. „Jdi pryč, sakra, jsi hluchej? Nechci žádnej džus. Nechci ani nanuka. Nechci vůbec nic, jen abys mi dal pokoj.”

Lila otevřela dveře dokořán. „No ty jsi mi ale ostrý hoch!”

Adam otevřel překvapením ústa a když se přesvědčil, že nemá halucinace, rezignovaně položil hlavu zpátky na polštář. Neradostně se zasmál. „Bože, musel jsem se vážně provinit, že jsem se dostal do tohohle pekla.”

„Taky tě zdravím.”

Podrážky jejích nových sandálů pleskaly o podlahu z po-lévaných dlaždic, když se vydala k pronajaté nemocniční posteli. Zastavila se až u nohou a umožnila agresivnímu pacientovi, aby si ji důkladně prohlédl.

Poznamenal posměšně: „Většina žen má lepší vkus, než aby si na uši pověsila půl kila ovocného salátu.”

Lila zatřepala hlavou a rozezněla trsy plastového ovoce, jež koupila v Honolulu v jednom z těch krámků, které sloužily hlavně turistům. „Připadalo mi, že tyhle náušnice jsou docela roztomilé.”

„Ách, je to úžasný kostým, ale už je po Halloweenu.”

Lila sebrala veškerou svou vůli, aby něco kousavého ne-odsekla, zavřela oči a počítala do deseti. „Přesně jak jsem předpokládala. Skutečně to byl špatný nápad,” zamumlala nakonec.

KAPITOLA DRUHÁ

„Co tu sakra pohledáváš?”

„Snažím se, jak můžu starat se o nemocné přátele. Je to jedna z mých ctností.”

„Žádný nemáš. A pochybuju, že máš nějaký přátele. A pokud ano, pochybuju, že za nimi tak svědomitě chodíš, jestliže onemocní.”

„Ále, ále, nejsme dneska v nějaký špatný náladě?” zasykla.

Adam vztekle svraštil tmavé rovné obočí. „Na mizernou náladu mám plný právo,” zavrčel. „Ve srovnání s tím, co jsem zažil za poslední dva týdny, by stoletá válka vypadala jako letní slavnost. Byl jsem vydanej na pospas kvákalům, co na každou otázku flegmaticky odpovídají: „Musíme počkat a uvidíme”. Byl jsem nešťastná oběť despotických ošetřovatelek, kterým dělalo radost, když mě mohly sekýrovat, bodat do mě, strkat mi rourky do otvorů, o kterých jsem ani nevěděl, že je mám, a krmit mě ne-mocničním blivajzem. Všechny části těla, ve kterých mám ještě nějakej cit, mě příšerně bolely. Myslím, že mám na zádech proleženiny. A vím, že mám puchejř na jazyku.” Odmlčel se, aby se zhluboka nadechl. „A jako vrchol všeho se tu ještě ukážeš ty! Což mě přivádí k původní otázce. Co tu sakra pohledáváš?”

„Potřebovala jsem se u tebe osprchovat,” odpověděla drze.

„Promiň.”

„Neříkej mi… Hele, kam… Vrať se zpátky, Masonová.

Masonová!!!”

Lila nedbala jeho výkřiků, vyšla na chodbu, zavřela dveře a opřela se o ně. Opřela se o dveře, které za sebou zavřela. Když na ně dopadla hozená sklenice, měla pocit, jako by dostala ránu do hlavy. Zahvízdla a zavolala skrz dveře: „No výborně, doufám, že se ti ulevilo?”

Sešla dolů a řídíc se svým nosem našla Peteho v kuchyni, která měla okno obrovské jako plátno v kině. Nabízelo velkolepý pohled na blízký horský svah a Tichý oceán.

„Jsi masochista nebo co?” otázala se. Pete na ni zmatené pohlédl a zvedl řeznický nůž, kterým krájel zeleninu rychleji, než stačila očima sledovat. „Nevadí. Kam jsi mi dal zavazadla?”

Pete zanechal práce a se šťastným úsměvem ji doprovodil po schodech zpátky nahoru. „Hned vedlejší dveře”, oznámil a kývl směrem k pokoji, kde ležel Adam.

„Jupí!” zvolala se sarkastickým úšklebkem.

„Pokoj nelíbí?”

Když spatřila jeho schlíplý výraz, upřímně se usmála. „Ne, je báječný. Opravdu.”

Prošla kolem něj a vstoupila do hostinského apartmá, dvakrát tak velkého nežli její celý byt. Bylo také lépe vybavené, byla v něm malá chladnička s automatickou výrobou ledu, vařič se dvěma hořáky a nápojový bar. Navíc k němu patřila koupelna z černého mramoru, což v Lile vyvolalo pocit vrcholné blaženosti.

„Já věděla, že jsem se měla dát na hoteliérství,” mumlala si pro sebe, když ohmatávala zelené ručníky, měkké a vysoké jako drahé koberce.

„Cože?”

„Nic, Pete. Jen ve mně trochu hlodá závist. Kdy je večeře?”

„V osm.”

Podívala se na hodinky a v duchu si promítla, kolik časových pásem překonala. „To mám dost času se vykoupat a trochu si zdřímnout. Vzbuď mě v půl osmé.” Rychle zakýval hlavou. „Jak je to dlouho, co pan Cavanaugh naposled jedl?”

„Co vrátil domů.”

„Přesně to jsem si myslela. Nejí vůbec nic?” Pete zavrtěl hlavou. „Připrav mu večeři na přenosný stolek.”

„Nechce jíst. Hází na zem.”

„Dnes určitě ne,” prohlásila a v očích se jí zablesklo od-hodlání. „Jo, mimochodem, zásilková služba by sem měla dnes odpoledne dodat nějaké vybavení. Pokud se sem po té kozí stezce vyšplhá náklaďák,” dodala. „A v pokoji prince Cavanaugha je rozbitá sklenice, kterou je třeba zamést.”

Pete jí chtěl pomoct s vybalováním, ale vyhnala ho ven, aby si mohla v klidu dopřát koupel ve vaně s masážními tryskami. Jakmile se nahá natáhla na obrovskou postel a přikryla se saténovým prostěradlem, okamžitě usnula. Když ten legrační malý sluha zaklepal na dveře, vstoupil a nabídl jí na stříbrném tácku sklenici chlazené ananasové šťávy, byla by si ráda přidala aspoň dalších osm hodin.

„Díky,” řekla, když jedním rázem sklenici vypila. „Hned budu dole.” Pete odcupital ven. Lila odhodila prostěradlo a s lítostí vylezla z postele. „Později,” slíbila jí a věnovala saténovému prostěradlu milenecké pohlazení.

Kdyby s rehabilitačním cvičením počkala až do rána, nikdo by jí to nemohl mít za zlé. Měla za sebou pekelný den a dlouhý let ji naprosto zničil, zejména po tak dlouhém letu. Ale byla za tuhle práci dobře placená. Nikdo nemůže tvrdit, že Lila Masonova dává přednost svému pohodlí před pacientovými zájmy.

Kromě toho teď, když byla na místě, skutečně dychtila začít. Adamův stav spolu s negativním duševním rozpoložením byly pro ni skutečnou výzvou a jako profesionál nemohla odolat, aby se s ní nepopřála. I sebemenší zlepšení pacientova stavu byl důvod k oslavě. Adam potřeboval povzbuzení, které se dostaví, jakmile si splní i malý cíl.

A pak také, čím déle zůstanou jeho svaly ochablé, bez citu a schopnosti se hýbat, tím menší bude pravděpodobnost, že se úplně zotaví. Do dnešního dne už měl zaznamenat ve svalech nějaký cit. Lila si nemohla dovolit otálet, i kdyby chtěla.

S touto střízlivou myšlenkou v hlavě vyšla z pokoje oblečená ve stejném kompletu, který měla na sobě při příjezdu, ovšem bez slaměného širáku. Pete trval na tom, aby se navečeřela v jídelně, i když u skleněného stolu ozdobeného hořícími svíčkami v křišťálových svícnech a obrovskou kyticí orchidejí nemusela sedět úplně sama. Míchaná smažená zelenina a ryba byly vynikající. Složila za ně Petemu poklonu, když za ní šel po schodech nahoru a nesl stolek s večeří pro pacienta.

Před dveřmi Adamova pokoje ho od něj převzala. „Pokud nevyjdu živá, můžeš ho ve spánku zardousit.”

„Nebude mu líbit,” namítl Pete a pohlédl ustrašeně na zavřené dveře.

„Pravděpodobně ne, ale bude to čím dál horší, dokud se to neobrátí k lepšímu,” prohlásila a pokynula hlavou, aby jí dveře otevřel. „Nejlepší bude s tím začít a dotáhnout to do konce.” Jakmile přestoupila práh, Pete je pevně zavřel.

Adam, který apaticky zíral z okna, otočil hlavu ke dveřím, a když ji spatřil, zasténal: „Jdi pryč!”

„Jen křič! Hele, to se rýmuje. Ani jsem nevěděla, že jsem básník.”

Vrhl na ni vražedný pohled. „To je práce Elizabeth, že jsi tady?”

„Nemyslíš si snad, že bych přijela dobrovolně, že ne?”

„Měl jsem za to, že Elizabeth je má přítelkyně.”

„To je. Chce pro tebe jen to nejlepší.”

Hořce se zasmál. „Pokud jsi ty ta nejlepší, pomoz mi pánbůh, kdyby mi přála to nejhorší.”

„Kdyby to záleželo na mně, nechala bych tě tu ležet a hnít ve vlastní sebelítosti.” Pokrčila rameny. „Ale máš spoustu prachů, a něco z nich mi kápne, když tu zůstanu a budu s tebou cvičit.”

„To si teda počkáš!” zařval.

„Zdejší ubytování je průměrné až slušné. K práci patří dovolená na Havaji, která mi určitě přijde vhod. Tam doma je chladno a deštivo a potřebuju se trochu opálit. Je to úleva, že jsem vypadla ze své rutiny. Pracovala jsem s pacientem, který byl ještě větší fňukal, než jsi ty, a jestli ještě jednou shodíš ten ubrousek na zem, Cavanaughu, s radostí tě srazím dolů, abys ho sebral.”

Stála vedle jeho postele s rukama v bok a zabodávala se do něj nepřátelským pohledem. Oplatil jí stejně. „Seber si ten tác a svý ušlechtilý kecy a obojí si strč do…”

„To už jsem taky slyšela,” přerušila ho. „Neexistuje žádná urážka nebo nadávka, kterou bych ještě neznala. Ať jsou jakkoliv obscénní, nemůžou mě vyvést z míry. Tak šetři svou energii i můj čas a pusť se do večeře. Protože ty ji sníš, než odsud odejdu. čím dřív to uděláš, tím dřív se mě zbavíš. Jak dlouho budeš snášet mou společnost, záleží jen na tobě.”

Postavila přenosný stolek na postel, žuchla z výšky na pelest vedle něj a založila si ruce pod prsa, takže se jí zvedla a nad okrajem sarongu bez ramínek se ukázaly svůdné obliny. Zpozorovala, že se pacientovy oči přesunuly na její hruď, ale polohu nezměnila. Výraz v její tváři zůstal lhostejný, když sebejistě zvedl oči.

„Patří pohled na dekolt k tvým službám?”

„Je to jen bonus,” odpověděla s drzým úsměvem, „po-chopitelně zdarma.”

„Už jsem viděl lepší.”

„Ale jistě ne za takovou cenu.”

„Kolik ti platí? Dám dvojnásobek, abych tě odtud dostal.”

„Napadlo mě, že to zkusíš.” Zalovila v misce s ovocným salátem na tácu s večeří a vytáhla kousek ananasu. Nenucené si na něm pochutnávala. „Ale upřímně řečeno, měl by ses také hned dozvědět, že tady nejsem jen kvůli penězům.”

„Neříkej mi, že jsi sem přišla z pouhé dobroty srdce.” Ušklíbla se na něj. „To víš sám nejlíp.”

„Tak tedy proč?”

„Představ si, jak mi po profesní stránce pomůže, že jsem pracovala s velkým Adamem Cavanaughem. Brzy se ke mně pohrnou filmové hvězdy s ischialgickým syndromem a sportovní hvězdy se zátěžovým poraněním. Než se naděju, budu tak slavná jako ty.”

„Zbytečně marníš čas. Nikdy nedokážu víc než tu ležet a zírat do stropu.”

„Chceš se vsadit, drahouši? Budeš chodit, i kdyby mě to mělo zabít. I kdyby to zabilo nás oba. A než k tomu dojde, budeme jeden druhého nenávidět.”

„Nenávidíme se už teď.”

Zasmála se. „Tak už máme náskok. Teď buď hodný chlapeček a sněz tu dobrou zeleninu, kterou ti Pete uvařil.”

„Nemám hlad.”

„Měl bys mít. Už jsi nejedl pár dnů. Pete mi to řekl.” Vytáhla z ovocného salátu kolečko banánu a snědla ho. „Přikrčí se pokaždé, když uslyší tvé jméno. čím jsi ho tak vystrašil?”

„Řekl jsem mu, že dokážu mluvit s Buddhou a že nikdy nedosáhne nirvány, když odtud nevypadne a nepřestane mě otravovat. Totéž se týká i tebe.”

„To je k ničemu. Nejsem buddhistka.”

„Víš, co myslím.” Odvrátil hlavu. „Prostě, jdi pryč. Nech mě být.”

„Ne, dokud se nenavečeříš.”

„Nemůžeš mě k tomu donutit.”

„A ty mě nemůžeš donutit, abych odešla. Nedokážeš se hýbat, vzpomínáš si?”

Oči se mu nebezpečně zúžily. „Vypadni!” procedil skrz rovné bílé zuby.

„Nehnu se odtud, dokud tě nepostavím na nohy. Až se mnou bude časopis People dělat rozhovor, budu moct poctivě prohlásit s výmluvnou slzičkou v oku, že jsem pro tebe udělala všechno, co

je v lidských silách.” Rozprostřela mu na obnaženou hruď lněný ubrousek. „Máš pěkně vypracovaný svalstvo. Bude se ti hodit, až se začneš přemisťovat do kolečkového křesla. A ten hezký porost na prsou je velmi sexy.”

„Táhni k čertu.”

„Nerada se opakuju, ale půjdu, až sníš večeři.” Zvedla vidličku s jídlem k jeho ústům. Odmítl je otevřít. „Hele, sekáči, už teď jsi podvyživenej. Vzhledem k atrofii svalstva a kostí máš negativní vyváženost dusíku, což vůbec není dobře. Pokud tvoje tkáně nedostanou nějaké bílkoviny, jsi v háji. Kromě toho, když si trochu obalíš kosti masem, nebudou tak trčet ven, což je jeden z důvodů, proč máš dekubity čili laicky řečeno proleženiny na zádech.

Vím, že trávení ti funguje, protože mi to řekl doktor Arno. Taky už ovládáš svěrače, což je pro mě velká úleva a jeden z důvodů, proč se tě snažím přesvědčit, abys všechno snědl. Jinak budu předstírat, že jsem si nevšimla, že máš nejenom osteoporózu, kostnatění tkání, kontraktury a tak dále, které souvisejí s ležením a nicneděláním, ale hodláš navíc umřít hladem.

Když to shrnu, Cavanaughu, jestli nesníš to jídlo, budeš mrtvěj, ještě než začneme s rehabilitací. Jak ses tedy rozhodl?”

Pohlédl na ni, pak na vidličku, kterou mu stále držela u úst.

„Ruce ochrnutý nemám. Můžu se krmit sám.”

„Bezva. To je pro mě o jednu povinnost míň.”

Podala mu vidličku. Nějakou chvíli si ji prohlížel, pak ji strčil do pusy. Ukázalo se, že má hlad jako vlk. Po prvním soustu jedl hltavě a jídlo do sebe rychle házel. Vzhledem k tomu, že byl tak zaměstnaný žvýkáním a polykáním, vedla Lila konverzaci téměř sama.

„Nevím, kdy jsi naposled viděl Elizabeth, ale za několik posledních týdnů dítě moc pěkně povyrostlo. Elizabeth je široká jako stodola a prsa jí trčí až sem.” Sevřela rukama vzduch několik centimetrů před svým poprsím. „Thad z nich dostává závrať. Je přesvědčená, že se dítě narodí dřív, ačkoli doktor tvrdí, že všechno probíhá přesně podle plánu. Dětský pokoj je vymalovaný a připravený. Chybí už jen jeho uživatel.

Megan se samozřejmě nemůže dočkat, až bude mít miminko doma, aby s ním mohla Elizabeth pomáhat a starat se o ně. Chtěla bych ji vidět, až poprvé vezme do ruky špinavou plenu.

Vsadila bych se, že její nadšení rychle opadne. Nevíš, že ke slušné společnosti se neříhá, Cavanaughu. Ještě trochu vody?

Matt se zase bojí, že budou děťátko milovat víc nežli jeho, takže se chová jako spratek, ale prochází mu to, protože Elizabeth nechce vyvést z rovnováhy jeho psýchu. Thad vyvádí jako cvok. Vzhledem k jeho věku hraničí jeho posedlost otcovstvím s absurditou. Ale jde o jeho první dítě, takže je, hádám, pochopitelné, že je z těchle věcí úplně vedle.”

„Z jakých věcí?” zamumlal Adam s plnou pusou.

„No, z rodinného života.”

„To není nic pro tebe?”

„Ani náhodou!”

„Nezávidíš své sestře?”

„Děláš si srandu?”

„Radši bys spala s kdekým?”

„Nebuď vulgární, Cavanaughu,” pronesla dotčeně. „čtu noviny stejně jako ty. Vím, co se děje. Nikdo se zdravým rozumem už ,nespí s kdekým’.”

„To tě musí nepříjemně omezovat.”

„Vůbec ne,” řekla suše. „Partnery do postele jsem si vždycky pečlivě vybírala.”

„Ale nikdy jsi neměla jenom jednoho.”

„Myslím, že usadit se s jedním mužem na celý život by byla příšerná nuda.” Adam si odkašlal, utřel si ústa ubrouskem a hodil ho na prázdný talíř. „Nechal jsi tapioku,” vytkla mu Lila, kterou potěšilo, že jinak všechno snědl do posledního drobečku.

„Nenávidím ji a Pete to ví. Je to jeho způsob, jak mě provokovat.”

„Co s tím hodláš dělat?” popíchla ho. „Dáš mu pěstí?”

„Náramná psina.” Zavřel oči a položil si hlavu na polštář.

„Takže jsem se najedl. Ztrať se.”

„Ale to nemůžu. Aspoň ne hned.” Prudce otevřel oči. „Řekla jsi, že mi dáš pokoj, když se najím.”

„Krapet jsem švindlovala. No, nekoukej tak otráveně. Právě se dostáváme k veselejší stránce naší příští spolupráce.”

„Tak nějak o tom pochybuju.”

Zvedla přenosný stolek z postele a postavila ho na podlahu vedle dveří. Potom je otevřela a zavolala. „Pete, jsme připraveni!” Ozvěna jejího hlasu se nesla celým domem.

„Připraveni na co? Podívej, najedl jsem se, nestačí to?”

„Rozhodně ne. Začínáme dnes večer.”

„S čím?”

„Se žhavou aférou.” Adam polekaně vzhlédl. Zasmála se.

„Neměl bys chuť? Ale vážně, začínáme s tvou fyzioterapií.”

„Já ji nechci! Ničemu to neprospěje. Nepodrobím se takovému ponížení. Pete, odnes odtud ty blbosti. Co je v těch krabicích?”

„Přenosné rehabilitační vybavení.”

„Dej to pryč!”

„Brzy bude tahle ložnice vypadat jako tělocvična. Podej mi, Pete, ten šroubovák, ano?”

„Pete, pokud si vážíš svého zaměstnání a asijského zadku, nehneš ani prstem, abys - Tak jo, máš vyhazov, jsi propuštěný. Pete, neslyšel jsi mě?” Adam se na okamžik odmlčel a pak tvrdohlavě prohlásil: „Nic z toho nepotřebuju. Myslím to vážně, vy dva. Marníte čas.”

„Budeš už zticha?!” okřikla ho Lila, když si zarazila šroubovák do dlaně. „Koukej, co jsem si kvůli tobě udělala.”

„Tohle je můj dům,” prohlásil Adam s potlačovaným vztekem.

„Nežádal jsem o vaše služby, slečno Masonova. Nestojím o ně. Nechci ani vás.”

„Ale máš mě tu.”

„Máte padáka.”

„Nezmínila jsem se, že mě nemůžeš vyhodit? Ne? Pro tvoji informaci, byla to součást dohody. Pete, podrž tu hrazdu, než ji přidělám ke zdi. Trochu výš. Tak.”

Adam v duchu soptil, zatímco Lila s Peteovou pomocí upevnila hrazdu a dvě kladky za jeho postel. „To by prozatím stačilo,” řekla a trochu odstoupila, aby si dílo prohlédla. „Všechno ostatní budeme potřebovat až později, takže to zatím můžeš nechat dole. Děkuju, Pete.” Dala mu polibek na počínající pleš.

„Až budeš odcházet, zavři za sebou dveře.”

„Namáhala ses pro nic za nic,” konstatoval Adam poté, když Pete zmizel.

„Znám chlapy, kteří by byli štěstím bez sebe mít tak nad postelí nainstalovanou hrazdu.” Místo úsměvu se mračil ještě víc. Lila si povzdechla. „Dost legrácek. Když se přelezla, s pomocí téhle hrazdy můžeš přesouvat váhu a ulevit si. Pokud sis ovšem

ty proleženiny nezamiloval.” Škádlivě se zasmála, ale jeho tvář zůstala kamenná. „A kdykoliv budeš chtít, můžeš si procvičovat horní část trupu a paže s kladkami. Splní to dva účely. Cvičením se unavíš, takže budeš lip spát, navíc dostaneš hlad. A až tě přestanou bavit kladky, můžu ti přinést činky.”

„Ty si. asi myslíš, že jsem úplnej trouba. Nebudu se s tím

vůbec obtěžovat. Je to zbytečný. Chci jen -”

„Trucovat. Litovat se. Bejt mrzutej. Vyžívat se v sebelítosti, protože jsi konečně objevil něco, co nemůžeš za peníze koupit.”

„Jo,” zasyčel. „A proč ne?” Hněvivě ukázal na své nehybné nohy pod přikrývkou. „Podívej se na mě.”

„To jsem zrovna chtěla,” odpověděla Lila klidně. A než se vzpamatoval, strhla prostěradlo dolů.

Adam zděšeně zalapal po dechu. Totéž platilo o Lile, ale podařilo se jí to skrýt. Viděla už stovky těl, ale dosud nikdy nespatřila tělo tak dobře modelované. Bylo souměrné jako Michelangelův David, ale mnohem mužnější, opálené a pokryté měkkými tmavými chloupky, které lákaly k pohlazení.

Bylo jasné, že několik dní nejedl. Na hrudi se mu výrazně rýsovala žebra. Bylo rovněž zřejmé, že před nehodou holdoval sportu. Svaly na stehnech a lýtkách byly dobře formované. Bylo také zjevné, že by mohl uspokojit i tu nejnáročnější ženu.

„Velmi pěkné,” konstatovala Lila se záměrnou lhostejností.

„Dovedu si představit, proč jsi tak nervózní, že tě takové krásné svalstvo nechce poslouchat.” Zakryla mu podbřišek bílým ručníkem. „Začneme!”

„S čím?”

„S tím, o co se pokoušeli ti tři terapeuti, než jsi je vyhnal. Já teď podrobím každý kloub pasivnímu cvičení a budu s ním otáčet, až kam to půjde.”

„Máš pravdu. Dělali to všichni. Je to ztráta času.”

„Mého času. Těžko to lze považovat za ztrátu, protože jsem za to moc dobře placená. A ty jinak nemáš co na práci. Takže můžeš klidně ležet a být zticha.”

V hutných sprostých slovech shrnul, co by jí rád udělal. Zamračila se na něj. „Stejně nejsi v takové formě, abys toho byl schopen. Lituju. Přicházíš o skutečnou lahůdku. A obávám se, že jakmile to dokážeš, nebudeš o mě stát. Jestli si teď myslíš, že mě nenávidíš, jen počkej, až se dostaneme k FNP.”

„Co je zas k čertu tohle?”

„Fyzioneurologická podpora.”

Oči mu vzplanuly hněvem. „To zní hrozně.”

„Není na co se těšit, věř mi. Zatím postačí pasivní cvičení. Dnes tě ještě necháme na posteli, ale zítra ráno začneme cvičení ve stoje a pak tě přendáme na žíněnkový stůl.”

„Cvičení ve stoje?”

„Na sklápěcím stole. Vím, že už jsi se s ním seznámil, tak si nehraj na nechápavýho.”

„Nenávidím ten zatracenej krám.”

„Není to žádná velká legrace, to připouštím. Ale nechceš přece, aby se ti udělala krevní sraženina. Kromě toho stání napomáhá vyprazdňování močového měchýře. Nerada bych, kdyby ses musel vrátit k cévce, protože když ležíš naznak, můžeš chytit infekci, nebo se ti udělají močové kameny a budeš mít vesikouretrální reflux.”

„Můžeme mluvit o něčem jiném?” zeptal se a zbledl.

„Jistě. O čem chceš mluvit?”

„O ničem.”

Lila si stoupla vedle postele, zvedla mu pravou nohu a začala otáčet ztuhlým kloubem. „Jak často tě Pete obracel?”

„Neobracel mě.”

„Nedovolil jsi mu to.”

„To je pravda. Je to ponižující.”

„Správně by ses měl otáčet každé dvě hodiny.”

„No jo.”

„Není divu, že máš na zádech proleženiny. Jak myslíš, že si tím prospíváš, když lidi nenecháš, aby ti pomohli?”

„Jsem zvyklý pomoct si sám.”

„Soběstačný mužný týpek.”

„Co je na tom špatného?”

„Za daných okolností zaujímáš hloupý a kontraproduktivní postoj, ale chceš-li být soběstačný,” pokračovala rychle, když viděla, že se chystá protestovat, „tak se nauč obracet se sám.” Povšimla si, že ho zaujala, a vysvětlila: „Právě na tom se ukáže, jak je hrazda praktická. Pokud tě její užívání přivádí do rozpaků, navrhuju, abys sis to procvičoval, až u tebe nikdo nebude. Cítíš něco?”

„Ne.”

Obešla postel na druhou stranu a nadzvedla mu levou nohu.

„Chceš o tom mluvit?”

„O čem?”

„O té nehodě.”

„Ne.”

„Je mi líto tvých přátel.”

„Mně taky,” řekl tiše a zavřel oči. „Ale možná jsou na tom lip než já.”

„Nevykládej hlouposti. Doopravdy si myslíš, že by ti bylo lip, kdybys byl mrtvý?”

„Ano,” pronesl sarkasticky. „Bylo by to lepší než ležet jako kláda po celý zbytek života.”

„Kdo říká, že tak dopadneš? Nemáš poškozenou míchu. A znám lidi, kteří ji poškozenou mají a zdaleka nejsou neužiteční, mají zaměstnání a rodinu. Všechno záleží na tom, jaký postoj k tomu zaujmeš.”

„Je za tuhle přednášku nějaký příplatek?”

„Ne, přidává se zdarma hlupákům, ignorantům a umíněncům. Prognóza tvého úplného uzdravení je velmi dobrá, i když to může trvat dlouho.”

„Ale není to zaručené.”

Naklonila hlavu na stranu a znalecky na něj pohlédla. „Nikdo z nás nemá zaručené, co bude zítra, Cavanaughu. Z toho, co mi pověděla Elizabeth, vím, že jsi hráč. Nejenže se vyžíváš v životu nebezpečném lezení po horách, ale riskuješ i v obchodování. Nekoupil jsi nedávno, navzdory doporučení správní rady, řetězec hotelů na severozápadě, který se jen taktak držel nad vodou? A nevytáhl jsi je z toho?”

„Měl jsem kliku.”

„Už ji nemáš?”

„A jak by ses na mém místě cítila ty?” zeptal se vyzývavě.

„Byla bych šťastná, že nemám pronajatý prostor v rakvi.”

Vyplivl několik nadávek a odvrátil hlavu. „Jak dlouho to ještě bude trvat?”

„Možná týdny, ale třeba i měsíce.”

„Myslím tohle. To, co právě teď děláš.”

„Hodinu.”

„Sakra!”

„Bolí to?”

„Ne. Přál bych si, aby to bolelo.”

„Já taky, Adame.”

Prudce otočil hlavu a střelil po ní zlým pohledem. „Neopovažuj se mě litovat!”

„Litovat?” opáčila a krátce se zasmála. „To by mě ani ve snu nenapadlo. Obstaráš to za mě. Sebelítost z tebe přímo vyzařuje. Sakra, určitě nepotřebuješ ještě moji.”

Metodicky pokračovala ve cvičení. Zdálo se, že jeho mysl je odtržena od těla. Neměl s ním žádné spojení. Co se nevypnulo po úrazu, vypnul úmyslně sám. Většinu času měl zavřené oči a odvrácenou hlavu, vůbec se nezajímal o to, co s ním dělá. Pokud na ni vůbec pohlédl, z očí mu přímo čišelo nepřátelství.

„To by pro dnešek stačilo,” řekla konečně. „Je tam určité omezení, zejména v dolní části nohou, ale to je tím, že jsi po odchodu z nemocnice necvičil. Není to důsledek tvého úrazu.”

„Tisíceré díky, dobrá vílo. A teď už bys mohla vypadnout a nechat mě laskavě na pokoji?”

„Zajisté. Jsem vyčerpaná.”

„Vezmi si všechny ty krámy s sebou.” Kývl na kovový vozík, který předtím Pete přivezl dovnitř.

„Co, tohle?” zeptala se Lila nevinně. „To tu zůstává. Budeme to zítra potřebovat.”

Stáhla z něj ručník a opět přes něj přetáhla přikrývku. Jak se nad ním nakláněla, aby ji uhladila, chytil ji za předloktí. Prsty i svaly na rukou měl stejně silné a pružné jako dřív. Jeho stisk byl překvapivě pevný.

„Chceš, abych něco cítil?” zeptal se tiše. „Tak proč neděláš fyzioterapii, která ti jde nejlíp?”

„A to je co?”

Přes rty mu přelétl úsměv, který dokázal rozbušit srdce ženám po celém světě. Přimhouřil oko a sugestivně na ni mrkl.

„Ale jdi, Lilo. Taková nažhavená malá děvka jako ty, si docela určitě vzpomene na něco, co by mi udělalo dobře, na nějaký trik, co dokáže zvednout i mrtvolu. Proč si mi nesedneš na klín, abys zjistila, jaké rozpětí docílíš?”

„Pusť mě.”

Nepustil ji. Místo toho jí stiskl ruce ještě pevněji a přitáhl ji k sobě blíž. „Ležel jsem tady a sledoval, jak pobíháš sem a tam, jako by ti to tu patřilo. Poslouchal jsem tvoje nesmyslné žvanění,

až mi z toho bylo nanic. Ta tvoje pohotová pusinka určitě musí být dobrá i na něco jiného než na pitomé vtípky. Ukaž, co ještě dovedeš.”

Strhl ji dolů a tvrdě políbil. Potom jí jazykem rozevřel rty a pronikl do úst. Jednu ruku jí položil na šíji, zatímco druhou našel ňadro. Chvíli ho hladil, potom vsunul ruku pod sarong a začal třít její bradavku.

Lila se mu vytrhla a odstoupila z jeho dosahu. Urovnala si šaty a zatřásla hlavou, aby si upravila vlasy. Ústa měla vlhká a červená z jeho polibku. Olízla si spodní ret. Cítila, že je nateklý a pohmožděný. A chutnal skvěle.

To ji vynervovalo víc než všechno, co se právě stalo.

„Musel byste udělat mnohem víc než mě sexuálně obtěžovat, abyste mě odehnal, pane Cavanaughu. Takové chování je pubertální a málo originální. Pro bohatého člověka, který utrpí úraz jako vy, je příznačné, že se z něj stane urážlivý sexista jen proto, aby si dokázal, že je stále mužem. Buďte si tak nechutný a zpustlý, jak je libo. Vypovídá to něco o vašem charakteru, nikoliv o mém.”

Vztekle zabušil pěstmi do matrace. „Proč jen poslali tebe? Tebe! Myslím… panebože! Na seznamu lidí, které nechci mít kolem sebe, jsi na prvním místě.”

„Nápodobně, kámo, ale bez ohledu na to, jak dlouho to bude trvat, máš mě na krku.”

„Až to všechno skončí,” zavrčel výhružně, „osobně tě odtud vykopám.”

Liliny oči se rozzářily. „Myslela jsem, že už budeš napořád ležet jako kláda.” Uvědomil si, že se chytil do vlastní pasti, a zatvářil se překvapeně. Zasmála se. „Podívej se na to takhle. Vykopnout mě odtud ti dává cíl, k němuž by ses měl dopracovat. Tak dobrou, frajere!”

KAPITOLA TŘETÍ

Nemohla na Adamova slova zapomenout, a to jí působilo starosti. Když ji vyzval, aby si mu sedla na klín, připadal jí ten návrh spíše erotický než vulgární.

Obscénní poznámky a návrhy dělali mužští pacienti běžně. Byl to jejich způsob, jak se vyrovnat s bezmocí a pocitem marnosti. Obvykle je odbyla nějakým vtipem a okamžitě to pustila z hlavy, ale tentokrát to bylo jiné. Adamova slova ji vyvedla z rovnováhy a musela na ně myslet celý den.

Nejenže ji to zneklidnilo, ale vůbec to nechápala. Jak na ni mohl tak zapůsobit člověk, který se nedokázal ani hnout?

Proč se jí dnes ráno zdálo, že má všechny smysly zbystřené? Možná to je tím prostředím. Ani kouzelný ostrov Bali Ha’i by Cavanaughovu horskému útočišti nemohl konkurovat. Nádherná krajina, jasné barvy, mírné klima, vzduch prosycený opojnou vůní tropických květů. Dům byl architektonický skvost, za jehož štukovanými zdmi a obrovskými okny se rozprostírala nádherná vyhlídka. A byl nádherně zařízený. Nábytek pocházel z různých období, ale ladil dohromady a svědčil o Adamových širokých zá-jmech a dobrém vkusu.

Lila nemyslela, že by za její erotické probuzení mohl přepych, který ji obklopoval. Na druhé straně nesnesla pomyšlení, že by za ně mohl Adam Cavanaugh.

Neměla toho uhlazeného floutka ráda. Vůbec ne. Když o něj Elizabeth poprvé projevila zájem, Lila ji varovala. Byl zvyklý s lidmi manipulovat a připadalo mu přirozené, že jeho podřízení poslušně skáčou, jak poručí. Jeho bohatství, přirozený šarm a hollywoodský vzhled k němu lákal spousty žen z celého světa. Byl to playboy. Když noviny přetřásaly jeho milostné aféry, Lila se opovržlivě smála. Muži jako Adam Cavanaugh ji nikdy nepřitahovali.

Připouštěla, že má i nějaké ctnosti. Velkoryse podporoval četné charitativní organizace a Elizabeth ho považovala za rytíře v lesklé zbroji, protože financoval její vysněné obchůdky. Bez jeho pomoci by se do podnikání v tak potenciálně výnosných, ale riskantních vodách nikdy nepustila.

Jenže Lile byl vždycky podezřelý. Jak svěřila Elizabeth, nikomu tak uhlazenému nedůvěřovala. Musel mít nějakou povahovou vadu, která nebyla na první pohled vidět, podobně jako špatně vybroušená hrana na zdánlivě perfektním diamantu.

Tak proč jí srdce vyskočilo až do krku pokaždé, když si

připomněla jeho polibek?

Když na něj lhostejně přehodila přikrývku, chtěla dát Adamovi najevo, že je vůči nahému mužskému tělu naprosto imunní, a udělat na něj dojem. No, plán jí nevyšel. Ukázalo se, že dojem to udělalo jenom na ni. A ještě ke všemu způsobem, který by nikdy nečekala.

V noci za ním chodila každé dvě hodiny, aby ho obrátila. Když se objevila poprvé, zahrnul jí divokým proklínáním a nadávkami. Ignorovala je a násilím ho otočila na bok. „Cítíš se pohodlně?”

„Jdi k čertu!”

„Dobrou noc.”

„Jdi k čertu!”

Když jí budík zazvonil podruhé a doklopýtala do jeho pokoje, ve spánku naříkal. „Adame?” zašeptala tázavě. Přetočila ho na záda. Po tváři mu tekly slzy.

„Pierre?” volal rozčileně. „Alexi? Odpověz mi. Bože, ne!

Nemůžu je najít. Proč se neozývají?”

Otočila ho na druhý bok, upravila prostěradlo a odstoupila, aniž se z noční můry probudil. Odešla teprve tehdy, když přestal zmučeně vykřikovat a uslyšela, že opět pravidelně oddechuje. Spal nebo předstíral spánek pokaždé, když ho znovu přišla obrátit. Kdykoliv se dotkla jeho teplé kůže, v podbřišku se jí rozlil pocit podobající se lehkému opojení.

Šílené. Aby se jí třásla kolena před nějakým mužem. A to ještě před Adamem Cavanaughem? Šílené.

Natáhla si bílé šortky a bílé triko, které mělo vpředu obrovský rudý květ ibišku vyšitý hedvábím a vyšla ze svého pokoje. „Bůh ti žehnej, Pete,” řekla, když vstoupila do kuchyně a její nos nasál aroma čerstvě uvařené kávy. S úsměvem od ucha k uchu jí nalil hrnek a přisunul ho k ní. Odmítavě zavrtěla hlavou, že nechce smetanu ani cukr, usadila se na lavici a napila se.

„Šunka, vejce, omeleta?” zeptal se.

„Ne, děkuju. To ovoce vypadá dobře.“ Právě aranžoval na misku plátky manga, papáji a ananasu, když vstoupila. „A jeden pšeničný toust, prosím. Nahoře nic nového?”

„Použil mísu. Říká: ,Nechci už čurat do mísy.’”

Lila se zachichotala a znovu usrkla kávy. „Dobrá. Možná ho to přiměje, aby se posadil do kolečkového křesla a používal koupelnu.” Smetla si drobky z rukou. „Díky za snídani. Je čas udeřit. Stolek je připravený?” Odmítla Peteho pomoc a sama vynesla stolek nahoru. Jednou zaklepala a okamžitě otevřela dveře.

„Dobré rá -” Druhá slabika jí uvázla na rtech. Rychle stolek odložila na příborník a přeběhla přes pokoj k Adamově posteli.

„Panebože, co se stalo?”

Tvář měl zkřivenou bolestí a bílé rty zúžené a pootevřené, takže odhalovaly stisknuté zuby. „Levé stehno. Křeč,” vydechl.

Lila odhrnula přikrývku a zběžně mu nohu prohlédla. Potom se dotkla zkráceného svalu a prohlásila: „Spasticita.” Když schopnýma rukama sval masírovala, Adam dvakrát vykřikl.

„Chceš prášek proti bolesti?”

„Ne. Nesnáším, když nejsem pánem svého mozku.”

„Nebuď tak povýšený. Pokud potřebuješ prášek -” „ Žádný prášky!” zařval.

„Prima!” zařvala v odpověď. Bohudík byl její dotyk něžnější nežli tón hlasu. Pokračovala v masáži, dokud se sval nezačal uvolňovat a Adam nepřestal vraštit tvář bolestí.

„Díky,” řekl a pomalu otevřel oči. „Zatraceně. To bylo. čemu se tak zubíš?”

„Nechápeš? To je dobré znamení, ty hlupáku. Do svalů se ti vrací cit.”

Chvilku na ni zíral. Když mu došel důvod jejího úsměvu, oplatil jí ho. „Co znamená spasticita?”

„Pravděpodobně to naznačuje, že otok opadl a uvolnil tlak kolem páteře, který postihl svaly na nohou. Cítíš tohle?” Štípla ho do obnaženého stehna.

Vrhl na ni zlověstný pohled. „Máš velké štěstí, že necítím bolest, ale jenom tlak.”

„Tady?” Přikývl. „A co tenhle?” Stiskla mu sval nad kolenem.

„Ne.”

„A tady?” Přejela mu prstem přes chodidlo.

„Nic.”

„Nekoukej tak pesimisticky. Cit se objeví nejdřív na stehnech a bude postupovat dolů. A co pravá noha?” Lehce ho poškrábala vysoko na stehně. Mlčel. Když k němu zvedla tázavé oči, zíral na místo, kde spočívala její ruka.

„Jenom tlak,” řekl chraplavým hlasem, natáhl se pro přikrývku a přehodil ji přes sebe. Lila se rychle odvrátila.

„Výborně. To je úžasná novina. I když to znamená, že to nebude právě příjemné, když se ty svaly smrští. Budeme pracovat víc a častěji,” řekla energicky. „Musím to oznámit doktoru Arnovi. Bude tě chtít prohlédnout. Zavolám mu, zatímco budeš jíst.” Postavila mu stolek na klín a vyšla z pokoje dřív, než mohl něco říct.

Když se dostala do své ložnice, kterou Pete během její krátké nepřítomnosti uklidil, sáhla po telefonu na nočním stolku a vytočila číslo. Doktoru Arnovi však nevolala.

„Ahoj, Thade, tady Lila.”

„Ahoj! Jak se máš? Výlet se vydařil?”

„Neopovažuj se hrát si na dobrého kámoše. Na výměnu zdvořilostí se rozhodně necítím. Mám na tebe vztek.”

„Vztek? Na mě?”

„Nepochybuju, že jsi o tom věděl.”

„O čem to mluvíš, Lilo?”

„To moc dobře víš. O tom, co jste ty a moje velká sestra upekli, abyste mě dostali jako ztroskotance na nějakej ostrov společně se současným ekvivalentem Conrada Hiltona!”

„Jako ztroskotance? To sotva. A ,nějakej ostrov’ se tomu asi taky nedá říkat. Slyšel jsem, že Maui je překrásný. Vždycky jsem toužil se tam podívat. Možná příští léto sebereme děti a -”

„Thade!” Lila počítala do deseti a potom chladně prohlásila:

„Rozmyslela jsem si to. Tuhle mizernou práci nechci. On je odporný. Hrozný. Horší, než jsem čekala. Verbálně i fyzicky mě napadl.”

„Cože? Jak tě může ochrnutý muž fyzicky napadnout?”

Líbal mě, až mi v uších zvonilo. Samozřejmě to nevyslovila. Chvíli hledala odpověď a nakonec se jí podařilo vymyslet: „Hodil po mně sklenici.”

„A zasáhl tě?! Elizabeth, pojď sem. To je Lila. Adam po ní hodil sklenici.”

Když sluchátko předával do sestřiných rukou, zapraskalo to v něm. Slyšela také, jak Matt kvílí: „Chci mluvit s tetou Lilou.” Oba rodiče ho okřikli. Konečně k ní dolehl Elizabethin ustaraný hlas.

„Adam po tobě hodil sklenici? To se mu vůbec nepodobá.”

Lila tiše zaklela a pak sestřin výrok výsměšným tónem zopakovala. „Říkala jsem ti to, Lizzie. Když se člověku něco takového stane, celá jeho osobnost se změní. Přinejmenším dočasně. A obvykle k horšímu. Cavanaugha jsem neměla ráda od začátku. A moje city k němu se nezměnily.”

„Jestli po tobě hodil sklenici, musela jsi ho nějak vyprovokovat. Co jsi mu udělala?”

„No ty jsi tedy dobrá!”

„Já vím lip než kdo jiný, jak nesnesitelně se dokážeš chovat, Lilo.”

„Chovala jsem se naprosto profesionálně. Co jsem tady, ničím jsem sé ho nedotkla.” Pomyslela na náušnice s ovocem a teatrální způsob, s nímž odhrnula prostěradlo, ale došla k názoru, že celkem vzato řekla Elizabeth sestře pravdu.

„Ten člověk je nemožný. Celá situace je nemožná. Souhlasila jsem, že budu s Cavanaughem pracovat v nemocnici společně s ostatním personálem, na kterém si mohl vybíjet vztek. To, že jsem s ním zůstala sama, je něco docela jiného. Donutili jste mě k tomu. A já se chci vrátit domů. Dnes. Hned teď.”

„Co říká?” zeptal se Thad.

„Že se chce vrátit domů.”

„Toho jsem se bál. Jsou jako oheň a voda. Nemůžou navázat kontakt, Elizabeth.”

„Ale je nejlepší rehabilitační sestra, co známe. A Adam je nejlepší přítel, kterého máme. Na, promluv s ní ty. Zlobí se na mě a myslí si, že jí chci dirigovat.”

Lila obrátila oči vzhůru a netrpělivě poklepávala nohou o podlahu. Jakmile zjistila, že Thad opět drží sluchátko v ruce, řekla ironicky: „Nejsem dítě, kterému se stýská a chce z tábora zpátky domů. Elizabeth si vždycky hrála na velkou sestru, ale pokud někdo šéfoval, byla jsem to já. Ale má pravdu, že se zlobím. Přesun na Maui nebyl součástí dohody.”

„Nemůže to být všechno tak zlé.”

„Neřekla jsem, že je všechno zlé. Tenhle dům je hotový palác. Je tu rozkošný legrační mužíček, který je křížencem anděla a otroka. Myslí, že jsem úžasná, a dělá, co mi na očích vidí.” Povzdechla si. „Problém je on. Casanova Cavanaugh. Léčba pacienta v jeho stavu vyžaduje odolnost, energii a toleranci bez hranic. A rozhodující faktor je, že já prostě Adama Cavanaugha tolerovat nedokážu.”

„Tvoje pocity musí jít stranou, Lilo. Ten člověk tě potřebuje.”

„Nejde jen o mé pocity. On taky mou přítomnost snáší jen s největším vypětím sil. Když jsem se tu včera objevila, málem ho ranila mrtvice. Nedokážeme prostě jeden druhého vystát už od první chvíle, co jsme se poznali.”

„Dej tomu alespoň ještě jeden dva dny.”

„Ale -”

„Je na tom aspoň trochu lip?”

Přinucena povědět pravdu, podala Thadovi podrobný přehled o Adamově stavu včetně svalové křeče, která podle ní znamená zlepšení.

„No to je přece bezva novina!” vykřikl. Lila poslouchala, jak to všechno vypráví Elizabeth. „Tak už jsi udělala pokrok. Prostě tam vydrž. Adam změní názor. Zvykne si na tebe.”

Ale zvyknu si já na něj? Na to, že se ho musím dotýkat? To bylo jádro jejího dilematu a důvod tohoto telefonátu. Pohled na její velice ženskou ruku v takové blízkosti velice mužné části jeho těla nevzrušil jenom Adama. To, co udělal s ní, ji vyděsilo mnohem víc než jakékoliv slovní projevy jeho temperamentu.

„Vydržíš to ještě pár dní, že jo?” loudila Elizabeth, které Thad mezitím předal sluchátko.

Lila odevzdaně vzdychla. „Snad ano. Můžu. Ale začni za mě hledat náhradu ještě dnes. Zeptej se v nemocnici. Můj šéf ti jistě dá dlouhý seznam dobrých terapeutů. Navrhuju, abyste vybrali muže. Myslím si, že muž by mohl Cavanaugha zvládat lépe.” Která žena, sebevíc chladná a věcná, by se při pohledu na to nádherné tělo zachovala?

„Uvidím, co se dá dělat,” řekla Elizabeth nešťastně.

„Ještě dnes, Lizzie. Najdi někoho, kdo nastoupí na mé místo.”

„Nebude to snadné.”

„Zkus to.”

„Ano.” ¨

„Zkus to!“

„Ano!“

„Myslím to vážně, Elizabeth. K čemu by bylo dobré, kdybych Cavanaugha naučila zase chodit a pak by strávil zbytek života ve vězení za mou vraždu? Jsem ráda, že ti to připadá legrační!”

Rozzlobená sestřiným výbuchem smíchu, práskla sluchátkem do vidlice. Ani se Elizabeth nezeptala, jak se jí daří, ale když se může tak bláznivě chechtat, musí se cítit báječně.

Lily věděla, že kdyby opustila Adama v jeho současném stavu, utrpěla by její profesionální čest. Ale snad Elizabeth někoho sežene, takže za pár dní bude moct odjet s čistým svědomím. Mezitím s ním bude cvičit, jak nejlíp dovede, ale zároveň si zachová co největší odstup.

V tomto duševním rozpoložení se opět vrátila do Adamovy ložnice. „Výborně. Snědl jsi celou snídani.” Odstranila stolek.

„Co říkal doktor?”

„Doktor?”

„Ty jsi mu nevolala?”

„Hmm, ještě tam nebyl.”

„Přichází dost brzy každé ráno.”

„Zřejmě byl na vizitě.”

„Povídal něco, co mi nechceš říct, viď?” zeptal se Adam podezíravě. „Nejspíš ti sdělil, že se kvůli té svalové křeči nemusíš vzrušovat, protože neznamená vůbec nic, je to tak?”

Pohlédla na něj s rukama v bok. „Bože, ty jsi paranoidni.“

„Tak proč mi nechceš povědět, co říkal?”

„Když už to musíš vědět, vůbec jsem s ním nemluvila.

Zavolala jsem Elizabeth a Thadovi.”

„Kvůli čemu?”

„Že odcházím.” Když se Adam zatvářil překvapeně, zeptala se: „To snad chceš, ne?”

„Jo, jistě, jenom… “

„Co?”

„Nepřipadáš mi jako srab.”

„Taky nejsem. Obvykle. Ale naše vzájemná averze je tak silná, že se obávám, že by mohla být rehabilitaci na škodu.”

„Snad jsi profesionál a dokážeš na svoje osobní problémy zapomenout, nebo ne?”

Stejná slova slyšela už podruhé během půlhodiny a tentokrát měl tu drzost jí je vmést do tváře Adam Cavanaugh. Hlavu arogantně nakláněl na stranu a vyčkával.

Lila vztekle přimhouřila modré oči. „To tedy sakra jsem. Ale jsi natolik muž, abys snesl terapii, a nezasypával mě při tom urážkami?”

„To sakra jo.”

„Žádné nadávky. Žádné stížnosti. Žádné vzteklé nálady.”

„Souhlasím.”

„Někdy to bude pekelně bolet, ale já nepovolím.”

„Dokážu bolest vydržet.”

„Jak moc chceš zase chodit?”

„Nejenom chodit. Chci taky běhat, plachtit, lyžovat a… a vylézt na tu zatracenou italskou horu.”

„Pak jsou před námi týdny, možná měsíce tvrdé práce. Budeš makat a dřít, jak jsi to ještě nezažil. Než spolu skončíme, sáhneš si až na samé dno.”

„Jsem připraven.”

Lila opatrně skryla úsměv. Jeho postoj se zásadně změnil. Alespoň toho se jí podařilo dosáhnout. Už se nehněval jako poraněný obr, vrčící na každého, kdo vpadne do jeho ubohého doupěte.

„čím začneme?” zeptal se dychtivě.

„Koupelí.”

„Prosím?”

„Koupelí. Smrdíš, Cavanaughu.”

KAPITOLA ČTVRTÁ

Adam si založil ruce přes prsa a defenzivně nahrbil ramena.

„Nemůžu se vykoupat.”

„Ne ve vaně, samozřejmě. Vykoupu tě tady.”

Přivezla těsně k posteli nemocniční vozík, vytáhla z něj velké umyvadlo a zmizela v koupelně, aby do něj napustila teplou vodu.

„Pete mě může vykoupat!” zavolal na ni Adam.

„To není jeho práce.”

„Je, když mu to řeknu.”

„Myslela jsem, že máme dohodu, že si nebudeš stěžovat,” odsekla a odfoukla si námahou, protože umyvadlo bylo při cestě z koupelny pěkně těžké.

„Nevěděl jsem, že k ní patří koupání v posteli.”

„Tvoje chyba. Měl sis přečíst ty pasáže psané drobným písmem.”

„Dospělý člověk a mám se nechat omývat jako mimino. To je ponižující.”

„Rozhodně ne tolik jako páchnout.”

S předstíranou nenuceností pod něj začala prostírat ručníky. Pod trup to šlo snadno, protože se dokázal obrátit ze strany na stranu, ale aby mu je mohla položit pod spodní část těla, musela mu nadzvednout boky.

Aby zakryla trapnost této situace, zeptala se: „Dáváš přednost

nějakému určitému mýdlu?”

„V koupelně,” zamumlal.

Mýdlo našla ve sprše. Vonělo drahou mužskou vůní z dovozu.

„Moc pěkné,” řekla mu, když k němu přičichla. „Výrazná vůně, ale není vlezlá.”

„Těší mě, že ho schvaluješ,” odpověděl posměšně.

„Používáš také kolínskou?”

„Ano.”

„Až se oholíš, můžeš na sebe nějakou naplácat.”

„Oholím?”

„Nebo bys radši, abych tě -”

„Zvládnu to sám,” odsekl.

„V tom případě je zvláštní, že jsi to nedělal.” Vrhla na něj neupřímný, přeslazený úsměv. „Nebo máš v plánu vypěstovat si z toho strniště plnovous?”

Když přeložila půlku prostěradla nazpět, namočila zinku a mydlila ji, dokud nebyla plná pěny, upadl do zasmušilého mlčení. Nejprve mu umyla nohu. Namočila prsty a zeptala se: „Lechtá?”

„Náramně vtipný.”

„No tak, Cavanaughu, nebuď takovej mrzout.”

„Na paralýze je něco k smíchu?”

Zamračila se na něj. „Smích nezaškodí. Může pomoct. Jsi normálně na nohou lechtivý?”

Otočil hlavu a pohlédl na ni úplně jinak. Líně ji přejel očima, v nichž doutnala tak žhavá touha, že kdyby lístky ibišku na její hrudi byly skutečné, určitě by zvadly. „Jakmile budu v normálu, možná to zjistíš,” promluvil táhle a ospale.

„Pak už tě nebudu koupat na posteli.”

„Nemusí to být nutně při mytí. Mohla bys třeba dělat s mými prsty něco jiného.”

„Například?”

Popsal několik možností, jednu necudnější než druhou.

Žínka v jejích rukou na několik působivých vteřin znehybněla. Potom ji Lila ponořila do umyvadla, vymáchala a střelila po Adamovi, který se šklebil jako kocour, kyselým pohledem. „Jsi hnusný nemrava!”

„Ale zábavný, ne?”

„Tahle konverzace začíná být na můj vkus dost lascivní, Cavanaughu. To také odporuje naší dohodě.” Osušila ho, pak postel obešla a začala mu mýt druhou nohu.

„Jak to myslíš?”

„0 svém soukromém životě s pacienty nehovořím”

„Nechceš, aby se vzrušovali, co?”

„Přesně tak.”

Několik minut se díval, jak obratně si při práci počíná.

„Nechápu, že jste s Elizabeth sestry.”

„Většina lidí nás za ně uznává.”

„Na první pohled jste si podobné,” pronesl zamyšleně, „ale tím to končí. Jinak jste jako noc a den.”

„Obě jsme blondýny a modrooké.”

„To ano, ale ona je žensky přitažlivá, elegantní a jemná. A ty jsi -”

Lila opět přeložila prostěradlo a zvědavě na něj pohlédla.

„Jaká?”

„Nestoudná, drzá a agresivní.”

„To je i zápasník Hulk Hogan. Děkuju pěkně.” Zvedla mu pravou ruku a začala ji umývat namydlenou žínkou, nevynechala ani zarostlé podpaží.

„Nemyslel jsem to jako urážku.”

„Skutečně?”

„Zjevně už pár mužů považovalo tvou okázalost za atraktivní.”

„Vida, teď jsem okázalá,” zamumlala koutkem úst jako komik, který vypadl z role a obrací se na obecenstvo.

Adam se zachechtal. „Když jsem tě spatřil poprvé, viselo ti z ucha peří a na sobě jsi měla těsné černé kožené kalhoty a vysoké boty ke kolenům. Tomu já říkám poněkud okázalé.”

„To je moje oblíbené oblečení,” bránila se. „Právě ten den jsem si ho vzala na pacientovu žádost.”

„Byl to muž?”

„Hmm. Zranil se při motocyklovém závodě. Vzala jsem si to, abych ho rozveselila.”

„A povedlo se?”

„Co?”

„Rozveselilas ho?”

Pohlédla do Adamovy tváře a zjistila, že jeho výraz i tón hlasu zvážněly. „Ano.”

„Jdeš vždycky do takových extrémů, abys mužské pacienty rozveselila?” V hlase mu zaznělo obvinění, ale Lila se rozhodla ho ignorovat.

„Všem svým pacientům věnuju stejnou pozornost,” odpověděla vyrovnaně.

„Opravdu?” chytil ji za ruku.

Při konverzaci ho mechanicky myla. Teď si uvědomila, že jeho bradavky jsou vztyčené a trochu odřené žínkou. Tmavěkaštanové chloupky na hrudi byly vlhké a kroutily se. Pod dlaní cítila silné údery Adamova srdce.

Jak dlouho se vlastně bavili? Jak dlouho se mu její ruce pohybovaly na prsou? A kdo z toho měl víc? On nebo ona?

Jeho tiše vyslovená otázka ji vytrhla ze zamyšlení. Vyprostila ruku, krátce ponořila žínku do vody a vyždímala ji. „Na, umyj si uši, krk a… a všechno ostatní, kam jsem nedosáhla. Osuš se tímhle ručníkem. Dopřeju ti trochu soukromí, než vyměním vodu.” Odtlačila vozík od postele tak rychle, že špinavá voda vyšplíchla přes okraj umyvadla. Když ho nesla zpět do koupelny, aby ji vylila, třásly se jí ruce. Znovu ho naplnila a silně si

odkašlala, aby Adama upozornila, že se vrací zpátky do ložnice.

Právě vytahoval ruku zpod prostěradla. Když od něj brala žínku a namáčela ji do čisté vody, odvracela od něj oči. „A teď záda.”

„Jsou v pořádku.”

„Říkal jsi, že máš proleženiny.”

„Lhal jsem, abych získal tvé sympatie.”

„Lžeš!”

„Jak to můžeš vědět?”

„Heleď, sekáči,” řekla, netrpělivě přenesla váhu na jednu nohu a vystrčila oblý bok, „ty proleženiny se nezlepší, dokud je neumyju a nedám na ně antiseptickou mast.” Vytáhla tubu krému ze zásuvky vozíku a zatřepala mu s ní před obličejem. „Když je teď neošetřím, dostane se tam pravděpodobně infekce.”

„No dobře, už nic neříkám. Převal mě jako špalek.”

„Příště nás oba těch cirátů ušetři.”

Adam nebyl obalený svaly, ale měl dlouhé, štíhlé atletické tělo. Oba stálo dost úsilí přetočit ho na bok. Když spatřila mokvající puchýře na jeho zádech i zadku, zahvízdla.

„Dík,” poznamenal.

„Nemělo to nic společného s obdivem. Je to hnus.”

„Lékařský termín?”

„Ne, to je můj vlastní způsob jak parafrázovat hnisavý, nechutný a ošklivý.”

„Měla bys zapracovat na svém chování k pacientům.”

„Musím zapracovat na tvém zadku. Můžeš řvát.”

Když mu boláky čistila a nanášela na ně hojivou mast, neřval, ale plynule nadával. „Je to tvá vlastní chyba,” řekla mu, když vychrlil proud obzvlášť odporných sprostých slov. „Měl jsi nechat Peta, aby tě častěji obracel. Napříště ke změně polohy používej hrazdu.”

„Zkoušel jsem to dnes ráno.”

„Hodný chlapec. Dostaneš zlatou hvězdičku.”

„Už jsi skončila?” Vrhl na ni přes rameno temný, výhrůžný pohled.

Zamrkala. „Skončila s čím? S ošetřováním tvých proleženin anebo obdivováním tvého rozkošného zadečku?”

„Lilo,” zachrčel.

Poplácala ho po pevné hýždi na místě, kde žádné boláky neměl. „Uvolni se. Nechystám se tě znásilnit. Bolí tě ta jizva po operaci?” opatrně ji prohmatala, ale nenašla žádný důvod k obavám.

„Občas zasvědí.”

„Cítíš to?”

„Ano.”

„To je dobře. Nedělej si s ní starosti. Tvým budoucím milenkám se bude patrně moc líbit.”

„To rád slyším. Už jsme hotovi?”

„Ne, teď ti umyju záda. Mělo by to být příjemné.”

Soudě podle hlubokých vzdechů to bylo báječné. „Hádám, že všechno to sténání a vzdychání znamená, že se ti to líbí,” poznamenala o několik minut později, když ho utírala. „Což takhle nějaké tělové mléko?” Trochu si ho rozetřela po dlaních a začala mu ho do zad masírovat.

„To je náramný. Trošku do… ano, tam. Hmmm.”

„Zní to jako orgasmus,” poškádlila ho.

„V porovnání s tím, jak jsem se cítil v poslední době, máš pravdu.”

S úsměvem přitlačila na špičky prstů a nechala je po pružných zádech sklouznou dolů. Žádný tuk ani přebytečná tkáň. Byl napnutý jako buben.

„Lilo?”

„Hmm?”

„Budu zase někdy…?”

Postřehla změnu v tónu jeho hlasu a zvedla ruce, aby už nebyly v kontaktu s jeho kůží. „Budeš co?”

„Cítit orgasmus?”

„Záleží na tom, koho si vezmeš do postele.” Její humor byl vyčpělý jako tři dny stará sodovka.

Adam sáhl za sebe, chytil ji za ruku a táhl ji dopředu, až se její paže ovinula kolem jeho ramene a dlaň se mu opřela o krk.

„Nehraj si se mnou. Chci slyšet pravdu. Budu mít ještě někdy potěšení ze sexu? A budu moct ještě někdy někoho potěšit?”

Lila zírala dolů na jeho hlavu s rozcuchanými černými vlasy. Byl úžasný. Kterou ženu by nepotěšil pouhý pohled na něj? Měl perfektní dlouhý rovný nos a silné hranaté čelisti. Ani nerovné strniště mu neubralo na kráse, pouze jí dodalo jiný rozměr.

Ale on nechtěl slyšet, že je hezký. Na tom už nezáleželo. Pochybovala, že by některý muž vyměnil svou mužnost za klasickou krásu. Tyto otázky jí kladlo mnoho mužských pacientů, kteří se ocitli v podobné situaci jako Adam. Bylo to přesně to, co chtěli vědět ze všeho nejdřív. Když došlo na lámání chleba, nezáleželo na tom, jaký majetek a kolik peněz dotyčný muž má, či jak velkou prestiž získal. Chtěl vědět, jestli bude ještě někdy sexuálně fungovat.

Lila odpověděla tak pravdivě, jak mohla. „Nevím, Adame. Závisí to na tom, které obratle sis poškodil natolik, že se to nedá napravit. Tvé tělo utrpělo obrovské trauma. Vyžádá si to čas a spoustu tvrdé práce, ale zkušenost mi říká, že nakonec budeš zase jako nový.”

Pomohla mu položit se na záda. Její soucitný úsměv zeslábl, když se setkala s očima plnýma pochybností a podezíravosti.

„Ty lžeš.”

To nespravedlivé obvinění ji překvapilo, a tak rozčileně vykřikla: „Nelžu!”

„Pořád mi lžeš.”

„Pokud ti doktoři řekli, že nevědí, jak to dopadne, můžeš jim

věřit.”

„Ale vědí,” zavrčel. „Jen by mě zajímalo, proč se špatnými zprávami poslali zrovna tebe? Nebo ses nabídla dobrovolně? Považovalas to za jedinečnou příležitost, jak jednou provždy vyhrát tu soukromou válku, kterou spolu vedeme od chvíle, kdy jsme se poznali?”

„Tys musel z té hory spadnout rovnou na hlavu.” Rudý ibiškový květ na jejím triku se třásl rozhořčením. „Řekla jsem ti, že jsem sem nechtěla jet. Pokusila jsem se z toho vyvléknout i dnes ráno, ale Elizabeth kvílela a prosila mě tak dlouho, dokud jsem neslíbila, že s tebou zůstanu, než najdou náhradníka, což pro mě nemůže být dost brzy. Mezitím budu vykonávat své

povinnosti, ale nehodlám snášet tvé urážky a vymlouvat ti tyhle šílené sebeklamy.”

Přitiskl ukazováček na špičku jejího nosu. „Prostě už mi nelži.”

„Nelhala jsem ti.”

„A neposmívej se mi.”

„Neposmívala jsem se ti.” Při té představě se dotčeně zajíkla.

„Nikdy v životě bych se nedokázala zlomyslně posmívat někomu v tvém stavu.”

„Možná ne slovy, ale skutky.”

„Skutky? O čem to krucinál mluvíš?”

„Jen pro začátek, měla bys přede mnou chodit slušně oblečená a nepoletovat tady v šortkách. Vypadáš jako plážová děvka, která pátrá po příští oběti.”

„Cože?”

„Slyšelas někdy něco o botách? Hodně žen si je obouvá ze slušnosti, protože nechtějí vypadat vyzývavě. Nechodí bosky, ledaže… ledaže si o to koledují.”

Oči jí nebezpečně ztmavly. „Ty sexistický hade!”

„A taky jsem si myslel, že ošetřovatelky nosí čepce a ne-nechávají si vlasy volně rozpuštěné.”

„Nejsem ošetřovatelka.”

„To docela určitě nejsi. Co to bylo za mast? Ty boláky na zadku mě ničí!”

„To ráda slyším. Nemohlo se to stát milejšímu chlapíkovi.”

Pobouřeně se rozběhla ke dveřím. Hrábl po hrazdě nad hlavou a přitáhl se do sedu. „Kam jdeš? Vrať se. Ještě jsem s tebou neskončil.”

Lila se prudce otočila a vykřikla: „Zato já jsem skončila s tebou! Každopádně pro tuto chvíli. Radši by sis měl odpočinout, protože až se dnes odpoledne vrátím, vytáhneme ten tvůj zpuchýřovatělej zadek z postele. Rozumíš?“

„A mezitím se oholíš. Jsi cítit trochu lip, ale pořád ještě vypadáš jako gangster. Pokud nebudeš oholený, až se vrátím, oholím tě sama.” V očích se jí škodolibě zablesklo. „A vzhledem k tomu, jakou teď mám náladu, bys asi nechtěl, abych ti šermovala břitvou u krku.”

Potom za sebou práskla dveřmi.

Lila upřeně hleděla na lopatku plnou skla, kterou se Pete snažil před ní schovat. „Jestli to takhle půjde dál, nebude mít za chvíli žádnou sklenici.” Pete vysypal střepy do drtiče odpadků.

„Co teď dělá?” Mimicky napodobil spaní a Lila přikývla. „To je dobře. Bude ten odpočinek dnes odpoledne potřebovat. Oholil se?”

Petova tvář se roztáhla do širokého úsměvu. „Jo, a pak…” Poplácal se po tvářích a po bradě.

Lila se zasmála a zamumlala: „Kolínská. Marnivost je známka zdraví.”

Zatímco Adam spal, navlékla si plavky a vyšla si zaplavat do bazénu. Pete jí naservíroval oběd na terasu. Podřimovala na lehátku, když přiklusal ven a poklepal ji na paži.

„Doktor přijít.”

„Nečekala jsem ho tak brzy.” Přehodila přes sebe plášť a odšourala se dovnitř. V hale se pozdravila s doktorem. „Ahoj, Bo. Jste tu hodně brzy, že? Nebo jsem usnula?”

„Jsem tu dřív. Omlouvám se. Těsně poté, co jste volala, někdo zrušil odpolední schůzku a já jsem stihl dřívější letadlo. Jak se mu daří?”

„Chová se hůř než vzteklý pes,” odpověděla s rázností, která doktora vylekala. „No, ptal jste se, já odpověděla.”

„Myslel jsem jeho fyzický stav.”

Doplnila to, co mu řekla už po telefonu. „Myslela jsem, že byste měl vědět o té spasticitě.”

„To je rozhodně dobré znamení. Půjdu ho teď prohlédnout.” Doprovodila ho nahoru a ukázala na dveře. „Počkám tady,

pokud vám to nevadí. Když jsem byla v pokoji pana Cavanaugha naposled, vzájemně jsme si vyhrožovali.”

Doktor se zasmál, ale nebyl si jistý, zda žertuje, nebo to myslí vážně. Jakmile se za ním dveře Adamovy ložnice zavřely, odešla Lila do svého apartmá a vysprchovala se. Potom se oblékla a čekala se džbánkem chlazené ananasové šťávy, až k ní sejde dolů.

„Myslím, že udělal obrovský pokrok,” prohlásil doktor nadšeně a s děkovným kývnutím přijal sklenici. „Když jsem přišel, zrovna cvičil s kladkami.”

„Dnes odpoledne mám v úmyslu dostat ho na sklápěcí stůl. Potom zkusíme křeslo. čím dřív bude zase mobilní, tím lepší bude mít k rehabilitaci přístup.”

„Přes veškerá zlepšení jsem zaznamenal, že je stále agresivní.”

„To je slabé slovo. Měl byste také vědět, že jsem požádala o náhradníka.”

„Ale?”

„Nejsem pro pana Cavanaugha ten správný terapeut.

Navzájem se nesnášíme a začíná to být neúnosné. “

„Někdy je to přesně ten druh jiskření, který pacient potřebuje. Antagonismus může fungovat jako stimulant. Přiměje ho, aby se víc snažil.”

„Ano, to je všechno hezké a jistě taky prospěšné, ale odmítám sloužit panu Cavanaughovi jako fackovací panák.”

„Dělala jste ho i jiným pacientům. Taková je vaše profese. Než jste přijala tuhle práci, věděla jste, že se pan Cavanaugh bude s největší pravděpodobností chovat urážlivě a vzpurně.”

„Ano, určitě se chová přesně podle mého očekávání. Nemůžu se s ním nikam dostat.”

„Naopak, podle toho, co jsem viděl, jste přesně ta pravá vzpruha, kterou určitě potřeboval. Když budu mluvit za sebe a ostatní lékaře, s nimiž jsem konzultoval, doufám, že zůstanete, slečno Masonova. Byla by ostuda nechat pacienta na holičkách, když s ním děláte takové obrovské pokroky.”

„Snažíte se ve mně vzbudit výčitky svědomí nebo co?”

Usmál se a podíval se na hodinky. „Myslete si, co chcete. čeká na mne letadlo, aby mě vzalo zpátky na Oahu.” Zamířil ke dveřím, kde stál Pete, aby mu otevřel. „Ach, skoro jsem zapomněl,” řekl doktor a kývl směrem k velkému poštovnímu pytli opřenému o stěnu, „tady je pošta, která pro pana Cavanaugha došla do nemocnice.”

„Tohle všechno?” zeptala se Lila nevěřícně.

„Váš pacient je velmi známý člověk, slečno Masonova. Jistě víte, jak aktivní vede život. Nebo alespoň vedl do té tragické nehody. Ke všemu, co dělal, přistupoval s neochabujícím elánem. Žádný div, že svůj nynější stav nenese moc dobře. Tak na shledanou. Kdyby se něco změnilo, ihned mi zavolejte, třeba i v noci.”

„Díky za nic,” mumlala si, když sledovala jeho mizející záda. Výčitky svědomí, které se mu podařilo v ní vyvolat, na ní ležely jako balvan, když stoupala po schodech nahoru, aby na vlastní oči uviděla ten obrovský pokrok, kterého se doktor dovolával.

Adam skutečně vypadal lip než ráno a nebylo to jen díky oholení.

„Ahoj,” pozdravila s plachostí, která pro ni vůbec nebyla charakteristická.

„Ahoj.”

„To chválím.” Ukázala na hladkou tvář.

„To chválím,” opáčil, když zaznamenal, že si vzala méně okázalé oblečení - džíny a lehké pantofle.

„No, uvažovala jsem, že si navléknu burnus a závoj, ale řeknu ti upřímně, Cavanaughu, je v tom vedro, je to nepohodlné a látka kouše. Tak pokud bude stačit tohle…”

Zasmál se. „Ty jsi blázen.” Jeho úsměv se postupně vytrácel až docela zmizel. S vážným výrazem se zeptal: „Bolelo to?”

„Co?”

„Moje strniště. Když jsem tě líbal. Bolelo to?”

červený květ na její hrudi se opět zachvěl, tentokrát však ne odporem. „Trochu to škrábalo. Já, hmm, ani jsem si toho nevšimla.”

„Aha.” Dlouho se jeden na druhého rozpačitě dívali a nakonec Adam řekl: „Pokud ano, omlouvám se.”

„To je v pořádku.” Nervózně si otírala dlaně o džíny a snažila se najít nějaké jiné téma hovoru. „Na doktora jsi ušil pěknou boudu. Pořád mlel o tom, jak moc ses zlepšil. Předvedl ses s nějakým trikem, který jsi mi neukázal?”

„Pojď sem.” Přiblížila se k jeho posteli. Odhrnul prostěradlo. Pobavilo ji, že má na sobě spodky, a v duchu se ptala, kolik úsilí to stálo Peta i jeho, než mu je oblékl. „Podívej na tohle.”

„Calvin Klein,” poznamenala se znuděným zívnutím.

„Značkový zboží mě nezajímá.”

„Ale ne moje prádlo. Podívej.”

Ukázal na svůj stehenní sval. Spatřila, že se lehce stáhl.

„Výborně.” když se na něj usmívala a tleskala mu, všimla si, že se mu čelo perlí potem. Ten nepatrný pohyb si vyžádal svou daň, ale byl to pohyb a udělal jí velkou radost.

„Co kdybychom si probrali nějaké cvičení, aby ses uvolnil?”

„Prima.”

„Nekývej tak ochotně. Brzy přejdeme k těžším úkolům.”

Procvičila mu všechny klouby, pak mu otáčela boky na jednu stranu a ramena na druhou. Byl v této pozici, když se ho zeptala:

„Mimochodem, kdo je Lukrécie?” Otočil prudce hlavu. „No, vidím, že jsem se strefila do živého, že ano?”

„Jak víš o Lukrécii?”

„Nevím o ní. Proto se ptám. Doktor s sebou přivezl plátěný pytel s poštou pro tebe. Podívala jsem se do něj a první tři obálky, které jsem uviděla, měly zpáteční adresu ve Švýcarsku a jméno Lukrécie von cosi v cizím jazyce vyražené v rohu.“

„Je to žena, se kterou se vídám.”

„Vídáš?”

„Víš, co myslím,” řekl podrážděně.

„Ale jistě. Vídám rovná se spím s ní.”

„No a co?”

„Nic. Prostě jsem jen nikdy nepoznala nikoho, komu dali tohle jméno.”

„Já jsem zase neznal nikoho, kdo dostal jméno Lila.”

Zdvořile se zasmála. „Zabodoval jsi. Dobré je, že před tím není slabika Da.”

Chvíli si prohlížel její tvář a zejména její ústa. „Nevím. Možná by ti to sedělo lip.”

Projela jí horká vlna, ale přičetla to příliš dlouhému opalování u bazénu. Na rozdíl od Elizabeth se nikdy v životě nezačervenala.

„Je tvoje Lukrécie nějak spřízněná s Lukrécii Borgiovou?”

„Ne, ale myslím, že ty ano. Sakra nech toho.” Poslední slova vyhrkl tak prudce, že se málem zakoktal.

Snažila se mu ohnout koleno do pravého úhlu, ale noha se pohybu bránila. Když vyvinula větší tlak, Adam zaskřípal zuby a zasykl. „Bolí to?”

„Sakra, to -” Jeho pohled přeskočil na ni. „Je to dobře?”

„Jasně, ty hlupáku. Musíme spolupracovat a pokusit se ji ohnout. Přijde den, kdy ty se budeš snažit ji ohnout a já ti v tom budu bránit. Teprve tehdy mě budeš skutečně nenávidět.”

„Nauč mě chodit, Lilo, a já tě budu milovat.”

Na chvíli se jejich oči zaklesly. Lila je odvrátila první a zavtipkovala. „To říkají všichni a jakmile se dostanou z nejhoršího, rychle na to zapomenou, když už je jim hej.”

Ohrnula mu obě kolena ještě několikrát. Oba je to stálo spoustu energie a potu, ale nepovolila. Alespoň do té doby, než ho s Petem přenesla na sklápěcí stůl a on na něm stál vzpřímeně téměř půl hodiny.

„Tys podváděl, Cavanaughu, že jo?”

Usmál se a vypadalo to, že je na sebe náramně pyšný. „V nemocnici jsem stál půl hodiny dvakrát denně.”

„Pak od tebe bylo skutečně hloupé, že jsi odešel.”

„Nezdálo se mi, že je k něčemu dobré viset přikurtovaný ke stolu, který vlastně provádí stání za mě.”

„Ale je to k něčemu, a hodně. Když ti to tak pěkně jde, myslím, že můžeme přejít k náročnějším a zábavnějším úkolům.”

Když už ležel zase natažený na lůžku, zhluboka si oddechl úlevou. „Vždycky mám strach, že mě ta věc vyklopí. Jsem rád, že to mám za sebou.”

„Jsi na omylu, Cavanaughu. Počítej do pěti. Pak skutečně začneme pracovat.”

Přešla ke dveřím, s rozmáchlým gestem je otevřela a stejně teatrálním způsobem na vteřinu zmizela. Když se vrátila, vjela dovnitř na kolečkovém křesle.

KAPITOLA PÁTÁ

„Tydýt, tydýt!” Několikrát objela pokoj, potom kolečkové křeslo zastavila u postele, zasmála se a jako zkušený prodejce rychle spustila: „Tento typ má mnoho předností, pane. Drátěná kola, čalounění na míru, servořízení, rovněž nízkou spotřebu. Ano, pane, uděláte dobře, když vložíte své peníze do tohoto pokladu.” Své obecenstvo zřejmě nepobavila. Adamův zamračený pohled vyjadřoval velmi intenzivní odpor. „Vy byste si raději prohlédl jiný model?”

„Dej tu zatracenou věc pryč, nechci ji ani vidět.”

„Cože? Myslela jsem, že budeš nadšený.”

„Kašlu na to, co sis myslela. Nebudu se ztrapňovat a hrabat se z postele jen proto, abych skončil v křesle, ve kterém být nechci. Doktor říká, že dělám pokroky i vleže. To mi úplně stačí.”

„O tom teda pochybuju.” Vyskočila z křesla a hrozivě se k němu přiblížila. „Smířil ses s tím, že strávíš zbytek života v posteli?”

„Když to bude nutné.”

Umíněně zavrtěla hlavou. „No, možná jsi ochoten to vzdát, ale já ne.”

„Co je ti do toho?”

„Jsi můj pacient.”

„No a?”

„Takže dokud se nedokážeš ubránit, jsi mi vydán na milost i nemilost.”

„Co tím myslíš?”

Místo odpovědi odkráčela ke dveřím a rozrazila je dokořán.

„Pete! Pojď nahoru!” zahulákala způsobem, který se pro dámu vůbec nehodil. Za několik vteřin se na schodech ozvaly mlaskavé zvuky maličkých bot. „Ano, Lilo?”

„Pomoz mi dostat pana Cavanaugha do kolečkového křesla.

Potom přivez tu dodávku před hlavní vchod.”

„Pojedem?”

„Správně. Jedeme. A on taky.” Trhla hlavou dozadu k Adamovi.

Tvář měl kamennou a pevně svíral čelisti. „Nikam nejedu.”

„Ano, ano, přijel jsi sem umřít, podobně jako indiáni a sloni odtáhnou do hor, aby tam čekali na smrt. Chtěl by sis tady bahnit v sebelítosti a nechat tyhle perfektní nádherné svaly v nohou seschnout.” Dloubla ho do prsou. „Ale já ti to nedovolím.”

„Nemůžeš mě donutit, abych udělal, co nechci.”

„Máš pravdu, to nemůžu. Ale než se rozhodneš to vzdát, chci ti něco ukázat.”

„Nevím, co máš za lubem, ale nikdy to nedokážeš.”

„Že ne?” Blýskla po něm oslnivým úsměvem, ale vzápětí jí rysy tvrdly jako kámen „Sleduj mě.” Přistoupila k posteli. „Tak pojď, Pete. Vezmu ho nahoře a ty ho chytni za nohy.”

Postavila se za Adama a naklonila mu trup dopředu, potom mu prostrčila ruce pod paže a na jeho hrudi je pevně do sebe zaklesla.

Vztekle se bránil a mlátil rukama. „Šetři si síly, Cavanaughu. Poradila jsem si s mužskými, který vážili o půl metráku víc než ty.”

„Pusť mě, ty mrcho.” Snažil se jí prsty vypáčit, ale sevřela je do pěstí.

„Jestli se neuklidníš, zkrotím tě,” varovala ho. „Svážu ti ruce.

Připraven, Pete?”

„Zatraceně, ne!” řval Adam, když ho zvedla přes pelest a posadila ho do kolečkového křesla. Pete, který se do toho nerad míchal, ale uvědomoval si, že je to nezbytné, poslechl Lilin příkaz a položil mu nohy na podnožku.

Adam okamžitě sevřel prsty opěrky křesla a snažil se vzepřít, ale Lila byla rychlejší, a než se mu podařilo se vztyčit, stoupla si těsně před něj.

„Už nikdy to nezkoušej. Pokud to uděláš, přísahám, že tě přivážu. Jedeme ven. Buď se budeš chovat slušně, nebo si mě nepřej. Záleží jen na tobě.”

Oči se mu zavrtávaly do jejích s palčivou nenávistí, která byla v tomto stadiu léčby pochopitelná. Lila se ze všech sil snažila ho ignorovat a neoplácet mu stejně, ale měla sto chutí ho uhodit.

„Pete, dojdi pro dodávku.”

Vděčně odcupital. Lila se postavila za křeslo, uvolnila brzdu a tlačila ho dopředu. Bez problémů se dostali k výtahu, který ke svému nadšení dopoledne objevila, ale vzhledem k Adamově váze jí dělalo trochu potíže dostat se s koly vozíku přes práh

dveří. K hlavnímu vchodu dorazili v okamžiku, kdy se objevil Pete se speciálně upravenou dodávkou. Zajela s vozíkem na místo a zabrzdila ho.

„Nejsi ani trochu zvědavý, kam máme namířeno?” zeptala se s pohledem upřeným na Adamovu nepřátelskou tvář, když hydraulická plošina zvedala vozík do dodávky.

Reagoval gestem nejhrubšího opovržení.

„Hádám, že to je odpověď na mou otázku.” Zajistila vozík a vyšplhala do dodávky. „čistě pro tvou informaci, tu dodávku obstaral dr. Arno. Můžeš ji používat tak dlouho, jak bude třeba. Možná bys mu chtěl poslat děkovný lístek.”

Adam pouze otočil hlavu na stranu a bez zájmu vyhlížel z okna. Pete, který kvůli své malé postavě seděl na polštářku, nastartoval. Lila mu udávala směr, ale pokud se Adam dovtípil, kam ho veze, nedal to najevo.

Zájem projevil teprve ve chvíli, kdy Pete projel vraty. Když přečetl název na diskrétní tabulce, prudce otočil hlavu a požádal ji o vysvětlení.

„Správně, Adame. To je rehabilitační centrum pro pa-raplegiky a kvadruplegiky. Kdybys nebyl tak nechutně bohatý, že si můžeš dopřát soukromou rehabilitační sestru, možná bys byl právě tady. Jeď pomalu, Pete. Chci, aby to pořádně viděl.”

„Podívej se tamhle,” ukázala přes čelní sklo. „Na ty muže, co hrají basketbal. Jsem si jistá, že ani jeden si kolečkové křeslo nezvolil dobrovolně. Raději by po hřišti běhali, ale aspoň se smějí, dobře se baví a co nejlépe využívají své možnosti.”

„Pete, zastav na chvíli.” Pete jí vyhověl. „Tady je plavecký bazén, Adame. Podívej se na ty děti. Chovají se jako všecky obyčejné děti v bazénu. Ale rozhodně obyčejné nejsou. Jsou mimořádné.” V očích se jí leskly slzy. „Mimořádné proto, že pro ně není jednoduché se k bazénu dostat, natož pak v něm plavat. Nemůžou vyběhnout na skokanský můstek a skočit do vody. Nemůžou udělat kotrmelec ani pod vodou plavat na druhý konec.” Příliš dojatá, než aby mohla ještě něco dodat, dala Petemu znamení, aby pokračoval v jízdě. Když zastavili na přechodu pro chodce, sledovali ošetřovatelku, jak převáží na druhou stranu mladou paraplegickou pacientku. Smála se něčemu, co sestra

řekla.

„Dobře se na ni podívej, Adame. Jste na tom oba téměř stejně. Ale jsou mezi vámi dva velké rozdíly. Ona se směje a nemračí se. A zůstane ochrnutá už napořád.” Lila rozpřáhla ruce, jako by chtěla obsáhnout celý prostor střediska. „Tak je to. Každý zdejší pacient zůstane na vozíku doživotně a každý z nich je vděčný i za sebemenší pohyb.”

Vztekle si setřela slzy, které se jí koulely po tvářích. „Jak se opovažuješ… jak se vůbec opovažuješ chovat tak bezohledně, když máš skvělou šanci znovu chodit a normálně žít, a oni ji nemají.” Zachvěla se. Pohlédla na Adama a pak pevně řekla:

„Odvez nás domů, Pete.”

Celou dlouhou zpáteční cestu oba mlčeli.

Ráno čekala, až se Adam nají a oholí, než vstoupila do jeho pokoje. Večer po návratu z rehabilitačního centra uložila Adama do postele a bez rozloučení odešla. I když porušila profesionální etiku, nedělala si žádné výčitky, že ho tam vzala. Zasluhoval si léčbu šokem. Také ho neměla nechávat celou noc samotného, ale riskla to. Bála se, že kdyby se Adama Cavanaugha dotkla, ovinula by mu ruce kolem krku a uškrtila ho.

Na prahu ložnice zaváhala, protože si nebyla jistá, jestli se nebude muset vyhnout řízené střele. Ale když ji spatřil, místo aby po ní hodil hrnek s kávou, ze kterého pil, postavil ho na noční stolek. „Dobré jitro.”

„Dobré jitro,” opětovala. „Spal jsi dobře?”

„Ráno kolem třetí jsem měl křeče.”

„To je mi líto. Měl jsi mě zavolat.”

Pokrčil rameny. „Použil jsem hrazdu ke změně polohy.

Přestalo to.”

„Bylo to hodně zlé?”

„Jako namožený sval.”

„V lýtkách?”

„Většinou na spodku stehen.”

„Měl sis vzít prášek proti bolesti.”

„Přežil jsem to i bez něj.” Pohlédl dolů na stan, který tvořily jeho prsty pod prostěradlem. Moudře zůstala zticha a nechala ho konverzaci řídit. Po krátké odmlce vzhlédl a zeptal se: „Proč jsi mi včera nenakopala do zadku?”

„Když ho máš samou proleženinu? Musíš si o mně myslet, že jsem netvor.”

Koutek úst se mu zvedl v žalostném úsměvu, ale oči zůstaly vážné. „Choval jsem se jako úplný idiot.”

„No, vyvracet ti to nebudu.”

„Jak jsi…” odmlčel se a odkašlal si. Jak ses o tom rehabilitačním centru dozvěděla?”

„Řekl mi o něm dr. Arno. Navrhl, že když mě tu nebudeš chtít, mohla bych pár hodin pracovat tam. Dobrovolníci jsou nedostatkové zboží. Vždycky jich potřebujou víc, než mají.”

„Tenhle dům mám už léta a netušil jsem, že tu je nemocnice,” poznamenal a nepřítomně otočil oči k oknu.

Lila vycítila, že na něj padá těžká melancholie. Návštěva rehabilitačního centra splnila svůj účel, ale nechtěla to přehnat. Poslední věc, kterou potřeboval, byla deprese.

„Včera jsem ti přichystala mizerné překvapení,” řekla mu.

„Takže když mi to odpustíš, já ti odpustím, že ses choval jako idiot, jo? Na druhé straně, kdybys nevyváděl, musela bych si myslet, že nejsi normální. Všichni pacienti, zejména mladí sportovní muži, musí nejprve projít touhle pitomou fází.”

„Protože mají strach, že se už nikdy nebudou moct milovat.”

„To je na prvním místě,” zasmála se.

„Dost pádný důvod k obavám, nemyslíš?”

„Ano,” odpověděla váhavě. „Ale dnes si s tím nemusíš dělat starosti. Teď se soustřeď na to, aby ses sám dostal do kolečkového křesla.”

„To nedokážu,” potřásl sklíčeně hlavou. „Nikdy to nezvládnu.”

„Ale jdi. Ani se nenaděješ a budeš tu drandit kolem. Naštěstí stavitel tohohle domu pamatoval na výtah.”

„Jak o něm víš? Vždyť je tak šikovně schovaný. Řekl ti to Pete?”

„Ne, objevila jsem ho, když jsem tu slídila.”

„Co dalšího jsi objevila?”

„Zásoby brandy a sbírku pornofilmů.”

„Napila ses brandy?”

„Jenom trochu.”

„Dobrá?”

„Lahodná.”

„Podívala ses na nějaký film?”

„Pitomé, pobuřující, a ponižující.”

„To snad přeháníš.”

„Ale povedla se mi pěkná aliterace, ne?” Svraštil obočí a zeptal se. „Na kolik filmů ses podívala, než ses rozhodla, že jsou pitomé, pobuřující a tak dále?”

„Na čtyři.” Zachechtal se.

„No, musela jsem nějak zabít čas,” vysvětlila na svou obranu.

„Nemohla jsem v noci vůbec usnout.”

„Proč?”

„Protože jsem věděla, že pacient mě bude ráno rozptylovat a zdržovat, aby nemusel pracovat na tom, jak se dostat z postele. Pokoušela jsem se vymyslet nějaký způsob, jak tomu zabránit.”

„A mělas štěstí?”

„Zjevně ne.”

Zasmáli se a oba překvapilo, že vzájemné špičkování tentokrát nevyvolalo nepříjemnou scénu.

Lila se postavila a zaujala profesionální pózu. „Předpokládám, že se teď nadřu jako otrok.” Zasténal. „No tak, pojď a posaď se co nejdál.”

„I když se do toho křesla dostanu, nebudu moct nikam jet.”

„Pete je teď dole s truhlářem. Instaluje tam u všech dveří rampy, takže se budeš moct pohybovat po celém domě.”

„Hurá,” řekl beze stopy úsměvu.

„Stojíš o to nebo ne?” Jak tam stála proti němu s rukama v bok, reklama na pivo na triku jí těsně obepínala prsa.

Adam ten pohled okamžitě ocenil. „Líbí se mi, když se chováš vyzývavě.”

„To nic není. Měl bys mě vidět, když se rozpálím.”

Oči se mu rozšířily překvapením, poté se trochu zúžily: „To bych opravdu rád viděl,” řekl tiše.

„Však se dočkáš,” zacukrovala a nabídla mu slibný úsměv.

„Ale ne dnes,” dodala vážně.

„Pak bys měla být opatrnější.”

„Jak to myslíš?”

„Vidím obrysy tvých bradavek.”

Lilin žaludek udělal několik kotrmelců, ale pokusila se

předstírat lhostejnost.

„Když se na ně budeš dívat, pomůže ti to ven z postele?”

„To je možné. Zkusme to.”

Natáhl se po spodním lemu jejího trika, ale odstrčila mu rukou. „Lituju, ale není to součást našeho ranního programu.”

S Lilou flirtovala spousta mužů, od stavebních dělníků z městských ulic až po chirurgy na chodbách nemocnice. Nebyla žádná skromná fialka, dokázala si s nimi poradit a do rozpaků jí přivedli jen zřídkakdy. Tentokrát k tomu měla blízko.

Mužští pacienti často používali vulgární výrazy jen proto, aby sledovali reakci žen z nemocničního personálu. Stejně jako děti chtěli zjistit, jak daleko až mohou zajít, než přijde trest.

Adam však nevypadal jako dítě a ani tak nemluvil. Neměl zlomyslný záblesk v oku jako pacienti, kteří se ji snažili vyprovokovat. Tvářil se smrtelně vážně. Na zlomek vteřiny dostala Lila chuť vzít jeho ruku a přitáhnout si ji k ňadrům. Musela zatřepat blonďatou hlavou, aby se té svůdné představy zbavila.

„Můžeme už jít rovnou k věci?” otázala se autoritativně.

„Jistě.”

Jeho úšklebek jí prozradil, že na cvičení vůbec nemyslí, ale to dá brzy do pořádku. „Jak jsou na tom tvé bicepsy?”

„Dobře. Proč?”

„Tak buď rád. Zítra touhle dobou tě budou bolet. Budeš je muset pořádně namáhat, aby ses zvedl z postele do křesla.”

Prudce kývl. „Rozumím.”

„Počkej chviličku, frajere.” S úsměvem mu položila ruce na ramena a stáhla ho zpět na polštáře. „Na to je technický fígl.”

„Tak mi ho předveď,” požádal panovačným tónem, který dokázal vyburcovat ředitele hotelů k akci a nedbalé pokojské přimět k pláči.

Dostat ho do křesla trvalo téměř půl hodiny. Ke konci byli oba vyčerpaní a lapali po dechu. „Nejsem si jistý, jestli to za tu námahu stojí.” Vzhlédl k ní. Přes zpocené čelo mu spadl pramen vlasů.

Lila se instinktivně natáhla a jemně mu ho odhrnula. „Budeš nadšený, slibuju. Poprvé je to vždycky těžké. Pamatuješ se, jak ses poprvé pokoušel lyžovat? Vsadím se, že jsi taky pochyboval, jestli to za tu námahu stojí.”

Zarmouceně přikývl. „Myslím, že jsem si to přestal říkat až třetí den. Jediný sport, který stál za tu námahu hned poprvé, byl sex. Trvalo mi půldruhé hodiny, než jsem přesvědčil Aurielle Davenportovou, abychom to dotáhli do konce.”

„Udivuje mě, že ti to netrvalo déle. Připadá mi jako skutečná snobka, která nikdy neustoupí.”

„Pěkná snobka. Ale tehdy jsem nemyslel na její charakter.”

„Byla sexuálním objektem svého adolescentního chtíče.”

Zasmál se. „Přesně tak. Ale Aurielle tenkrát také nemyslela na můj charakter.”

„Kdy se ta významná událost přihodila?”

„O svátcích Díkůvzdání, když jsem byl prvním rokem na střední škole.”

„A od té doby je pro tebe sex něco jako sport?”

Přes rameno na ni pohlédl. „Ovšem. Pro tebe to neplatí?”

„Ovšem.” Jejich pohledy se střetly. Lila dlouho mlčela. „Hele, dokud jsi v tom křesle, nechceš se trochu projet?” zeptala se nakonec.

„Dobrá.” Opřel se o sedadlo. Když se nepohnula, aby ho postrčila dopředu, vyčkávavě k ní vzhlédl. „No tak!”

„Jestli si myslíš, že ti budu ve volném čase dělat šoféra po okolí, tak na to zapomeň.”

„Za tisíc dolarů denně by sis měla nechat narůst křídla a lítat, když ti to přikážu.”

„Zkontroloval sis to?”

„To si piš.”

Potěšilo ji, že projevil dostatek zájmu o své obchodní zá-ležitosti, zavolal do firmy a zjistil si, kolik jí platí. Ale nedala to najevo a zamračila se. „Já pracuju na volné noze a ne jako jeden z tvých patolízalů, jejichž jediným cílem v životě je obšťastnit velkého zlého šéfa.” Tvrdohlavě si přeložila ruce přes prsa.

Když bylo zřejmé, že se nad ním neslituje, zavrčel: „Jak se s tím zatraceným krámem jezdí?”

„Už jsem myslela, že se nikdy nezeptáš,” zašvitořila.

Vyzkoušeli to na galerii. Brzy si zvykl na to, že obsluhuje kolečkové křeslo sám. „Není to tak špatné,” prohlásil s širokým úsměvem. „Víš, viděl jsem kluky, co jezdí na kolečkových křeslech maratón a mají přitom přední kola zvednutá.”

„Prosím tě, ještě s tím počkej. Dej tomu tak alespoň den dva,” řekla škádlivě. „Thad někdy zvedá přední kolo motocyklu. Děti to milujou, ale Elizabeth z toho jančí.”

„Thad má motorku?”

„Nehodí se to k němu, viď?”

„Je to frajer.”

„Jo, to je. Jsem tak ráda, že si našel mou sestru. A ona jeho.”

„Zdá se, že jsou spolu velmi šťastní.”

„Jsou skutečně praštění a sentimentální. Občas je to až nechutné. Ale přesně to Elizabeth chce a potřebuje, někoho milovat a někoho, kdo ji zbožňuje. Nemohla si vybrat lepšího muže než Thada.” Věnovala Adamovi postranní pohled. „Je lepší než ty.”

„Já?“

„Nějakou dobu jsem si myslela, že se mojí sestře dvoříš. Dokonce jsem ji povzbuzovala, aby se ještě trochu vyblbla, než se rozhodne pro některého z vás dvou.”

„Já se jí dvořil jako klientce.”

„Vzpomínám si, kdy ses jednou večer objevil u jejích dveří s kyticí růží a vypadal jsi přesně jako nápadník.”

„To bylo tehdy, jak jsi spálila sušenky. Elizabeth mi o tom pověděla později,” vysvětloval jí, když překvapeně otevřela pusu.

„Ten večer odstartoval nešťastný začátek. Pamatuješ, že Thad i já jsme jí přinesli úplně stejné kytice?”

„Ano, mohla jsem se uchechtat, když to Matt vyhrkl nahlas.

Uvažuju, co by se stalo, kdyby tam nebyl Thad a nedíval se na tebe, jako by tě chtěl uškrtit?”

„Myslíš mezi Elizabeth a mnou? Nic. Nic, než to, co jsem udělal. Byli bychom obchodní partneři, ale nic jiného. Nechápej mě špatně, Elizabeth je krásná žena. Vždycky jsem byl rád v její společnosti. Ale věděl jsem, co chce a co potřebuje. A taky jsem věděl, že já to nejsem.”

„Manžel a otec jejích dětí. Ta představa není nic pro tebe, že?”

„Ne víc než pro tebe.”

„Láska a sex jsou jen zábava.”

„Přesně tak,” odpověděl krátce a upřel na ni dlouhý pohled.

„Souhlasíš?”

„No. Naprosto. No, jsme tady,” prohlásila, převzala řízení křesla a zastavila až u postele. „A teď abychom se dostali zpátky, prostě celou proceduru obrátíme.”

Povzdechl si. „Myslíš tím, že to musíme projít znovu?”

KAPITOLA ŠESTÁ

Ještě se stále rvali jako kočka se psem, ale jejich vztah se výrazně zlepšil.

On jí stále nadával a obviňoval ji, že je ženská bez srdce, která ho prohání a působí mu bolest jen z pouhého sobectví.

Ona mu stále nadávala a obviňovala ho, že je zbabělý bohatý chlapeček, který vyvádí, protože nikdy předtím nepoznal, co je to trpět.

Řekl, že zachází s pacienty jako s kusem hadru. Řekla, že nedokáže zvládnout nepřízeň osudu. Řekl, že se mu hnusně posmívá.

Řekla, že nepřetržitě fňuká.

Nezůstávali si navzájem nic dlužní, ale jejich vztah se rozhodně zlepšil.

Naučil se jí důvěřovat. Začal naslouchat, když mu vytýkala, že se dostatečně nesnaží a že by se měl víc soustředit. A poslouchal, když ho hubovala, že se snaží moc a potřebuje si chvíli odpočinout.

„Neříkala jsem ti to?” Stála u nohou postele a procvičovala mu kotník.

„Tančit ještě pořád nemůžu.”

„Ale už máš cit.”

„Vrazilas mi do palce špendlík!”

„Ale už se ti vrátil cit.” Přestala mu otáčet nohou a podívala se k hlavám postele vyžadujíc si jeho souhlas.

„Vrátil se mi cit.” Připustil to rozmrzele, ale nemohl skrýt potěšený úsměv.

„Jenom za necelé tři týdny.” Hvízdla. „Urazil jsi pořádný kus cesty, hochu. Dnes zavolám Honolulu a objednám bradla. Už brzy dokážeš mezi tyčemi stát.”

Úsměv na jeho tváři zvadl. „Nikdy to nezvládnu.”

„To jsi říkal i o kolečkovém křesle. Můžeš se uvolnit?”

„A ty?” Zavrčel bolestí, jak mu ohnula koleno k hrudi. „Ne, dokud nezačneš chodit.”

„Když budeš pořád nosit ty šortky, budu brzy běhat. Budu tě honit.”

„Sliby, chyby.”

„Myslím, že jsem ti říkal, aby ses oblékala cudněji.”

„Tady je Havaj, Cavanaughu. Každý chodí v neformálním oblečení, nebo jsi o tom neslyšel? Teď začnu klást pohybu odpor. Zatlač proti mé ruce. To je ono. Trochu víc. Dobře.”

„Ach, bože,” namáhavě oddychoval skrz zaťaté zuby. Když podle jejích pokynů natahoval stehenní sval. „Máš vzadu spálené nohy,” poznamenal a znovu namáhavě zabral.

„Všiml sis toho?”

„Jak bych si mohl nevšimnout? Vystavuješ je přede mnou při každé vhodné příležitosti. Nemyslíš, že jsou moc dlouhé? Musejí začínat už v podpaží. Ale jak jsem se k tomu dostal? O čem jsme to mluvili?”

„Proč je mám spálené? Tak se trochu uvolni a pak to zkus. Ale, no tak, neškleb se! Ještě jednou.” Navázala na nenáročnou konverzaci, aby tolik nevnímal nepříjemnou bolest. „Spálila jsem se, protože jsem včera odpoledne usnula u bazénu.”

„Takže za tohle ti platím horentní peníze? Abys podřimovala u bazénu?”

„Ovšemže ne!” Po strategické pauze dodala: „Taky jsem si zaplavala.” Vrhl na ni zlověstný pohled a přitlačil nohu k její dlani.

„Dobře, Adame, dobře. Ještě jednou.”

„Řeklas, že to bylo naposled.”

„Lhala jsem.”

„Ty bezcitná mrcho!”

„Ty zbabělý frajírku!” Bylo to prostě skvělé.

„Elizabeth, čert ji vem, měla perfektní nožní klenbu, nad kterou se naše učitelka celá rozplývala. Neustále nás upozorňovala na její elegantní nožky, o čemž nám ostatním ve třídě se mohlo jen zdát. Byla dokonalá malá baletka s perfektní postavičkou. Přidělovali jí všechny hlavní role ve školních představeních. Když tančila, měla učitelka slzy v očích. Já jsem vždycky trčela v zadní řadě. Kymácela jsem se s vystrčeným zadkem a vypadala jako husa, která se pokouší zatančit labuť. Při mém vystoupení učitelka taky plakala, ale z radosti to nebylo.”

Hřmění Adamova řehotu se přenášelo do Liliných prstů, jimiž mu masírovala záda. Byl uvolněný a ona byla spokojená. Dnes

ráno ho podrobila skutečně náročné zkoušce a svaly se mu chvěly únavou.

„Když jsme postoupily na střední školu, matka nás přihlásila do tanečních. Elizabeth jimi proplula s grácií Ginger Rogersové. Já byla nejméně o hlavu vyšší než všichni kluci v kurzu. Při prvním tanci jsem si polila šaty punčem. Přestala jsem si hrát na dámu, protože mi to vůbec nešlo, ale začala dělat klauna. Učitelka telefonovala matce a nabídla, že jí vrátí zpátky peníze, když mě odhlásí ze třídy. Myslím, že tehdy mě diplomaticky označila za ‚rušivý prvek’.”

„Vsadím se, že se ti ulevilo, když už jsi tam nemusela.”

Obličej se jí stáhl do nevlídné masky a teprve po chvíli odpověděla: „Ani ne. Znamenalo to, že jsem zase selhala.”

Adam zvedl hlavu z žíněnkového stolu natolik vysoko, aby se na ni mohl ohlédnout. „Protože ti to nešlo v tanečních?”

„Jo, a kvůli asi šesti miliónů dalších důvodů. Elizabeth byla premiantka, já byla solidní béčková studentka. Ale přišlo mi to jako takový vlažný druhý místo, tak jsem schválně spadla mezi céčkaře. Tak akorát, abych prošla. Má sestra byla příkladná žákyně a miláček všech učitelů, takže já se stala jejich metlou. Ať byla Elizabeth, co chtěla, já jsem chtěla být její opak.”

„To ji tak nesnášíš?”

„Vůbec ne. Miluju ji nade všechno. Jenom jsem si brzy uvědomila, že nikdy nemůžu být jako ona, a proto jsem chtěla být naprosto jiná. Bála jsem se, že jinak splynu s okolím, takže si mě nikdo ani nevšimne.”

„Dost pochybuju, že by tě mohl někdo přehlédnout,” řekl s úsměvem.

„Otoč se. No tak, ušetři mě hekání. Ty to dokážeš.”

Udělal to za pomoci bicepsů a hýžďových a stehenních svalů, v nichž se mu postupně obnovil cit. Přesunul se ze stolu do kolečkového křesla a pak z křesla do postele skoro úplně sám.

„Tak. To bychom měli,” prohlásila, jakmile ležel opřený o polštáře. „Potřebuješ něco, než odejdu?”

„Jo. Něco, co bych skutečně potřeboval.” S nevinným úsměvem jí to prozradil.

I přes svůj řízný slovník a nemravné vtipy zrudla. „To nedělám.”

„Nikdy?”

„Pacientům ne.”

„A co měla tedy znamenat ta nabídka?”

„Měla jsem na mysli, že ti přinesu nějakou ovocnou šťávu,

časopis nebo dálkový ovladač.”

„V tom případě ne, díky.”

„Oukej, tak zatím nashle.” Otočila se k odchodu.

„Proč tak pospícháš? Kam jdeš?”

„Nakupovat.”

„Copak?”

„Potřebuju nějaké věci.”

„Jaké?”

„Osobní.”

„Jako například?”

„Ty jsi ale netaktní! A teď ahoj. Odpoledne začíná mizet v dáli.”

„Bereš si dodávku?”

„Ne, auto z půjčovny.”

„Vem si dodávku. Pojedu s tebou.”

Lila zavrtěla hlavou. „Musím udělat několik zastávek. Byl bys moc unavený.”

„Ne, nebyl.”

„Ale ano. Kromě toho, až vyřídím všechny pochůzky, chci hodinku nebo dvě vypomoct v rehabilitačním centru.”

„A co bude se mnou?”

„Jak to myslíš?”

„Jak dlouho budeš pryč?”

„To nevím, Adame,” řekla už podrážděně. „Co na tom záleží?”

„Já ti povím, co na tom záleží,” vybuchl hněvivě. „Platím ti tisíc babek denně, abys o mě pečovala.”

„Ale mám taky volno za dobré chování nebo ne?”

„Copak ses někdy chovala dobře?”

„Odcházím,” pronesla bezvýrazně.

„To nemůžeš!” volal za ní. „Mohl bych tě potřebovat.”

„Pokud budeš něco potřebovat, bude tu Pete. Ahoj!”

„Lilo?”

„Co?” Znovu se otočila, ve tváři shovívavý, ale netrpělivý výraz.

„Nepospíchej!” Změnil taktiku. Už se nezlobil, ale loudil. „Mám tady sice Peta, ale ten si nesedne a nepovídá si se mnou.”

„Mluvili jsem spolu celé dopoledne. Už mi došla inspirace.”

„Zahrajem si Trivial Pursuit.”

„Vždycky se u toho pohádáme.”

„Tak si dáme poker.”

„Ten mě nebaví. Vždycky vyhraješ.”

„Svlíkací poker?”

„To by taky nebylo ono. Vyhraju já. A ty už jsi teď ve spodním prádle.”

„Tak se svlíkni, a až začneme, budeme na tom stejně.” Zaškaredila se na něj. Se smíchem ustoupil. „No dobře, když svlíkací poker hrát nechceš, mohli bychom se dívat na nějaký film na videu.”

„Už jsme viděli všechny. Dvakrát.”

„Ale ne pornofilmy.”

„Nechci.”

„Nedělej ze sebe stydlivku?”

„Nemám náladu.”

„Přivedou tě do ní, slibuju.”

Netrpělivě přešlápla. „Víš, co myslím.”

Několikrát protáhl spodní ret skrz zuby. „No tak, Lilo, neutíkej ode mě. Nudím se.”

„Ale já nejsem kulturní pracovnice. Nashle, Adame,” pronesla rozhodně a odešla dřív, než mohl něco dodat.

Kdyby zůstala ještě chvilku, možná by se mu podařilo ji přesvědčit, aby změnila názor. Poslední dobou zůstávala v jeho pokoji déle, než bylo nutné. A pokaždé, když odcházela, bylo to pro ni o něco těžší.

„Jaká je voda?”

„Báječná. Chceš do ní?”

„Dnes večer ne.”

Lila se vynořila z bazénu a natáhla se pro plážovou osušku. Když se utírala, cítila na sobě Adamovy oči. Právě z toho důvodu se obvykle chodila koupat, když nahoře odpočíval.

Dnes po večeři však trval na tom, že venku posedí déle než obvykle. Měsíc stál v úplňku. Byla nádherná noc. Lila dlouho svodům bazénu odolávala, protože doufala, že Adam odjede do svého pokoje, ale nakonec shodila koupací plášť a skočila šipku dolů, aby uplavala několik kol.

„Je v poště něco zajímavého?” zeptala se, když si třela mokré vlasy cípem ručníku.

„Ani ne. Jenom je jí strašná spousta. Nikdy se mi nepodaří, abych ji všechnu roztřídil, natož na ni odpověděl.”

„Musí to být těžké, když tě milují tisíce lidí,” poznamenala neupřímně. „Co je to?”

Na stolku před sebou rozdělil dopisy do tří hromádek. „Dobré, špatné a hnusné,” vysvětlil.

Lila se z lehátka natáhla, hrábla do té ,hnusné’ a vylovila z ní obálku. Přitáhla ji blíž k plápolající pochodni, která hořela na kovovém sloupku zabetonovaném v záhonu za ní. „Thad a Elizabeth Randolphovi,” přečetla zpáteční adresu.

„Jéje, ocitli se na nesprávné hromádce.”

„Myslím, že to třídění odbýváš.” Nedbala na to, že dopis nebyl adresován jí, a strčila prst do obálky.

„Nedával jsem pozor, díval jsem se, jak plaveš.” Lila se zarazila a vzhlédla k němu. „Proč se nekoupeš nahá?”

„Proč se nechováš slušně?” opáčila se zatajeným dechem.

„To by byl pohled.”

„Dík.”

„Není zač.” Dlouho na sebe zírali. Nakonec Adam odvrátil oči a kývl na zapomenutý dopis v její ruce. „Tak copak píšou Randolphovi?”

Roztrhla obálku, dopis z ní vyndala a přelétla ho očima, ale po té krátké výměně slov s Adamem jí chvíli trvalo, než jí začala sestřina slova docházet.

„Doufají, že se ti daří dobře a že tě moc netrápím.” Pobaveně se uchechtl. „Zapomněla se zeptat, jak se daří mně. Vřelý dík, Lizzie,” zamumlala. „Megan prý byla smutná, protože její softbalový tým prohrál v městském mistráku.”

„Chudinka malá. A co Matt?”

„Haha. Musel sedět celý den zavřený ve svém pokoji, protože naučil kamaráda sprosté slovo.”

„Zřejmě ho pochytil od tety Lily.”

Hodila mu na hlavu mokrý ručník. „Matt je můj kámoš. Myslí si, že jsem báječná.”

„Jak se Elizabeth cítí?”

Lila četla. „Píše, že výborně. Její hlavní problém je Thad.

,Chová se pošetile, jak se blíží můj termín porodu.’ Panebože,

poslouchej tohle. Na obě jejich auta koupil nové pneumatiky, aby snížil riziko, že cestou do porodnice píchnou.” Lila si posměšně odfrkla. „Ten chlap se z toho dítěte zblázní.”

Adam se zasmál, ale pak zamyšleně řekl: „Stejně to musí být hezké.”

„Co?” zeptala se Lila a vrátila dopis do obálky.

„Vědět, že jsi stvořil nový lidský život.” Když otočil hlavu a pohlédl na ni, v očích mu tančilo mihotavé světlo pochodně.

„Jo, tohle. No, hádám že to je hezký pocit. Pokud tě to chytne.”

„Jo, pokud tě to chytne.”

Na chvíli se odmlčeli. Lila promluvila první. „Pokud jde o ty dopisy, můžu ti pomoct? Klidně napíšu pár nenáročných odpovědí za tebe. Něco ve smyslu ,Díky za váš zájem, tečka. S pozdravem váš, Adam Cavanaugh’.”

„Lidí, co to můžou udělat, mám plný kanceláře. Řeknu Petemu, aby to zabalil do krabice a poslal na vedení podniku.”

„I osobní dopisy?” Měla na mysli spoustu dopisů, které dostal od Lukrécie. Ležely stranou přečtené, ale pokud věděla, Adam na ně neodpověděl.

„Patrně bych se o ně měl postarat, jenže…” Zhluboka vzdychl.

„Teď na to nemám hlavu. Chápeš?” Tázavě na ni pohlédl, jako by

čekal na souhlas. Přikývla, ačkoliv si nebyla jistá, kam tím míří.

„Zmeškal jsem gala večer u příležitosti otevření nového hotelu Cavanaugh v Curychu, který se konal minulý týden. Normálně bych tam byl, celou tu slávu řídil, dokončoval detaily, kontroloval to či ono, osobně bych se přesvědčil, že všechno funguje podle plánu. Ale -,” odmlčel se a udělal nedbalé gesto, „ve skutečnosti si myslím, že jsem o nic nepřišel.”

„Máš toho víc, na co musíš myslet. Teď je v sázce mnohem víc než otevření nového hotelu. Nehoda změnila tvůj pohled na život. Máš teď úplně jiné priority.”

„Asi ano. Anebo jsem možná jenom unavený. Od té doby, co zemřel otec a já se do podnikání pustil na vlastní pěst, mě pořád pohánělo nutkání mít víc, vytvořit víc, pracovat víc.”

„Podávat vyšší výkon.”

„Ano.”

Lila znala jeho příběh od Elizabeth. Adam dostal po otci

několik průměrných motelů, a jakmile skončilo dědické řízení,

ihned je prodal. Za získané peníze vybudoval prvotřídní hotel, který měl okamžitý úspěch, a brzy jich vlastnil už osmnáct. Všude na světě znamenal Hotel Cavanaugh především vynikající pověst a kvalitní služby.

Adam měl úspěšný start díky velkému dědictví po obou rodičích, ale po pravdě bylo nutné přiznat, že se vypracoval vlastním úsilím.

„Než mě postihlo to neštěstí, život mě nudil,” přiznal se Lile.

„Mluvím jako hrozný rozmazlenec, že?”

„Ano, zní to tak,” odpověděla s jemným úsměvem. „Spousta lidí ti musí závidět všechno, co máš.”

„Uvědomuju si to a vůbec nejsem na svůj tehdejší postoj pyšný. Proč jsem se nudil?”

„Dosáhl jsi všech svých cílů a chyběly ti nové podněty. Proto sis je vymýšlel, třeba výstup na tu horu.”

Chvíli o jejích slovech uvažoval. „Připadá mi to jako celou věčnost, co jsme si s Pierrem a Alexem ten výstup plánovali. Dneska si nedovedu představit, že bych ještě někdy něco takového podnikl. Přátelé mě pozvali, abych s nimi příští rok na jaře strávil několik týdnů na jachtě ve Středozemním moři. Nikdy si neberu tak dlouhou dovolenou, a navíc mě ten výlet vůbec neláká. Cítím se tomu všemu na hony vzdálený - krásným lidem, rychlým autům, vybrané kuchyni, přepychovým jachtám. A taky hotelům a ženám.” Otočil hlavu a upřel na Lilu střízlivý pohled.

Ztěžka polkla. „To přejde. Ty věci ti nic neříkají, protože teď musíš myslet na něco důležitějšího, musíš se soustředit na své soukromí. Jakmile budeš zase chodit, začneš se o ně znovu zajímat.”

„Nejsem si tím jistý.”

„Ale ano,” řekla. „To, co tě pohání k vyšším výkonům, patří k tvé povaze. Touhu po úspěchu máš v genech, tak jako tmavé oči. Elizabeth tvrdí, že ji tvoje nevyčerpatelná energie nikdy nepřestane fascinovat. Prý jsi neustále v pohybu. To se zase vrátí.”

„Ale už nikdy nebudu stejný. Nemyslím fyzicky,” řekl, když si všiml, že hodlá protestovat. „Nebudu si už nikdy myslet totéž co dřív, o životě, o lidech.”

„Ne, Adame, už nikdy nebudeš jako dřív. Někdy ve vzdálené budoucnosti budeš možná vděčný za to, co se ti stalo.” Zvedla se

z lehátka, přistoupila ke křeslu a odtáhla ho od stolku. „Abych pravdu řekla, celé to filozofování mě vyčerpalo. Nepůjdeme spát?”

„Nejsem unavený.”

„Nehádej se… Adame! Co děláš?”

S překvapivou silou a rychlostí sáhl za křeslo, chytil ji za ruku a přitáhl ji k sobě. Tvrdě mu dopadla do klína. Objal ji a sepjal jí ruce. Byla v pasti.

„Co dělám?” opakoval rozpustile. „Ty to nevíš? Dělám ti milostné návrhy.”

Srdce jí začalo bušit jako splašené, ale dívala se na něj přísně. „Mohl ses zranit. Takováhle zbrklost může být ne-bezpečná.”

„Nejednám impulzivně. Myslím na to celé dny.”

„Na co?”

Přiblížil k ní rty a políbil ji. Uměl to. Počínaje Aurielle Davenportovou až po Lukrécii von jaksejmenuje měl bezpochyby spoustu praxe v líbání. Jeho rty se lehce třely o její. Potom jí pomalu a něžně pronikl jazykem do úst.

V odezvu na hladové zvuky, které se mu draly z hrdla, mu Lila polibek oplatila, ale v zápětí si uvědomila, že by to dělat neměla, a odtáhla se. „Ne, Adame.”

„Ano.” Začal rty bloudit po její prohnuté šíji.

„To k rehabilitačnímu programu nepatří.”

„Je to součást mého programu,” zašeptal, pevně ji objal a rozepnul jí podprsenku bikin. Spadla jí do klína. Sklonil hlavu, otřel tvář o její ňadra a potom přitiskl ústa do žlábku mezi nimi.

Lila vydala tichý sten, který mohl znamenat touhu, rozkoš i výčitky svědomí. Nebo všechno dohromady. „Adame, přestaň, prosím. Nevíš, co děláš.”

„Že nevím, sakra?” Něžně ji kousl do plného ňadra, pak to místečko políbil a přitiskl na ně rty.

„Chceš mě jen proto, že jsem tady.”

„Prostě chci tebe.”

„Protože jsi na mně závislý.”

„Protože jsi tak zatraceně sexy.”

„Už jsi mě líbal předtím.”

„To nebyl polibek, ale urážka.”

„A pokračuje to. Přesně to zapadá do šablony. Nejdřív nával vzteku, pak zaslepení. Pleteš si závislost s touhou.”

„Nikdy jsem si touhu s ničím nepletl, Lilo.” Při těch slovech jazykem kroužil kolem naběhlé tvrdé bradavky.

Zakvílela, když do ní začal jazykem rychle bodat „Nedělej to, ne!”

Její prosby ignoroval, vtáhl ztuhlou bradavku mezi rty a začal ji lehce sát. „Jsi tak sladká, Lilo,” mumlal a přesunul ústa na druhé ňadro. „Chutnáš tak sladce celá?”

Zabořila mu prsty do vlasů, aby mu hlavu odtáhla, ale nedokázala se k tomu přimět. Jeho horká vlhká ústa jí po-skytovala rozkoš, jakou dosud nikdy nepoznala. Ňadra jí pálila a mezi stehny cítila intenzivní bolest. „Tohle bychom neměli, Adame, je to velká chyba.”

„Tak proč mě to necháváš dělat?” Zvedl hlavu a zadíval se jí do znepokojených očí.

„Nevím,” odpověděla a v jejím hlase zaznělo zoufalství a zmatek. „Nevím.”

Lehce jí políbil na rty. „Protože chceš, abych tě líbal právě tak, jako to chci já. Neodporuj. Neuvěřím ti.”

Když se jeho ústa opět zmocnila jejích, sevřel jí oběma rukama ňadra. Jemně je hnětl, zatímco se s ní mazlil jazykem. Palci se líně dotýkal bradavek, které byly dosud vlhké od jeho polibků.

Lila mu lehce položila ruce na ramena. Neměl na sobě košili. Jeho pleť, kterou tak dobře znala, byla hladká a teplá. Toužila ovinout mu ruce kolem krku a přitisknout se nahými ňadry na jeho hruď porostlou jemnými chloupky, ale odolala pokušení.

Vášeň jí sice zatemnila rozum, ale přesto si uvědomovala, že porušuje pevné profesionální krédo. Netušila však, jak se to stalo nebo kdy přesně nad situací ztratila kontrolu. Musela ji zase rychle získat.

Opřela se mu rukama o ramena a zároveň se postavila. Podprsenka jí spadla na zem. Sehnula se pro ni a oblékla si ji. Než se k němu opět obrátila, natáhla si koupací plášť a zabalila se do něj tak pevně, aby nebyl vidět ani kousíček nahého těla.

Beze slova a s takovou profesionální lhostejností, jakou dokázala předstírat, ačkoliv se jí rty ještě zachvívaly od jeho polibků a ňadra se třásla vzrušením, se postavila za křeslo a

začala ho před sebou tlačit. Dorazili do jeho pokoje a přesunuli ho z křesla do postele bez jediného slova. Jakmile se usadil, sebrala veškerou odvahu a podívala se mu do očí.

„Mám z toho strach.”

„Ne, vzrušuje tě to.”

Tiše a krátce vzdychla, zavřela oči a ve snaze popřít pravdu zavrtěla hlavou. „Zapomeneme na to.”

„Vůbec se o to nepokoušej.”

„Budeme předstírat, že se to nikdy nestalo.”

„To nejde.”

„Už se to nebude opakovat.”

„Na to zapomeň!”

„Pokud ano, odjedu.”

„Lhářko!”

„Dobrou noc.”

„Sladké sny.”

Odešla do svého pokoje, rozechvělá a roztoužená. Měsíční světlo, které okny pronikalo dovnitř, připomínalo roztavené stříbro. Pod bosýma nohama cítila drahý měkký koberec. Usedla na pelest a potom si lehla tak opatrně, jako by to byla římsa shlížející do strmého kaňonu.

Chvíli nepřítomně zírala do prázdna, pak zvedla ruku a rozechvěle se dotkla úst. Cítila, jak jsou nateklá. Olízla si spodní ret. Chutnal po Adamovi.

Zavřela oči a proti své vůli toužebně zasténala. Nevěřila, že by se jí to někdy mohlo stát, ne doopravdy, ne vážně, a určitě ne jí. Byla si naprosto jistá, byla by vsadila cokoliv, že se nikdy s žádným pacientem citově nezaplete. Toto pravidlo bylo na první straně příručky pro fyzioterapeuty.

A přesto tu teď seděla, rozervaná emocemi, s nervy napjatými k prasknutí a vypadalo to, že proti tomu nemůže nic dělat.

Nic takového se jí nikdy předtím nestalo. Občas ji samozřejmě nějaký pacient plácl přes zadek, nebo jí zabloudil pod sukni, když ho myla a utírala. Osahávaly ji a sápaly se po ní spousty nemocných, kteří si představovali, že jsou do ní zamilovaní jen proto, že intimně znala jejich tělo. Tyhle doteky pouštěla z hlavy jako profesionální rizika a zapomínala na ně téměř okamžitě poté, co se jí přihodily.

Na tohle nezapomene. Pokud se jí to podaří, potrvá to pěkně dlouho. Chtěla si vymazat z hlavy, že se to stalo. Ale protože to nešlo, chtěla alespoň popřít, jak to bylo silné. Ale ovšem byly tu důkazy, které mluvily o opaku. Mezi jejími stehny, na rtech a na ňadrech.

Rozepnula si podprsenku a podívala se. Ano, nebyla to pouze její představivost. Svědčily o tom slabé škrábance, které zanechalo Adamovo strniště na tvářích a bradě na její kůži. Obě bradavky byly dosud růžové, vlhké a citlivé.

Když zazvonil telefon na nočním stolku, vyskočila jako by do ní střelil, popadla sluchátko a zařvala: „Co je! Vlastně haló, tady rezidence pana Cavanaugha.”

„Lilo? Co se stalo?”

„Co se stalo? Tak já ti to povím,” vykřikla rozčileně.

„Probudilas mě, to se stalo. Máš představu, kolik je tu hodin?”

„Ne. Kolik?”

„Jak to mám, sakra, vědět? Ale je pozdě, nestačí to?”

„To je mi líto,” omluvila se Elizabeth. „Ale volám, abych ti sdělila dobrou zprávu.”

„Dítě?” zeptala se Lila a vztek ji rázem přešel.

„Ne, ještě ne. Doktor říká, že to bude trvat ještě týdny.”

„Jak se cítíš?”

„Jako balón.”

„Dám Goodyearovi tvé jméno a telefon. Mohli by tě využít.”

„Jak se daří Adamovi?“

„On… má se, ehm, fajn. Fajn.”

„Je silnější?”

Lila polkla, protože si připomněla sílu, která se jí tiskla k bokům, když mu seděla na klíně. „Hm, ano, rozhodně silnější.”

„A co vy dva, ještě jste se navzájem nezabili?”

„Ne, ale měli jsme k tomu blízko.”

„Právě proto volám. Konečně jsme našli náhradníka.” Lila ztuhla. „Náhradníka?”

Na druhém konci linky nastala krátká pauza. Pak Elizabeth řekla: „Jsem na správném čísle, že? Mluvím se svou sestrou, Lilou Masonovou, fyzioterapeutkou Adama Cavanaugha, hotelového magnáta, že ano?”

„Promiň Lizzie,” Lila si promnula spánek. „Vím, že to nedává smysl. Je to tak dlouho, co jsme mluvily o tom, že to tady za mě někdo převezme, že jsem na to skoro zapomněla.”

„Zapomnělas na to?” opakovala Elizabeth nevěřícně. „Bylas tak neústupná.”

„Já byla… jsem.” Měla na sebe vztek, že se neraduje, takže si ho vybila na Elizabeth. „Proč ti trvalo tak dlouho najít někoho jiného?” zeptala se podrážděně.

„Ptali jsme se tvého nadřízeného v nemocnici. Doporučil nám několik lidí a všechny jsme vyslechli, jenže já si nedovedla Adama představit s žádným z nich. Ale včera jsme mluvili s jedním mužem středního věku, který má velmi dobrá doporučení. S Thadem jsme se shodli, že by se hodil. Je ochotný se okamžitě přestěhovat. Třeba hned zítra, budeš-li si to přát.”

„Aha.”

„Nevypadáš moc nadšená.”

„Hm, to jsem, jenom… muž středního věku, říkáš?”

„Kolem padesátky.”

„Hmm.”

„Lilo, je ti něco?”

„Ne, jenom jsem ospalá. Vzbudila jsi mě, pamatuješ? Bude mi chvíli trvat, než to strávím.”

Chvíli jí trvalo, než pochopila, proč nedělá přemety z radosti nad vyhlídkou, že už zítra může od Adama Cavanaugha odejít.

Za prvé, právě si na sebe zvykli.

Za druhé, dělají v rehabilitaci obrovské pokroky. Za třetí, právě se mazlili v jeho kolečkovém křesle.

Lila se poctivě snažila zjistit, který z výše uvedených důvodů způsobil, že se jí vůbec nechce právě teď odjet. Popravdě řečeno, chtěla to s ním dotáhnout do konce. Chtěla být u toho, až udělá první samostatný krok. Chtěla se podílet na jeho vítězství. A chtěla ho zase líbat.

Ale to se už nesmí opakovat.

Nedopustí, aby se to stalo. Adamovy důvody pro to, že ji líbal, byly přímo učebnicové. Její důvody pro to, že líbala Adama, byly příliš absurdní, než aby se jim dalo věřit. Takže bude dnešní noc považovat za selhání zdravého rozumu a dá si pozor, aby k ničemu takovému nedošlo.

Bylo hloupé obětovat veškerý pokrok, kterého dosáhli, kvůli jediné malé nerozvážnosti. Kdyby si Adam musel zvykat na jiného terapeuta, přivodilo by mu to vážné zhoršení zdravotního stavu. Bylo by to pro něj dobré? Ne. Nevycházejí její rozhodnutí z toho, co je pro pacienta lepší? Ano.

„Nechci náhradníka.”

„Cože?!“ Lila své prohlášení opakovala, tentokrát mnohem pevněji. „Víš, kolik času a práce jsme s Thadem věnovali na to, abychom ho našli?

„To vím, a omlouvám se.”

„Mohlas nám aspoň dát vědět, že jsi změnila názor.”

„Uvědomila jsem si to teprve teď. Opravdu, Lizzie, je mi to líto.

Omluv mě taky u Thada.”

Elizabeth si povzdychla únavou. „To je v pořádku. Díky všem těm pohovorům mi uběhlo čekání na dítě rychleji. Ostatně, nedali jsme do toho celé srdce. Pevně jsme věřili, že ty jsi ta pravá volba. Oba jsme rádi, že je Adam v tvých schopných rukou.”

Adamovy jsou také schopné, napadlo Lilu. Jen při pomyšlení na jeho laskání jí zvlhly dlaně. „No, jestli je to všechno, jdu zpátky do postele.”

„Určitě ti nic není? Pořád se mi zdáš nějaká divná.”

„Je mi dobře. Obejmi za mě děti a polib mého hezkého švagra. Ahoj.” Rychle zavěsila a ucukla s rukou od telefonu, jako by ji mohl obvinit ze lži.

Svému svědomí však tak rychle uniknout nemohla. Když odhrnula přikrývky na posteli a vklouzla mezi ně, poblahopřála sama sobě, že udělala tak šlechetné gesto a vytrvala do konce.

Ve skrytu duše však věděla, že její důvody byly sobecké.

Alespoň částečně.

KAPITOLA SEDMÁ

„Vždycky spíš nahá?”

„Hmmm?”

„Vždycky spíš nahá?”

Lila se líně protáhla pod saténovou přikrývkou, široce zívla a pomalu otevřela oči. Pak je vykulila. „Adame?”

„Pamatuješ si mé jméno. To mi lichotí.”

Lila si odhrnula s tváře rozcuchané vlasy, povytáhla si přikrývku výš a podepřela se o loket. „Co děláš v mém pokoji? Jak ses sem dostal?”

„Ještě jsi neodpověděla na mou otázku.”

„Jakou?”

„Vždycky spíš -”

„Ano! A teď mi řekni, co to Peta popadlo, že tě sem dovezl.”

„Neví, že jsem tady. Dostal jsem se sem úplně sám.”

Překvapená Lila se podívala přes pelest. Adam seděl na kolečkovém křesle. „Ty ses přesunul z postele do křesla bez pomoci?”

„Jsi na mě pyšná?”

„To tedy jsem.” Blýskla po něm zářivým úsměvem, ale zmizel tak rychle, jako se objevil. „Jenže jsi mi neodpověděl. Co děláš v mém pokoji?”

„Vpadl jsem ti do soukromí.”

„Přesně tak. Mohl bys prosím odejít?” Náhle ji cosi napadlo.

„Jak víš, že jsem nahá?”

„Podíval jsem se pod přikrývku.” Když na něj vrhla nedůvěřivý pohled, rozesmál se. „Bikiny leží na podlaze a nevidím ramínka od noční košile.”

„Aha. No dobře. Kdybyste byl tak laskav, pane Cavanaughu,” chladně pokynula hlavou ke dveřím, „ráda bych se vysprchovala a oblékla.”

„Něco jsem ti přinesl.” Všimla si, že drží v ruce květiny, ale poznala, že je to věnec, teprve když jí ho navlékl přes hlavu a naaranžoval ke své spokojenosti kolem krku. „Vítej na Havaji, Lilo.”

„Máš několikatýdenní zpoždění, že jo?”

„Zbytečně bazíruješ na detailech.”

Lila se zadívala na křehké voňavé okvětní lístky a pak se jich opatrně dotkla. Byly orosené a chladily. „Děkuju ti, Adame. Jsou nádherné.”

„Víš, co k věnci patří, že jo?” Rychle vzhlédla. Adamovy oči se rozzářily. „Vidím, že víš.”

„Bez téhle části tradice se obejdeme.”

„Právě kvůli ní ta tradice vydržela tak dlouho. A kromě toho já staré zvyky ctím.”

Podepřel dlaní její hlavu, přitáhl ji k sobě a zkušeně, beze spěchu ji políbil. „Takhle se to nedělá,” řekla, jakmile oddálil rty.

„Má to být pusa na obě tváře, ne?”

„Obvykle jo.”

„Myslela jsem, že tradice ctíš.”

„Jen pokud nemají co dělat s francouzskými polibky.”

Než měla možnost ho zadržet, políbil ji znovu. Nakonec sebrala všechny síly a řekla: „Jdi pryč! Musím vstát a oblíct se.”

Sklopil oči k přikrývce, která jí prokazovala špatnou službu, protože nezakrývala plné obrysy jejích ňader. „Myslím, že vypadáš úžasně, tak jak jsi. Kvůli mně se oblíkat nemusíš.”

„Zvláště kvůli tobě. Vyžádalo si to spoustu energie a úsilí, než ses dostal sám z postele. Musíme tu hybnou sílu maximalizovat.”

„Mám lepší nápad. Pojďme si vzít na celý den volno a oslavit mé pokroky.”

„A co budeme dělat?”

Přejel jí palcem přes rty. „Zůstaneme v posteli.” Zvedl k ní oči plné obdivu. „V jedné posteli. V téhle. Je naprosto jisté, že v ní bychom mou potenciální sílu maximalizovali.”

Lilu jeho chraptivý hlas a lákavý návrh okouzlily, ale okamžitě se jí vrátil střízlivý rozum. Vzdorovitě opáčila: „Nebuď směšný. A kromě toho nemáš volný den, takže o mně platí totéž.”

Přijal její odmítnutí dobromyslně a odstrčil kolečkové křeslo od postele.

„To ti nepomůže, Lilo.”

„Co?”

„Předstírat, že včerejší noc se nekonala. Ale mám hlad, tak prozatím mizím.” Otočil křeslo a zamířil ke dveřím. Když k nim dojel, vrhl na ni přes rameno vyzývavý pohled. „A pod to prostěradlo jsem se podíval!”

Přimhouřila oči. „Blufuješ, Cavanaughu.”

„Myslíš? To sexy znamínko těsně pod okrajem bikin se mi moc líbilo,” protáhl.

Než se zmohla na odpověď, vyjel ven. Lila odhodila prostěradlo, přeběhla přes pokoj, s prásknutím zavřela dveře a zamkla je. Pevně doufala, že obojí bylo dobře slyšet. Pak oddusala do koupelny a otočila kohoutky u sprchy.

Adam měl z jejího postoje k tomu, co se včera stalo, velkou legraci. Myslel si, že předstírá stydlivost a nebral ji vážně. Možná trochu uspokojili svou touhu, ale Adam kvůli tomu přestal myslet na to, že se musí soustředit na rehabilitaci, aby zase začal chodit. To, a nikoliv milostná aféra, by mělo být jeho hnací silou. Je tedy naprosto nutné, aby se opět vrátila k roli terapeutky, a na vášeň zapomněla. Od této chvíle se musí chovat úplně jinak.

Když za hodinu vešla do jeho pokoje, házel míčem na košíkovou do koše, který mu Pete nechal připevnit na zeď.

„Dvacet sedm přímých hodů,” pochlubil se.

Lila k němu přistoupila ztuhlá jako naškrobená košile a vytrhla mu míč z rukou.

„Tak pro dnešek konec hry. To můžeš dělat, až tady nebudu. Příští půldruhé hodiny patří mně.” Došla ke stereu a vypnula ho. Hlas Whitney Houstonové se zarazil uprostřed refrénu.

„Co je to s tebou?” zeptal se Adam. „Dostala jsi měsíčky?” Lila se k němu otočila. „Do toho ti nic není nebo snad ano,

Cavanaughu?”

„Nebo za tvou špatnou náladu může nedostatek sexu?”

„To budu ignorovat.”

„To nemůžeš. Právě tak jako nemůžeš ignorovat včerejší noc.

Kde je věnec, který jsem ti dal?”

„V ledničce v mém pokoji.”

„Proč ho nemáš kolem krku?

„Měj rozum. Při práci ho nosit nemůžu.”

„Tak kdy?”

„Nevím.”

„Dnes při večeři?”

Bylo na čase přejít k jádru věci. „Podívej se, Adame, mám dojem, že jsme spolu v poslední době trávili moc času. Terapeutka by měla zadávat úkoly, někdy dělat důvěrnici, ale nikdy… nikdy…”

„Milenku.”

„To jsem říct nechtěla.”

„Že ne?”

Silou vůle potlačila vztek. „Nemůžeme to s kamarádstvím

přehánět, Adame.”

„Kamarádovi jsem nikdy francouzáka nedal.”

„Nejsme ani zamilovaní.”

„To je pravda. To období už máme dávno za sebou. Ve skutečnosti jsme daleko za předehrou. Už jsme připraveni na opravdové milování.”

Jeho slova v Lile vyvolala záchvěvy rozkoše, ale ignorovala je, odkašlala si a řekla přísně: „Pokud by to zašlo ještě dál, ztratil bys ke mně respekt. Naposledy tě žádám, abys s těmi nezralými sexuálními návrhy přestal. Ode dneška začínáme znovu a bude to hodně tvrdé.”

V průběhu jejího proslovu se stále víc mračil a bylo vidět, že každou chvíli vybuchne. Než skončila, bubnoval pěstmi do opěrek kolečkového křesla. „Tvrdší než doteď? Co může být horší, než když mě tu celé hodiny mučíš a nutíš mě dělat věci, které nedokážu?”

„Neříkám, že to bude snadné.”

„No, dobře!” zařval. „Protože snadný to teda rozhodně není.”

„Dost fňukání. Začneme,” řekla rázně.

Dopolední rehabilitace byla katastrofa. Prováděli cviky na posílení ochablých svalů a Adam se moc nesnažil. Když ho pokárala za lenost, začal dřít tak usilovně, že dostal křeč, a zatímco ho masírovala, posílal ji do horoucích pekel. Odkázala ho do postele, aby si odpočinul, a odtáhla křeslo tak daleko, aby na ně nedosáhl, čímž si vysloužila nadávek ještě víc.

V poslední době zůstávala mezi dopoledním a odpoledním cvičením v jeho pokoji. Dívali se spolu v televizi na soutěže a seriály, poslouchali hudbu, hráli stolní hry a karty, nebo si jen tak povídali. Tentokrát odešla a vrátila se až odpoledne.

Šlo to ještě hůř než ráno. Nervy jí začaly pochodovat od okamžiku, kdy vešla a on zařval: „Už nikdy mi to křeslo nedávej pryč!” Když otevřeně odmítl dokončit cvičení kolena a prohlásil:

„Tohle víckrát dělat nebudu,” měla toho právě tak dost.

„Bezva.” Stáhla ruce, kterými mu podepírala nohu, a ta spadla se zaduněním na žíněnku. „Pokud na to máš takový názor,

myslím, že tě vezmu za slovo ohledně volného dne, o němž jsi mluvil dnes ráno. Připomněl jsi mi, že jsem neměla jediný volný den od chvíle, co jsem přijela.”

Když za hodinu vyšla ze svého apartmá, táhla se za ní vůně parfému. Na sobě měla červené bavlněné šaty bez ramínek, které zvýrazňovaly opálená ramena a žlábek mezi ňadry. Při každém kroku, který udělala v páskových sandálech na vysokém podpatku, se úzká zavinovací sukně rozhrnula, takže ukázala dlouhá pěkně tvarovaná stehna. Vlasy měla sčesané za ucho, kde je přidržovala široká třpytivá spona. Kolem krku jí visel květinový věnec.

Když vstoupila do kuchyně, oba muže oslnila. „Nečekej na

mě, Pete. Až se vrátím, bude patrně už hodně pozdě.”

Adam seděl u stolu na kolečkovém křesle a jedl studenou večeři, kterou mu Pete připravil. Ignorovala ho, jako by tam nebyl. Vesele sluhovi zamávala a vyšla ze dveří.

Sjížděla dolů po serpentinách horské silnice a přemýšlela, zda to poněkud nepřehnala.

Ne. Adam ji nebral vážně, když mu řekla, že už se polibek z včerejší noci nesmí opakovat. Pokud má uspět a naučit Adama zase chodit, musí na ni myslet pouze jako na svou terapeutku. Jako na dozorkyni, roztleskávačku a trenérku, to všechno může. Ale nesmí se na ni dívat jako na kamarádku a milenku.

Lehký flirt věci prospíval. Podporoval jeho sebedůvěru a sebevědomí. Neslušné vtipkování udržovalo lehkou a živou náladu. Ale minulou noc rozhodně o lehký flirt nešlo.

Šla do elegantní orientální restaurace a objednávala si spoustu jídel, na která neměla chuť, jen aby tam mohla sedět co nejdéle. Odbyla dva námořníky, kteří ji oslovili na ulici a nabízeli, že jí zaplatí za noc extáze. Koupila si dva lístky do multikina, zhlédla jeden film, pak šla na druhý. První byl průměrný, druhý ji téměř uspal.

Když promarnila dostatečně dlouhou dobu, jela domů. Potichu vešla, hned u hlavního vchodu si zula boty a zamířila ke schodišti.

Adamovo kolečkové křeslo vystřelilo z obývacího pokoje a téměř se s ní srazilo. Vypískla leknutím. „Hlídej si ten vehikl, jo?” obořila se na něj. „Málem jsi mi přejel nohu.”

„Měla ses dobře?”

„Bylo to skvělý.”

„Kam jsi jela?”

„Do Lahainy.”

„Cože! Tys jela celou cestu až do Lahainy sama?”

„Řídím ode dne, kdy mi bylo šestnáct, Adame. Do většiny míst, kam jezdím, řídím sama.”

„Nebuď drzá.”

„A ty se nechovej jako paša. Ano, jela jsem do Lahainy, protože jsem tam nikdy nebyla. Žádný turista si ji nemůže nechat ujít. Viděla jsem několik památek, báječně jsem se najedla a zažila spoustu legrace. Přesně takovou zábavu jsem potřebovala. Ale vyčerpalo mě to, takže si jdu lehnout. Dobrou noc.”

„Jen minutku. Kam jsi šla?”

„Řekla jsem ti to.”

„Myslím tím, kde jsi zažila tu spoustu legrace?”

„Nepamatuju se.” Radši by se propadla, než aby mu pověděla, že strávila večer sama v multikinu.

„Máš hlavu zamlženou pitím a drogama?”

„No tak, kdo je drzý? Nepamatuju si jméno toho podniku. Co na tom záleží? Myslím, že měl doškovou střechu.” Pátrala v paměti po jménu klubu, který minula na okraji turistického městečka. „Nějaká chýše, nebo co.”

„Cukrová chýše! Ty jsi tam šla sama?”

„Stejná píseň, druhá sloka.”

„To je hlavní seznamovací flek na ostrově. Tam můžeš dostat všechno od kokainu až po pohlavní chorobu.”

„Mluvíš z vlastní zkušenosti?”

Chvíli jí probodával očima a pak zasyčel: „Ale tys tam dokonale zapadla, že jo? Vždyť ses na to vystrojila. Od těch ubožáků, co tam hledají potěšení na jednu noc, jsi byla k nerozeznání.”

Naklonila hlavu ke straně a vyzývavě prohlásila: „Řeknu ti to takhle, taťko. Užila jsem si vzrůšo, ale nepotkala jsem nikoho, s kým bych mohla mít trvalej vztah.”

„Zasouložila sis?”

Lilu polilo horko po celém těle, nejprve z rozpaků, pak ze vzteku. Byla příliš rozzlobená, než aby mohla mluvit, takže Adam využil příležitosti a vetřel sůl do rány, kterou právě zasadil.

„Proto sis vyšla, že jo?” Natáhl se a přitlačil jí ruku na podbřišek. „Abys nechala jinýho chlapa uhasit oheň, co jsem tady včera v noci zažehnul?”

Chvíli na něj zírala a potom ustoupila z jeho dosahu, sundala si věnec a hodila mu ho do klína. Teprve tehdy zpozorovala v jeho ruce sklenici. „Jsi opilý, takže budu tvůj křížový výslech a urážky ignorovat. Ale čistě pro tvou informaci, pokud bych si vyšla, abych si zasouložila, jak jsi to sprostě označil, nic by ti do toho nebylo.” Poslední rýpnutí na něj zamířila z výšky schodiště:

„Bůh ti buď milostiv, abys neměl zítra kocovinu.”

Bůh milostiv nebyl.

Když příští ráno Lila vstoupila do Adamova pokoje, seděl na posteli, opřený o polštáře, v obličeji měl nádech do zelena a ve tváři výraz přání smrti.

„Dnes žádný basketbal?” zeptala se vysokým pisklavým hlasem. „Ani Whitney Houstonová?” Adam na ni vrhl zpod svraštělého tmavého obočí výhružný pohled. Udělala ne-ohrabanou piruetu a nadšeně prohlásila: „Mně je skvěle! Dnes je vyloženě nádherné ráno. Měl jsi Peteho speciální omeletu na tlustém od šunky?” Adam zasténal. „Byla to lahoda. Doslova to teklo, když jsem -”

„Sklapni, Lilo,” procedil výhružně mezi zuby.

„Ale, copak se stalo?” Našpulila se. „Adámka bolí bříško?”

„Zmiz sakra a nech mě být!”

Se smíchem řekla: „Varovala jsem tě. Za to, jak se cítíš, já nemůžu. Co to bylo, džin? Vodka? Skotská? Brandy?” Zbědované zakvílel a sevřel si žaludek. „Brandy, že? To byl tedy pěkně drahý flám. Ale ty si to koneckonců můžeš dovolit, že jo, králi Midasi?”

„Já tě zabiju.”

„Nejdřív mě budeš muset chytit, Cavanaughu. A to nikdy nedokážeš, když budeš ležet na zadku. Hele, vstávej, začneme.” Vzala ho za ruku a zkusila ho posadit. Zůstal přilepený na polštáři. “No tak, žerty stranou. Je čas začít.”

„Ani se nehnu.”

S rukama v bok na něj znechuceně pohlédla. „Pomohlo by pár aspirinů?”

„Ne. Možná by mi pomohlo, kdybych umřel.”

„Pokud vím, na kocovinu ještě nikdy nikdo neumřel, i když se za to spousta opilců určitě modlila.” Její hlas stále překypoval dobrou náladou. „Oddrmol nějakou modlitbičku, než dojdu pro ten aspirin… čistě pro případ, že bůh nastaví hluché ucho a nechá tě žít.”

Odešla do koupelny a za okamžik se vrátila, v jedné ruce tři tablety a ve druhé sklenici vody. „Tady máš.”

„Žádnej blbej aspirin nechci.”

„Když si ho vezmeš, budeš se při cvičení cítit mnohem lip.”

„Dneska cvičit nebudu. A cítím se jako blbec.”

„čí je to chyba?” Došla jí trpělivost. V té chvíli už její hlas připomínal zubaté ostří nože. „Tak už se přestaň chovat jako dítě a ten aspirin si vem!”

Otevřela mu ruku a vložila tablety do dlaně. Mrštil s nimi přes pokoj. Přistály na podlaze s drobným pinknutím, které na Lilu zapůsobilo stejně, jako by vybuchla bomba. Před očima se jí udělalo rudo a vylila mu plnou sklenici studené vody do klína.

To ho zvedlo, napřímil se, vyjekl překvapením, vztekle vychrlil několik nadávek a pak se nevěřícně zadíval na loužičku vody, která se mu rozlila mezi nohama. V té chvíli se domem rozlehlo zvonění.

Pete odjel nakoupit do nejbližšího města, takže Lila musela jít otevřít. Vrhla na Adama poslední vzteklý pohled, odklusala po schodech dolů a otevřela široké dveře. Při pohledu na ženu, která za nimi stála, vykulila udiveně oči. Návštěvnice nebyla překvapená o nic méně, ale vzpamatovala se první. „Kdo jste?” zeptala se Lily.

„Žádné nepotřebujeme.”

„Co nepotřebujete?”

„To, co nabízíte, dámo.”

Bruneta se napřímila a kůže na klasické kostnaté tváři se jí vyhladila tak dokonale, že na ní nebyla patrná ani jediná vráska.

„Položila jsem vám otázku, slečno,” řekla ledově.

„Teď se ptám já. Kdo jste vy?”

Ale už to věděla. Zavazadla, která měla ta ženská kolem sebe, stála víc než Lilino autíčko. Na šatech sice neměla žádné nášivky se značkou, ale bylo jasné, že stály majlant. Měla mléčně bílou pleť, porcelánově modré oči, vlasy černé jako eben a rubínově červené rty.

„Pitomá Sněhurka,” zamumlala Lila.

„Prosím?”

„Nic. Pojďte dál.”

Lila ustoupila stranou a nechala ženu projít do haly. Ta si dávala pozor, aby se jí sukně neotřela o Liliny nahé nohy, což Lilu pobavilo.

„Kde je Pete?” zeptala se.

Takže už tu někdy byla. „Odjel na nákupy.”

„Kde je Adam?”

„Nahoře ve své ložnici.”

„A konečně, kdo jste vy?”

„Lila Masonova.”

„Lukrécie von Elsinghauer.” Zřejmě očekávala, že Lila padne na kolena, nebo přinejmenším udělá pukrle, ale nereagovala, pouze na ni neústupně a bez zájmu zírala. „Co tady děláte, slečno Masonova?”

Lila pomalu přivřela víčko a mnohoznačně mrkla. „To byste ráda věděla, co?” S perverzním potěšením se dívala, jak se Lukrécii znovu stahují obličejové svaly. „Uklidněte se, Lukrécie. Jsem Adamova fyzioterapeutka.”

Mrazivé modré oči si Lilu prohlédly, zaznamenaly její nahé nohy, odrbané šortky, tričko bez rukávů, s reklamou na rockovou rozhlasovou stanici a velké náušnice. „Chci vidět Adama. Okamžitě,” zdůraznila.

„Mám jít napřed?” otázala se Lila sladce.

„Znám cestu.”

„Myslela jsem si to.” Napřáhla ruku a ukázala na schodiště.

Lukrécie si vzala kabelku od Louise Vuittona a pustila se po schodech nahoru. Když došla na podestu, Lila na ni zavolala:

„Možná jsem vás měla varovat. Právě se mu v posteli přihodila nehoda. Pokrčila ramena, vytáhla je až k ušním lalůčkům. „Jo jo, to se stává!”

„Ne dobrý pro pána”, pronesl Pete filosoficky a potřásl hlavou.

„Ona říká, ,Ukliď to’. Voda celá na pánovi. Já uklidila. Měnila postel. Říká: ,Ted odejít’. Já šla. Ne dobrý pro pan.

„Necháš už toho?” Lila vytáhla hrášek ze salátu, který připravoval, a strčila ho do pusy. „O povahových vadách slečny von Elsinghauer mi nemusíš nic vykládat. Musí to být potomek

Hitlera.” Pete se začal plácat do kolen, což znamenalo, že objevil něco hystericky směšného. „To nebyl žádný vtip. Myslela jsem na to.”

Od okamžiku, kdy otevřela Lukrécii dveře, Lila věděla, že její příchod je špatným znamením pro ně pro všechny. Možná, že ji odhadla špatně, ale dost o tom pochybovala. Ta ženská byla pod střechou jenom pár hodin a už vyvolala neshody.

Když Pete přinesl mokrá prostěradla, Lila počkala dostatečně dlouhou dobu, aby se Adam s Lukrécii mohli něžně přivítat, potom šla nahoru a zaklepala na dveře ložnice. „Vstupte!” zvolala Lukrécie.

Poprvé od Lilina příjezdu vypadalo Adamovo apartmá jako pokoj nemocného. Žaluzie na oknech byly stažené a zavřené, takže blokovaly výhled, a, s výjimkou těch nejúpornějších, i veškeré, sluneční paprsky. Místo hlasité rockové hudby, které on i Lila dávali přednost, se z reproduktorů slabě linula komorní hudba. Absurdní plakát, který Lila přivezla z jedné nákupní expedice a pověsila na stěnu proti posteli, kamsi zmizel. Atmosféra v ložnici byla pohřební.

„Pokud mám v tomhle šeru najít pacienta, měla bych si pořídit slepeckého psa,” zavtipkovala, když se šourala k posteli. „Tak co je sakra s tebou?” Jakmile se dostala k pelesti, spatřila, že se Adam opírá o polštáře a na čele má sáček s ledem.

„Adam se necítí dobře.” Lukrécie se zhmotnila ze stínu jako fantom.

„To se dalo čekat. Včera v noci se nechutně opil. Má kocovinu, kterou spraví Bloody Mary a pár aspirinů.”

„Myslím si, že by neměl brát žádné léky, dokud se ne-poradíme s doktorem.”

„Léky! Mluvím o třech mizernejch aspirinech.”

„Lilo, prosím,” zasténal Adam. „Ztiš hlas alespoň na úroveň jekotu.”

Naklonila se nad ním. „Mohl bys mi laskavě říct, co se to tu děje? Je čas na cvičení a ty předvádíš scénu jako na smrtelném loži.”

Zakryl si rukama obličej a prsty stiskl spánky. „Ach, bože, mě ta hlava upadne.”

„To máš špatný, sekáči. Jdeme rehabilitovat.”

Lukrécie se vmáčkla mezi Lilu a postel. „Jistě neočekáváte, že muž v bolestech bude cvičit.”

„Pro vaši informaci, slečno von odkudsi, většina pacientů má bolesti. Já jim pomáhám, aby se jich zbavili. Přinejmenším v dlouhodobé perspektivě. A teď, prosím, mohla byste pacienta a mě omluvit? Musíme pracovat.”

„Pravděpodobně nemáte v oboru moc zkušeností a plníte své povinnosti zbytečně horlivě.”

Lila zaskřípěla zuby. „Jsem profesionál s rozsáhlými zkušenostmi, jak s pacienty, tak s přesvědčováním jejich vlezlých přátel, příbuzných a milenek, který to můžou myslet dobře, ale pokud jde o fyzioterapii, vědí prd, o čem mluvěj.”

„Chlubíte se, že jste profesionál, ale vaše oblečení a chování vzbuzuje v člověku pochybnosti, nemyslíte?”

„A člověk by se mohl octnout v nejbližším motelu, jestli nezvedne svůj elegantní zadek a nepůjde mi z cesty,” vybuchla Lila. „Adame, řekni jí, aby se ztratila a vrátila se, až skončíme s rehabilitací.”

Vyčerpaně se sundal led z čela. Chvíli se díval z jedné na druhou a nakonec očima spočinul na Lile. „Opravdu mi není dobře, Lilo. Nemůžeme se do toho pustit až po obědě?”

Krev jí tepala v žilách úměrně s rostoucím vztekem. Vrhla na něj opovržlivý pohled, ignorovala Lukréciin samolibý výraz a vyřítila se ven. Když za sebou práskla dveřmi, všechny skleněné tabulky v domě zadrnčely.

I teď, když seděla v kuchyni a čekala, až se převalí poledne, se stále ještě třásla vztekem pokaždé, když si v hlavě tu scénu přehrávala. Pete musel několikrát opakovat, že je čas k jídlu, než se probrala. „Promiň, co jsi říkal?”

„Oběd hotovo.”

„Dobře. Jdu je zavolat.”

„To nebude nutné, slečno Masonova,” řekla Lukrécie mezi dveřmi. „Přišla jsem dolů pro podnos. Adam by raději jedl ve svém pokoji.”

„No, co by Adam raději a co udělá, jsou dvě rozdílné věci,” poznamenala Lila upjatě, vstala a podívala se na druhou ženu. „Jí tady dole už několik týdnů. Jídlo na podnosu nedostal od té doby, co se naučil přesednout do kolečkového křesla. Potřebuje

cvičení. Musí vstávat a pohybovat se sám. A ksakru nebude tam nahoře ležet a nechat se od vás krmit lžičkou a sympatiemi.”

„Ne že bych pochybovala o vaší odbornosti -”

„Krucinál, to právě děláte!”

„ - ale zdá se, že Adam je úplně zničený. Mám v úmyslu dnes odpoledne zavolat dr. Arna a zeptat se, co on si myslí, že Adam potřebuje. Pete, proč nechystáš ten tác?”

„Lila řekla ne.”

„Ále, klidně ten pitoměj tác připrav,” řekla Lila naštvaně a vyšla z místnosti.

„

Jste si jistý, že to pochopila?” zeptala se Lila.

„Naprosto,” odpověděl dr. Arno do telefonu. „Vysvětlil jsem slečně von Elsinghauer, jak daleko už Adam pokročil od té doby, co s ním pracujete. Řekl jsem jí, že pokud nepoleví, mohl by být normální nebo téměř normální během týdnů, ale že je naprosto nutné, aby nepřerušil terapeutický program a udržoval si optimismus.”

Poprvé od chvíle, kdy otevřela dveře omračující krásce Lukrécii, Lilino napětí trochu opadlo. „Díky. Už jsem ji chtěla vyzvat na souboj.”

„Vsadil bych na vás, že vyhrajete každý souboj, do kterého se pustíte, Lilo,” zasmál se. „Kdybyste měla nějaké problémy, dejte mi vědět. Ale myslím, že jsme krizi zažehnali.”

„Ještě jednou díky, že jste mě podpořil.”

Jakmile položila telefonní sluchátko, utíkala do Adamova pokoje. Na prahu zůstala stát, jako by ji do země vrazil.

Lukrécie seděla na posteli. Po příjezdu sundala šaty a teď na sobě měla lněné kalhoty, ale každičký vlásek stále měla všechny na svém místě a byla na hony vzdálená Liliny představy

„neformálního” vzhledu.

V dlaních držela Adamovu ruku a on k ní s úsměvem vzhlížel. Lilu zasáhlo jako rána šípem, jak moc mu to sluší, když se takhle usmívá. Stejně tvrdě ji zasáhlo, jak moc ho postrádala. Za poslední dva dny spolu strávili tak málo času. A když byli spolu, jenom se hádali.

Lila žárlila. Na Lukrécii. Zamilovala se.

KAPITOLA OSMÁ

Když Lukrécie zpozorovala Lilu stojící ve dveřích, natáhla se a lehce políbila Adama na rty. „Přijdu za tebou později, miláčku.”

Když odcházela, provázel ji Lilin nepřátelský pohled. Adam se za ní také díval, jak Lila zjistila, když se k němu obrátila, ale tvářil se zamyšleně.

„Cos dělal, vysílal jsi nouzové signály?” zeptala se Lila nevrle.

„Co tím myslíš?”

„Neposlal jsi pro ni, aby tě přišla zachránit z mých hnusných spárů?”

Bez pomoci se přemístil z postele do křesla. „Nespoléhám na ostatní lidi, zvláště na ženy, že mě dostanou z prekérních situací. Nečekal jsem, že přijede.”

„Dělá to často, že se objeví jen tak bez pozvání a nečekaně?”

„Je to nezávislá žena. Dělá si, co chce.” Pohlédl na ni a dodal kousavě: „Navíc, dobře ví, že má permanentní pozvánku.”

„Raději bys s nimi měl šetřiti, Cavanaughu. Tvá Lukrécie by sem jednou mohla přijet a udělat ti trapnou scénu.”

„Proč?”

„Protože by tě mohla načapat s jinou ženskou v posteli, zabedněnce.”

„No,” zavrčel a přesunul se na stůl, „tentokrát to nehrozilo, že?”

Lila mu zvedla nohy nahoru na stůl. „Ne.”

„Tak co rejpeš?”

„Já jsem rejpala?”

„Znělo to tak.”

„Je mi fuk, jestli si tu držíš harém ženských, aby tě rozmazlovaly a těšily. Ale když je čas na cvičení, musíš se jich zbavit.”

„Jedna ženská sotva představuje harém.”

„Jedna nebo padesát, musíš makat jako ďábel, abychom to dotáhli do konce a já mohla jet domů. Jak začneš chodit, zmizím odtud. Mezitím, pokud mi Sněhurka nebude zas stát v cestě, spolu můžeme dobře vycházet.”

„Sněhurka?”

„Třeba.”

„Kdo jsem já, princ?”

„Ty jsi Dřímal.”

„No, je snadné uhodnout, kdo jsi ty. Ty jsi Rejpal.” Hlasem dotyčné postavy řekla: „Máš ztuhlé svaly a klouby.”

„Au! To bolí.”

„Ani slovo, Cavanaughu. Je to tvá vlastní chyba. Přivodil sis to sám, protože jsi ležel jako kláda a dva dny ses nehnul. Teď tě musíme znovu rozcvičit, abys zvládl totéž co předtím, než ses rozhodl lenošit.”

Potom už spolu nemluvili. Přestože museli začít znovu, když ztratil dva dny, počet cviků Lila nesnížila.

„Přitlačit víc nedokážeš, Adame?” vytkla mu ostře, když už se blížili ke konci cvičení. Za celou hodinu prolomila ticho poprvé. Obvykle si nejbolestivější cviky ulehčovali vtipkováním, špičkováním a sexuálními narážkami. Ticho jí šlo na nervy. Cítila, že musí zase navázat kontakt tam, kde byli před tou nešťastnou nocí, kdy se líbali, Lukréciiným nevhodně načasovaným příjezdem a okamžikem, kdy si uvědomila, že k Adamovi cítí víc než jen profesionální vztah. „Řekla jsem, abys přitlačil.”

„Vždyť se snažím, sakra.” Zuby měl vyceněné a na obličeji se mu perlil pot.

„Víc.”

„Nemůžu.”

„Ale ano. No tak.” Udělal další pokus. „Lepší. Dobrý. Trochu silněji, Adame. Výš.”

„Když mi žena řekne, abych tlačil silněji a výš, dělám obvykle

něco, co je zábavnější.”

Jejich oči se spojily jako magnety a oba zatajili dech. Lila uvolnila ruce, které mu kladly odpor a položila mu nohu na stůl.

„Ve srovnání s tím není tohle velká legrace, že ne? Lituju, že ti nemůžu dopřát hezčí chvíle.”

Aniž od ní odvrátil pohled, odmítavě pokrčil rameny. „Ty za to nemůžeš, že jsem spadl do té průrvy.”

Kdykoliv o té nehodě hovořil, tvářil se pochmurně a jako by sám sebe nenáviděl. Lile ho vždycky bylo líto, protože věděla, že stále truchlí nad ztrátou svých přátel. „Dnes odpoledne jsi tvrdě pracoval a zasloužíš si odměnu.”

„Masáž?” zeptal se s nadějí.

„Tělovým mlékem.”

„Výborně.”

„Stáhni si šortky a otoč se.”

Už si to nacvičil a počínal si velmi dobře. Pochválila ho a přikryla prostěradlem. S pyšným výrazem si podložil tvář rukama a sledoval, jak jde do koupelny. „Víš, že jsi Lukrécii šokovala?”

„čím?” Přinesla mokrou žínku a začala mu s ní otírat ruce, nohy a záda. Když ho osušila, pečlivě si na ruce rozetřela tělové mléko a začala mu ho vtírat do lýtek. Zavřel oči a zavzdychal blahem. „Teď se soustřeď na uvolnění svalů,” řekla mu tiše.

„Mysli na to, jak povolují. Co o mě říkala Lukrécie?” Vsunula tu větu nenucené do konverzace a doufala, že Adam nepostřehne, jak dychtivě čeká na odpověď.

„Myslela si, že moje fyzioterapeutka bude mít buclatou postavu a tlusté prsty, nakrátko ostříhané vlasy, naškrobenou bílou uniformu a boty s gumovými podrážkami. Nečekala dlouhé nohy v gymnastických šortkách, hřívu blonďatých vlasů ani červené nehty na nohou.”

Jestli si můžu vybrat, dávám rozhodně přednost druhému popisu před prvním.” Masírovala mu zadní část stehen a zadek. Vzdychal čím dál slastněji.

„Lilo, věříš v převtělování?”

„Nevím. Proč?”

„Právě jsem přišel na to, kým jsi byla ve svém předchozím životě.”

„Hmm?”

„Nejsem si jistý, jestli to mám říct.”

Sklonila se a šťouchla ho do ramena. „Má moje tehdejší povolání něco společného s tělesnými hříchy?”

Očima přelétl její bohaté nepoddajné vlasy, které mu ležely na rameni. „Výhradně s tělesnými hříchy.”

„To mám radost.”

„Ty jsi ale nestydatá,” zamumlal, zasmál se a znovu zavřel

oči.

Lile se líbily jeho řasy. Vlastně se jí na jeho obličeji líbilo

všechno, a zatímco mu roztírala tělové mléko po zádech, potajmu ho obdivovala. Střídavě ohýbala a uvolňovala prsty a každému

svalu věnovala ten správný tlak. Vzrušovalo ji dotýkat se jeho

kůže. Z každého vymodelovaného svalu mohla cítit vitalitu.

Byla tak zabraná do práce, že Lukrécii zaslechla teprve, když za sebou zavřela dveře. Spěšně natáhla prostěradlo přes Adamova obnažená záda. „Měla jste přijít později,” řekla nedůtklivě. „Ještě jsme neskončili. Uvolňuju ho.”

„To vidím.” I přes to, co jí Lila právě řekla, přistoupila Lukrécie ke stolu. „Mám něco, co ho uvolní lépe než masáž. Martini, miláčku? Přesně takové, jak ho máš rád.”

Adam se opřel o lokty a natáhl ruku pro sklenici. „Dík.” Usrkl trochu. „Hmm. Perfektní.”

Usmáli se na sebe, pak se vyčkávavě zadívali na Lilu. Zůstala umíněně stát na místě. „Budeš potřebovat pomoct zpátky do křesla.”

„Já to určitě zvládnu,” zašvitořila Lukrécie úlisně.

Lila se mlčky podívala na Adama. S požitkem usrkával martini. Měla chuť vyrazit mu sklenici z ruky a setřít mu ten přihlouplý široký úsměv z tváře.

„Dobrá.” Zamířila ke dveřím. „Uvidíme se, než půjdeš spát, Adame.”

„To také nebude nutné,” řekla Lukrécie modulovaným hlasem žákyně švýcarské dívčí školy, který se Lila naučila nenávidět.

„Budu tu s Adamem spát. Budu mu k ruce. Pokud to bude třeba, zavoláme vás. Jinak se Adam s vámi setká zítra ráno při cvičení. Příjemný večer, slečno Masonova.”

Lila vrhla na pacienta výbušný pohled a práskla za sebou dveřmi.

„Co je tohle?”

„Jako co to vypadá?”

„Jako bradla.”

„Blahopřeju”, řekla Lila. „Právě jste správně odpověděl na první otázku. Jako cenu si můžete vybrat prsten se zirkonem, soupravu kuchyňského nádobí odolnou proti poškrábání anebo víkendový pobyt na Ozarské pahorkatině.”

„Ty jsi normální komik.”

„Právě smysl pro komické načasování mi vynesl pětku z občanky.” Lila smontovala bradla, pak poodstoupila a prohlédla si své dílo. „Tak a je to.”

„K čemu jsou?”

„No, rozhodně ne pro mě, abych ti tu předváděla nějaká kouzla pro zábavu.”

„Tak na co?”

„Jsou pro tebe, abys na nich předváděl kouzla pro mou zábavu.”

Vypadal šokované a vylekaně. „Není to moc brzy? Proč jsi je

přitáhla zrovna teď?”

„Protože je na čase, abys na nich začal cvičit chůzi.”

„Jak jsem řekl, jsi komik.” Já nežertuju.”

„Ani já ne,” odsekl. Prohlížel si nářadí, jako kdyby mělo

ďábelskou moc. „To nedokážu.”

„Můžeš to zkusit.”

„Nehodlám ze sebe dělat blázna.”

Hluboce si povzdechla. „Nech si to, jo, Cavanaughu? Pokaždé, když ti ukážu něco nového, máš spoustu námitek. Proti kladkám, vozíku i stolu jsi taky remcal. Všechno už jsem dávno slyšela a začíná mě to unavovat. Tak pojď. Zvedni zadek. Ven z postele a do křesla.”

„Do křesla klidně. I na stůl. Ale nečekej, že budu stát na vlastních nohou. Já nemůžu.”

„Nemáš odvahu?”

„Co?”

Sklonila se dolů, až byla její tvář na stejné úrovni s jeho. „Já ti nařizuju, ty podělanej zázraku, abys to aspoň zkusil.”

Přimhouřil oči, změřil si ji dlouhým pohledem, pak si chvíli bradla podezíravě prohlížel a nakonec si olízl spodní ret. „Tak jo. Pokusím se,” souhlasil nejisté. „Ale když to nezvládnu…”

„Zkusíš to znovu.”

Odjel s křeslem k bradlům, tam se zarazil, jako by nevěděl, co dělat dál. Lila se postavila mezi tyče, řemenem Adama přepásala, vytáhla jej z křesla a nechala ho, aby se rukama přitáhl do vzpřímené polohy. Podepíral se o bradla, zatímco Lila si klekla a oddělila mu kolena od sebe kolenními chrániči.

Když opět vstala, zeptala se ho: „Jsi tvrdej?”

„Prosím?”

„Břicho, Cavanaughu, břišní svaly. Potřebuješ břišní pás?”

V očích se mu odrážely nestoudné myšlenky. „Sáhni si a uvidíš, jak je tvrdý.”

„Vsadím se, že to říkáš všem holkám,” odpověděla a oplatila mu nemravným úsměvem.

Když se na ni vyzývavě podíval, přejela mu rukou přes břicho. Svaly pod teplou kůží porostlou chloupky se reflexivně stáhly. Oba na okamžik ztuhli, potom Lila přitiskla bříška prstů silněji. Břišní svaly se napjaly, zpevnily a Lila zjistila, co chtěla vědět. Jako terapeutka byla spokojená, ale jako žena si žádala víc. Lítostivě ruku odtáhla. „Jsi správně tvrdý,” řekla drsně.

„Jo. Poslední, co potřebuju, je ztvrdnout ještě víc.”

Na okamžik do sebe zaklesli pohledy, pak Lila odvrátila oči.

„Začneme.”

„Ukaž mi, co mám dělat.”

Provokovala ho, instruovala a přemlouvala. On na ni řval. Ona na něj ječela. Navzájem si nadávali. Ale než cvičení skončilo, dokázal přesunout nohy tak, že se zdálo, jako by mezi bradly dělal kroky.

„Skvělá práce, sekáči. Dostáváš se -”

„Ach, můj bože!!!”

Lukréciin jekot Adama vylekal, takže mu povolily ruce, a kdyby ho Lila rychle nechytla, zřítil by se na zem. Přesunula veškerou jeho váhu na sebe, podepřela ho a pomalu ho spustila do křesla. Pak se prudce otočila a postavila se proti Lukrécii.

„Vypadněte odtud! Jak se opovažujete rušit nás při cvičení!”

„Nemůžete mě komandovat, slečno Masonova.”

„To teda můžu. Za pana Cavanaugha nesu odpovědnost já. Když jsme v této místnosti, musí se soustředit výhradně na mě a na to, co děláme.”

„To se může brzy změnit,” řekla Lukrécie tónem, který by dokázal ochladit martini, jež tak ráda pro Adama míchala. „Mám v úmyslu si o tom pohovořit s jeho lékařem. Taky bychom mohli uvážit, jestli si nenajdeme jiného. Zdá se mi, že to, co pro Adama na doporučení dr. Arna děláte, působí víc škody než užitku. Má evidentně bolesti.”

Lila se otočila a spatřila, že její pacient má tvář staženou.

„Adame?” Klekla si k vozíku a začala mu masírovat lýtkový sval. Smrštil se do kulatého uzlu, tvrdého jako baseballový míč.

Lukrécie přešla ke křeslu a osušila mu zpocené čelo ka-pesníčkem s monogramem. „Nechte ho být slečno Masonova. Nezpůsobila jste toho za jedno dopoledne už dost?”

„Já? Já sem nevtrhla bez pozvání a nevylekala ho.”

Trvalo několik minut, než sval rozmasírovala a než se Adamův obličej uvolnil. Ale bylo jasné, že ten pád mu nezpůsobil jenom bolest. Styděl se za něj, protože ranil jeho ješitnost. Lila by nejradši Lukrécii uškrtila, že během několika vteřin zničila to, co jí zabralo hodinu, než se k tomu dopracovala. Adam ztratil důvěru. Až mu příště navrhne, že budou cvičit chůzi, bude muset začít úplně znovu a přesvědčit ho, že to dokáže. Zatracená ženská!

„Laskavě odejděte,” pronesla škrobeně.

„Váš čas vypršel.”

Lila pohlédla na budík na nočním stolku. „Jste slepá? Zbývá ještě patnáct minut.”

„Jistě po něm nebudete chtít, aby se znovu postavil.”

„Ne, ale projdeme si cvičení na uvolnění svalstva.”

„Pak tady zůstanu a budu se dívat.”

„Nic takového neuděláte. Potřebujeme být s pacientem sami.

Adame, že ji tady nechceš?”

Lukrécie mu položila ruku na rameno. „Nemyslíš, že bych se

měla naučit, jak se to dělá?”

To rozzuřilo Lilu ještě víc. „Nemluvíme tu o nalévání čaje, Sněhurko. Jak se to dělá se nenaučíte během odpoledne. Vyžaduje to léta studií a praxe, než získáte osvědčení.”

„Nemůže to být tak těžké,” prohlásila Lukrécie s lehkým výsměchem. „Měla bych to umět, abych mohla s Adamem cvičit sama, až se vezmeme.”

Lila měla pocit, že se jí zastavilo srdce. Pohlédla na Lukrécii, pak na Adama a chraptivě opáčila. „Vezmete?”

„To jste nevěděla?” Lukrécie něžně zajela prsty Adamovi do vlasů. „Adam mě požádal o ruku teprve včera, ale chystal se k tomu, už když jsme spolu byli naposledy, jen několik dnů před tou nehodou.”

Lila se na něj dívala nevěřícně a s bolestí v srdci. „Tys ji požádal o ruku?”

„Vážně jsme o tom hovořili.”

„Ty se s ní opravdu chceš oženit? Proč?”

„No dovolte!” ohradila se Lukrécie uraženě. „Adam -”

„Buď zticha,” přerušil ji ostře. „Rád bych slyšel, co k tomu Lila chce říct.” Nespouštěl z ní oči. Upřeně se na ni díval, ale netvářil se škodolibě, spíš pobaveně a zvědavě. „Proč si myslíš, že bych se neměl s Lukrécii oženit? Známe se už několik let.”

„Trochu víc než jen známe, miláčku,” vložila se do toho Lukrécie. Adam po ní střelil varovným pohledem, aby zmlkla.

Opět se obrátil k Lile. „Lukrécie plně chápe můj současný stav. Je ochotná se mnou žít, ať už to dopadne jak chce.”

„Co tím myslíš?”

„Že budu sexuálně neschopný.”

„Musíme o něčem tak osobním mluvit s najatou pomocnicí?” zeptala se Lukrécie podrážděně.

Adam ji zkrotil dalším přísným pohledem. „Já si poradím, Lukrécie. Pokud nevydržíš mlčet, jdi pryč.” Rozhodla se zůstat, ale odmítavě našpulila rudé rty.

„Lukrécie se za mě chce provdat, přestože třeba nebudu moct zplodit děti,” řekl tiše Lile. „Je milá, krásná, kultivovaná a sympatická. Každý muž, zejména v mé situaci, by jásal, že se za něj chce provdat.”

Lila zvedla bradu a vzdorně odhodila vlasy dozadu. „Jestli chceš udělat největší chybu v životě, může mi to být ukradený.”

Lukrécie znova otevřela ústa, aby zaprotestovala, ale Adam po ní vrhl tak výhrůžný pohled, že jí dokonalé bílé zuby zase zcvakly.

„Proč myslíš, že by sňatek s Lukrécii byla chyba?”

„Pamatuj, že sis o to řekl,” varovala ho Lila.

„Neboj.”

„Tak jo,” řekla Lila a zhluboka se nadechla. „Nejedná v tvém nejlepším zájmu. Zachází s tebou jako s dítětem, dělá z tebe slabocha, hýčká tě a chová se k tobě jako k domácímu mazlíčkovi.”

„Co je na tom špatného?”

„Všechno.”

„Myslíš, že by se manželé neměli rozmazlovat?”

„Ne manželé v tvém stavu a určitě ne v této fázi léčby. Až se vrátíš zpátky do normálního života, můžeš se nechat obskakovat až do aleluja a já dám zelenou každé, která bude tak hloupá, aby to pro tebe dělala. Ale právě teď potřebuješ ženskou, která tě bude týrat, zastrašovat a honit -”

„Jinými slovy, měla by se ke mně chovat jako ty.”

„Přesně tak! To, co dělá, je fajn, jestli ti stačí, že budeš ležet, srkat martini, které ti namíchá a zobat jí z ruky. Je-li tohle kvalita života, kterou si přeješ, jsem daleka toho, abych s tvým rozhodnutím nesouhlasila. Když chceš sledovat, jak ti pěkné tvrdé břicho sádelnatí, svaly na nohou se mění na kaši a ruce ti ochabují, protože je nepoužíváš, nemluvě o bradě a hrudníku, mně je to jedno. Jdi s ní k oltáři a řekni ,Ano’.

Ale pokud chceš být zase jako dřív, pokud chceš chodit, běhat, lyžovat a lézt po horách, jak říkáš, měl bys ji srovnat anebo rovnou vykopnout.”

„Adame!”

Lila nedbala na Lukréciin vzteklý výkřik a pokračovala v zevrubném vysvětlování. „Ale než se rozhodneš, trochu uvažuj. Až nastane lyžařská sezóna a všichni její kámoši vyrazí do sv. Mořice, co si myslíš, že bude s tebou? No? Řeknu ti to. Zůstaneš sám. Opuštěný. Protože ona do sv. Mořice odjede. A ty ji budeš nutit, aby jela, protože si budeš dělat výčitky, že ti toho tolik obětovala. Budeš zavřený v zatuchlé ložnici s ještě zatuchlejším sluhou, který tebou bude opovrhovat a bude se ti vysmívat pro tvou slabost a dá si na čas než přijde, až ho zavoláš.

A zatímco tvá oslnivá žena bude zdolávat svahy - a patrně také pár lyžařských instruktorů, protože do té doby se novota jejího šlechetného gesta poněkud setře a ona si bude myslet, že uzavřela špatný obchod - ty budeš ležet bez pomoci a bez užitku. Budeš mučit sám sebe, dohadovat se, s kým právě je a co dělá. S hořkostí budeš vzpomínat na dobu, kdy jsi sbíral zajdy a vodil si je domů, aby ses s nimi mohl muchlovat. Budeš truchlit po časech, kdy jsi řídil světovou korporaci a ostatní s tebou nedokázali držet tempo.

Nakonec tě bude opouštět častěji, aby si šla zaplachtit, zastřílet tetřevy nebo na schůzku s milencem, a pak jednou přijde den, kdy už nebude ,šik’ být provdaná za paraplegika, takže se s tebou rozvede a vezme s sebou pár tvých miliónů, protože bude přesvědčená, že si je zaslouží, jelikož ti věnovala svůj čas a péči.”

„Zatr - nebudu tu stát a -”

„Můžeš kdykoliv odejít, Lukrécie,” poznamenal Adam zdvořile.

„Cože? Nikdy by mě ani nenapadlo nechat tě tu samotného s takovou ničemnou osobou. Zřejmě to nemá v hlavě docela v pořádku.”

„Nic takového,” odsekla Lila. „A pokud jde o to, jestli s ním můžu zůstat bez dozoru, než jste se tu objevila, byli jsme sami celé týdny.”

Sněhurčiny tváře silně zrudly.

„Co tím myslí, Adame?”

„Použij svou představivost, Lukrécie,” odpověděl.

„Ty si doopravdy začal nějaké… nějaké…”

„Milostné pletky. Nemůžete se přimět k tomu, abyste to vyslovila?” vysmívala se Lila. „Líbal mě. Víc než jednou.”

„Nejen líbal. Ale užíval jsem si to,” zašeptal. „A moc se mi to líbilo.”

Lukrécie nad upřímností jeho tichých slov oněměla, a totéž platilo o Lile. Zaklesla se mu pohledem do očí a trvalo nějakou chvíli, než mohla pokračovat. „Což nás přivádí k otázce sexu.”

„Nepovídej?” Adam se ušklíbnul tím okouzlujícím, pře-krásným, báječným úšklebkem, který jeho tváři propůjčoval výraz desperada.

„O to ti ve skutečnosti jde, že?” položila mu Lila řečnickou otázku, jako kdyby byli sami. „Bojíš se, že když nepopadneš první ženu, která s tebou soucítí, už nikdy žádnou mít nebudeš. Adame,” řekla naléhavě, „kdybych si myslela, že je upřímná, osobně bych jí připjala medaili za nesobeckost. Ale být tebou, ptala bych se, proč se tak rychle smířila s tím, že zůstane bezdětná.”

Lukrécie vyjekla, ale oba ji ignorovali. Lila se do toho vrhla střemhlav. „Napadlo tě někdy, že se jí tím ulevilo? Možná je ráda, že nebude mít manžela, který bude požadovat, aby svědomitě přivedla na svět potomka. Pochybuju, že by chtěla dítěti obětovat svou postavu nebo čas. Není prostě stavěná na vyměňování plenek a kojení. A zatímco chůva může udělat jedno, je víc než jisté, že nedokáže to druhé.”

„Kojení není to hlavní,” připomněl jí mírně.

„Pro mě by bylo.”

„Opravdu?”

Lile se rozbušilo srdce. „O to tady nejde. Ty mě pořád svádíš

někam jinam.” Začala znovu: „Myslím si, že nebudeš mít v

manželském loži žádný problém, ať už půjde o zábavu nebo o plození dětí. Ženě, která tě opravdu miluje, by nešlo o to, jakým způsobem. Ale já vím, že tobě na tom záleží. Takže když máš obavy, jestli to bude fungovat, byla bych radši, kdybys to nejdřív vyzkoušel na mně, než abys riskoval a rovnou si vzal tuhle Sněhurku.”

Následovalo ohromené ticho. Lila nebyla o nic méně šokovaná než Adam a Lukrécie. Slyšela svá vlastní slova, ale nemohla uvěřit, že je vyslovila. Vychrlila je ze sebe, ale teď si uvědomila, že pravdivě vyjádřila své nejhlubší pocity.

Bylo jí úplně jedno, co si o její upřímnosti myslí Lukrécie, ale záleželo jí na tom, co si myslí Adam. Nemohla se mu podívat do očí. Neprozrazovaly nic kromě údivu, jinak z nich nedokázal vyčíst vůbec nic.

Otočila se na bosých patách a odešla.

Než si Lukrécie opatrně odkašlala a promluvila, uplynulo několik dlouhých vteřin. „Věřil bys, že si najatá síla troufne tak otevřeně mluvit o věcech, do kterých jí vůbec nic není? Musel sis od ní dost vytrpět, miláčku.” Otřásla se odporem. „Žasnu, že jsi jí to tak dlouho toleroval. Postarám se, aby se spakovala a ještě dnes večer vypadla.”

Když šla kolem jeho křesla, Adam ji chytil za ruku. Překvapená silou jeho stisku se na něj udiveně podívala. „Pakovat se nebude Lila, ale ty.”

Tváře jí zbledly. „To nemůžeš myslet vážně, Adame. Ty přikládáš váhu něčemu, co ta pomatená ženská řekla? To bys neměl. Jsi mnohem inteligentnější.”

„Jsem velmi inteligentní. Proto si udržuju přehled o každém známém, příteli i nepříteli.” Odmlčel se a dodal: „A milence.” Pustil jí ruku a opřel se o křeslo. „Lila mi neřekla nic, co bych už nevěděl.” Zamyšleně se usmál, jako by ho něco pobavilo.

„Rozhodně ne o tobě.”

Potom na Lukrécii vážně pohlédl. „Vím o tom, že ti na dveře klepou věřitelé.”

„To je nevkusné hovořit o financích, Adame.”

„Nezmiňoval bych se o tom, kdyby finance nebyly důvod, proč jsi tady.” Než stačila něco namítnout, rychle pokračoval. „Zažili jsme hezké chvíle, Lukrécie.”

„A dobrý sex.”

Udělal ledabylé gesto. „Byla jsi vždycky tak rychle svolná, že ztrácel hodnotu dřív, než jsme se dostali do postele.”

„Ty jeden hnusnej -”

Nenechal ji dopovědět a pokračoval. „Nikdy jsem neuvažoval o tom, že bych se s tebou oženil. Ani náhodou. Od chvíle, kdy jsme se poznali, jsem věděl, proč mě tak neúprosně pronásleduješ.”

„Zamilovala jsem se okamžitě!” vykřikla.

„Do mých akcií.”

„To není pravda. Hluboce tě miluji. Přijela jsem proto, abych -”

„Udělala přesně to, co Lila vytušila. Chtělas mě dusit svou něžnou milující péčí, dokud se s tebou z vděčnosti neožením. A mohl to být výnosný obchod pro nás oba. Já bych získal manželku, která toleruje mou neschopnost, ty bys měla bohatého manžela, který zaplatí tvé dluhy.

Ale v jednom ses přepočítala,” pokračoval. „Nechci, aby o mě někdo po celý zbytek života pečoval. Vždycky jsem všechno dělal sám. Tahle situace nepotrvá dlouho, o to se postarám. Možná budu nucen řídit podnik z vozíku, ale nikdy se nestanu invalidou upoutaným na lůžko, nenechám svůj mozek krnět a nenechám se využívat milující manželkou.”

„Poslední dva dny se zdálo, že tě invalida těší,” poznamenala chladně.

„Zastihlas mě zrovna, když jsem měl špatný den,” řekl zlostně. „Byl jsem zklamaný, protože mě Lila odmítla. Kromě toho jsem chtěl vidět, jak daleko budeš ochotná zajít. Doufal jsem, že jsem se v tobě mýlil. Zní to jako klišé, ale nechal jsem ti dlouhý provaz a ty ses na něm oběsila.”

„Takže jsi mě jenom hloupě zkoušel, je to tak?”

„Ne, ve skutečnosti jsem zkoušel Lilu. Prošla s jistotou a na výbornou. Tys propadla.”

Lukréciin ret se opovržlivě zkřivil. „Když mluvíme o klišé, to, že tě přitahuje ta sprostá děvka, je směšné a nebohé. Do rehabilitační sestry by se zamiloval každý muž v tvém stavu.”

„To je téměř doslova totéž, co Lila řekla. Ale já si myslím, že ani jedna z vás nemá pravdu.”

„A to se chlubíš svou inteligencí,” posmívala se mu. „Cožpak nechápeš, že tě přitahuje jenom proto, že žádná jiná není k dispozici?”

„Ty jsi byla k dispozici, Lukrécie,” připomněl jí jemně. „Ale já jsem tě nechtěl, že?”

„Hajzle!”

Vypadal, že mu to vyrazilo dech. „A ty jsi obvinila Lilu, že je sprostá?”

„Obléká se jako kurva!”

„Prodat ses chtěla ty.”

„Nemohu věřit, že ji vážně chceš.”

„Ano, chci,” řekl a po tváři se mu pomalu rozlil úsměv. „A mám v úmyslu její nabídku přijmout.”

Z okna své ložnice Lila pozorovala, jak Pete otevírá za-mračené Lukrécii dvířka vozu. Jakmile vlezla dovnitř, auto obešel a posadil se za volant. Chudák Pete. Musí v Lukrécčině společnosti vydržet až na letiště. Nevypadala na to, že má nejlepší náladu.

Pokud šlo o Lilu, její srdce se vznášelo.

Překonala všechny překážky, které stály v cestě Adamovu uzdravení: jeho počáteční nechuť, i zamilovanost, když v ní začal vidět soucitného spojence. Většina pacientů měla přátele nebo manželky, kteří terapeutových pokynů nedbali. Ačkoli je k tomu vedla láska a soucit, pacientovi to škodilo.

Doufejme, že Adam a ona viděli Lukrécii von Elsinghauer naposledy. Teď už by všechno mělo jít hladce.

No, jedna drobná překážka ještě zůstala, ale Lila se rozhodla, že se s ní vypořádá později.

Počkala, až zadní světla vozu zmizí v šerém soumraku, potom šla k Adamovým dveřím a zaklepala. S jeho souhlasem vklouzla do pokoje, ale u dveří zůstala stát, protože jí náhle přepadla nezvyklá ostýchavost.

„Odjela.”

„Přeju jí šťastnou cestu.”

V rozpacích zavrtěla hlavou. „Nejsi smutný?”

„Značně se mi ulevilo.”

„Chceš mi to vysvětlit?”

„To tedy ne.”

„Stálo tě to dost úsilí, že jo?”

„Mlčím jako hrob.”

„Sakra! Myslela jsem, že uslyším všechny šťavnaté podrobnosti.”

„Je mi líto, že tě musím zklamat,” řekl Adam s širokým úsměvem, „ale nechám si vysvětlení na jindy. Už jsem měl Lukrécie víc, než můžu za jeden den snést.”

Jeho slova Lilu velice potěšila: „Když se balila a zařizovala si cestu, obrátila dům vzhůru nohama. Rozhodla jsem se cvičení posunout, dokud neodjede.”

„Tušil jsem, že máš ke zpoždění pádný důvod. Ale teď, když jsi tady, můžeme zase zkusit bradla?”

Bouchla se hranou ruky do hlavy. „Slyším dobře? Nejste náhodou ten pacient, co dnes ráno vyvolal u bradel takový zmatek?”

„Změnil jsem názor.”

„To vidím. Tak -”

„Počkat. Kde je můj plakát? Ten, co byl Lukrécii solí v očích, protože znesvěcuje stěny mé ložnice.”

„Ta mrcha!” vykřikla Lila a opřela si ruce v bok. „To že řekla o mém plakátu? Co je špatného na obrázku dámy a košíku s ovocem?”

„Myslím, že neměla námitky proti námětu. Vadilo jí, že má dáma v ruce banán.”

„Někteří lidé nemají žádný vkus.”

„Kde je?” při pohledu na zlostný výraz v její tváři se usmál.

„V mém pokoji. Řekla Petovi, aby ho vyhodil, ale on mi ho dal.”

„Přines ho.”

Zmatená, ale ve skutečnosti náramně spokojená Lila odešla do svého pokoje, vrátila se s plakátem a znovu ho pověsila na hřebík, který vlastnoručně zatloukla do zdi.

Když visel plakát rovně, Adam řekl: „No vida. Mnohem lepší.

A teď můžeme začít.”

Přešli k bradlům. Rukama se opíral lépe než při ranním cvičení, ale také více spoléhal na nohy. Musela ho přemlouvat, aby toho nechal. „Adame, vyčerpáváš se.”

„Ještě pět minut.”

„K čemu ti to bude zítra dobré, když se dnes večer zničíš?“

„Nejsem unavený. Mám skvělou náladu.”

Nakonec ho zahnala do křesla. „Dnes vynecháme stůl. Jdi zpátky do postele. Otřu tě až tam. Myslím, že by sis zasloužil i koupel.”

Když ho umyla a utřela a dávala mu dobrou noc, vzhlédl k ní okouzleně a zeptal se: „A co to další?”

„Další?”

„Mám na mysli dovednosti v manželském loži, které s tvou pomocí zvládnu na jedničku.” Hlas mu ochraptěl. „Kdy na nich začneme pracovat?”

KAPITOLA DEVÁTÁ

Lila ani nepípla.

Nějakou chvíli vyčkával a pak řekl: „No?”

„No co?”

„Kdy začneme s tou terapií?” Natáhl se a chytil ji kolem krku.

„Hned teď.”

Nucené se uchichtla. „Nemyslíš si, že jsem mluvila vážně, že ne?”

Oči se mu zúžily a s úsměvem přikývl. „Přesně to si myslím.”

„To dokazuje, jak se člověk může mýlit. Plácala jsem, co mi slina na jazyk přinesla, pouštěla si pusu na špacír, pletla páté přes deváté, jak říkával můj táta. Chtěla jsem se Sněhurky zbavit. Byla bych řekla cokoliv, aby vypadla. Hodlala zničit všechno, co jsme dokázali. Podkopávala - proč potřásáš hlavou?”

„Všechny ty výmluvy sedí, Lilo, ale ty ses angažovala citově. Byla jsi nervózní. Aniž jsi chtěla, řekla jsi přesně to, co jsi měla na srdci. Vyletělo to z tebe, ani jsi nevěděla jak.”

Lila si nevědomky a poněkud nervózně olízla rty. Adam jí přes spodní přejel palcem. Zaklonila hlavu a snažila se ji odtáhnout, ale pevně ji držel kolem krku.

„Heleď, Cavanaughu, blufovala jsem, jasný? Copak ne-rozumíš žertu?”

„Ale ano, jenže tys to myslela vážně.”

„Jak to víš?”

Posadil se a naklonil se dopředu, až cítila jeho dech na své tváři. „Protože po mně toužíš.”

„To tedy ne!”

„Celé týdny jsi řídila tuhle show. Nezbývalo mi nic jiného než tě nechat, aby ses toho ujala.” Vtiskl jí lehounký polibek. „Tohle je moje show. Přebírám velení.”

„Nedovolím -”

„Zmlkni, Lilo.”

Mrštným pohybem ruky si přitáhl její tvář. Jeho rty jí nejprve vtiskly několik tvrdých drsných polibků a potom zjemněly. Pil z jejích rtů a šeptal: „Otevři pusu.”

„Adame -”

úst.

„Díky.” Jazykem pronikl do sladkého a vlhkého tepla jejích

Lila zaúpěla, nejprve na protest, poté toužebně a nakonec

uspokojením, uvolnila se a klesla mu na prsa. Vzdorující svaly na krku jí zvláčněly, takže ho pustil a zajel jí rukama do vlasů a nahrnul jí je kolem hlavy.

S hlavou nakloněnou na stranu ji zasypal něžnými polibky. Lila mu položila ruce na nahou hruď. Kadeřavé měkké chloupky se jí otáčely kolem prstů. Líbilo se jí, jak šimrají.

Když se od sebe odtrhli, vyslovila se zatajeným dechem jeho jméno. Jeho rty začaly hledat citlivější místa na její šíji. „Ty jsi jako bleskosvod,” řekl.

„Opravdu?” Otočila hlavu na stranu a umožnila mu, aby jí rty a jazykem laskal ouško.

„Kamkoliv přijdeš, všechny okouzlíš.”

„Ne úmyslně.”

„Prosím tě, nemohla bys inzerovat svoji sexuální přitažlivost lip, ani kdybys měla na prsou vytetováno ,Zrozená pro postel’.”

„Jen tak s někým se o svou přízeň nedělím.”

„Právě to tě dělá tak zatraceně sexy. Inzeruješ to, ale nerozdáváš. To dohání muže k šílenství, dokud se nedostane k tomu, aby tě uviděl. Dotýkal se tě. Ochutnal tě.”

Poslední slovo do jejích rtů zasténal a pak jí znovu zajel jazykem do úst. Sáhl jí pod pestrobarevné tričko, vykasal je nahoru a přetáhl přes prsa, pak ji od sebe odstrčil dostatečně daleko, aby se na ni podíval. Její ňadra byla krásná a hořela touhou. Vzal je do rukou, povzdechl si a zaklel.

Něžně ji pohladil a zašeptal: „Bože, jak se mi stýskalo po tom, abych se zase dotýkal ženy.”

Naklonil se a přitiskl jí rty na bradavku. Lila cítila, jak pod jeho horkým jazykem tuhne a je připravená na jeho vlhká ústa.

Bezděčně ho popadla za vlasy, zaklonila hlavu a slabě vykřikla. Chtěla k sobě tisknout jeho hlavu navždy. Když se odtáhl, zklamaně sténala a zmateně na něj pohlédla skelnýma očima. „Nepřestávej,” zašeptala ochraptěle.

Rychle a tvrdě ji políbil. „Chci tě vidět. Svlékneš se pro mě?” Lile se v hlavě okamžitě vyjasnilo. „Prosím?”

„Strašně rád bych tě svlékl sám,” řekl smutně, „ale chci přitom stát na nohou.” Znovu ji políbil a se rty přitisknutými k jejím

naléhavě šeptal: „Svlékni se pro mě, Lilo. Dej si na tom záležet.

Ať je to sexy.”

Sklouzla přes pelest, až se její nohy dotkly podlahy, a postavila se. Teď měla šanci. Unikla jeho laskajícím rukám a naléhajícím rtům. Dostala poslední příležitost obnovit profesionální odstup. Nyní nastala chvíle, aby se vůči pacientovi zřekla osobních citů. Byl zkrátka ten správný čas otočit se a utéct. Zůstala však stát jako vrostlá do země. Donutil ji k tomu vášnivý oheň v Adamových očích, stejně jako její vlastní potřeba milovat a být milována. Už se nedokázala bránit a přestala se dovolávat svého smyslu pro povinnost. Zvolila už dávno. Nebylo

pochyb, co si vybere.

O tom nebylo sporu. Dokonce ještě předtím, než se vymanila z objetí, věděla, že se k němu vrátí. Nahá a roztoužená.

Aniž se mu přestávala dívat do očí, přetáhla si pružné pletené tričko přes hlavu. Několik vteřin držela paže vysoko nad sebou, než je pomalu spustila a odhodila tričko na podlahu. Vlasy jí spadly na obnažená ramena a rozlily se po nich. Adam sledoval každý její pohyb a v očích, které hltaly její ňadra se vztyčenými bradavkami, mu planul obdiv.

Lila sáhla dozadu po knoflíku na šortkách. Prsty ztratily svou obvyklou obratnost, ale nějak se jí podařilo šortky rozepnout. Na chviličku zaváhala, než si je začala stahovat z boků, pak je zvolna nechala sklouznout na podlahu. Nakonec z nich vystoupila a zůstala jen v miniaturních průsvitných kalhotkách.

Sebejistý výraz jí z tváře zmizel a na rtech se jí objevil plachý rozpačitý úsměv, který v muži na lůžku vyvolal stejně velké vzrušení jako její nahota.

„Pojď blíž,” přikázal jí drsně.

Váhavými dětskými krůčky přicupitala k posteli a na dosah od něj. Natáhl ruku a dotkl se tenké bílé jizvy po operaci slepého střeva v dětství. Zůstala bez dechu, když nakreslil kruh a kolem pupíku špičkou prstu pomalu projel trojúhelníkový obvod bikinek.

„Hezké,” prohlásil o ledově modré krajkové výplni, kterou prosvítaly světlé chloupky.

Vklouzl rukou pod krajkový elastický pásek nad kyčlemi. V porovnání s jejím chladným tělem byla jeho ruka velmi horká. Palcem jí několikrát pohladil po boku. I poté, co ruku stáhl, si ještě pohrával s okrajem bikinek.

„Dej to dolů.”

Já… já nemůžu, Adame.”

„Proč?”

„Jsem nervózní.”

„Určitě už ses někdy před mužem svlékala.”

Udělala bezmocné gesto. „Ale bylo to vždycky… tedy já -”

„Lilo.”

Prosebný výraz na jeho tváři rozpustil poslední zábrany. Jen s nepatrným zaváháním vzala za pásek a kalhotky si stáhla, aby z nich mohla vystoupit. Přestože znala lidské tělo dopodrobna, opovrhovala pruderností a nikdy se nestyděla, tak nyní, když se vzpřímila, vypadala rozpačitě a ostýchavě.

Adam tiše zaklel. „Věděl jsem, že budeš krásná, ale…” Pohled na ni mu vyrazil dech a nedokázal dopovědět. „Lehni si.”

Vztáhl k ní paže, svalnaté a silné díky náročnému cvičení, objal ji v pase s přitáhl ji k sobě. Potom ji začal prudce líbat na vlasy, spánky, nos, tváře a nakonec na ústa.

„Ach, to je krásný pocit,” hluboce zasténal.

„Mít mě nahou?”

„Ne. Tohle.”

Vzal její ruku a zavedl ji pod prostěradlo a dolů po svém těle. Docela přirozeně a ze své vlastní vůle sevřely Liliny prsty jeho horké pohlaví. Tiše zaklel a znovu začal hledat její rty. Vnořil jí jazyk hluboko do úst. Líbali se hladově, vášnivě a zuřivě.

Adam se natáhl a položil její stehno přes své. Jeho dlaň jí hladila bok a stehno. Oba vzdychali.

„Cítíš to?” chtěla vědět.

„Cítím tlak a tvou pleť. Cítím tohle.” Vklouzl rukou mezi jejich těla a dotkl se hebkých chloupků mezi jejími stehny. Projela jí prudká rozkoš a zachvěla se.

Zarazil se. „Ublížil jsem ti?”

„Ne, vůbec ne.”

Když jeho prsty vklouzly hloub, položila si čelo na jeho hruď. Zaryla mu nehty do ramena a s pevně zavřenýma očima se oddala pocitům, které v ní vyvolávaly jeho doteky. Začala se rytmicky pohybovat a tělem jí pronikaly vlny rozkoše, každá intenzivnější než předchozí, až ji celou pohltily.

A ještě chvíli poté ji rozechvívaly drobné vlnky světla a extáze.

Když konečně otevřela oči a zvedla hlavu, uvědomila si, že už ji jeho ruce neobjímají, ale máje položené podél těla. Ležel na polštářích, tvář chladnou a jako z kamene. Oči měl otevřené, ale díval se do prázdna. A co bylo nejhorší, už nebyl vzrušený.

„Adame?” zašeptala, sotva popadala dech, ale věděla, že ji slyšel. Neřekl nic, a tak opakovala jeho jméno.

„Měla bys mě teď radši nechat o samotě,” řekl úsečně. „Jsem unavený.”

Lila na něj chviličku nechápavě zírala, potom se lítostivě stáhla zpátky. Ještě pár vteřin počkala, ale když se nepohnul, aby ji zastavil, zhoupla se z postele dolů. Ponížená a zmatená sebrala rozházené oblečení a utekla.

Byla ráda, že pokoj pro hosty má u stropu ventilátor. Alespoň se měla na co dívat. Hodinu za hodinou sledovala, jak se lopatky otáčejí nad postelí, víří vzduch a suší slzy, které jí padají na tvář, do slaných cestiček.

Přehrála si tu scénu v duchu nejméně tisíckrát, ale Adamovo chování si nedokázala logicky vysvětlit. Vřela v něm vzrušená a horká krev. Co ji tak rychle zchladilo? Co udělala? Nebo neudělala?

Obrátila se na bok utrápená a nešťastná. Jedna slza, příliš velká, než aby ji ventilátor osušil, jí sklouzla po tváři, skutálela se na špičku nosu a rozstříkla se po polštáři. Stejně jako všechny předešlé ji pokárala. Nikdy neplakala. Nikdy, nikdy kvůli žádnému muži neplakala. Vztekalo ji, že toto pravidlo porušila a brečí kvůli Adamu Cavanaughovi. Kvůli takovému hulvátovi bez srdce, který ji vykopl z postele.

Ale nebyl na to nijak pyšný. Nevypadalo to, že by ji využil a odhodil jako žiletku na jedno použití. Když nic jiného, zdál se otřesen víc než ona. Ale proč, když mu dávala, co chtěl a když prokázal, že je schopen -

Najednou se zarazila a pomalu se obrátila zpátky na záda, rty pootevřené překvapením. Proč na to nepomyslela dřív? Zcela jasně si teď připomněla výraz na Adamově tváři, když odcházela. Nečetla v ní vítězství. Právě naopak. Zračilo se v ní selhání. Nebylo to tak, že se na ni nechtěl podívat. Nechtěl, aby se ona podívala na něj.

Roztržitě si setřela slzy a zašeptala do tmy cosi pro dámu naprosto nevhodného a pak dodala: „Není divu, že byl zklamaný.” Znala Adamovo tělo důvěrně. Na spodní straně paže měl mateřské znamínko ve tvaru státu Utah. V dětství stoupl na pláži na plechovku, rozřízl si patu a zůstala mu na tam jizva. Vzadu na

kříži měl poprašek měkkých kučeravých chloupků.

Právě tak dobře, jako znala jeho tělo, znala i jeho duši. Věděla, co ho motivuje, a věděla, jak uvažuje. Dokázala od-hadnout, jak bude na určité věci reagovat.

A protože ho tak dobře znala, už pochopila, co ho tak zklamalo.

Uvědomila si také, co by s tím měla udělat. Musela by sice trochu slevit ze své hrdosti, ale na tak na tom nezáleželo, v sázce byla kvalita Adamova života. To, co měla na mysli, bylo vysoce neetické a mohlo by ji stát licenci. Přesto se rozhodla, že to zkusí. Vedla ji k tomu nejsilnější motivace, kterou člověk zná: Láska.

Když Lila nazítří ráno vpadla do Adamova pokoje, vyhlížela tak čiperně, jak jen jí to rtěnka Křídlo plameňáka a mejkap k zakrytí tmavých kruhů pod očima dovolily.

„Brejtro, sekáči. Jak to jde?” Adam seděl v kolečkovém křesle a zíral z okna. Náladu měl zasmušilou, přesně tak, jak předvídala.

„Fajn.”

„Spals dobře?”

„Jo.”

„Pete říkal, že jsi moc nesnídal.”

„Jseš snad moje matka?”

Dráždivě se zasmála. „No, jestli jsem,” řekla a přimhouřila oko, „provinili jsme se těžkým hříchem.” Ani se neusmál. „Není to legrační?”

„Ne.”

„Co je s tebou, ty smolaři? Potřebuješ sušený švestky?”

„Jen se ke mně přibliž se sušenýma švestkama a já tě -”

„Co? Ztlučeš mě holí?”

„Budeš už zticha a začneš dělat svou práci?”

„Ty jsi ale mrzout,” zamumlala. Postavila se přímo proti němu, zvedla paže nad hlavu a protáhla se, až se jí tričko vytáhlo nahoru a Adamovi se naskytl pohled na její holé břicho nad

plavkami. Já spala náramně dobře. Snídaně byla ňam-ňam. Teď jsem zralá na plavání. Chceš jít se mnou ven?”

„Ne, zůstanu tady.”

„A necháš to své skvělé opálení vyblednout?” zeptala se s předstíraným zděšením. „Postavím cvičební stůl k bazénu a budeme dnes pracovat venku. Co ty na to?”

„Chci zas na bradla.”

„Až později.”

„Proč ne teď?”

„Protože jsem řekla ne.”

„Protože se chceš u mého bazénu svlíct a opalovat se.”

Vystrčila dopředu jeden pěkně tvarovaný bok a podívala se na něj. „Budu to ignorovat, Cavanaughu, přestože takovéhle poznámky, mě dokážou pěkně naštvat. Kdy už si konečně natlučeš do tý svý hlavy, že já jsem terapeutka, ty jsi pacient, a dokud mě nedokážeš přemoct, platí to, co řeknu já?”

Praštil pěstmi do opěrek kolečkového křesla a vykřikl: „Chci ven z tyhle zatracený věci.”

„No dobře,” protáhla. „Takže tu marníme čas hádáním, zatímco bychom mohli být dole a pracovat na tom, aby ses z křesla dostal ven,” řekla sladce. Stoupla si za něj a vyvezla křeslo ze dveří ložnice.

Když dojeli na terasu, nalila mu sklenici chlazené ananasové šťávy ze džbánu, který tam na ně čekal na stole, jak se předem dohodla s Petem. Když mu sklenici podávala, políbila ho něžně na tvář. „Možná ti to zlepší náladu, než se vrátím.”

Její zdánlivě spontánní polibek ho natolik ohromil, že nemohl mluvit. Přetáhla si tričko přes hlavu, hodila ho nedbale na zem, došla na kraj skokanského prkna a provedla perfektní skok, který téměř vůbec nešplíchl. Rychlým tempem si dala několik kol, vystoupala po schůdkách na mělkém konci bazénu a vytřásla si vodu z vlasů.

„To je báječný pocit! Nechceš si sednout na mělké straně?”

„To vynechám.”

Lhostejně pokrčila rameny. „Tak jindy.”

Když kráčela ke koši, kde byla vždycky zásoba složených a pečlivě vyrovnaných plážových osušek, Adamovy oči se na ni upíraly, ale předstírala, že si toho nevšimla. Voda se perlila na

jejím těle, přesně tak, jak si to naplánovala. Dětský olej udělal zázraky.

Osušila si třpytivé kapky vody huňatým ručníkem, pak si s ním promnula vlasy. Otočená zády k němu si rozepnula podprsenku a vyměnila ji za tričko, které si krátce předtím svlékla. Měkká bavlna přilnula k její vlhké kůži jako rukavice.

Když znovu pohlédla na Adama, viděla, že její uskok přinesl ovoce. Svíral opěrky křesla tak křečovitě, až mu zbělely klouby na rukou. Skoro se zdálo, že z něj vypadne, buďto zásluhou pružinového mechanismu pod sedadlem, nebo vlastní vůlí. Tmavé oči mu doutnaly vnitřním žárem. A byl vzrušený. Nylonové gymnastické šortky to nedokázaly skrýt.

„Vidím, že Pete už připravil stůl.” Pohybem ruky na něj ukázala. „Dostaneš se na něj sám?”

Popojel křeslem ke stolu, jednou rukou se o něj podepřel, druhou položil na opěrku křesla a dokázal se sám přesunout. Pak si zvedl do správné polohy nohy.

„Brzy už mě nebudeš ani potřebovat.” Lila se natáhla blíž a dodala ponuře: „Aspoň ne na tohle.”

„Jsem připravený se do toho pustit.”

Pohlédla významně dolů do jeho klína. „To vidím.”

„Lilo,” varoval ji.

„No jo, no jo, chceš se zase vrhnout na ty bradla. Ale nemůžeš mít děvčeti za zlé, že na ně udělaly dojem i tvé další výkony.”

Prošli spolu obvyklou sérii protahovacích a posilovačích cviků. Kladla odpor každému jeho pohybu, a ačkoliv ji proklínal za její vytrvalost, když skončili, hrdě se usmíval.

„Dnes to bylo lepší, co?”

„Zítra mě budeš moct skopnout do bazénu.” Koutkem oka na

něj pohlédla. „Vsadím se, že bys z toho měl radost, viď?”

Zlostně se usmál. „Víc než to. Nejradši bych tě přidržel vespod.”

„Kde vespod?”

S tichým potěšením pozorovala, jak mu touhou škubá lícní sval. „Pod vodou.”

„Aha.” Odvrátila pohled, jako by ji ta odpověď zklamala.

„Spěcháš zpátky do pokoje?”

„Nijak zvlášť. Proč?”

„Mohli bychom si tady lehnout a opalovat se.”

„Tak do toho. Teď už nejsi ve službě.”

„Myslela jsem společně. Nechceš tu venku se mnou zůstat?”

„A proč?”

„Kvůli slunci, hlupáčku. Některé národy věří, že má hojivou moc.”

„To je pitomá pověra.”

„No, dozajista nemůže uškodit,” řekla kousavě. „Ale dělej, jak je ti libo.” Prostřela jednu osušku na terasu a položila se na břicho, předtím však ze sebe strhla tričko.

„Co to má ksakru znamenat!” vykřikl Adam. „Cožpak v tobě není ani za mák studu?”

Obrátila se. „Co tě zas tak vytočilo?”

Ukázal na její obnažená ňadra. „Mohl by sem přijít Pete.”

„Dala jsem mu na celý den volno.”

„Ty jsi dala mému zaměstnanci den volna?”

„Dům je bez poskvrnky, prádlo vyprané a uvařit můžu já. No, alespoň tak, že nebudeme o hladu,” dodala. „Chtěl jít na oslavu bratrancových narozenin. Tak jsem souhlasila.” Než Adam stačil zaprotestovat, vrazila mu do ruky opalovací krém. „Prosím tě, namaž mi to na záda, ano?”

„Odtud na tebe nemůžu dosáhnout.”

„Tak pojď sem dolů.” Znovu si položila tvář na složené ruce. Přesně jak očekávala, začal se spouštět z křesla na zem. Ještě před několika týdny musel užívat stupínky o nestejné výšce, aby se dostal z vozíku dolů na žíněnku, kterou používali na některá cvičení. Teď to dokázal jen pouhou silou svalů na rukou, prsou a zádech. Rychle skryla pyšný úsměv.

„Kde to chceš namazat?” zeptal se nevrle.

„Všude.” Za několik vteřin se ozvala: „Hele, netlač. Netlač tolik! A ne tak rychle. Hmm, tak je to lepší.”

Zakrátko se druhá ruka připojila k první, začaly se jí pohybovat po zádech a pomalými hladkými doteky roztíraly krém. Občas zavadil špičkami prstů o její ňadra, na chvíli se zarazil a poté v masáži pokračoval. Když cítila, že se chystá ruce odtáhnout, řekla: „Taky zadní stranu nohou, prosím.” Zamumlala tu žádost ospale, ale nikdy v životě nebyla tak bdělá. Konečky nervů zpívaly jako dobře secvičený sbor.

Nereagoval na její přání okamžitě, ale dlouho váhal. Lilino srdce nervózně ťukalo do osušky, na které ležela. Zavřela oči a ze všech sil doufala, že udělá to, co si přála, jak pro své, tak pro její dobro.

Hodil rozum za hlavu a podlehl přirozenému nutkání. Ucítila jeho ruce na svých lýtkách, pak na stehnech. Tiskly a masírovaly a razily si cestu vzhůru. Musela si sevřít zuby spodní ret, aby nestonala potěšením, když jí jeho prsty putovaly po těle.

Skončil příliš brzy a odtáhl se, a tak se Lila přetočila právě tak daleko, aby mu umožnila pohled na své ňadro. „Hotovo?” Adam přikývl, oči upřené na růžovou bradavku. „Možná jsi měl být fyzioterapeut,” řekla chraplavě. „Máš šikovné ruce.”

Za použití metod, kterým ho naučila, se dostal nazpět ke

křeslu a zvedl se do něj. Když se usadil, podíval se na ni a řekl:

„Ale ne tu otrlost.”

Jako uštknutá popadla Lila své tričko a podržela ho před sebou. „Nejsem otrlá.”

„Tak tedy krutá.”

„Nejsem ani krutá.”

„Že ne?” Otočil prudce křeslo, takže k ní zůstal obrácený zády.

„Kam jdeš?” zeptala se.

„Do svého pokoje.”

„Přinesu ti oběd.”

„Neobtěžuj se.”

„To není žádné obtěžování. Je to má povinnost.”

„K čertu s povinností,” zavolal přes rameno. „Radši budu hladovět, než abys mě opečovávala.”

Kolečkové křeslo zmizelo do stínů domu. Lila se za ním dlouho dívala a cítila zoufalou potřebu znovu se rozplakat. Osnovat plány uměla, potíž tkvěla v tom, že se vždycky obrátily proti ní.

Nejprve nedokázala určit, co ji probudilo. Chvíli bez hnutí ležela se zavřenýma očima a pokoušela se vymést si pavučiny spánku ze své hlavy. Když oči otevřela, překvapilo ji, že se pokoj koupe ve fialovém světle soumraku. Spala déle, než zamýšlela.

Když se dlouho předtím vrátila od bazénu, veškerá energie i odvaha ji opustily. Krátce se osprchovala, umyla si vlasy šampónem a pak už měla sotva sílu přikrýt se prostěradlem a

srovnat si polštář pod hlavou. Po bezesné noci byla tak fyzicky i duševně vyčerpaná, že okamžitě usnula.

Ale chtěla se probudit dřív. Měla výčitky svědomí, protože Adam už měl dávno cvičit. Otočila se zpět na záda a odkopla prostěradlo stranou.

A opět zaznamenala ten zvuk, co ji probudil. „Co to sakra je?”

Noha jí v běhu dopadla na zem. Popadla kimono ležící na posteli, prostrčila ruce do rukávů a pádila ven. Než doběhla k Adamovu pokoji a rozrazila dveře, nedbale si kimono převázala pásem.

„No, už bylo na čase, aby ses tu ukázala,” řekl Adam. Stál mezi tyčemi bradel a při pohledu na její rozcuchané vlasy a oči oteklé spánkem se zasmál.

„Adame!” vykřikla a vrhla se k němu. „Co to sakra děláš?”

„Sleduj.”

Ohnul se v pase, jednou rukou se přidržel a druhou se dotkl podlahy. Stálo ho to spoustu námahy, ale nakonec se úplně napřímil.

„Jak ses to naučil?”

„Zapomněla sis tu svou knížku.” Trhnutím hlavy ukázal na manuál ležící na nočním stolku. Je to na protahování kolenních šlach a lýtkových svalů.”

„Já vím, k čemu to cvičení je,” odsekla. „Taky vím, že na to ještě nejsi připravený.”

„Říká kdo?”

„Já. Jak se ti to podařilo? Kde máš kolenní chrániče?”

Ignoroval její otázky a vyzval ji: „Koukej, co ještě umím. A musím dodat, že jsem se to naučil bez tebe.” Soustředil se tak silně, až mu stékal pot na obočí. Svaly na pažích a prsou se mu vyboulily a stehna se napjala. Potom udělal několik šouravých kroků.

Lila se sklonila, podlezla tyč a postavila se mezi bradly jen několik centimetrů před něj. „To je nádherné, Adame, ale teď už to nedělej. Poraníš - Adame! Slyšel jsi, co jsem říkala?”

„Ano.”

„Tak přestaň. Okamžitě. Myslím to vážně. Ne, řekla jsem!”

Udělal další krok. Přivedl ho těsně k ní. Objala ho rukama kolem pasu, aby ho podepřela, ale zjistila, že je silnější. Zapletl

prsty jedné ruky do jejích vlasů, sevřel je v pěst a tvrdě ji na sebe

přirazil.

„Co to hraješ?” zavrčel.

„Nic nehraju.”

„Starou belu. Hrála sis se mnou a já chci vědět proč. Máš tak zvrácený smysl pro humor? Takhle se rajcuješ? Nebo sis řekla, že musíš dopřát mrzákovi vzrušení?” Škubl ji za vlasy, až jí vhrkly slzy do očí. „Proč jsi dělala všechno, co umíš, abych zůstal vzrušený?”

KAPITOLA DESÁTÁ

Lila se svůdně usmála a břichem se k němu přitiskla. Zamžily se mu oči. Postavila se na špičky, políbila ho a zašeptala mu do rtů: „Protože to chci.”

Hladově se objali. Drtil jí rty divokým polibkem. „Věděla jsi, co to se mnou dělá, že jo?”

„Ano,” pronesla vzdorně.

„Úmyslně jsi mě mučila.

„Nemučila, pokoušela.”

„Proč?”

„Protože tě chci, Adame.”

Znovu ji líbal, hněv a zuřivost už ho přešly. Volnou rukou jí otevřel kimono. Dotkl se ňadra, polaskal bradavku, pak sklouzl rukou níž, objal ji kolem pasu. Nakonec jí dlaní sevřel zadeček a vytáhl ji výš k sobě. Když k němu přitiskla boky, okamžitě ji pustil. Ale to neznamenalo, že už s ní skončil. Podepřel se na rukou, pozpátku odkráčel mezi bradly a padl do křesla. Za kratičkou

chvíli byl v posteli, ležel na zádech a přitahoval Lilu na sebe.

„Dej do toho všechno, co umíš, holčičko,” zamručel. Poslechla. Smyslně a vášnivě se nekonečně dlouho líbali.

Když se od sebe konečně odtrhli, stáhl jí kimono z ramen. Setřásla ho ze sebe a klekla si před něj, hrdá a nezahanbená. Potom se natáhla po pásku jeho šortek.

V tom okamžiku spatřila, že se mu v očích objevila první jiskřička pochybností. Chytil ji za ruku. „Lilo, počkej, já -”

Odstrčila mu dlaň a namířila ukazováček na jeho hruď.

„Neopovažuj se mé zase odstrčit, Adame Cavanaughu.

Včera v noci ti to prošlo, ale ať se propadnu, jestli to dovolím ještě jednou.”

„Já -”

„Mlč a poslouchej mě.” Nervózně si projela rukou vlasy, aby jí nepadaly do obličeje. „Bojíš se, že to nedokážeš dotáhnout až do konce. Ale nikdy se nedozvíš, jestli to zvládneš, dokud to nezkusíš.” Vydala dlouhý, kolísavý vzdech a ňadra se jí zachvěla pod přívalem citů. „A zapomeň na to, že se ti vysměju, když

budeš pomalý, nešikovný nebo úplně selžeš. Nepoznám to. Nepoznám, jestli je tvůj výkon dobrý, špatný nebo nijaký, protože… protože budeš můj první milenec.”

Zaraženě na ni pohlédl a pak se zlostně rozesmál. „Ty malá prolhaná intrikánko. Jsi ta nejnestydatější ženská, jakou jsem kdy potkal. Uděláš cokoliv, řekneš cokoliv, abys pacienta přiměla k reakci na tvou představu terapie. Nechci tvé lži poslouchat. A taky nestojím o tvůj soucit.”

Lila si opřela pěsti o boky. „Heleď, sekáči. Existuje jen jeden způsob, jak zjistit, jestli lžu nebo ne.”

Stáhla mu šortky a posadila se mu obkročmo na klín. Položila mu ruce na hruď a sklonila se k němu, lehce ho políbila a vyzývavě pronesla: „Riskni to!” Líbala ho naléhavě a přejížděla mu jazykem přes zuby. „Tak jen do toho, Cavanaughu. Troufni si.” Sklonila hlavu a přitiskla se k jeho zarostlé hrudi, pak se dotkla pootevřenými rty bradavky. Zasyčel nadávku a chytil její vlasy do obou hrstí. Ale neodstrčil jí hlavu, naopak, ještě ji k sobě pevněji přitiskl. „Do toho.”

Zalapala po dechu, když ji popadl za boky a bez špetky

něžnosti ji přitáhl na své vztyčené pohlaví.

Vzepřela se a z hrdla se jí vydral krátký bolestivý sten. Strnul.

„Ach, panebože, Lilo. Je mi to líto.” V jeho tváři se zračily výčitky svědomí a údiv zároveň. „Nechtěl jsem… nechápu, jak… To je… Ty opravdu jsi… Proč jsi mi to neřekla?”

„Řekla.” Dívala se mu do tváře. „Je to pravda. Jsi první. A věř, že jestli toho teď necháš, zabiju tě.”

V koutku úst se mu objevil úsměv, vztáhl k ní ruku a soucitně a něžně ji pohladil po tváři. „Opravdu to chceš?” zeptal se ohleduplně.

„Ano.” Zaváhala. „Ale myslím si, že bych se ti při tom nemohla dívat do tváře. Totiž, je to tak… A já -”

„Lilo?”

„Co?”

„Mlč.”

Přitáhl ji dolů a začal ji dlouze líbat. Jazykem jí zajel do úst, zatímco rukama laskal její ňadra, zadeček a nohy. Nechala se vést a dělala všechno, co jí šeptal, dokud do ní nepronikl a v extázi se mu neodevzdala.

Hladil ji a zasypával něžnostmi, učil ji, jak působit rozkoš, aby se mu v erotické a vzrušující hře lásky stala rovnocennou partnerkou. Nakonec nebylo jisté, kdo koho vlastně vede.

A potom se svět otřásl v základech a rozbil se na tisíc kousků. Přitiskli se k sobě ještě pevněji. Vykřikl její jméno a ona zazpívala jeho.

Nasycená a zcela vyčerpaná se na něj zhroutila. Kůži měla zvlhlou potem, ruce i nohy tak slabé, že jimi nemohla ani hnout. Jeho ruce jí stále ještě líně hladily záda i zadeček, ale ona už na jeho doteky nereagovala, jen se spokojeně usmívala na jeho rameni. Teprve po dlouhé době se jí podařilo znovu získat dostatek síly, aby zvedla hlavu.

Adam se usmíval.

„No, na začátek to nebylo špatné,” řekla a úsměv mu oplatila.

„… věděl jsem jen, že kloužeme dolů, a nemohl jsem udělat nic, abych to zastavil. Hledal jsem, čeho se chytit, ale hrábl jsem do vzduchu. Pořád jsem si říkal: ,No tak, udělej něco. Zastav to. Zabraň tomu, ať se to nestane’. Byl jsem bezmocný.”

„A nenáviděl ses za to.”

„Ano.”

Adam vzdychl a dál se bezmyšlenkovitě probíral Libnými vlasy, které se prostíraly po jeho hrudi jako pokrývka.

„Vzpomínám si, že jsem slyšel Pierra křičet. Anebo to byl Alex. Možná že to byl dokonce můj vlastní křik, protože jsem se později dozvěděl, že byli oba na místě mrtvi.”

„Měl jsi bolesti?” Hovor o nehodě patřil k terapii. Přestože to pro něj bylo těžké, Lila ho povzbuzovala, aby své tehdejší pocity vyjádřil slovy.

„Ne. Na bolesti se nepamatuji. Asi jsem byl v šoku.”

„Pravděpodobně.”

„Střídavě jsem upadal do bezvědomí a zase se z něj probíral. Pierra ani Alexe jsem neviděl, ale volal jsem je a nedostal žádnou odpověď. Myslím, že jsem plakal.”

Nějakou chvíli ho k sobě pevně tiskla. Než znovu promluvil, odkašlal si. „Potom si vzpomínám, jak mě vrtulník vezl do nemocnice. Byl to příšerný randál. Z lidí kolem sebe jsem cítil napětí. Když jsem se úplně probral, řekli mi, že jsem prodělal operaci, při níž mi spravili polámané obratle.”

„Je mi to moc líto,” řekla a vtiskla mu láskyplný polibek na prsa. „Musel to být děsivý zážitek.”

„Nepamatuju se, že bych se moc bál, spíš jsem byl roz-zlobený. Přihodilo se to mně, a já jsem tomu stále nemohl uvěřit. Tolik jsem toho ještě chtěl v životě udělat.” Zavrtěl udiveně hlavou. „Vím, že bylo šílené myslet na to právě v té chvíli, ale přesně to mi probíhalo hlavou.”

„Říkal sis, že to není fér, viď?”

Položil jí ztěžka ruku na hlavu. „Ano. Dá se to tak shrnout. Myslel jsem, že tragédie se můžou stát jenom jiným lidem, ale mně nikdy. Slýchal jsem ve zprávách o neštěstí druhých, ale nikdy se mě nedotklo. To zrovna nesvědčí o dobrém charakteru, co?”

Spojila pěsti na jeho hrudi a opřela si o ně bradu. Pohlédla na

něj a řekla: „To z tebe dělá normálního člověka.

Tak se cítí každý, kdo se ocitne ve tvé situaci. Ptá se, proč se to stalo zrovna jemu, to je určitě pochopitelné. Proč právě ty?”

„Já nevím”, řekl zamyšleně. „Přál mi bůh, nebo mě trestal? Hodně jsem o tom uvažoval, když jsem se poprvé probral z bezvědomí. Proč jsem já jediný přežil?”

„Nesmíš si kvůli tomu dělat výčitky. Aha, už si je děláš,” poznamenala, protože si správně vyložila jeho smutný výraz.

„Přežít někdy znamená poznat peklo.”

„Také jsem si to myslel. Zejména předtím, než mě sem převezli. Šílel jsem z toho, že ležím v nemocnici bezmocný, v bolestech, neschopný se pohnout a plný strachu.”

„čeho ses nejvíc bál?”

Na chvíli se zamyslel, než odpověděl. „Bál jsem se, že už to nikdy nebudu já. Měl jsem pocit, že jsem přišel nejen o schopnost pohybu, ale i o svou identitu.”

„To je také typický příznak u člověka v tvém stavu.” Jen lehce ho políbila na rty. „Copak se děje? Tak divně se usmíváš.”

„Vím, že to zní hloupě, ale taky jsem se hrozně styděl. Když mě poprvé dali na ten…” Udělal pohyb rukama, aby naznačil, co má na mysli.

„Sklápěcí stůl.”

„Jo. Celý jsem se pozvracel. Tak si to představ, Adam Cavanaugh, generální ředitel světového řetězce Hotelů Cavanaugh, a takhle se zostudit.”

Trochu se posunula a znovu ho políbila, tentokrát mnohem zvučněji. „Ujišťuji tě, že jsi tam byl jediný, komu to připadalo zahanbující.”

„Já vím. Dával jsem jim zabrat.”

„To si piš!”

Smutně se zasmál, ale hned zase zvážněl. „Jedna z mých povahových vad je, že netoleruju osobní selhání.”

„Ty netoleruješ nic, co nemáš pod kontrolou.”

Pohlédl na ni spatra. „Myslím, že do té kategorie spadáš.

Tebe nemám pod kontrolou vůbec.” Zachichotala se. „A proto mě nemáš rád.”

„Mám tě rád,” odpověděl tiše. Jeho upřímná odpověď v ní okamžitě vzbudila zvědavost.

„Máš? A odkdy?”

„Od… já nevím.”

„Vsaď se, že to uhodnu. Začal jsi mě mít rád, když jsem ti stáhla šortky a skočila na tebe.”

„Ne. Tedy… ano. Líbilo se mi to. Hodně,” dodal a v očích mu zajiskřilo. „Ale právě před chviličkou mě napadlo, že tě mám rád i jako člověka.”

„Proč?”

„Nejspíš proto, jak trpělivě jsi poslouchala, když jsem ti vyprávěl o té nehodě.”

Obkroužila mu nehtem rty.

„Jsem ráda, žes mi to pověděl. Potřeboval ses někomu vypovídat. Řekli mi, že sis v nemocnici odmítl promluvit s psychologem.”

Pokrčil rameny. „Cítil jsem se jako idiot.”

„Jsi příliš hrdý, abys žádal o pomoc, že?” zeptala se škádlivě, aby se usmál.

„Díky, žes mě vyslechla bez připomínek, Lilo.”

„Rádo se stalo.”

Natáhl ruku a omotal si pramen jejích vlasů kolem prstu.

„Dostali jsme se k vážnému tématu, ale přijde mi zatěžko filozofovat, když mi sexy holka leží natažená přes břicho.”

„Ale, opravdu?”

„Hmm.” Pohlédl na ni se zájmem. „Teď, když jsem ti prozradil všechna svá tajemství, obraťme list. Řekni mi proč a jak?”

S předstíranou nenuceností ho rty zlehka zatahala za ušní lalůček. Líbilo se mu to, bylo mu jasné, že nejde o spontánní gesto. „Proč a jak co?”

„Proč jsi ještě panna -”

„Jak rychle zapomínáš.”

Zamračil se na ni. „Proč jsi byla panna a jak je to vůbec možné.”

„Technicky je to možné, protože jsem nikdy žádnou milostnou aféru nedovršila.”

„To je odpověď na druhou polovinu otázky. A co ta první?

Abych ti osvěžil paměť, týká se toho proč?”

„Nikdy předtím jsem to nechtěla.”

„Lilo.” Řekl to jako rodič hubující dítě, které se zjevně snaží lhát. „Chci znát pravdu.”

„Je to pravda. Ty mě tak dobře znáš; myslíš, že bych si uchovala panenství z nějakého jiného důvodu?”

Stále vypadal, že jí nevěří. „To prostě vůbec nejde dohromady s tvou povahou. Naprosto bez skrupulí děláš a říkáš, co tě napadne. Nemůžu uvěřit, že máš tak liberální postoj k sexu, že ses nikdy s nikým nemilovala.”

„Chodím na fotbal a povzbuzuju hráče, ale nikdy jsem ho sama nehrála.”

„To spolu vůbec nesouvisí.”

Podrážděně vzdychla. „Co tedy navrhuješ? Abych si na čelo nechala vypálit velké červené P?”

Spojil ruce na jejím kříži a pevně ji objal. Přitulil se k její šíji a

řekl: „Teď už je pozdě.”

„Správně. Tak proč kolem toho děláš dusno?”

„Překvapilo mě to. Ne, šokovalo je to správné slovo. A ještě pořád jsi mi nedala přesnou odpověď.”

„Nikdy předtím jsem se milovat nechtěla. Je to tak.”

Potřásl hlavou. „Ne, v tom muselo být něco víc.” Podíval se jí do očí, aby zjistil pravdu, ale ona jeho pohled dlouho nevydržela.

„Mělo to něco společného s tvými pocity méněcennosti, o kterých jsme se tuhle bavili?”

„Samozřejmě že ne!”

„To je ono!”

Zírala na něj. „No tak jo, že mělo, a co z toho?”

„Jsi krásná, zajímavá, citlivá a sexuálně přitažlivá, to z toho. Proč jsi sama sebe připravila o nejuspokojivější zkušenost, jakou člověk může zažít?”

„Protože pokud existuje způsob, jak tu nejuspokojivější zkušenost zpackat, já bych na něj přišla.”

Adam zmírnil tón. „Nechceš mi to vysvětlit?”

„Ne, ale udělám to, protože mám dojem, že mě nenecháš na pokoji, dokud ti nevyhovím.”

„Správně.”

Rezignovaně se zhluboka nadechla. „Bála jsem se, že budu v sexu právě tak trapná a neohrabaná, jako jsem byla ve všem ostatním. Nemyslím v posteli. Mám na mysli všechny ty chytáky kolem. Měla jsem strach, že přes všechna opatření otěhotním a budu patřit mezi těch jeden a půl procenta žen, u kterých antikoncepce selže. Děsilo mě, že se zamiluju do někoho, kdo se nezamiluje do mě, nebo naopak.” Její modré oči žadonily o pochopení. „Vím, že to zní směšně, ale vždycky jsem zbabrala všechno, oč jsem se pokusila.”

„Kromě basketbalu a tenisu, jak mi řekla Elizabeth.”

„No, hrát jsem uměla, ale ze středoškolského basketbalového týmu mě vyrazili.”

„Smím se zeptat proč?”

„Protože jsem si na trenýrky našila řadu flitrů. Ty dresy totiž byly ošklivý, Adame,” zdůraznila, když se rozchechtal. „A mužský řádili jak vzteklí, když jsem je porazila při tenisu, tak jsem hraní nechala. Z toho logicky vyplynulo, že selžu i při sexu.”

Aniž si to uvědomila, vloudil se jí do hlasu smutek. „Nechtěla jsem zažít další zklamání. V době, kdy jsem byla už dost stará na to, abych řekla ano nebo ne nějakému klukovi, který by se mě zeptal, byla Elizabeth provdaná za Johna Burka. Byla perfektní hospodyňka. Manžel ji zbožňoval. Porodila mu absolutně nádherné, povedené a chytré děti. Kdybych já navázala vztah, skončilo by to nějakým hrozným debaklem.”

„Ale randila jsi.”

„Ano, se spoustou mužů. Ale před konečným odpočítáváním jsem je vždycky zarazila.”

„Chudáci.”

„Heleď, rande ještě nebylo automaticky zárukou, že dostanou, co chtějí. Nemysli si, že jsem jim něco naslibovala a pak se z

toho vykroutila. Žádného z nich jsem nemilovala, takže mi bylo fuk, jestli si moje chování špatně vyloží a potom zuří, nadávají mi, odejdou naštvaní a víckrát už mě na rande nepozvou.”

„Ale Lilo, ty se chováš a mluvíš takovým způsobem, že se muž musí cítit zmanipulovaný, když neuděláš, co od tebe čeká.”

„Asi jo,” připustila. „Ale bylo toho příliš mnoho v sázce. Riskovala bych všechno, čím jsem byla, všechno, co ze mě dělá Lilu, a nikdy jsem neměla pocit, že by to za to riziko stálo.” Její pohled se rozzářil. „Alespoň do dnešního odpoledne. Teď už vím, o co jsem přicházela.”

„Nedívej se na mě takhle, ty malá podvodnice. Mělas jít dělat do reklamy. Ty zatraceně dobře víš, jak výrobek zabalit a spustit přesvědčivou kampaň. Povýšila jsi obranný mechanismus na umění.” S obdivem se díval na její rozcuchané vlasy, rty zčervenalé od polibků, třpyt v očích, který říkal ‚Jsem svolná’.

„Bože, ty jsi sexy.”

„Myslel sis, že jsem snadno k máni.”

„Snadno jistě ne,” zasmál se, „ale věděl jsem, že stojíš za námahu.” Položil jí dlaně na zadeček. „Díky mé smyslnosti jsi byla nabitá, jen vystřelit. Není divu, že ses včera tak rychle rozpálila.”

Lila se začervenala. „Vzhledem k tomu, cos mi dělal, jsem si nemohla pomoct.” Roztáhl ústa do širokého úsměvu. „Jsi na sebe pyšný, co, Cavanaughu? Jen si o sobě moc nemysli. Jak jsi tak negalantně vyjádřil, byla jsem nabitá. Kterýkoliv muž by býval mohl stisknout spoušť.”

„Ale tys to žádnému nedovolila,” připomněl jí tiše. „Jenom mně. Proč?”

Uhladila mu bříškem palce obočí a chvíli zvažovala odpověď.

„Nejspíš jsem si myslela, že bys byl vděčný za pokusné morče a nevadilo by ti, že jsem amatér. Popravdě řečeno, věděla jsem, že se budeš se mnou cítit sebejistější.”

„Ty nejsi amatérka. Máš přirozený talent. Lituju všechny ty ubohé smolaře, kteří se tě pokoušeli dostat do postele a neuspěli. Ale jsem rád, že se jim to nepovedlo.”

Objal ji kolem krku, přitáhl si její tvář k sobě a zajel jí jazykem do úst. Potom jí pohladil stehna a jemně je roztáhl. Roztoužilo ji to.

„Adame,” vzdychla přerývavě, „můžeme se znovu milovat?

Ještě jednou a pomalu.”

„Ano, ano,” zasténal. „Můžu znovu. Teď už vím, že dokážu cokoliv.”

Sebedůvěra ho neopustila ani nazítří ráno, když se probudil. Odhodil přikrývky a na vteřinu měl v úmyslu spustit nohy přes pelest a udělat několik kalanetických cviků, jak byl zvyklý každé ráno svého dospělého života až do té nehody.

S probuzením obvykle přicházela i deprese. To ráno se však usmíval a silou vůle ji zahnal.

Je neporazitelný. Zvládne cokoliv. Úspěšně se pomiloval se ženou. Návrat jeho sexuální schopnosti je pouze začátek. Brzy bude chodit. Pak běhat. A to všechno jen díky ženě, která leží vedle něj.

S něžným úsměvem otočil hlavu a zklamalo ho, když zjistil, že Lila už je pryč. Celou noc zůstali stočení na úzké nemocniční posteli. Na polštáři byl ještě vidět otisk její hlavy, prostěradlo vonělo jejím tělem, ale někdy časně ráno, když konečně usnul naprostým vyčerpáním, vyklouzla zpátky do svého pokoje.

Adam se lehce pousmál. Pokud to udělala kvůli Petovi, nemusela se namáhat. Už před několika týdny mu Pete poradil, že by měl ,Držet Lilu v posteli. Milovat celý den. Pak ona nebude tak moc mluvit, nebude tak napnutá’.

Adam se znovu zasmál, tentokrát nahlas, a myslel na to, kolikrát Lila minulou noc otevřela pusu, aby něco řekla, a on jí v tom okamžitě polibkem zabránil. Líbal ji tak dlouho, až mluvit zapomněla. Nebo téměř zapomněla. Z hrdla jí vycházelo jen slabé sténání, které ho vždycky dokázalo vzrušit. Už při pomyšlení na něj mu v bedrech začala horce pulzovat krev.

Při milování se chovala jako divoká tygřice. Když se jí dotkl, předla. Když byla vzrušená, vrčela. Bože chraň, aby někdy zkrotla.

A to byla panna, pomyslel si a zavrtěl nevěřícně hlavou. Natáhl si šortky, a aniž se obtěžoval s dalším oblečením,

sesunul se do kolečkového křesla. Dělal to už úplně automaticky. To, co mu dřív připadalo úplně nemožné, se díky Liliným trpělivým instrukcím stalo jeho druhou přirozeností. často by ji nejraději uškrtil, když ho nutila, aby některý nenáviděný cvik ještě

jednou zopakoval, teď jí byl za diktaturu vděčný. Hleďme, co všechno pro něj udělala.

Když vjel do haly, pohlédl na její dveře a spatřil, že jsou zavřené. Zamířil opačným směrem k výtahu a sjel do prvního patra. Pete nebyl v kuchyni ani ve svém apartmá.

„Prcek jeden prohnaná,” zamumlal Adam s úsměvem. Pete se klidil z cesty, aby mohli být co nejvíc sami. Adama by nepřekvapilo, kdyby i to zařídila Lila.

Udělal si kávu a konvici postavil na podnos se dvěma šálky a dvěma koláči. Dají si snídani v posteli, a pak si jako dezert dá Lilu. Nahou, smyslnou a toužící.

Z představ ho vyrušilo jeho vlastní žádostivé zasténání. Hlavou se mu začaly honit rozkošnické myšlenky. Plánovat svádění, o němž věděl, že je může završit, mu působilo potěšení. Po krátké cestě ven na terasu, kde utrhl obří rudý květ ibišku, který bude vypadat skvěle v Liliných vlasech, i na jiných místech jejího těla, položil podnos na klín a vrátil se nahoru. Na dveře ložnice nezaklepal, ale přitiskl křeslo zády k nim a otočil

knoflíkem.

Když vjel dovnitř, ve tváři úsměv zamilovaného idiota, zažil zklamání, které mu vyrazilo dech.

Lila tam nebyla. Nikde po ní nezbylo ani stopy. Jako by Lila

vůbec neexistovala.

Pokoj byl sterilně čistý jako v den, kdy se nastěhovala, prostěradlo na posteli napnuté a bez záhybů. Neležely tam hromady sandálů poházených bez ladu a skladu po koberci, z otevřených zásuvek nevykukovalo žádné krajkové prádlo. Ve vzduchu se nevznášela vůně parfému, ale chvěl se zápach dezerce. Na hladké vyleštěné desce lakovaného toaletního stolku chyběly stopy pudru, kosmetické přípravky a rozházená bižutérie. Adam se ani nemusel podívat do skříně. Věděl, že bude také prázdná. Pokoji chyběl život, chyběla v něm Lila.

Z prsou se mu vydral zklamaný výkřik. Zahřměl, a když dosáhl vrcholu, ozvěnou se vrátil prázdným domem jako noční řev v džungli. Přerušil ho teprve třesk konvice s horkou kávou, která se rozbila o protilehlou zeď.

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

„Nemůžu uvěřit, že jsi jen tak odjela.” „No ano.”

„Aniž jsi něco řekla? Aniž jsi dala vědět, kam máš namířeno?” Lila měla napjatý výraz ve tváři. Poslední půlhodinu musela snášet Elizabethin křížový výslech a už z toho byla otrávená.

„Řekla jsem ti, že jsem byla v San Francisku.”

„Jak jsme to měli vědět?”

„Nijak!” vykřikla Lila. „O to šlo. Chtěla jsem se dostat pryč a být aspoň na chvíli sama. Už jsem velká holka. Nevěděla jsem, že potřebuju něčí povolení, když si chci vzít dovolenou.”

Thad zvedl ruku, aby umlčel další manželčin příspěvek k hádce. „Chápeme, že si potřebuješ odpočinout, Lilo. Ale musíš připustit, že ses rozhodla trochu ukvapeně.”

„Impulzivnost je jedna z mých charakterových vlastností.” Proč prostě neodejdou domů a nenechají mě na pokoji,

myslela si. Ještě stále se necítila na to, aby se s někým bavila. A rozhodně neměla chuť svůj poslední husarský kousek ospravedlňovat. S důvodem, proč od Adama odešla, se zatím nedokázala vyrovnat, natožpak aby to vysvětlovala někomu jinému.

„Impulzivnost jde tentokrát ruku v ruce s nezodpovědností,” pronesla Elizabeth káravě. „Opustila jsi Adama, když tě nejvíc potřeboval. Beze slova. Odkráčelas, aniž jsi podala rezignaci, nebo jednoduše řekla na shledanou.“

„Adam přežije. Sám mi to řekl. Než jsem odjela, prohlásil, že dokáže cokoliv. Já mu věřím.”

„Ale tvoje práce ještě neskončila. Stále tě potřeboval.”

Lila rozhodně zavrtěla hlavou. „Mě ne. Terapeuta. Mohl to být kdokoli. Změnil postoj a dělal překvapující pokroky. Než jsem odletěla z Oahu, mluvila jsem s dr. Arnem. Ujistil mě, že dokáže okamžitě najít vynikajícího náhradníka.”

„Z toho, co jsem se dozvěděl, udělal všechno, co bylo třeba,” řekl Thad. „Podle všech zpráv se Adamovi vede mimořádně dobře. Dokonce už zase řídí svůj podnik.”

„Tak vidíš,” poznamenala Lila. „Všechno je v pořádku.”

„To tě ale stále ještě neomlouvá za to, že jsi zanedbala své povinnosti,” namítla Elizabeth.

„Tak mi neplať. Měla jsem krásnou dovolenou a zažila moc hezké chvíle.”

„Nebuď prostořeká, Lilo.”

„Tak nebuď tak sakramentsky farizejská,” odsekla. „Už mě přestalo bavit, že trčím na tom tropickém ostrově. Potřebovala jsem změnu.”

„A proč právě San Francisko?”

„Nikdy jsem tam nebyla. Chtěla jsem ho vidět.”

Vlastně to bylo vůbec první město, kam se po půlnočním letu z Honolulu dostala. Bylo stejně dobré, jako každé jiné, aby se v něm ztratila a mohla si hýčkat své trápení. Ale viděla z něj málo, protože většinu času strávila v hotelovém pokoji. Nechtěla však, aby to věděli.

„Cos tam celou tu dobu dělala?” zeptala se jí Elizabeth.

„Užívala si.”

„Sama?”

„Neřekla jsem, že jsem byla sama.”

„Řekla jsi, žes tam jela proto, abys byla sama.”

„No, tak jsem změnila názor,” prohlásila Lila nedůtklivě.

„Byla jsi s nějakým mužem?”

Lila se ovládala jen s největším úsilím, a když se krátce po jejím návratu domů u jejích dveří objevila Elizabeth s Thadem, nálada se jí nezlepšila. „To jste po mě vyhlásili pátrání?” zeptala se, když je nevlídně zvala dál. Od té chvíle šla konverzace od desíti k pěti. A teď se své sestře postavila s otevřeným nepřátelstvím. „Co je ti do toho, jestli jsem trávila čas v San Francisku s jedním anebo s tuctem mužů?”

„Ach, Lilo.” Elizabeth se rozplakala. Thad k ní přiskočil a pomohl jí do nejbližšího křesla.

„Nerozčiluj se, Elizabeth. Není to dobré pro tebe ani pro

děťátko.”

„Jak se nemám rozčilovat. Moje nezodpovědná sestra dva týdny řádila v San Francisku. Co to s ní je?”

„Vždycky jsi říkala, že je přelétavá a výstřední.”

„Už z toho měla vyrůst. Chová se hůř než dřív. Proč?”

„Že by předmenstruační syndrom?” hádal Thad.

„Mám výborný nápad,” přerušila je Lila s falešnou sladkostí.

„Pokud vy dva o mně chcete diskutovat, jako bych tady nebyla, co kdybyste šli domů a proprali mě tam. Jsem unavená. Chci si vybalit. Musím zatelefonovat do nemocnice, že se můžu vrátit do práce. Řeknu to rovnou: „Jděte pryč.”

Elizabeth se zatvářila uraženě, ale vstala. „Rádi. Ale nejdřív musím do koupelny.”

„Jak je libo.” Lila širokým gestem ruky ukázala na dveře.

Jakmile Elizabeth odešla, Lila se obrátila a zjistila, že ji Thad upřeně pozoruje. Posadila se naproti němu, ale jeho pohled ji vyváděl z míry.

Nepříjemně dlouhé ticho přerušil první. „Vždycky jsi byla

přelétavá a výstřední, ale pořád tě mám rád.”

Jeho prohlášení bylo ozvěnou toho, co slyšela nedávno. Ta vzpomínka měla hořkosladkou příchuť. Cítila, jak jí do očí stoupají slzy, ale přinutila se usmát „Díky.”

Zvrátil se do křesla a spojil ruce za hlavou. „Víš, je to divné.”

„Copak?”

„Že jsi tak přecitlivělá, třebaže se vracíš z dovolené a tak.”

„Cestování je únavné.”

„Ne, divná je ta shoda. V posledních pár týdnech jsem mnohokrát hovořil s Adamem a chová se stejně nedůtklivě jako ty. Nevypadá, že je spokojený, ale popírá to. Vlastně se pokaždé snažil mě přesvědčit, že nemůže být lip. Trochu mi to připomíná, jak ses dnes večer chovala k Elizabeth a ke mně.”

„Já jsem moc spokojená.”

„Hm, hm,” zabručel Thad s bezelstným úsměvem. „Ať už to má důvod, jaký chce, zřejmě jde o stejnou věc, která zvedla náladu Adamovi. V každém případě jste vy dva ti nejšťastnější lidé, které jsem kdy viděl. Divím se jen, že děláte všechno pro to, aby to každý věděl.”

Thad se na ni díval soucitně a Lila měla co dělat, aby se nerozplakala. Chybělo k tomu málo, ale nestalo se. V tu chvíli totiž přišla Elizabeth a klidně oznámila: „Právě mi praskla voda.”

Oba sebou trhli, jako by na ně zahájila palbu ze samopalu. Thad vyskočil a popadl ji za ramena. „Jsi si jistá? Není ti nic? Co budeme dělat?”

„Pojedeme do nemocnice a budeme mít děťátko,” řekla se smíchem. „Lilo, paní Alderová je s Megan a Mattem. Prosím tě, zavolej jí a zeptej se, jestli by tam mohla zůstat přes noc.”

„Jasně, jasně. Ještě něco?”

„Ano, odtrhni Thadovi ruce z mých ramen. Přerušil mi krevní oběh.”

Se svou typickou sebejistotou porodila Elizabeth krátce před svítáním holčičku.

„Jsi tak malinká,” šeptala Lila tiše a s bázní. „Tak měkoučká.” Otřela si tvář o ochmýřenou hlavičku své neteře. Držela miminko v náručí a žasla nad zázrakem života. „Neboj se. Až tě maminka začne oblékat do zástěrek s našívanými medvídky a kačenkami, teta Lila tě přijde zachránit. Koupím ti nějaký poslední výkřik dětské módy.”

Z drobné pusinky miminka unikla bublina, což považovala za souhlas, a rozesmála se. V té chvíli se dveře nemocničního pokoje rozlétly dokořán. Její smích se rázem vytratil, jakmile ho spatřila. Jednou rukou se podpíral o berli a ve druhé držel kytici nádherných květin.

Na Adamově tváři se objevil stejný úžas, když uviděl Lilu sedící na pelesti a chovající miminko. Trvalo to jen okamžik. Pak mu rysy ztvrdly nepřátelstvím. „čekal jsem Elizabeth.”

„No, nejsi ty šťastlivec? Místo toho tu máš mě.”

„Co tu děláš?”

„Mohla bych ti položit stejnou otázku.”

„Ptal jsem se první.”

Vzdala se s pokrčením ramen, které naznačilo, že hádat se jí nestojí za námahu. Doufala, že si nevšiml, jak se jí krátí dech.

„Jsem tu kvůli jednomu z těch obvyklých nemocničních zádrhelů, které se pravidelně vyskytují při propouštění. Mimino už bylo předáno pyšným rodičům, ale pak se objevila nějaká drobná závada v účetnictví. Takže Lizzie s Thadem to šli vyřešit a požádali mě, abych tu s dítětem zůstala.”

„To ji asi nemají moc rádi.”

„Ty ale vedeš mizerný řeči.”

Neomluvil se. Místo toho vkulhal do pokoje a položil kytici na noční stolek. „Jak se jmenuje?”

„Milly.”

„Milly, hm? Roztomilé. Kolik vážila?”

„čtyři kila a sto gramů. Kde máš kolečkové křeslo?”

„Přes čtyři kila? Páni! Už to zatracený křeslo nepotřebuju.”

„A co děláš s berlí?”

„Teď chodím.”

„O jedné berli? Bez výztuže? Má ten tvůj terapeut místo mozku piliny?”

„Zřejmě si myslí, že už jsem na to zralý.”

„No, já tedy ne.”

„Ale ty už nejsi můj terapeut, že?” Hlas měl hedvábný, ale oči ostré jako břitvy. „Jak přišli na Milly?”

„Cože? Jo tak, navrhli Mattovi, aby ji pojmenoval.”

„Mattovi?”

„Byl zklamaný, že to není kluk. Raději chtěl bratra. Aby ho uklidnili, nechali ho, aby jí vybral jméno. Přišel s Milly, protože to jde tak hezky k sobě s Megan a Matt. Všechno na M, víš? Na můj vkus je to trochu moc roztomilé, ale oni přece nejsou… Heleď, sice už nejsem tvá terapeutka, ale rozeznám dobrou lékařskou radu od špatné a myslím si, že o berlích ještě chodit nemůžeš, tím méně o jedné.”

„Jak víš, co už můžu a co ne? Vždyť už jsi mě dva týdny a tři dny neviděla.”

Sedm hodin a padesát dvě minuty, mohla Lila dodat, ale neudělala to. Místo toho řekla: „Neměl jsi dost času ty svaly dostatečně posílit, aby tě podpíraly.”

„Pracuju na tom ve dne v noci.”

„Další terapeutická chyba. Věděla jsem, že dr. Arno je šarlatán,” soptila. „Když budeš spěchat, můžeš si svaly po-hmoždit nebo dokonce přetrhnout. Nemůžeš je nutit, aby dělaly, na co ještě nejsou připravené.”

„Tys vždycky instinktivně věděla, na co jsem připravený, viď?” Zabodl do ní tmavé oči. „Nebo snad ne?”

Milly zamávala ručičkama a uhodila tetu do brady. Lila jí v duchu poděkovala. Byla vděčná za vyrušení a důvod, aby se podívala jinam. A přitom se chopila příležitosti, aby změnila téma.

„Jak jsi přestál ten let?”

„Šlo to. Posádka se o mě dobře postarala.”

Nervózně otočila hlavu. Při pohledu na jeho drzý úsměv se jí chtělo zaskřípat zuby. „To ráda věřím.”

„Letušky byly skvělé. Ochotně mi pomáhaly na sedadlo a masírovaly mi nohy, když mě chytla křeč. Stimulovaly můj krevní oběh.”

„To od nich bylo hezké,” řekla upjatě.

„Ano, to bylo.”

„Mohl jsi počkat, víš? Elizabeth i Thad by to pochopili.

Nemusel jsi spěchat takovou dálku, jen abys Milly uviděl.”

„Jsem její kmotr. Nemohl jsem se dočkat.”

„I když to způsobí recidivu a znovu se ocitneš v křesle?”

„Nikdy se do něj nevrátím. Nehodlám se znovu vydat na milost lidem, kteří jsou naprosto bez skrupulí a nelze jim důvěřovat.”

„Tím míníš mě, předpokládám?

„Můžeš hádat.”

„Jdi k čertu.”

Milly se zvýšené hlasy nelíbily a rozplakala se. Lila ji začala ve své náruči kolébat, ale miminko plakalo dál, a tak se nazlobeně podívala na Adama. „Tak vidíš, cos udělal.”

Posadil se na pelest, berli si opřel o matraci a tiše se zeptal.

„Copak nemáš žádné mateřské pudy?”

„Ano, samozřejmě, že mám. Jako každá žena.”

„Tak něco udělej, aby přestala plakat.”

„Co navrhuješ?”

„Možná je mokrá.”

„Thad už odnesl plenky do auta.”

„Třeba má hlad.”

„Tak to má smůlu. Nejsem k tomu vhodně vybavená.”

„Vybavená jsi moc dobře.”

Setkali se očima a pohled jim zjihl. Nepřátelství zmizelo a vystřídala ho touha. Vzpomněli si na dobu, kdy vášnivě líbal její ňadra.

Lila se přinutila odvrátit oči z obavy, že kdyby to neudělala, vrhla by se mu do náruče a žadonila, aby ji objal a už nikdy nepustil.

„Už přestala plakat,” poznamenala zbytečně.

„Ano.”

Lila se mu pozorně zadívala do tváře. „Vypadáš unaveně.”

„Taky jsem tě už viděl vypadat lip.”

„Díky.” Nervózně se usmála. „Ani ti tu poznámku nezazlívám, protože vím, že máš pravdu. Ty poslední dny byly hektické. Vyřizovala jsem pro Lizzii různé pochůzky, snažila se přimět Thada, aby zůstal nohama na zemi, a pomáhala paní Alderové, jejich chůvě. Megan s Mattem na miminko žárlí, to jsem si jistá, snažili se na sebe upoutat pozornost, a tak řádili jako zbojníci.”

„Zajímá tě psychologie, že jo?”

Tón, jakým to řekl, ji okamžitě přiměl k ostražitosti. „Někdy,” odpověděla vyrovnaně.

„Zvlášť ve vztahu k pacientům. Přijdeš na to, co potřebují, a dáš jim to, ať už to je legrace, napomenutí nebo… ale na tom nesejde.”

„Pokud máš něco na srdci, Cavanaughu, tak proč to rovnou neřekneš?”

„Dobrá. Proč jsi ode mě utekla?”

„Splnila jsem, co jsem si předsevzala.”

„Svést mě?”

V očích jí zajiskřilo. „Přimět tě, abys chodil.”

„Já jsem ještě nechodil.”

„Už jsi byl blízko. To ráno, kdy jsem odjela, jsi řekl, že dokážeš cokoliv. Už jsi mě nepotřeboval.”

„Neměli o tom rozhodnout lékaři? Nebo já? Nebo jsi chytřejší než všichni ostatní?”

„Nechtěla jsem tam trčet jen proto, abys mě nakonec nechal vypráskat holí.”

„Za tisíc dolarů denně!?” vykřikl nevěřícně. „Musela jsi mít moc dobrý důvod k tomu, abys to vzdala.”

„Unavovalo mě to noční slunce.”

„Proč jsi se mnou šla do postele, Lilo?” zeptal se náhle. „Byl to dárek na rozloučenou? Byla jsi medaile za zásluhy? Nebo jsem naopak představoval odměnu já?”

Zatvářila se, jako by ji uhodil. „Jak se opovažuješ něco takového vyslovit?”

„Tak proč? Řekni mi to.”

„Věděla jsem, že potřebuješ důkaz své mužnosti.” Nevesele se zasmál.

„Nepřehnalas to, když jsi zašla tak daleko? Všichni mladí mužští pacienti si kvůli tomu dělají starosti. A my oba víme, že jim

jsi ten důkaz neposkytla. čím jsem se od nich lišil? Proč jsi spala právě se mnou?”

„Protože jsem to chtěla!” vykřikla a miminko s sebou trhlo.

„Proč?”

„Ze zvědavosti,” řekla rozmarně. „Už jsem měla moc dlouhé zpoždění. Chtěla jsem zjistit, proč s tím všichni tak nadělají.”

„Lhářko.” Otevřela ústa. „Nedokázala jsi odolat tomu, co nás k sobě přitahovalo od chvíle, kdy jsme se poprvé setkali,” řekl Adam a naklonil se k ní. „Od chvíle, kdy ses zeptala ‚Jak dělám co?’, jsem toužil vzít tě do postele a zjistit to. Já jsem tě taky přitahoval, i když sis to odmítla přiznat.“

„Ale nakonec se to stalo. Podlehli jsme tomu a bylo to nádherné, ale tebe to k smrti vyděsilo. Protože ses úspěšně problufovala každým vztahem ve svém životě, nedokázala jsi opravdový cit zvládnout. Když jsi zjistila, jaké ty tvoje vyzývavé řeči mají následek, vzala jsi nohy na ramena.“

„To jsou kecy, Cavanaughu.”

„Jsi zbabělec. Utekla jsi dřív, než se mohlo něco pokazit.”

„A proč ne? Měla jsem snad zůstat a dělat pro tebe první poslední, dokud by ses nevrátil zpátky ke Sněhurce von Elsinghouse?”

„Hauer. Von ElsingAauer.”

„Na tom nezáleží. Nechtěla jsem se dívat, jak za ní běžíš jako na křídlech větru!” Ke svému hlubokému ponížení si Lila uvědomila, že pláče. Zlostně si setřela slzy z tváře. „Jdi k čertu, ty jeden irskej hlupáku! Ty víš, proč jsem s tebou šla do postele. Zamilovala jsem se do tebe. A ano, byla bych udělala cokoliv, abych ti zase vrátila možnost chodit i způsob života, na který jsi byl zvyklý.

Po ničem jsem netoužila víc než se dívat, jak ke mně uděláš první kroky. Ale nechtěla jsem vidět, jak odcházíš pryč. Nechtěla jsem čekat na to, až mě nebudeš potřebovat a zbavíš se mě. Nechtěla jsem, aby ses se mnou miloval, protože si pleteš vděčnost s velkou vášní, a aby sis zdokonaloval dovednosti, které uplatníš u jiných žen. A konečně, podle mého názoru, na berle ještě zralý nejsi. Nevíš, co by sis mohl -”

„Lilo.”

„ - způsobit? Ty blázne. A ten -”

„Lilo.”

„ - terapeut, který mě vystřídal, musí být taky blázen. Protože každý odborník by se mnou souhlasil, že to uspěcháváš.”

„Lilo.”

„A další věc,” dodala a kradmo si otřela uslzené oči, „věděla jsem, že zas něco pokazím, až se s někým vyspím. A samozřejmě to přesně tak dopadlo. Už týden se mi zpozdila menstruace. Nejradši bych tě zabila, Cavanaughu!”

Zmáčkl jí čelist. „Ksakru, zjistil jsem, že je jen jediný způsob, jak ti zavřít pusu.”

Přitiskl svá ústa na její. To bylo všechno, co bylo třeba. Za vteřinu se skláněli nad děťátkem a hladově se líbali. Když Adam konečně odtrhl rty, zavrčel: „Nejradši bych tě uškrtil, žes mě nechala projít takovým peklem. Neopovažuj se už nikdy ode mě utéct. Nikdy!”

„Stýskalo se ti po mně?”

„Ksakru, ne. Stýskalo se mi po zmatku, hluku a absolutním chaosu, který tě obklopuje.”

„Stýskalo se ti po někom, s kým bys mohl válčit.” „ Hmm. Rád s tebou válčím.”

„Opravdu? Proč?”

„Protože když se rozčílíš, třese se ti hruď.” Natáhl se přes miminko, vsunul jí ruku pod svetr a stiskl vztyčenou bradavku. „To by i mrtvého -”

„Nerušíme?”

Lila a Adam se otočili ke dveřím. Stáli tam Randolphovi. Elizabeth na ně zírala s očima navrch hlavy a naprosto vy—

vedená z míry. Thad se pokoušel potlačit záchvat smíchu. Adam vytáhl ruku zpod Lilina svetru, ale nijak nespěchal.

Všichni čtyři chvíli rozpačitě mlčeli a nakonec Lila řekla: „No, nestůjte tam a přestaňte na nás zírat. Pojďte si vzít dítě, abychom mohli s Adamem odejít ke mně do bytu a pomilovat se.”

„Co si mám s tou tvou hubatou pusou počít?”

Lila se s nepokrytou nestoudností usmála. „Mám báječný nápad.”

Ostražitě na ni pohlédl. „Nechci nic slyšet.”

„Ale ano, chceš. Umíráš zvědavostí, co ti chci říct.” Pošeptala mu to do ucha, až zčervenal.

„Máš pravdu,” řekl chraplavě, „je to úžasný nápad. Skočíme na to rovnou, jen co si vyjasníme pár věcí. Jako například, co mám dělat s tvou nevymáchanou pusou, když právě nebudeme ležet nazí v posteli a kolem nás budou jiní lidé. Důležití, vznešení, důstojní pracháči, kteří jsou mými stálými zákazníky.”

„A to musím být vždycky nablízku?”

„Až budeš paní Cavanaughová, budeš se mě držet jako lepidlo.”

„Já budu paní Cavanaughová?”

„Správně, sakra! Pokud vím, o týden opožděná menstruace

představuje pro uzavření manželství dost pádný důvod.”

„Jiný nemáš?”

„Nemyslíš si snad, že bych se s tebou oženil, kdybych nemusel, že ne?” Přitiskla se k němu a zavrtěla boky. Zasténal.

„Ale když o tom tak uvažuju, asi bych si tě vzal tak jako tak.” Přejela mu rukou po celém těle. Když zjistila, že je vzrušený, blaženě vydechla. „Dobrá, dobrá, oženil bych se s tebou v každém případě.”

Přejela mu rty po ústech. „A já slibuju, že budu pořád hodná.”

„Doufám, že to nebudeš přehánět. Jen mě předem upozorni, než uděláš nebo řekneš něco urážlivého, abych se mohl schovat. A nikdy, nikdy nebuď hodná v posteli.” Přetočil ji na záda a vzepřel se nad ní.

„Pěknej trik, sekáči,” zavtipkovala s úsměvem. „Kdo tě ho naučil?”

„Jedna otravná terapeutka, kterou jsem kdysi měl.”

„Jak si tak vzpomínám, otravoval jsi ty. Pamatuješ na dekubity?”

„Proleženiny?”

„Všechny jsou pryč.” Přejela mu oběma rukama přes hýždě.

Políbili se. Když konečně zvedl hlavu, měl v očích neklid.

„Copak?” zeptala se rychle. „Máš bolesti?”

Zavrtěl hlavou. „Ne, ne, to není ono.” Chvíli se jí díval přes hlavu, potom k ní znova obrátil oči. „Má prognóza je stále nejistá, Lilo. Onehdy jsem šel za dr. Arnem. Udělal mi spoustu vyšetření. Stále pevně věří, že jednoho dne budu v pořádku, ale hrozí mi taky riziko, že už budu napořád chodit o holi a kulhat.

„Myslím, že kdybych musel, byl bych tu berli zahodil a pronásledoval tě po nemocničních chodbách, dokud bych tě

nechytil.” Odmlčel se. „Ale možná za tebou nikdy moct běhat nebudu. Jen jsem chtěl, abys to věděla.”

Naklonila hlavu ke straně. „Cavanaughu, ty mě opravdu štveš. Copak ještě nevíš, že bych tě milovala, i kdyby ses do konce života musel plazit po břiše? Když se ty dokážeš vyrovnat s mou nevymáchanou pusou, pak to nejmenší, co můžu udělat já, je přehlížet hůl nebo kulhání.”

Vjel jí prsty do vlasů a pevně jí držel hlavu, zatímco ji vroucně líbal. „Bože, já tě miluju.”

„No aleluja! Už jsem myslela, že to nikdy neřeknešl. A čistě pro tvou informaci, tu noc, co jsem odjela do Lahainy, jsem v Cukrové chýši nikoho nesbalila.”

Prolíbal si cestu přes její hruď a rty ji lehce zatahal za bradavku. „Já vím.”

„Vážně?”

„Hmm. Tehdy už jsme byli blízko k tomuhle. Jediný muž, kterého jsi tu noc chtěla, jsem byl já.” Jeho hbitý jazyk jí zanechával na ňadrech vlhké stopy.

Zasténala a prohnula se v zádech, pak vzdychla. „Ty sis ale hodně věřil, viď?”

„Vůbec ne.” Byla to oběť, ale nechal toho, co právě dělal, a pohlédl na ni. „Pád do té průrvy nebyl nic proti tomu, jak jsem propadl tobě, Lilo Masonova. Víš, jak Elizabeth vždycky říká, že jsem v neustálém pohybu a nikdo mě nemůže dohonit?” Lila, okouzlená upřímností v jeho očích, mlčky přikývla. „Tak tys mě nejen zpomalila, ale přimělas mě zastavit smykem. A teď nemám na mysli to, kdy jsem ležel na zádech jako kláda a nebyl schopen se pohnout. Porazila jsi mocného Adama Cavanaugha hned, když tě spatřil poprvé v těch svůdných černých kožených kalhotách. Od té chvíle jsem už neměl šanci, a věděl jsem to. Proto jsem se urputně bránil.”

Lila s obtížemi polkla, ale nevypravila ze sebe ani slovo. Tiše se zasmál. „Neříkej mi, že jsi oněměla.”

To ji pobídlo k úsměvu. „To sotva, Cavanaughu, ale už mě unavuje mluvit. Máš čas, než napočítám do tří, abys tu show spustil.”

„Jinak co?”

Zamrkala na něj. „Jinak budeš mít čas, než napočítám do

čtyř.”