Sandra Brown

Silnější než slova

KAPITOLA PRVNÍ

„Posloucháš, Myrone?“ Carl Herbold se zamračil na svého spoluvězně, zavrtěl hlavou a zamumlal: „Hňupe, hňupe pitomá.“

Nadávka se Myrona Huttse v nejmenším nedotkla, dál se prázdně zubil.

Carl se k němu naklonil. „Nech si to šklebení, jo, Myrone? Mluvím o vážných věcech. Uvízlo ti něco v tý tvojí dutý makovici? Vnímals vůbec něco z toho, co jsem říkal?“

Myron se mlaskavě zahryzl do čokoládové tyčinky. „Jasně, Carle, slyšel jsem tě. Říkals, abych dobře poslouchal a dával pozor.“

„No dobrá.“

Carl se trochu uvolnil, ale nedělal si iluze, že Myron zaregistroval byť jen zlomek toho, co mu říkal. Myron nebyl hlava otevřená, ve skutečnosti měl zanedbatelnou inteligenci.

Vynikal fyzickou silou a chtěl se zavděčit, ale jeho omezenost znamenala pro Carlovy pečlivě připravené plány riziko. Spřáhnout se s někým, jako byl Myron mělo svoje stinné stránky.

Pro něho hovořilo to, že Carl Myrona Huttse potřeboval. Potřeboval nemyslícího tvora, který udělá, co se mu řekne a kdy se mu řekne, bez ptaní, bez dohadování, bez zábran. To proto byl Myron pro věc jako stvořený. I kdyby byl Myron Einstein a měl šedé kůry mozkové na rozdávání, chybělo mu svědomí.

Svědomí, to je „vnitřní dialog“.

Moc pěkný obrat, není-liž pravda? Carl jej sebral z jednoho článku v časopisu. Vštípil si jej do paměti a pak se s ním vytasil, když ho posledně předvolali před vězeňskou komisi, rozhodující o podmínečném propuštění. Pět minut výmluvně žvanilo tom, jak spolu vedl vnitřní dialogy o svých někdejších zločinech, a o tom, jak jimi zničil vlastní život i životy ostatních. Tyto vnitřní dialogy mu odhalily jeho chybné chování a nasměrovaly ho ke světlu sebepoznání a ke svědomitosti. Kál se a přál si to napravit.

Na členy komise ta velkohubá slova neudělala dojem. Jeho výlev považovali za snůšku žvástů a jeho žádost o podmínečné propuštění zamítli.

Ale předpokládejme, že svědomí skutečně je vnitřní dialog. To znamenalo abstraktní myšlenky a pojmy, které Myron při své tuposti nebyl schopný pochopit. Carlovi bylo popravdě řečeno srdečně jedno, jestli má Myron nějaké svědomí, nebo ne. Bude jednat podle momentálního popudu, tečka. Což byl přesně důvod, proč si ho Carl vybral. Myron se na něho nenaštve, jestli věci dopadnou ošklivě.

A když už přišla řeč na ošklivost, Myron byl ošklivý, jen co je pravda. Pokožku měl skoro bílou, veškerá barva se mu koncentrovala do rtů. Měl je velké a nepřirozeně červené. Duhovky očí měl naproti tomu skoro bezbarvé. Světlé řídké obočí a řasy způsobovaly, že se jeho bezvýrazný pohled zdál ještě prázdnější. Vlasy měl řídké a drsné a ježily se mu na hlavě jako zkroucené dláty. Měl je téměř bílé.

Zvlášť odpudivě působil s napolo rozžvýkanou nugátovou tyčinkou, která mu vytékala z koutků masitých rtů. Když se olízl, Carl odvrátil hlavu.

Spoustě lidí by nešlo na rozum, že se s Myronem dal dohromady, neboť rozdíl mezi nimi přímo bil do očí. Carl byl vysoký, snědý, tmavovlasý a hezký. Když měl náladu, cvičil s činkami, ale svědomitě ve své cele dělal kliky a sedy lehy, aby si udržel pevné tělo. Měl okouzlující úsměv, který připomínal mladého Warrena Beattyho. Takhle to aspoň slýchal. Osobně si myslel, že vypadá líp než ten herec, který mu vždycky připadal trochu přihřátý. Heattyho manželka, to je kus. Moc pěkná ženská, tahle paní Beattyová.

Inteligencí Carl Myrona Huttse zřetelně převyšoval. To, co Myronovi chybělo, měl Carl navíc a dokázal pečlivě plánovat. Skvělé nápady, to bylo u něho něco přirozeného. Také měl skutečné nadání uchopit nejasně nahozenou myšlenku a pospojovat všechny nitky, až z toho vznikl velkolepý plán.

Sloužit v armádě, dotáhl by to na generála. Ale dokonce i ti nejvýše postavení oficíři potřebují vojáky, kteří by plnili strategické úkoly. Proto Myron.

Mohl si vybrat za parťáka ve vězení kohokoli, Myron většině lidí naháněl strach, dokonce i otrlým kriminálníkům. Šli mu z cesty. Avšak Carlovy vůdcovské kvality přitahovaly kdekoho jako magnet. Léta, co seděl, mu dodávala mezi spoluvězni na vážnosti. A navíc působilo jeho vrozené charisma. Mohl poctít svou přízní, koho by se mu zachtělo, a všichni by byli chytřejší a větší lotři než Myron – neboť ten byl přes všechny své násilnické sklony mírný. Jenže kdokoli chytřejší by dělal Carlovi potíže.

Nemohl potřebovat nikoho, kdo by měl opačný názor a v jednom kuse remcal. Neshody vedou k nepozornosti a nepozornost ke katastrofě, jmenovitě k tomu, že člověka znovu chytnou. Všechno, co pro svůj naplánovaný útěk potřeboval, bylo pár očí a uší navíc, a aby to byl někdo, kdo umí střílet a nebojí se stisknout spoušť, když je zapotřebí. Myron Hutts vyhovoval ve všech ohledech, Myron Hutts žádný fištrón nepotřeboval. Carl ho měl dost za ně za oba.

Kromě toho si Carl užije dost řečí od Cecila. Cecil moc o všem spekuloval. Rozebíral každou zatracenou podrobnost. Zatímco zvažoval pro a proti, utíkaly mu příležitosti. Jako na té legrační pohlednici, kterou svého častí Carl viděl – byl na ní chlápek s foťákem u oka a fotil Eiffelovku, zatímco kolem si to nesla nahatá Francouzka – tak takový byl Cecil.

Teď však Carl na staršího bratra myslet nechtěl. Později, až bude sám, bude o Cecilovi přemýšlet.

Opíral se o pevná oka pletivového plotu a pohledem přejížděl dvůr. Ostražitost byla jeho druhou přirozeností. Dvacet let za mřížemi ho naučilo, aby byl vždycky ve střehu a postřehl první náznak, ať už očividný, nebo skrytý, že se jeho nepřítel k něčemu chystá. Měl značný vliv, ale ne všichni ho zrovna milovali.

Na druhé straně dvora skupina černochů napínala naolejované svaly při zvedání činek a měřila si ho s nepokrytou nenávistí, za níž se neskrývalo nic jiného než to, že nebyl jeden z nich. Společnost byla rozdělená na znepřátelené gangy, plná konfliktů, vendet. K smíchu. Dokud jste se nedostali sem, nevěděli jste o tomhle všem zhola nic. Společnost uvnitř byla ta nejvíce vyhraněná a polarizovaná.

Měl jiné názory než černí vězňové, takže následovaly nadávky, které nakonec vedly ke rvačkám, jež měly za následek disciplinární potrestání.

Ale dnes ani v blízké budoucnosti si nehodlal s nikým nic začít. Až do dne, kdy na ně s Myronem přijde řada, aby pracovali na stavbě silnice, se bude Carl Herbold chovat přímo ukázkově. Jednalo se o nový program, který byl součástí vězeňské reformy a měl v odsouzených vzbudit pocit, že jsou znovu platnými členy společnosti. Což mu bylo srdečně jedno. Zajímalo ho jedině, co z toho bude mít on. Až na něho přijde řada, aby opustil tyto zdi a pracoval venku; pohrne se do autobusu jako první.

Takže se choval nenápadně a neprováděl nic, čím by na sebe upoutal pozornost těch hajzlíků. Neporušoval žádná pravidla, nepral se, dokonce se ani ničemu neprotivil. Když zaslechl, že mu někdo tlumeně nadává, ignoroval to. Co se mu nelíbilo, to přehlížel. Před pár dny musel nečinné přihlížet, jak to Myron dělá jednomu vězni. Ten druhý byl bílý ničema, který zabil manželku a zatím si odkroutil dva roky z doživotního vězení. Uplatil Myrona, takže mu vyhověl.

Agresivnější vězni se často pokoušeli Myronovy omezenosti využít. Carl zpravidla zasáhl. Když ale už byli tak blízko k uskutečnění svého plánu, nestálo za to riskovat. Kromě toho to Myronovi zas tak moc nevadilo. Výměnou za tuhle službičku dostal živou myš, kterou později dlouhým narůžovělým nehtem rozpáral zaživa.

„Měj na paměti, co jsem ti říkal, Myrone,“ připomněl mu teď Carl, protože si uvědomil, že čas na rekreaci jim pomalu končí a po zbytek dne budou mít jen málo soukromí. „Až na nás přijde řada, abychom šli dělat na tu silnici, nesmíš se tvářit, že jsi do toho celej žhavěj.“

„Jasně,“ řekl Myron, jehož pozornost odváděla krvácející kůžička na palci.

„Bylo by docela dobrý, kdybysme se tvářili, že nás to dost štve. Myslíš, že bys to svedl? Tvářit se otrávené?“

„Jasně, Carle.“ Žvýkal rozcupovanou kůžičku se stejnou chutí jako předtím čokoládovou tyčinku.

„Protože kdyby je napadlo, že jsme do toho celí žhaví, tak –“

Vůbec to nepostřehl. Úder ho doslova srazil z lavice, na které seděl. V jednu chvíli pozoroval Myronova od sladkostí upatlaná, ochablá zubící se ústa, v druhou ležel na boku v prachu, v uších mu zvonilo, pohled měl rozostřený, břicho se mu zvedalo a ledviny po kopanci ho pěkně bolely.

Zapomněl na předsevzetí, že nebude vyvolávat maléry, že se nebude do ničeho míchat. Ke slovu přišel pud sebezáchovy. Překulil se na záda, vymrštil nohy a zasáhl protivníka do rozkroku. Černoch, který posiloval s činkami a očividně spoléhal víc na sílu svalů než na zápasnické finesy, protiútok nečekal. Padl na kolena, skučel a držel si varlata. Ostatní černoši samozřejmě prahli po odvetě, vrhli se na Carla a začali ho zpracovávat pěstmi.

Přihnali se strážci a začali se rozhánět pendreky. Ostatní vězňové se pokoušeli rvačku buď uklidnit, nebo ještě rozdmýchat. Strážci výtržnost ve chvilce zvládli. Když nastolili pořádek a zjistili, jak to kdo odskákal, ukázalo se, že to nestojí za řeč. Jenom dva vězně poslali na ošetřovnu.

Jeden z nich byl Carl Herbold.

KAPITOLA DRUHÁ

„Mně to připadalo moc pěkné.“

Poznámku své ženy odbyl Ezzy Hardge pohrdlivým odfrknutím. „Tvrdší flákotu jsem se jaktěživ nepokoušel sníst a klimatizace fungovala jen napůl. Už jsem si myslel, že se v tom černém obleku rozteču.“

„No, tobě by se nezavděčili žádnou večeří. Rozhodl ses, že budeš protivný.“

Ezzy byl s Corou ženatý o dva roky déle, než sloužil jako šerif v okrese Blewer – dvaapadesát let. Poprvé ji uviděl na duchovním shromáždění, kam se skupinou kamarádů zašel jen tak pro legraci. Téměř jako na protest proti kázání měla ve vlasech elegantní červenou stuhu a na rtech rtěnku, která s ní ladila.

Během zpěvu zabloudila pohledem od zpěvníku přes uličku a utkvěla očima na Ezzym, který si ji s nepokrytým zájmem přemýšlivě prohlížel. Z očí jí zářilo nikoli náboženské zanícení, ale rošťácké uličnictví. Zamrkala na něho. Za celá ta léta neztratila jiskru a jemu se to pořád líbilo.

„Lidi z tohohle okresu vynaložili spoustu námahy a peněz, aby pro tebe tu večeři uspořádali. Alespoň bys mohl projevit trochu vděku.“

Sundala si župan a vlezla si k němu do postele. „Kdyby na moji počest někdo uspořádal večeři, dokázala bych v sobě vydolovat trochu vlídnosti.“

„O žádnou slavnostní večeři jsem se neprosil. Připadal jsem si jako pěkný pitomec.“

„Ty nemáš vztek kvůli té večeři. Berou tě všichni čerti proto, že musíš do důchodu.“

Cora téměř vždy nazývala věci pravým jménem. Dnes večer

tomu nebylo jinak. Ezzy přes ně rozmrzele přetáhl přikrývku.

„Nemysli si, že já se snad těším na to, až budetš důchodu,“ řekla a natřepala si polštář, což nebylo zapotřebí. „Myslíš si, že tě chci mít doma, jak je den dlouhý, aby ses mi pletl pod nohy, kam se jen hnu? Kdepak, milej chlapče!“

„Byla bys radši, aby mě někdy v noci zastřelil nějaký ničema a ušetřil ti bolení hlavy, že se ti tady budu motat?“

Pár vteřin v ní všechno vřelo. „Snažíš se mě celý večer vyprovokovat a nakonec se ti to podařilo. Takovéhle řeci mě dovedou namíchnout, Ezro Hardgei.“

Trhla řetízkem lampičky na nočním stolku a ložnice se ponořila do tmy. Překulila se na bok, otočila se k němu zády. Obvykle spávali otočení obličejem k sobě.

Dobře ho znala. Záměrně přišel s něčím, co ji bezpečně naštvalo. Jaká to ironie, každý den, kdy sloužil jako šerif, se modlil, aby ho nezabili a aby tady Cora nezůstala a nemusela se postarat o jeho zakrvácenou mrtvolu.

Ale z praktického hlediska vzato ve službě zemřít měl. Bylo by to pro všechny zúčastněné čistší, případnější, jednodušší. Představitelům obce by to ušetřilo pernou chvíli, kdy mu museli říct, aby do kanceláře už nechodil. Ušetřili by výlohy za dnešní merendu nebo by přinejmenším ty peníze použili líp. Kdyby umřel dřív, neměl by před sebou budoucnost, kdy si bude připadat stejně užitečný jako sněhule na Sahaře.

Táhne mu na třiasedmdesát. V každém kloubu se ozývá artritida. Ostatně se cítí na svůj věk. A pravděpodobně už mu to ani nemyslí tak bystře jako kdysi. Ne že by něco takového postřehl, ale ostatní zřejmě ano a za zády se smějí jeho postupující senilitě. Nejvíc ho zasáhlo vědomí, že mají všichni pravdu. Je starý a zchátralý a nemá co pohledávat v čele šerifovy kanceláře. Jasně, to by chápal. I když se mu to nelíbilo, ani si to nepřál, dokázal se s odchodem do důchodu smířit, protože lidem z jeho okrsku bude mladší muž k většímu prospěchu.

Jenom by si hrozně přál, aby nemusel odejít, než dokončí svoji práci. A ta nebude nikdy hotová, dokud nebude vědět, co se stalo Patsy McCorkleové.

Už dvaadvacet let spala ta dívka mezi ním a Corou. Obrazné řečeno, ovšem. V tuhle chvíli se kvůli tomu cítil provinile, zvláště proto, že se pohádali, a tak se přetočil a láskyplně pohladil Coru po boku. „Coro?“

„Na to zapomeň,“ řekla nevrle. „Mám moc velký vztek.“

Když Ezzy o pár hodin později vešel do šerifovy kanceláře, policista ve službě ospale zvedl hlavu, pak vyskočil ze židle. „Ahoj, Ezzy, co tady pohledáváš?“

„Promiň, že jsem ti přetrhl šlofíka, Franku. Vůbec si mě nevšímej. Mám tam pár složek, se kterýma musím něco udělat.“

Policista pohlédl na velké nástěnné hodiny. „Takhle brzo po ránu?“

„Nemohl jsem spát. Když už jsem oficiálně skončil, řekl jsem si, že si můžu zrovna vyklidit svoje věci. Šerif Foster se bude chtít zítra nastěhovat.“

„To jo. Co si o něm myslíš?“

„Je to správný chlap. Bude z něho dobrý šerif,“ odpověděl Ezzy upřímně.

„Dost možná, ale žádný Ezzy Hardge to není.“

„Děkuju.“

„Omlouvám se, že jsem se nedostal včera večeř na ten banket. Jaké to bylo?“

„O nic jsi nepřišel. Jaktěživ jsem se víc nenudil.“ Ezzy vešel do své bývalé kanceláře a pravděpodobně naposledy rozsvítil. „Za celý život jsem nevyposlechl tolik proslovů. Čím to je, že když někomu strčíš mikrofon, tak neví, kdy skončit?*

„O žijící legendě mají lidi hodně co říct.“

Ezzy si odkašlal. „Už nejsem tvůj šéf, Franku, ale jestli nenecháš těchhle řečí, tak něco zažiješ. Neměl bys hrnek kafe? To bych ti byl vděčný.“

„Už se to nese.“

Po tak emocionálně náročném večeru nemohl spát, nemluvě o tom, jak ho Cora odmrštila, a tak vstal, oblékl se a vykradl se z domu. Cora měla sluch jako netopýr, neunikl jí žádný jeho pohyb ani zvuk. Nechtěl se s ní chytnout kvůli tomu, jaká je to pitomost, jít ven takhle za rozbřesku, když mu poskytli týden na to, aby si svoje věci odnesl.

Ale protože ho dali do penze, říkal si, že nebudou chtít, aby jim tam obejdoval, bez ohledu na to, kolikrát ho ujistili, že bude v šerifově kanceláři okrsku Blewer vždycky vítán. Aby někoho otravoval, to by bylo to poslední, co by si přál, ani nechtěl, aby se z něho stal směšný stařec, který lpí na dnech, kdy byl na vrcholu, a nedokáže přijmout, že už ho nechtějí ani nepotřebují.

Nechtěl se začít litovat, ale přesně to v tuhle chvíli dělal, ne snad?

Poděkoval Frankovi, když mu postavil na stůl kouřící hrnek kávy. „Zavři za sebou dveře, Franku, buď tak hodný. Nerad bych tě rušil.“

„Nebudeš mě rušit. Měli jsme klidnou noc.“

I tak ale za sebou Frank zavřel. Ezzymu nešlo o to, aby ho nerušil. Ve skutečnosti nechtěl při práci klábosit. K oficiálním složkám měla samozřejmě přístup městská policie, Texaské oddělení veřejné bezpečnosti, texaští rangers a jakákoli další složka policejních sil, s níž jeho kancelář spolupracovala a koordinovala vyšetřování případů.

Avšak registratura v jeho kanceláři obsahovala jeho soukromé záznamy – soupisy otázek kladených podezřelému, časy, data a jména jednotlivých lidí, kteří nějak s případem souviseli, informace získané od spolehlivých informátorů nebo svědků, kteří si přáli zůstat utajení. Tyto poznámky většinou napsal ručně těsnopisem, který sám vytvořil a který dokázal rozluštit jen on. Obvykle si je zaznamenal měkkou tužkou na útržky papíru, které měl zrovna v tu chvíli po ruce. Ezzy je považoval za stejně soukromé jako deník. Byly dokladem jeho kariéry mnohem víc než všechny ty zatracené květnaté řeči, které byl nucen včera večer přetrpět.

Usrkl kávy a otočil se na židli ke kovové registračce a vytáhl spodní zásuvku. Složky byly víceméně roztříděné podle let. Vybral několik nejstarších, prolistoval je, shledal, že nestojí za uschování, a vyhodil je do ošklivého, zprohýbaného hnědého kovového koše na odpadky, který tam sloužil stejně dlouho jako on.

Probíral se papíry metodicky a zručně a neochvějně se propracovával k roku 1976. Když se dostal ke složkám z toho roku, káva mu v žaludku zkysla a začal říhat.

Jedna složka se od ostatních lišila zejména proto, že byla tlustší a ohmatanější. Tvořilo ji několik desek ze silného papíru, spojených širokou gumou. Okraje každých desek byly ušmudlané, potrhané a zprohýbané, což svědčilo o tom, kolikrát je Ezzy vzal do ruky, když prohlížel obsah, rozkládal je a znovu vracel mezi méně významné složky, aby je po nějakém čase zase vytáhl a vše se opakovalo od začátku.

Stáhl z desek gumu a navlékl si ji na silné zápěstí. Nosil měděný náramek, neboť Cora tvrdila, že měď dobře působí proti artritidě. Položil hromádku desek na stůl, napil se čerstvé kávy, kterou mu zástupce šerifa bez řečí dolil, a otevřel vrchní desky. Hned nahoře ležela stránka z ročenky z blewerské střední školy. Ezzy se pamatoval na den, kdy ji vytrhl z ročenky, aby měl něco v ruce. Poslední ročník, třetí řada zdola, druhý snímek zleva. Patricia Joyce McCorkleová.

Upírala pohled přímo do čoček fotoaparátu a tvářila se tak, jako by znala tajemství, které by se fotograf moc rád dozvěděl. Zájmy vyjmenované pod jejím jménem: taneční skupina, Španělský klub, kurz pro budoucí hospodyňky. Spolužákům z nižších ročníků doporučovala: „Bavte se, bavte se, bavte se ze všech sil.“

Fotografie nikomu zvlášť nelichotily, ale Patsyina byla vysloveně neatraktivní a to hlavně proto, že Patsy nebyla hezká. Oči měla malé, nos široký a plochý, rty úzké a sotva znatelnou bradu.

Nedostatek půvabu ovšem Patsy nezabránil, aby byla oblíbená. Ezzymu netrvalo dlouho, než zjistil, že Patsy McCorkleová randila víc než kterákoli jiná dívka z posledního ročníku, včetně místní královny krásy.

Jeden z jejích spolužáků, který teď na Crockett Street provozoval benzinovou stanici Texaco, mu to vysvětlil. „Patsy se nabízela každému, šerife Hardgei,“ vypravil ze sebe rozpačitě. „Víte, co tím chci říct.“

Ezzy věděl. Dokonce už když sám chodil na střední školu, našly se dívky, které byly k máni pro každého, a kdekterý kluk věděl, které to jsou.

Poskvrněná Patsyina pověst mu nicméně nijak neulehčila, když musel toho horkého srpnového dopoledne zajít k ní domů a sdělit rodičům novinu, kterou žádný rodič nechce slyšet.

McCorkle vedl ve městě kancelář veřejných služeb. Ezzy ho zběžně znal, ale nebyli blízcí známí. McCorkle ho postřehl, dřív než došel na přední verandu. Otevřel síťové dveře a řekl: „Co provedla, šerife?“

Ezzy se zeptal, jestli by mohl jít dál. Když procházeli příjemnými, pohodlnými místnostmi do kuchyně, kde už překapávala káva, svěřil se McCorkle šerifovi, že dcera je poslední dobou divoká jako březnový zajíc.

„Nic s ní nepořídíme. Skoro si zničila auto, protože řídila moc rychle a lehkomyslně. Každý den dlouho do noci courá venku, pije, dokud se neopije, potom ráno co ráno zvrací. Kouří cigarety a bojím se toho, co ještě vyvádí. Porušuje všechna pravidla a nijak se tím netají. Nikdy matce ani mně neřekne, s kým jde ven, ale doneslo se mi, že se ochomýtá kolem těch bratrů Herboldových. Když jsem se s ní chytnul, že se dala dohromady s takovými lumpy, řekla mi, abych si krucinál hleděl svýho. Takhle to řekla. Odsekla, že si může chodit, s kým se jí líbí, i se ženatýma, když se jí zachce. Nepřekvapilo by mě, kdyby to dělala, šerife Hardgei, když je to s ní takhle.“

Podal šerifovi šálek čerstvé kávy. „Tuším, že bylo jenom otázkou času, kdy provede něco nezákonného. Vlastně jsem vás celkem čekal, když nepřišla včera v noci domů. Co provedla?“ zeptal se znovu.

„Je doma paní McCorkleová?“

„Je nahoře. Ještě spí.“

Ezzy přikývl a sjel pohledem na špičky černých bot od uniformy, na bílou, nařasenou záclonu na kuchyňském okně, na zlatou kočku, která se protahovala u nohy stolu, na němž stál jeho šálek s kávou. „Vaše děvče našli dnes ráno mrtvé, pane McCorkle.“

Tuhle součást svojí práce nenáviděl. Takovýhle úkol ale díkybohu neměl příliš často, jinak by si našel jinou práci, bylo zpropadeně těžké pohlédnout do očí člověku, kterému právě řekl, že člen rodiny už domů nepřijde. Ale bylo to dvojnásob těžké, když jen chvíli předtím se o tom zemřelém nemluvilo dobře. McCorkleovi povolily svaly na obličeji, jako by mu odpadly od kostí. Od onoho dne už nikdy nevypadal jako dřív. Lidé ve městě si o té změně povídali. Ezzy mohl určit přesný okamžik, kdy se ta přeměna jeho obličeje udála. „Autonehoda?“ zasípěl.

Ezzy si přál, aby tomu tak bylo. Smutně zavrtěl hlavou. „Ne, pane. Ona, ehm, našli ji, jen co se rozednilo, v lese u řeky.“

„Šerife Hardgei?“

Otočil se a ve dveřích stála paní McCorkleová v květovaném letním županu. Vlasy měla na natáčkách a oči naběhlé, jak se právě probudila.

„Šerife Hardgei? Promiňte, Ezzy?“

Pohlédl ke dveřím kanceláře, zamrkal a zaostřil na zástupce. Zapomněl, kde je. Vzpomínky ho zanesly o dvaadvacet let nazpátek. Ocitl se v kuchyni McCorkleových a neslyšel Franka, ale paní McCorkleovou, jak tázavě vyslovuje jeho jméno – a z té otázky čiší strach. Ezzy si promnul unavené oči. „Jo, ano, Franku. Copak je?“

„Nerad vás ruším, ale volá Cora a chce vědět, jestli jste tady.“ Mrkl. „Jste tady?“

„Jo. Děkuju, Franku.“

Jen co řekl Coře ahoj, hned se do něho pustila. „Tohle mi nedělej, takhle se vykrást ven, když spím, a neříct slovo, kam jdeš.“

„Nechal jsem ti vzkaz.“

„Napsala, že jdeš do práce. A protože jsi včera večer oficiálně odešel do penze, nemohla jsem vědět, kde jsi momentálně zaměstnaný.“

Usmál se při představě, jak právě teď Cora vypadá. Měl ji zrovna před očima. Stojí se zády, jako když spolkla pravítko, v celé své výšce stodvaapadesáti centimetrů, ruce v bok a z očí jí srší blesky. Bylo to otřepané rčení, ale sedělo: Cora byla hezčí, když se vztekala. „Myslel jsem, že tě vyvedu na snídani, ale když máš tak protivnou náladu, měl bych pozvat nějaké jiné děvče.“

„Jako kdyby nějaké jiné děvče to s tebou vydrželo.“ Po nedůtklivé odmlce dodala: „Budu hotová za deset minut. Nenech mě čekat.“

Než opustil kancelář, uklidil po sobě a posbíral si krabice, které mu prozíravě nachystali a do nichž naskládal, co si bral s sebou. Frank mu pomohl odnosit krabice do vozu. Naložili je do kufru a stiskli si ruce. „Ukažte se, Ezzy.“

„Mějte se, Franku.“

Jen co se policista vrátil dovnitř, položil Ezzy složku McCorkleové nahoru na ostatní. Věci z kufru by nemohl vyložit, kdyby u toho byla Cora. Jen co by tu složku uviděla, poznala by, co ho uprostřed noci popadlo a posledních několik hodin zaměstnávalo. Potom by se teprve naštvala.

KAPITOLA TŘETÍ

„Už zítra, pamatuješ si to?“ zašeptal Carl Myronovi.

„Jasně, Carle, pamatuju.“

„Tak žádný vylomeniny, ať se dostaneš do toho autobusu.“

„Nic neprovedu, Carle.“

Pitomý až běda, pomyslel si Carl, když se zahleděl do té pustiny za Myronovýma jasnýma očima.

Ačkoli nebylo tak docela fér zpochybňovat Myronovo chování, když málem sám jejich plán potopil. Jenom se ale snažil chránit, aby nedostal nakládačku. Kdyby to však musel zažít ještě jednou, už by se nepral.

Když na něho ten negr zaútočil, popadl ho vražedný vztek. Bylo zapotřebí čtyř chlapů, aby ho odvlékli na ošetřovnu a přivázali k posteli. Dokonce i pak se mu podařilo vykousnout ošetřovateli kus masa z předloktí. Nemohli mu nasadit sedativa, protože mu ještě neprohlédli hlavu, aby určili rozsah jeho poranění. Bez ohledu na pronikavou bolest hlavy vykřikoval a hulákal po zbytek dne a celou nekonečnou noc. Ječel jako zjednaný, nadával Bohu i ďáblu i černochům, kteří ho možná připravili o jedinou příležitost k útěku.

Když si to znovu nechal projít hlavou, uvědomil si, že měl zůstat ležet na zemi a nechat toho vazouna, aby do něho kopal, dokud by se k nim nedostali bachaři a neodtáhli ho. O kolik víc by mu mohl ublížit za několik málo vteřin?

Utrpěl mírný otřes mozku. Několikrát zvracel. Měl trochu rozostřené vidění, ale později, příštího dne, se to usadilo. Hlava mu třeštila tak, že se to nedalo zvládnout jakýmkoli množstvím léků, ale nakonec bolest polevila. Měl naražené a rozbolavělé ledviny, ale doktor řekl, že to nebude mít žádné trvalé následky.

Několik dní mu nebylo bůhvíjak, ale byl za ta zranění vděčný. Dokázala strážím, že on je ten, který to odnesl, a že se jen bránil, když nakopl druhého vězně do rozkroku.

Čerpal nesmírné uspokojení z toho, že je schopen odejít z ošetřovny po svých, zatímco ten černoch měl pořád ještě oteklá varlata. Z jejich groteskní velikosti si kdekdo na ošetřovně dělal legraci. Měl zavedenou cévku, aby mohl močit, což bylo rovněž zdrojem všemožné zábavy. Kdykoli se pohnul, naříkal jako dítě.

Takže výhledově to dopadlo výtečně. Doktor prohlásil, že je v pořádku a může se vrátit do práce v údržbářské partě, čímž byl rovněž způsobilý pro práci na silnici. Jednou uklouzl a už nehodlal riskovat, že by ho z tohoto zvláštního úkolu vyřadili.

Od chvíle, kdy ho propustili z ošetřovny, se stranil všech spoluvězňů, s výjimkou Myrona. S nikým se nedával do řeči. Na nikoho se úkosem nedíval, zvláště na černochy ne. Žralo ho, že zmizí a žádného z nich nezabije, za celá ta léta, kdy ho otravovali, ale v tom velkolepém plánu to za to nestálo. Na pár prchavých okamžiků by si zgustnul, kdyby se díval, jak jim teče krev, ale pak by dostal do těla. Nedožil by druhého dne. A on si moc přál uvidět, jak jasně svítí slunce v Mexiku, a vychutnat si všechny ty exotické radovánky, které mu může tahle země nabídnout.

Ale nejdřív se musí odtud dostat.

Dnes se jeho a Myronovo jméno objevilo na seznamu. Zítra je ten vytoužený den, na který čekal. Který plánoval. Od téhle chvíle za pár hodin bude svobodný člověk. Pokud půjde všechno po jeho. Mohlo se toho hodně zvrtnout. Byl tak nervózní, že dokázal při obědě sotva spořádat fazolovou kaši a kysané zelí.

Snědl to ovšem i tak, aby nevzbudil pozornost strážných a nepojali podezření. „Myrone, než půjdeš dnes večer spát, měl by sis v duchu projít náš plán.“

Myron si nacpal do úst lžíci kysaného zelí. „Jaký plán, Carle?“

„Kristepane,“ zamumlal Carl. Bylo to beznadějné. Kolikrát to jen to probírali? Jestli mu to ten blbec pohnojí, zamorduje ho holýma rukama. Odevzdaně se zhluboka nadechl a řekl: „To nic, Myrone. Jen se mě zejtra drž jako moucha hovna, rozuměno?“

„Jasně, Carle.“

„Až ti řeknu, abys něco udělal, chci, abys to udělal. Jasný?“

„Jasný.“

„Nedohaduj se, nerozebírej to, prostě to udělej, jasný?“

„Jasný.“

Strč si ho do mlýnku na maso, Myrone, jasný? Jasný, Carle.

Carl měl sto chutí zoufalstvím zaječet, pak si připomněl, že tohle je přesně ten druh slepé poslušnosti, kterou vyžaduje a potřebuje. On je první pistolník, vůdce, velký šéf. On je ten okouzlující, pohledný práskaný chlápek, prvotřídní stratég, na kterého dámy letí. V takovéhle operaci nemůže být víc než jeden velitel, ta vyžaduje i tahouny.

Takže to vlastně je lepší, že je Myron hloupý a bezmezně poslušný. Až mu totiž Carl řekne, aby něco udělal – řekneme, aby podřízl tomu parchantovi bachaři krk tak to Myron udělá.

Myron pověděl Carlovi o svém dětství beze studu i lítosti. Mladý Myron Hutts býval degenerovaný holomek, jen co je pravda. Tvořil jednočlenné vyhlazovací komando, zbavoval městečko a přilehlé oblasti domácích mazlíčků a malých zvířat, dokud ho policie nedopadla a neposlali ho na psychiatrické vyšetření. Členové jeho rodiny podávali žádosti na státní úřady tak dlouho, až ho nakonec z psychiatrické léčebny propustili. Do konce života – což nebylo zas tak dlouho –, toho litovali.

O jejich zabití hovořil Myron věcně. „Babičce udělala hlava bum a paruka jí slítla do misky s omáčkou.“

Tuhle pasáž Myron zvlášť rád vyprávěl, protože babička příležitostně používala Myronovu hlavu jako podstavec na paruku, když si ji natáčela. Ostatní z rodiny se vždycky hystericky řehtali, když viděli nemotorného, vytáhlého Myrona v babiččině šedivé paruce natočené na růžové natáčky.

Jeho hlava sloužila rovněž jako boxovací pytel, když se jeho táta opil a nevěděl, čí je. Jeden zvláště zlý opilecký flám měl za následek Myronovu zaostalost. Jeho otec opakovaně tloukl hlavou svého dvouletého synka o radiátor. Bylo léto a radiátor nehřál, ale i tak to zanechalo zlé následky.

Od toho dne se stal Myron snadným cílem slovních i fyzických útoků. Ve škole si z něho utahovali, větší děti ho šikanovaly, ale právě jeho příbuzní – otec, matka, sestra a babička – ho mučili pro své vlastní potěšení.

Toho večera, když Myron přišel ke stolu k večeři se sekyrkou a brokovnicí, se nesmáli.

Zůstal po něm krvavý masakr. Po takovémhle vraždění byl div, že ho neprohlásili za duševně nezpůsobilého a nezavřeli do psychiatrické léčebny na pozorování a léčení. S velkou pravděpodobností oheň dštící žalobce tvrdil, že Myron má dost filipa na to, aby šel do vězení, a pokud by ho zavřeli do léčebny a neodsoudili do vězení se zvláštní ostrahou, stát by byl vystaven riziku, že ho nějaký útlocitný cvokař jednoho krásného dne prohlásí za „vyléčeného“ a pustí ho do nic netušící společnosti. A žádné výčitky svědomí, pokud šlo o zabité, se u něho nevyskytovaly. Brouci, zvířata, lidi, všechno jedno. Carl Myrona pozoroval, jak hodiny mučí malé živočichy, než je zabije.

Ano, Carl Myrona potřeboval. Dalo by se říct, že využíval Myrona stejně nemilosrdně jako kdysi ti, co ho šikanovali ve škole. Náhle pocítil náklonnost k člověku, který si ho očividně idealizoval, naklonil se přes stůl a usmál se na něho. „Říkal jsem ti, které dvě věci udělám, až se odtud dostanu, Myrone?“

„Najdeš si nějakou přítulnou mexickou holku.“

Carl se zasmál. „Tohle si pamatuješ, viď, Myrone?“

„Jo, to si pamatuju,“ Myron se usmál s plnou pusou fazolí.

„A co to další?“ zeptal se Carl. „Co ještě udělám?“

Myron hlasitě polkl. „Zabiješ ty kriply, co tě dostali do vězení.“

KAPITOLA ČTVRTÁ

Jack Sawyer vylezl z kabiny svého malého náklaďáku. „Nepotřebujete pomoc?“

Pod nohama mu chroupal štěrk na příjezdové cestě a s každým krokem se zvedl prach, který mu ulpíval na odřených vysokých botách z hadí kůže, botách, které mu před více než deseti lety vyrobil jeden mexický sedlář. Ten staroch si rád a často přihýbal tequily, takže Jackova levá bota byla o kousek delší než pravá. Nikdy příštipkáře nepožádal, aby to opravil. Místo toho si jeho noha na tu drobnou vadu zvykla.

Chlapce, kterému otázku položil, zřejmě jeho boty obzvlášť zaujaly, neboť s neskrývanou zvědavostí sledoval, jak se Jack blíží, a jazykem si nadouval tvář. Jack neměl s dětmi žádné zkušenosti, ale odhadoval, že chlapci bude asi tak pět. Šťouchal matku do stehna, aby upoutal její pozornost, ale odstrčila mu ruku a zůstala skloněná pod kapotou vozu, nad motorem, zřejmě příčinou momentálních potíží.

Chlapec k němu vykročil. Setkali se na půl cesty mezi Jackovým náklaďákem a stojícím vozem. Dítě zaklonilo hlavu, aby na Jacka vidělo, a mhouřilo oči proti jasnému polednímu slunci. Jack řekl: „Ahoj.“

„Víš, že mám knížku o dinosaurech?“

„Fakt?“

„A taky video.“

„Hmm.“

„Nejradši mám velociraptory.“

„Neříkej. Já taky,“ odpověděl Jack.

„Opravdicky?“

„Jo.“

„Bezva. A co pterodaktyly?“

„Z těch jde strach, z těch pterodaktylů.“

Chlapec se na něho souhlasně zazubil, čímž se ukázala mezera po předním zubu. Nový už se mu klubal z dásně a vytvářel v mezeře nepravidelný maličký horský hřbet.

Bylo to roztomilé dítě, oblečené v krátkých kalhotách, teniskách a tričku s jakousi televizní kreslenou postavičkou, která byla Jackovi povědomá, ale nedokázal ji pojmenovat. Chlapec měl růžové tváře a požehnaně pih. Několik pramenů tmavých vlasů se mu lepilo na zpocené čelo.

„Jak se jmenuješ?“

„Jack. A ty?“

„David.“

„Rád tě poznávám, Davide.“ Ukázal bradou k vozu. „Co s tím je?“

Kluk pokrčil rameny, zvedl ramínka až k uším a rozpřáhl paže dlaněmi vzhůru. „Nevím. S maminkou jsme se chystali do města, ale když jsme vlezli do auta, udělalo tohle.“ Zakašlal a oklepal se jako člověk, kterého přepadla třesavka. „Pak zůstalo stát a maminka už ho nemohla nastartovat.“

Jack přikývl a vykročil k vozu a ženě, která nebyla zdaleka tak přátelská jako její syn. Buď to, anebo nevítala vměšování nějakého cizince. Nebo jí naháněl strach a myslela si, že když si ho nebude všímat, půjde si po svých. „Madam? Můžu nějak pomoct?“

Chlapec k ní přistoupil, položil jí ruku na stehno a několikrát naléhavě zatlačil. Tentokrát se narovnala a odevzdaně se k němu otočila. V tu chvíli musela Jacka koutkem oka zaznamenat, opožděně zareagovala a trhla sebou, jako by se opařila.

„Máma je hluchá,“ informoval ho chlapec. „Neslyšela tě přicházet. Vyděsils ji.“

Jack si to také myslel. Oči jí horečnatě těkaly od jeho náklaďáku a zpátky k němu. Snažila se odhadnout, jestli je nebezpečný.

Chlapec řekl: „Když se k ní takhle připlížíš, hrozně se navzteká.“

„Nevěděl jsem, že se k ní plížím.“ Jack omluvně natáhl ruku. Zareagovala tím, že se přitiskla k mřížce motoru a přitáhla děcko k sobě.

„Ma-mí.“ David vložil veškerý svůj protest do těch dvou slabik a vykroutil se jí. Začal ukazovat a přitom mluvit. „Neboj se. Je bezva. Jmenuje se Jack. On –“

Zvedla ruku, a tím mu přikázala, aby zmlkl.

„Řekni jí, že se moc omlouvám. Nevěděl jsem –“

„Může ti odečítat ze rtů,“ skočil mu chlapec do řeči. „Pokusím se jí sdělit, cos říkal, ale odezírá dobře.“

Jack na ni zpříma pohlédl a s přehnanou pečlivostí řekl: „Dokážete mi porozumět?“

O poznání přivřela oči. Namíchla se, usoudil Jack, i když si nedovedl představit, co řekl, že ji to naštvalo. Potom přikývla tak prudce, až se jí z drdolu uvolnila kadeř. Měla vlasy stejně tmavé jako chlapec, ale slunce v nich našlo měděné pramínky.

„Nechtěl jsem vás polekat, madam. Jedu za panem Corbettem, ale když už jsem tady, rád bych vám pomohl nastartovat váš vůz.“

Chlapec do ní šťouchl, aby upoutal její pozornost. „Může, mami?“

Zavrtěla hlavou, že ne.

Chlapec zklamaně řekl: „Asi vám to nedovolí.“

„Nemyslím tím nic špatného, madam,“ řekl Jack.

Nepřestávala si Jacka ostražitě měřit a přitom cosi sdělila chlapci znakovou řečí, aby to přeložil. „Děkuje ti, ale zavoláme do servisu.“

„Jo, to byste docela dobře mohli. Ale třeba je to zbytečné.“ Ukázal na vůz. „Třeba je to jenom maličkost.“

Její prsty se začaly rozhněvaně míhat. Ústa rovněž utvářela slova, ačkoliv jí z nich nevyšel jediný zvuk. Podstata toho, co sdělovala, se jí zračila v oživlých rysech tváře, ale Jack pohlédl na Davida, aby mu to přetlumočil.

„Říká, že kdyby to opravdu bylo něco jednoduchého, dokázala by to spravit sama. Říká, že je hluchá, ne – tohle mi uteklo, mami. Co ten znak znamenal?“ Ukazováčkem a prostředníčkem si poklepal doprostřed čela. Vyznačila to slovo hlásku po hlásce. David písmena odříkával, jak je ukazovala. „Co to znamená, Jacku?“

„Hloupá,“ řekl.

„Ach jo,“ řekl David. „Zlobí se, že si lidi myslí, že je hloupá jenom proto, že je hluchá.“

„Nechtěl jsem nikoho urazit.“ Jack si zamnul bradu, sám začínal být podrážděný. „Chcete, abych se podíval na vaše rozbité auto, nebo ne? Protože jestli ne, je tady větší vedro než v pekle a já se půjdu poohlédnout po nějakém stínu.“

Davidovy buclaté prstíky tlumočily do znakové řeči. „Jacku, co je to fpekle? To je peklo?“

Jack chlapci neodpověděl a místo toho se zeptal: „Tak jak, madam?“

David tlumočil její odpověď. „Děkuji, ale pan Corbettse na to podívá.“

„Je tady někde?“

„Bulíci porazili kus plotu. Támhle.“ David ukázal, kde. „Děda to spravuje.“

„To je tvůj děda?“

„Jo.“

„Kde máš tatínka?“

„Umřel.“

„Umřel?“

„Než jsem se narodil.“

Jack pohlédl na ženu, která vrhla na synka vražedný pohled, pak si vyžádala jeho pozornost a začala ukazovat. „Říká, že mám moc řečí.“

„Moje nabídka pořád platí. Jak moc se potřebujete dostat do města?“

Možná ji jeho neodbytnost nakonec udolala, přestože nevypadala na člověka, který se snadno vzdává. Možná usoudila, že jim od něho nic nehrozí. Nebo na ni zapůsobilo, co říkal o stínu. Ať už ji k tomu vedlo cokoli, málem svolila, když vtom jí pohled utkvěl na jeho pasu.

David sledoval matčin pohled a poznamenal: „Možná ji děsí ten tvůj nůž.“

„Jenom tohle?“ Jack rozepnul koženou pochvu. Žena strnula. Vytáhl nůž z pochvy a položil si jej na dlaň. Přisedl na bobek před chlapce a zadíval se na něho.

„Vyrobil ho jeden statečný Indián, Davide. Komančský válečník. Už je to dávno.“

„No teda!“ vydechl chlapec zdušeně a uctivě. Natáhl ruku, že se zbraně dotkne, ale hned ruku ostýchavě stáhl.

„To víš, že jo. Můžeš si na něj sáhnout.“

„Jak to, že je hranatý?“

„Takhle tehdy Indiáni nože vyráběli.“

David přejel prstem po namodralé nerovné čepeli a stejným uctivým tónem řekl: „Super.“

Jack se pomalu narovnal. Nespouštěl pohled z ženiny tváře a přitom zasunul nůž zpátky do pochvy. Zvedl obě ruce, jako že se vzdává.

Zlehčování situace jí bylo proti mysli, ale vrhla po něm pohled, odstoupila stranou a naznačila, že se tedy může podívat na ten motor.

Sundal si slaměný kovbojský klobouk a brýle proti slunci, ty položil na klobouk a klobouk na nárazník. Vstrčil hlavu pod zvednutou kapotu a sehnul se nad motorem.

Kapka potu mu sklouzla z čela na rozžhavený kov a s tichým zasyčením se vypařila.

Tohle pro něho byla úplně nová zkušenost. Ještě nikdy se nesetkal s hluchou ženou.

Ani s žádnou, která by byla takováhle netýkavka.

Otočil se a požádal ji, aby nastartovala a prošlápla plyn, což udělala. Jack se nijak zvlášť ve vozech nevyznal, ale tohle patřilo k základním znalostem. Něco bránilo přívodu paliva. Dal se do práce.

David mu stál těsně u lokte. Zřejmě chtěl udělat na Jacka dojem, a tak se pochlubil: „Máme celý ranč.“

„To vidím.“

„Jenom my tři. Maminka, děda a já. Rád bych měl bráchu nebo sestru, ale máma říká, že se mnou si užije dost, a říká, že stejně nemůžeš mít dítě bez táty. Máš rád broskvový koláč, Jacku? Maminka dělá dobrý broskvový koláč a děda dělá vanilkovou zmrzlinu a já musím sedět na strojku na zmrzlinu, když točí klikou, a zmrzlina je dobrá na koláč nebo jenom tak. Umíš plavat? Děda říká, že mě naučí plavat, až bude mít čas, jenomže maminka se bojí jedovatých hadů, co jsou v řece. Máme řeku a už jsem chytal ryby, a když jsme je s dědou vyvrhli, maminka je upekla a měli jsme je k večeři. Už umím splývat a to je první krok, aby se člověk naučil plavat, splývání. Možná by ses mohl podívat na můj pokoj. Mám na dveřích skříně plakát Dallaských kovbojů. Máš malýho kluka?“

„Ne, nikdy jsem neměl malého kluka. Ani malou holku ne.“ Vyndal filtr a usmál se na chlapce.

Žena postávala opodál. Její prsty se zamíhaly. Chlapec se zatvářil rozmrzele a oznámil: „Říká, že ti pravděpodobně zvoní v uších ze všeho toho mého – to poslední jsem nechytil.“

„Mluvení?“ nadhodil Jack.

„Možná,“ řekl David. „Děda mi někdy říká drnda.“

„Mně nevadí, když povídáš. Mám rád společnost.“

„My nikdy nemáme společnost.“

„Jak to?“ Tu otázku položil Jack Davidovi, ale díval se přitom na ženu.

„Já bych myslel, že je to proto, že je maminka hluchá a tak.“

„Hmmm.“ Jack si zvedl trysku k ústům a pořádně do ní foukl. Pak ji usadil na místo a pokynul ženě, aby znovu zkusila nastartovat. Nastoupila do vozu a otočila klíčkem. Když několikrát sešlápla plyn, motor naskočil.

Jack zaklapl kapotu a otřel si ruce. „A je to.“ Znovu si nasadil klobouk a brýle. „Už by to nemělo zlobit. Měla jste zanesený filtr.“

„Ty jseš fakt chytrej.“

„Zas tak moc ne, Davide. Jednou se mi to stalo na mém náklaďáku. Přišlo mě na padesát dolarů jenom to, že mechanik profoukl trysku.“ Otočil se k chlapcově matce. „Rád bych se teď setkal s panem Corbettem, prosím.“

„Můžu ho dovést za dědou, mami?“

Zavrtěla hlavou a ukázala Davidovi, ať si nastoupí.

„Ukažte mi, kudy se mám pustit, a já si ho najdu,“ navrhl Jack.

„Támhle tudy, kolem těch stromů,“ řekl David. „Ale já tě tam odvedu, není to daleko.“

Žena zlehka dupla, aby upoutala chlapcovu pozornost. Prsty se jí bleskurychle míhaly, uplatňovala rodičovskou autoritu.

„Jé, mami, prosím, prosím. Proč tady nemůžu zůstat s dědou a Jackem? Nakupování je tak hnusný.“

Natáhla paži ve výši ramene a rozkazovačně namířila ukazováček na sedadlo vedle řidiče.

Jack popleskal Davida po rameni. „Radši bys měl poslechnout.“

„Budeš tady ještě, až se vrátíme?“

„Uvidíme.“

„Doufám, že jo. Tak zatím ahoj, Jacku.“

„Ahoj.“

David se šoural zezadu kolem vozu, a když míjel matku, sklopil hlavu, aby mu nemohla odezírat ze rtů, a zamumlal: „Jseš ošklivá stará máma.“

Jack měl co dělat, aby se nerozesmál, ale jako by nic se dotkl okraje klobouku. „Madam.“

Vklouzla za volant a přibouchla dveře. Zapnula si bezpečnostní pás, přesvědčila se, že David udělal totéž, a otočila se k Jackovi. Otevřeným okénkem vozu naznačila něco, co podle jeho soudu znamenalo „Děkuji“.

Sledoval je, jak odjíždějí. Když dojeli na hlavní, zabočili k městu. Písmena z tepaného železa, která se klenula nad příjezdovou cestou, hlásala Corbettův dobytkářský ranč.

Nic složitého ani nápaditého, pomyslel si Jack, ale je jasně patrné, co a jak.

Stočil pohled na dům. Byla to pěkná, patrová, obílená dřevěná stavba se zelenými okenicemi, které zvýrazňovaly okna. Hlavní dveře z obou stran strážily kapradiny na podstavcích. Na všech třech schodech na širokou verandu stály na krajích květináče s kvetoucími květinami. Jednoduché sloupky podpíraly střechu, která ji kryla. Bylo to příjemné místo, ale ničím se nelišilo od tisíců rančerských domů rozesetých po vnitrozemí na jihu.

Přešel dvůr, vyšel bránou a vzal to kolem rozlehlé stodoly a výběhu, kde se několik koní živilo senem z koryta a přitom odhánělo ohonem mouchy. Za výběhem si otevřel další bránu na pastvinu a tam už cestou přes trávu dával pozor, aby nešlápl do kravince.

Napadal ho bezpočet důvodů, proč se otočit, vrátit se, kudy přišel, nastoupit do náklaďáku a odjet.

Slyšel zprávy o tom útěku z vězení Corpus Christi. I když se to stalo v Arkansasu, byla to důležitá zpráva. Většina lidí nejspíš poslouchala na půl ucha a snadno ji pustila z hlavy, jeho však přímo zelektrizovala. Ještě si to ani neuvědomil a už se hnal k Bleweru. Dorazil o půlnoci a zapsal se do místního motelu.

Ohledně ubytování nebyl zvlášť vybíravý a pokoj byl poměrně pohodlný, ale po zbytek noci ležel a nespal. Sledoval kabelovou televizi a dohadoval se sám se sebou, co ho to ponouklo, že opustil dobrou práci a přijel sem. Tohle ovšem dělal po celý svůj život – zčistajasna. Byl osamělý vlk, dobrodruh, tulák, neměl vazby k ničemu a k nikomu. Všechny jeho pozemské statky se vešly do náklaďáku. Jel, kam chtěl, a zastavil se, kde ho napadlo. Když se mu nějaké místo zalíbilo, zůstal tam. Když ho přestalo bavit, jel dál. Měl řidičský průkaz a číslo sociálního pojištění, ale žádný bankovní účet nebo kreditní kartu. Žil z peněz, které si vydělal tím, co ho zrovna v tu dobu zaujalo.

Za svítání, právě když končil film Rio Bravo, se zvedl z postele, osprchoval se, oholil a nasedl do náklaďáku. Zatímco upíjel dobrou kávu ke koblize v obchůdku přes dálnici naproti motelu, dospěl ke kompromisnímu řešení. Je to špatný nápad a veskrze riskantní, ale i tak ho uskuteční.

Musí. Jinak to nejde.

Během let tudy mnohokrát jel, ale jenom projížděl, zvědavě se rozhlížel, ale nikdy nezastavil. Kdykoli se ocitl v tomhle kraji, vzal to kolem Corbettova ranče a přemýšlel o lidech, kteří žijí za tou bránou z tepaného železa. Ale nikdy mu to nevrtalo hlavou natolik, aby zastavil a zjistil to.

Pokud je tohle to poslední místo na zemi, kde by se měl zdržovat, proč potom mu připadá nezbytné, aby tady byl?

Kvůli útěku Carla Herbolda, jak jinak. To však jeho rozhodnutí jenom urychlilo. Něco, co nosil v sobě, ho sem během let čas od času přivedlo. Snažil se na tu vazbu zapomenout, snažil se ji potlačit, ale vždycky nad ním vyhrála. Přesněji řečeno, provázela ho, kamkoli se hnul.

Při cestách na něho působila různá náboženství. Se šamanem z jednoho arizonského kmene vyzkoušel drogu z kaktusu peyote. Šaman věřil, že k němu prostřednictvím drogou vyvolaných vizí promlouvají bohové. Jednoho léta nosil golfové hole rabínovi, který s ním rozmlouval o božích úmluvách a slíbeném Mesiášovi. Hovořil o evangeliu se skupinou křesťanských studentů teologie na jednom rockovém koncertě pod širým nebem. Všichni upřímně věřili, že jejich osudy řídí nějaká vyšší moc. Ta vyšší moc jim alespoň pomáhala najít tu pravou cestu.

Jack nevěděl, které náboženství je to správné, pokud vůbec některé. Nedokázal si představit Boha, který je dostatečně vševědoucí, aby vytvořil vesmír jenom proto, aby řídil životy lidí s takovou nedůtklivostí a rozmarem. Důvod přírodních katastrof mu unikal. Nechápal, proč dobré lidi postihují různá neštěstí ani proč je lidstvo nuceno trpět morem, hladem a válkou. A jak je to vlastně se spasením mu také nebylo tak docela jasné.

Věděl však, že hřích je skutečnost. A stejně tak pocit viny, který s ním jde ruku v ruce.

Říkejte tomu prozřetelnost nebo osud nebo Bůh nebo prostě svědomí.

Něco – vůle silnější než jeho vlastní – ho přimělo, aby opustil momentální způsob života a přijel sem, když se dozvěděl, že Carl Herbold je na útěku.

Co bude dál, se dalo jen těžko odhadnout. Jack sám nevěděl. Ani když projel pod železným obloukem brány, netušil, co řekne nebo udělá, až sem dorazí. Neměl žádný konkrétní plán. Rozhodně nepočítal s tím, že se na příjezdové cestě k domu Delraye Corbetta setká se ženou a s dítětem.

Od této chvíle bude reagovat na situace a postaví se jim tak, jak budou přicházet.

V každém případě, teď už budou kostky co nevidět vrženy.

Uviděl rančera, jak klečí na jednom koleni a zápolí s nepoddajným ostnatým drátem. Zaváhal jen chviličku, pak si přiložil ruce k ústům a zavolal: „Pan Corbett?“

KAPITOLA PÁTÁ

Delray Corbett se lekl, když uslyšel svoje jméno, otočil se a uviděl Jacka, jak se k němu blíží. Neochotně se narovnal. Byl to muž tak kolem pětašedesáti, stopětasedmdesát centimetrů vysoký, který už přibral kolem pasu, se silnýma nohama a vážným obličejem. Bylo na něm znát, jak je nerad, že vidí na svojí pastvině někoho cizího. Jack se nenechal jeho mračením zastrašit.

„Pane Corbette,“ zopakoval. „Jsem Jack Sawyer,“ řekl a natáhl ruku.

Corbett si dával očividně na čas, stáhl si z pravé ruky rukavici, a aby se neřeklo, stiskl Jackovi ruku. Zpod čapky si Jacka zarputile měřil.

Jack pokývl k plotu: „Slyšel jsem, že vám dobytek povalil…“

„Kdo vám to říkal?“

„Váš vnuk.“ Ukázal na Corbettovo předloktí, kde mu pořád ještě krvácel ošklivý dlouhý škrábanec. „Poranil jste se o drát?“

Corbett si lhostejně přejel přes škrábanec rukou. „To nic není. Kde jste natrefil na mýho vnuka?“

„Tam u domu.“

„Tahal jste z nich rozumy?“ zeptal se zlobně. „Krucinál, už jsem vám přece všem řekl, že nic nevím. Nechte nás na pokoji.“

„Podívejte, pane Corbette, nevím, s kým si mě pletete.“

Byla to nevinná lež. Delray Corbett by byl mezi prvními, za kým by po útěku Carla Herbolda šli. Nejspíš se s ním policie už spojila. Byl naježený kvůli tomu obtěžování. Nebo měl strach, co z toho všeho pojde. Obojí byla přiměřená reakce.

„Ať si myslíte cokoli, jste na omylu,“ ujistil ho Jack. „S vaší rodinou jsem se dal do řeči jenom proto, že vaši snachu zlobil vůz.“

Corbett vrhl starostlivý pohled k domu.

Jack řekl: „Nic to nebylo, jenom zanesený filtr. Už je na cestě do města.“

Corbett na něho znovu upřel pohled. „Nikdo vás neposílá?“

„Ne.“

„Promiňte.“

„Nic se nestalo.“

Corbett stále ještě neztratil ostražitost, vylovil ze zadní kapsy džin kapesník, sundal si čapku a otřel si pot z obličeje. Měl nápadně tmavé vlasy, jen maličko prokvetlé šedinami. „Dala vám Anna něco?“

Anna. Jmenuje se Anna. Jak tu informaci vstřebával, uniklo mu, co Corbett říkal. „Co prosím?“

„Přišel jste za mnou pro nějaké peníze? Za to spravení vozu,“ dodal, když viděl, že Jack nechápe, o čem je řeč.

„Ne, pane,“ odpověděl Jack rezolutně. „Rád jsem jí pomohl. Přišel jsem si s vámi promluvit.“

Corbett se znovu naježil. „Něco prodáváte?“

„Dalo by se to tak říct.“

„Potom ztrácíte čas. Nenapadá mě nic, co bych mohl potřebovat.“

„A co mě?“

„Cože?“

„Já potřebuju práci, vy potřebujete pomocníka. Moje služby jsou na prodej.“

Corbett se zatvářil, jako by čekal na pointu. Nakonec řekl: „To myslíte vážně?“

„Smrt a daně nejsou vážnější. Mohl bych začít hned a pomoct vám natáhnout ten drát.“

Rančer udělal krok doprava a zůstal stát mezi kotouči ostnatého drátu a Jackem, buď aby na něj Jack neviděl, nebo aby dal najevo, že si nepřeje žádné vměšování, to Jack nedokázal odhadnout. Bylo víc než jasné, že o Jackovu nabídku nestojí.

Odpověděl s mrazivou zdvořilostí: „Neřekl bych, pane Sawyere, ale i tak děkuju.“ Zastrčil kapesník zpátky do kapsy, narazil si čapku a chystal se znovu pustit do práce.

„Nevyslechl jste mě.“

„Nemám pomocníka.“

„To je vidět.“ Ta poznámka Corbetta přiměla, aby se k němu znovu otočil, v což Jack doufal. „Bez urážky, pane Corbette, ale tady to potřebuje přiložit ruku. Jak tak na to koukám, celý plot by potřeboval vyměnit, nejenom tenhle kus. Což značí kopat jámy, usazovat sloupky…“

„Vím, co to potřebuje,“ odsekl Corbett.

„Takže taky víte, že je to na jednoho člověka moc, zvlášť když se musí dělat taky každodenní práce. Vrata od stodoly chtějí správku. Ten žlab ve výběhu pro koně se rozpadá a dva koně potřebují okovat. To jenom pro začátek. Takhle velké místo je víc, než i dva chlapi můžou pořádně zvládnout.“

„Se synem si poradíme.“

„Syn tady ale už není, nemám pravdu?“

Corbett ho probodával tvrdým pohledem.

Jack tiše dodal: „Chlapec mi řekl, že tatínek umřel.“

„To je pravda,“ připustil Corbett upjatě a zatvářil se vyrovnaně. „Kdybyste mě teď omluvil, pane Sawyere, rád bych se vrátil k práci. Nikoho najímat nebudu. Ani vás, ani nikoho jiného.“

Jack se neměl k odchodu, místo toho sklopil pohled a vyoral podpatkem boty do země rýhu. Předtím nevěděl, jak se ke Corbettovi přiblíží. Požádat ho o práci ho napadlo, až když se slyšel, jak se o tu práci uchází. Nyní mu to připadalo jako logický postup. Ještě dobře, že se porozhlédl a podvědomě zaznamenal, co potřebuje opravit. Kdyby byl ranč v dokonalém stavu, bylo by to těžší.

„Rád bych vám pomohl s tím plotem i tak,“ nabídl se. „K ničemu vás to nezavazuje.“

Corbett po něm popuzeně blýskl očima a vypadalo to, že ho vykáže ze svého pozemku. „Umím vzít za práci,“ řekl Jack.

Nakonec Corbett pokrčil rameny. „Poslužte si. Máte rukavice?“

Jack vytáhl ze zadní kapsy rukavice a přistoupil k plotu. „Chcete, abych držel sloupek nebo natahoval drát?“

Pýcha Corbettovi nedovolila, aby si vybral lehčí práci. „Já budu natahovat drát.“

Pracovali mlčky. Jack přidržoval sloupek a Corbett odvíjel ostnatý drát a pevně ho kolem něj obtáčel, pak jej přitloukl hřebíkem. Přešli k dalšímu sloupku. A k dalšímu.

„Kolik máte akrů?“

„Přes tisíc.“

Jack hvízdl. „Jak dlouho vám to tady patří?“

„Celý život. Zdědil jsem to po otci.“

„Kolik máte dobytka?“

„Několik set kusů.“

„Kde teď je?“

„Na jiné pastvině. Za řekou.“

„Herefordky?“

„A nějaké angusky. Vybrané hovězí. Blbý je…“ Hekl námahou, jak zápolil s drátem.

„Nemám to udělat?“

„To zvládnu.“

Jackovi neuniklo, že starší muž námahou zrudl v obličeji, ale nechal to být. „Blbý je?“ připomněl.

„Že je dneska moc vegetariánů.“ Corbett přibil poslední hřebík. „To je metla na dobytkáře.“ Jack pustil poslední cedrový sloupek, sundal si klobouk a ovíval si jím obličej.

Corbett sáhl po termosce, kterou předtím zastrčil do rozsochy topolu. Než se sám napil, nabídl Jackovi. „Až po vás,“ řekl Jack. Corbett se napil přímo z termosky a pak ji podal Jackovi.

„Kde jste získal fortel?“ zeptal se Corbett a znovu si otřel obličej kapesníkem.

Jack zašrouboval termosku a zasunul ji zpátky do rozsochy. „Tak všude možně.“

„Pracoval jste na rančích?“

„Dělal jsem tak ode všeho něco.“

„Potom musíte mít spoustu doporučení.“

„Ne, pane. Nemám žádné.“

Corbett se pousmál, asi nejvíc, jak byl vůbec schopen, pomyslel si Jack. „Máte drzost, pane Sawyere. To se vám musí nechat.“

„Říkejte mi Jack. Proč myslíte?“

„Žádáte mě o práci, ale nemáte žádná doporučení.“

„Hádám, že mně budete muset věřit.“

„Hádejte znova,“ odsekl Corbett, sehnul se a sbíral nářadí. Když je úhledně poskládal do kovové krabice, narovnal se v plné výši, vzal termosku a otočil se k Jackovi. „Jsem vám vděčný, že jste Anně pomohl s autem, když ji zlobilo. A děkuju za pomoc s plotem. Práci ale u mě nedostanete.“

Zamířil přes pastvinu a Jack s ním srovnal krok. „Vadilo by vám, kdybych se zeptal proč?“

„Ne, nevadí mi, že se ptáte. A nevadí mi říct vám proč. Neznám vás. Mohl byste mě pěkně okrást.“

„To by byla dost velká pitomost. Kdybych se k něčemu takovému chystal, tak se nejdřív nepředstavím.“

„Musím myslet především na Davidovu a Anninu bezpečnost.“

„Tím, že mě vezmete do práce, neohrozíte ani sebe ani je.“

„To ale nemůžu vědět, nemám pravdu?“

Jack mu položil ruku na paži a tím ho zastavil. Corbett sjel pohledem na jeho ruku a Jack ji okamžitě odtáhl. „No dobře, neznáte mě. Jsem cizinec, který se objevil odnikud. Včera jsem zanechal práce v Corpusu. Jestli chcete doporučení, tak tam můžete zavolat mému šéfovi.“

„Jak to, že jste odešel?“

„Přišel pravý čas.“

„Jen tak z ničeho nic?“

„Takhle žiju.“

„Z toho nevycházíte zrovna spolehlivě, že, pane Sawyere?“

Znovu vykročil. Jacka to nevyvedlo z míry, rázoval vedle něho dál. „Pokud tady zůstanu, tak pro vás budu pracovat každý den s plným nasazením. Umím všechny možné práce, protože se živím tím, že dělám všechno, co není protizákonné.

Dělal jsem kuchaře, minutky jsem vařil, a vedl jsem skupiny turistů, co si přijeli zarybařit. Pracoval jsem na ropných polích a v montážních dílnách. Krotil jsem koně, dojil kozy, myl nádobí, čistil záchody a jednou, když už jsem chcípal hlady, jsem dělal pasáka pětidolarové děvče.“

Corbett se zastavil a otočil se k němu.

„Správně, pane Corbette, dělal jsem spoustu věcí, na které nejsem dvakrát pyšný. Ukažte mi člověka, který na tom není stejně. Ale přísahám při Bohu, že jedno nejsem. Nejsem zloděj. Nic vám neukradnu. A nikdy bych neublížil ani vám, ani vaší snaše ani jejímu chlapci. Ve skutečnosti by vám to mohlo dopřát trochu klidu, že je po ruce další muž a dohlíží tady na to.“

Jack čekal na příležitost, aby mohl vynést právě tuhle kartu, a zabralo to. Vzbudil Corbettovu pozornost a vycítil, že jeho odpor ochabuje. Takže ho mírně překvapilo a značně rozladilo, když Corbett zavrtěl hlavou. „Lituju, pane Sawyere. Odpověď stále zní ne.“

„Co bych tak měl říct, abyste si to rozmyslel?“

„Nic. Pravda je taková, že si vás nemůžu dovolit.“

Jack se zeširoka usmál. „Pravděpodobně ne. Jsem dost drahý. Ale myslím, že se můžeme nějak dohodnout.“

„Jako třeba jak?“

„Potřebuju někde bydlet.“

Corbett vyrazil podivný zvuk, který se dal považovat za smích. „Tak to si o mně myslíte, že nemám všech pět pohromadě.“

„Nevnucuju se vám do domu. Ale co ten starý přívěs, který parkuje na sever od stodoly? Tam bych mohl přespávat.“

Corbett tím směrem pohlédl. „Už léta se nepoužívá. Se ženou jsme tam bydleli, když jsme stavěli dům. Původní dům jsme strhli, ale chtěli jsme stavět na stejném místě. To už je skoro čtyřicet let. Měl jsem to prodat do šrotu, ale nikdy jsem se k tomu nedokázal přimět. Pravděpodobně je na rozpadnutí.“

„Je tam zavedená voda a elektřina?“

„Kamna jsou na propanbutan.“

„Dám si to tam do pořádku. To mi bude stačit.“ Corbett si ho znovu dlouze, zkoumavě změřil. Jack mu neochvějně hleděl do očí, což byla dovednost, kterou si osvojil v karetních hernách v Renu. „Tak jak, co vy na to, pane Corbette?“

KAPITOLA ŠESTÁ

Cecil Herbold si stačil okousat nehet na ukazováčku až na kůžičku do chvíle, než policisté arkansaské státní policie vpochodovali do kanceláře autodílny a prodejny náhradních dílů zároveň, kde pracoval. Byli dva. Už od pohledu pěkní prevíti.

Bylo jen otázkou času, kdy se objeví. Nechali ho celé dopoledne, ať se podusí v nervózním očekávání nevyhnutelného. Teď bylo dost dlouho po obědě, vedro na padnutí, a i když je čekal, měl co dělat, aby se nerozběhl na záchod, když si jeden z dvojice převrátil koš na papír a posadil se na něj, obličej sotva třicet centimetrů od jeho obličeje.

„Takže, Cecile,“ začal, „zeptali jsme se pana Reynoldse, jestli by nám nepůjčil tuhle útulnou kancelář, abychom si s tebou mohli promluvit v soukromí, mimo doslech tvých spolupracovníků a vůbec. Projevil velikou ochotu. Tudíž bych nerad zneužíval jeho pohostinnosti. Pyšníme se tím, že nevyužíváme občany, kteří dodržují zákony. Takže to neprotahujme a neztěžujme, jasný?“

Nebyli nic víc než balíci, tihle chlápkové s naleštěnými odznaky, naškrobenými uniformami a rychlými vozy. Tyhle dva Cecil osobně neznal, ale s těmihle typy se potkával celý život a nemohl je ani cítit. Oholili se tak důkladně, až měli na tvářích drobné trhlinky. Byli nažehlení a ani v tom vedru neměli v podpaží propocené košile.

Ale vypadali hloupě až běda. Vzít jim uniformy a odznaky a rychlé vozy a dobré zbraně a s Carlem by z nich nadělali fašírku raz dva.

Dojde na to. Později. Teď nebyla ta pravá chvíle. Prozatím se musel tvářit natvrdle a vystrašeně. Což nebyl špatný tah. Dokázal být přesvědčivý. Ne že by byl hloupý, trochu strach ale měl.

„Jestli jste za mnou přišli kvůli tomu, co včera vyvedl můj brácha, tak vám rovnou říkám, že o tom nic nevím.“

Ten, který seděl na odpadkovém koši, vrhl pohled na svého parťáka, který se se založenýma rukama a překříženými kotníky opíral o zeď. Přendal si zápalku z jednoho koutku úst do druhého a řekl: „Asi si myslí, že máme v hlavě piliny.“

„Přisámbohu,“ vykřikl Cecil upřímně. „Říkám vám pravdu.“ Nejhorší by bylo, kdyby ho strčili za mříže kvůli nějakému smyšlenému obvinění jenom proto, aby ho měli na očích. Musí je přesvědčit, že s nimi plně spolupracuje.

„O tom útěku z vězení jsem prvně slyšel ve večerních zprávách, když jsem přišel z práce. Usadím se s dietní pepsi před televizi a najednou vidím na obrazovce obličej svýho bratra. Div jsem si nenadělal do kalhot.“ Odmlčel se, aby mohl sledovat, jak zareagují, nedali však na sobě nic znát.

Umíněně pokračoval: „Vím jenom to, co všichni. Dověděl jsem se o tom z televize.“

Muž se zápalkou si posunul pouzdro s pistolí. Ten na odpadkovém koši stiskl rty a nepřestával si měřit Cecila, který se začal na židli celý nesvůj vrtět a pak už to napjaté mlčení nedokázal vydržet. „Cože?“

„Myslíš si, že jsme pitomci, Cecile?“

„Ne, pane.“

„Znáš Myrona Huttse?“

„Ne, pane.“

„Nikdy ses s ním nesetkal?“

„Ne, pane. Dal se dohromady s bratrem v Tuckeru. Já nikdy v Tuckeru nebyl.“

„Ne, ty jsi byl v Cumminsu.“

Neboť Cummins byl pro středně těžké zločince, připadalo Cecilovi namístě, aby projevil trochu oprávněného rozhořčení. „To je pravda, byl jsem tam.“

„Seděl jsi za ozbrojenou loupež, je to tak?“

„Je. Nikdy jsem nikoho nezabil.“

„No dobře, dobře. Málem jsem na to zapomněl. Zabíjení jsi nechal na svém mladším bratrovi Carlovi, že jo. To proto jsi vyfásl mnohem menší trest než on.“

Tohle byla bolavá záležitost. Nemohl se s policistou dohadovat, jinak by se tím přiznal k vraždě, které se doslova a popravdě dopustil Carl. Ale Cecil nechtěl ani přiznat svoji slabinu. Zatímco na Carla prolít krev neúčinkovalo, dokonce mu to povzneslo náladu, dělalo se Cecilovi z pomyšlení, že by někoho připravil o život, zle, to byla ta jeho slabina.

Tohle sebezpytování ho vyvedlo z míry. Vyhrkl: „Šel jsem do vězení a splatil svůj dluh společnosti. Našel jsem Ježíše a napravil jsem se.“

Druhý policista se div neudusil rozžvýkanou zápalkou, vyndal si ji z úst a zachechtal se.

„Jsem venku na podmínku,“ prohlásil Cecil. „Myslíte, že provedu nějakou takovou zatracenou blbost jako brácha? Nepadá v úvahu. Cummins nebyla žádná procházka růžovým sadem. Dostal jsem se ven a venku taky zůstanu.“

„No jo.“ Na sedícího policistu jeho upřímnost neudělala dojem. „Slyšels o těch strážných v Tuckeru?“

„Že prej… umřeli.“

Policista se k němu naklonil tak blízko, že se div nedotýkali nosy. „Neumřeli, pitomče. Zavraždili je. Tvůj brácha jednomu z nich bodnul kudlu do srdce. A když už byl v tom, probodl mu oko. Hutts toho druhého zase podřízl, div mu rovnou neuřízl hlavu.“

Zaklonil se a zatahal se za ušní lalůček, jako by přemýšlel o tom útěku z vězení, který zvedl ze židlí všechny policejní sbory v Arkansasu a sousedních státech. Začal hon na Carla Herbolda a Myrona Huttse, považované za ozbrojené a nebezpečné zločince. Občanům se dostalo varování, aby byli nesmírně opatrní, kdyby tuto dvojici spatřili.

„Jedno musím Carlovi přiznat. Naplánoval to dobře,“ řekl policista. „Ten týpek Myron, to je vyslovený idiot. Nemá ani tolik rozumu, co má od pánaboha gumová kachnička. Ale tvůj brácha je práskaný, jen co je pravda. Dokonce vymyslel způsob, jak se zbavit všeho, podle čeho by je mohli vystopovat. Všecko se našlo, ale Myron a Carl ne. Našly se jejich vězeňské mundúry, jejich identifikační štítky, i ty důmyslné vynálezy, které, jak se ukázalo, nebyly k ničemu. Jelikož kde byl těm dvěma konec?“

Vězňové převezli strážné a unikli psům. Hlídkující helikoptéry, pěší pátrací skupiny a zátarasy na silnicích, nic z toho během noci policii na jejich stopu nepřivedlo.

Cecil byl na svého mladšího bratra hrdý!

Měl co dělat, aby se pyšně neusmíval, když policista vyjmenovával Carlovy zločiny, které Cecil považoval za srovnatelně hrdinské jako činy jeho hrdinů Jesse Jamese, Johna Dilingera a Clyda Barrowa.

Aby skryl svoji hrdost, lítostivě sešklebil obličej. „Jenom doufám, že ho nezabijete. Celej život jsem měl jenom jeho a on mě.“

„To teda není zrovna pravda, viď, Cecile? Měli jste mámu, a ta si vzala slušného člověka, který chtěl pro vás jen to nejlepší. Mám záznamy, víš? Takže mi prosím nelži, Cecile.“

„Náš nevlastní táta byl tvrdej chlap. Od začátku nás nenáviděl a my jeho taky. Ani nepípnul, aby nás bránil, když nás poslali do školy pro nezvladatelný děti, a to bylo Carlovi sotva patnáct.“

„Nejspíš proto, že jste takoví byli. Nezvladatelní, chci říct.“

„Když máma umřela, šlapal nám na paty ještě víc. Na mě to moc nepůsobilo,“ dodal, aby se pojistil. „Ale Carla, že byl menší, to poznamenalo. U nikoho nenašel trochu lásky, a tak z něho vyrostl zlostný, zlý člověk. Je zkažený do morku kostí. Myslíte si, že nevím, jaký je to mizera? Odmítá vidět světlo. Nepřijme Ježíše a nenechá se spasit.“ Aby tomu dodal šťávu, setřel si slzu z oka. „Ale je to můj příbuzný, moje krev, všechno, co mi z rodiny zbylo. Nechci, aby přišel o život.“

„Hele,“ zarazil ho policista a poposedl, aby měl na obráceném koši větší pohodlí, „s tím taky počítáme. Jestli se Carl a jeho kámoš Myron jedné krásné noci u tebe ukážou, pocítíš nejspíš takovou bratrskou lásku, že jim píchneš.“

„Kdepak, pane,“ pravil Cecil a neoblomně zavrtěl hlavou. „Hned bych vás zavolal!“

„Že by?“

„Určitě.“

Policista se obrátil k svému parťákovi. „Co myslíš, lže nebo jak?“

Chlápek se zápalkou zažíval. „Lže. Všichni Herboldové jsou rození lháři. To ví každej.“

„Přísahám na svaté jméno Ježíšovo –“

„Přestaň se ohánět Ježíšem, Cecile!“ Policista se tak prudce zvedl z odpadkového koše, až ho překotil. „Nemáš si co brát do huby našeho Pána před slušnými lidmi. Působíš fakt přesvědčivě, to jo, ale jsi usvědčený zločinec. Ty a tvůj bratr jste se od sebe prakticky nehnuli, dokud vás neposlali každého do jiného vězení. Tak si poslechni, jak to bude.“ Položil si ruce na kolena a předklonil se, až znovu hleděl Cecilovi přímo do obličeje. „Nehnem se od tebe na krok. Slyšíš?“

Cecil se dotčeně narovnal. „Myslete si, co chcete. Říkám vám, že bych Carla udal. Přísahám, že jo, jen abych tomu bláznovi zabránil, aby se nechal zabít.“

„Dej si záležet, abys to udělal, Cecile.“

„Jo, Cecile,“ podotkl ten se zápalkou. „Dej si záležet.“

Volným krokem vyšli ven, krátce promluvili s majitelem autodílny, panem Reynoldsem, pak nastoupili do naleštěného, dobře vybaveného vozu a odsvištěli. Jen co policie vypadla, Cecil se uklidil zpátky do kóje, kde pracoval na dodávce. Reynolds nemarnil čas, hned byl u něho.

„Řekls jim pravdu?“ zavrčel. „Kdyby se jenom zdálo, že se chceš zase do něčeho namočit, tak máš dohráno. Jasný?“

„Ano, pane. Pane Reynoldsi. Tuhle práci potřebuju. Nechci mít nic do činění s tím svým bratrem. Dostal jsem lekci.“

Reynolds ho sjel výhrůžným pohledem, oddusal do své kanceláře a práskl za sebou dveřmi.

Ten namyšlený pitomec mi nestojí za to, abych na něho plýtval dechem, pomyslel si Cecil, když ovládl chuť si to se šéfem vyřídit. Kromě toho byli kolem další dělníci. Někteří Reynoldsovi podlézali. Cecil nikomu z nich nevěřil. Všechno jsou to zbabělci a patolízalové. Sklonil se nad otevřenou kapotou dodávky a znovu se pustil do práce. Nebyla to oprava, která by vyžadovala moc přemýšlení, takže se mohl soustředit na jiné věci.

Věděl, že za ním policie přijde. Počítali s tím, že Carl půjde nejdřív za někým z rodiny. Což vzal Carl samozřejmě v úvahu a Cecila při poslední návštěvě varoval: „Budou tvůj byt a autodílnu hlídat. Asi je nezahlídneš, ale ti parchanti tam budou, takže si dávej bacha. Zřejmě bude taky napíchnutý telefon,“ říkal Carl. Nebylo nutné, aby ho varoval, Cecil uměl být opatrný.

Samozřejmě že měli policajti pravdu. Bratři se sejdou. Až to udělají, nebudou se s tím tajit. Úřady se o tom okamžitě dozvědí. To bude den!

Cecil dokázal sotva zamaskovat, jak je rozčilený. Nevěděl, jak přečká čekání, aby se přitom neprozradil. Podmínka byla jen o málo lepší než vězení. Pravidelně na něho dohlížel kurátor, který strkal do všeho nos. Každý den se hlásil do práce jenom proto, aby si užil slovního osočování od takového parchanta, jako je Reynolds. To nepovažoval za život. Na to je příliš chytrý a talentovaný, než aby se ubíjel existencí, jakou umí vést každý pitomec.

Kromě toho, on a Carl patří k sobě. Brzy budou zase spolu a budou dělat to, co umějí nejlépe, to, co spolu prováděli od chlapeckých let – ukážou všem, zač je toho loket.

Po zbytek odpoledne Cecil přemýšlel o jejich plánu, stále dokola jej v mysli přemílal a ujišťoval se, že nepřehlédl žádnou podrobnost. Trochu ho žralo, že Carl je pořád hlavním iniciátorem, že má hlavní slovo. Dokonce i ve vězení byl vůdce, tak, jako jím byl vždycky, třebaže vůdcovství by popravu mělo přináležet Cecilovi, protože je starší. Jenže Carl tuhle roli zaujal brzy, nikdy z ní neustoupil a nikdo na tom taky netrval.

Jednu věc si ale musejí vyjasnit: odteď do budoucna bude mít Cecil stejné slovo. To bratrovi řekne jasně, po tom útěku. Carl by neměl mít problémy, aby ke všemu přistupoval mnohem demokratičtěji. Už nejsou děti. Cecil nepotřebuje vodit za ručičku. Také byl ve vězení. Ta zkušenost ho zocelila. Ačkoli se před policisty tvářil jako ufňukaný slaboch, byl silnější, než si ho bratr pamatoval.

Tentokrát se nedopustí žádných chyb. Všechno sedělo. Vymyslel záležitost, která nemohla selhat, a dokonce ještě lepší plán úniku. Dokonce má tajnou zbraň, o které Carl neví.

Skloněný nad vozem, který opravoval, se musel zasmát jen při pomyšlení, jak bude Carl překvapený, až se s tím před ním vytasí.

KAPITOLA SEDMÁ

„Jack říkal, že mu ten nůž vyrobil jeden statečný Indián. Komanč, dědo.“ David přestal repetit o Jacku Sawyerovi jen na tak dlouho, než si nacpal do úst vidličku šťouchaných brambor. „Ten zná takových věcí!“

Jack Sawyer byl oblíbeným Davidovým předmětem hovoru. Když se vrátili z města a David uviděl, že Jackův náklaďák stále ještě parkuje na příjezdové cestě, skoro ani nepočkal, až vůz zastaví, a už byl venku.

Delray se s nimi setkal u brány, která oddělovala upravený dvůr od pastviny. „Našel tě Jack, dědo?“ David se zalykal rozčilením a zahrnul ho takovou spoustou rychlých otázek, že většinu z nich Anna propásla. Delray chlapci nařídil, ať zmlkne.

Nebylo na tom nic neobvyklého. Delray měl svého vnuka moc rád, ale Davidova nevyčerpatelná energie mu šla často na nervy. To, co na Annu okamžitě zapůsobilo, byla změna v samotném Delrayovi. Byl to člověk pevných zásad. Úporně lpěl na svých názorech. Když se jednou pro něco rozhodl, nikdy neustoupil. Cokoli dělal, dělal rozhodně a bez omlouvání.

Takže se mu vůbec nepodobala ta nejistota a opatrnost, s níž jí sdělil, že najal Jacka Sawyera jako pomocnou sílu na ranči.

Vynasnažila se nedat na sobě znát, jak ji to ohromilo, a posunkem se zeptala: „Tak rychle? Co o něm víš?“

„Je v pořádku. Podle mě to bude dobrý pracant.“ Nedíval se na ni zpříma, když dodal: „Bude bydlet ve starém přívěsu.“ Což bylo ještě překvapivější, ale než stačila naznačit odpověď, pokračoval.

„Sám si to tam dá do pořádku, takže si s tím nemusíš dělat starosti. Vlastně bys ani neměla pocítit, že tady je. Už jsem mu přidělil práci ve stodole. Jen jsem chtěl, abys věděla, že tady bude nějaký čas dělat. Teď se musím zase dát do práce. Uvidíme se u večeře.“

Bez dalšího vysvětlení se otočil a odešel.

V letech po Deanově smrti měla na starosti dům, ale všechnu práci na ranči dělal Delray sám. Tvrdohlavě odmítal i jen uvažovat, že by někoho nastálo najal na výpomoc, ačkoli mu to častokrát navrhovala.

Už začínal být na takovou dřinu příliš starý, což byla část celého problému. Pýcha mu bránila, aby přijal pomocníka. Nechtěl přiznat, dokonce ani sobě ne, že už nedokáže zvládat to, co bylo jeho celoživotní prací.

Možná měl také pocit, že najmout jiného muže by nebylo loajální k synovi, o něhož přišel. V Delrayově srdci nemohl Deana nikdo nahradit. A nechtěl ani, aby se někdo pokoušel zaujmout Deanovo místo vedle něho při práci.

Anna pojídala večeři a přemýšlela, proč Delray tak najednou změnil názor. Skutečně změnil názor? Přiznal si konečně, že potřebuje pomoc? Nebo je Sawyer jenom dobrý vyjednavač? Možná. Existovala však ještě jedna možnost – a ta ji velice znervózňovala. Včerejší večerní zprávy.

Aby se uklidnila, zaťukala na stůl, aby upoutala tchánovu pozornost. „Máš strach, že přijde sem?“

„Ne.“

Odezírala mu tu odměřenou odpověď ze rtů. Ještě k tomu rozhodně zavrtěl hlavou. Přesto mu Anna tak docela neuvěřila. „To proto jsi najal toho člověka? Aby tady byl ještě někdo pro případ –“

„To s tím nemá co dělat. Tenhle Sawyer se ukázal a potřeboval práci. Už předtím jsem přemýšlel o tom, že někoho přiberu. Nic víc.“ Rozčileně snědl několik soust. Nepřestávala ho pozorovat. Nakonec odložil vidličku a oslovil ji, aniž by uhnul pohledem: „Nepřijde sem, Anno. Příliš by tím riskoval. Kromě toho ho chytnou, než se stačí dostat někam daleko.“

„Koho chytnou, dědo?“ chtěl vědět David.

„Nikoho. A nemluv s plnou pusou.“ Otočil se znovu k Anně a řekl: „Dneska volala státní policie. Ptali se, jestli tady někoho nechci, aby hlídal dům. Jen jako bezpečnostní opatření. Řekl jsem, že ne.“

Sklopila pohled na talíř. Delray poklepal na stůl. Vycítila vibrace a znovu k němu zvedla oči. „Upřímně řečeno si nemyslím, že hrozí nějaké nebezpečí, ale jestli chceš, zavolám jim a jejich nabídku přijmu.“

Přijmout někoho, aby střežil jeho rodinu, znamenalo připustit vlastní strach z útěku Carla Herbolda. Učinit taková drastická opatření by Delray považoval za slabost. Udělal by ten ústupek, kdyby to po něm požadovala, ale zajídalo by se mu to.

Zavrtěla hlavou, Delrayovi se viditelně ulevilo.

Rozhodl se a věc byla uzavřena. Ale ať už to přiznal, nebo ne, pochybovala, že by Jacka Sawyera najal, kdyby předchozího dne nedošlo k tomu útěku z vězení.

„Co asi má Jack k večeři?“ David se předklonil, aby oknem viděl na přívěs.

Jejich dny byly tak předem dané a předvídatelné, že jakákoli změna v zaběhaném řádu znamenala něco pozoruhodného, zvláště pro pětiletého kluka s nevyčerpatelnou zvědavostí. Naučil se znakovou řeč spolu s mateřštinou, takže od chvíle, kdy dokázal používat své krátké, buclaté prsty k dorozumívání, kladl bezpočet otázek jako každé jiné dítě. Na sklonku každého dne chytaly Annu do rukou křeče, jak je zodpovídala.

„Možná Jack žádnou večeři nemá. Co bude jíst? Umí vařit, dědo?“

„Po tom nám nic není, co jí,“ řekl Delray. „Jenom tady pracuje, nic víc.“

„Možná by si se mnou mohl někdy hrát.“

„Drž se od něho dál, Davide, a myslím to vážně.“

David sklíčeně zakvílel. „Vždyť je hodný. A má taky rád dinosaury.“

„Je tady, aby pracoval, ne aby tě bavil.“

Anna si povzdechla. „Neříkal, odkud je?“

„Je to tak trochu tulák. Nikde se moc dlouho nezdržuje.“

Pátravě se na tchána zahleděla, čímž naznačila, že neporozuměla zcela jasně. „Jak tulák? Tramp?“

„Ne, pracuje. Jenom hodně cestuje. Nikdy nezůstává dlouho na stejném místě. Zítra může být klidně pryč.“

Davida ta možnost ohromila. Zeptal se: „Myslíš, že zítra odjede, dědo? Odjede, mami?“

Odpověděla, že si nemyslí, že by odjel tak brzy. Delray nařídil Davidovi, ať dojí večeři, a on ho bez dalších řečí poslechl. V skrytu si přála, aby se David Delraye vyptával dál. Chtěla sama o Jacku Sawyerovi vědět víc, ale prozatím si nechala svoji zvědavost pro sebe.

Po večerním jídle bylo vždycky na Davidovi, aby sklidil nádobí a odnosil je do dřezu, zatímco Anna s Delrayem poseděli u posledního šálku kávy a hovořili o tom, co se za den sběhlo.

Delray nebyl hovorný člověk, a proto mu mlčení nevadilo. Dnes večer byl ale zvláště zamlklý. Po chvíli se zeptala: „Četl jsi v novinách o večeři uspořádané pro Ezzyho Hardge, který jde do důchodu?“

„Už měl jít dávno, jestli chceš znát můj názor,“ podotkl. „Už mu táhne na osmdesát.“

Anna se usmála do šálku s kávou. Penzionovaný šerif nebyl o moc starší než Delray. „Měls na tu večeři jít. Byla tam spousta lidí. Hodně bys jich tam znal.“

„Tam by mě nikdo nedostal. Vstupenky byly po dvaceti dolarech.“

Nebylo to kvůli ceně lístku, že tam nešel. Nezúčastnil by se žádné společenské události, ani kdyby byl vstup zadarmo. Samozřejmě ho vůbec nenapadlo, že by třeba ona ráda šla. Ezzy Hardge byl šerifem, co se jen pamatovala. Měla za to, že si zaslouží slušné rozloučení. Kdyby však navrhla, aby tam šli, Delray by odmítl.

Než ji poprvé Dean přivedl domů, aby se seznámila s otcem, varoval ji, že Delray není zrovna vstřícný typ. Zjistila, že ho to ani zdaleka nevystihuje. Deanova matka Mary byla Delrayova druhá žena. Než mu nová rodina přinesla štěstí, zažil si Delray těžké časy. Ta hrozná léta na něm zanechala stopy.

To málo, jak se účastnil společenského života, odešlo s Mary a Deanem. Postupně mu jeho malý okruh přátel přestával dávat vědět, že se scházejí. Zřejmě si toho nevšiml ani mu to nevadilo.

Zpočátku si Anna myslela, že ho její handicap přivádí do rozpaků a že mu vadí používat znakovou řeč na veřejnosti. Nebo že má obavy, že je mladá vdova, a nerad ji nechává večer doma samotnou, zvláště potom, co se narodil David.

Nakonec jí došlo, že jeho samotářství s ní má máloco společného. Všeobecně neměl lidi rád. Nesnášel jejich zvědavost a klevetivost. Odmítl jakýkoli přátelský skutek nebo laskavost, neboť pochyboval o jeho motivech. Dával přednost životu v částečné osamělosti. Její postižení mu skýtalo dobrou výmluvu a vyhovovalo mu.

„Zvládla jsi dneska všechno, cos chtěla vyřídit?“

Jeho otázka ji vytrhla ze zamyšlení. Najednou si na něco vzpomněla a zvedla prst, aby dala najevo, že se hned vrátí. Přinesla ze své kabelky navštívenku a předala ji Delrayovi.

„Emory Lomax.“ Odečetla mu ze rtů jméno a potom zaklení a zadoufala, že mluvil dostatečně potichu, aby to David neslyšel.

„Šla jsem do banky,“ řekla. „Pan Lomax si dal záležet a vyšel mě do haly pozdravit.“

„Ten kluzký všivák.“

Ačkoli jí to slovo trochu vypadávalo z kontextu, pochopila, co má Delray na mysli. „Kluzký“ na úředníka, který vyřizoval půjčky, dokonale sedělo. Kdykoli se jí dotkl, což bylo pokaždé, když se s ním potkala, měla pocit, že se potřebuje okamžitě umýt. „Požádal toho pokladníka, co umí znakovou řeč, aby mu tlumočil.“

„Co měl na srdci?“

„Připomněl mi, že úroky se už měly zaplatit –“

„Poslal jsem je včera.“

„To jsem mu řekla. Říkal, že se vy dva musíte sejít a probrat, jak a kdy začneš umořovat hlavní půjčku. Nabídl se, že přijde sem.“

„To se vsadím, že jo.“

„Prý aby ti ušetřil cestu do města.“

„Hlavně proto, aby měl příležitost si to tady omrknout.“ Delray si vzal ze skleničky párátko, sevřel je mezi zuby a zvedl se. „Jdu se kouknout na televizi. Možná tam budou dneska večer nějaké dobré zprávy.“

Rozhovor bankovního úředníka s Annou ho naštval. Možná měl i trochu strach kvůli té novině z Arkansasu. Když odcházel z kuchyně, podobal se Delray stárnoucímu medvědovi, který přišel o drápy a má strach, že se už neubrání.

„Zlobí se děda na mě?“ zeptal se David.

Anna napřáhla ruku, přitáhla si chlapce k sobě a pevně ho objala. „Proč by se na tebe měl zlobit?“

„Protože tolik mluvím.“

„Nezlobí se. Má starosti kvůli záležitostem dospělých.“

„Kvůli tomu pánovi z banky?“

Přikývla.

David se znechuceně zašklebil. „Nemám ho rád. Smrdí jako ústní voda.“

Se smíchem naznačila: „Ani děda ho nemá rád.“

„Ty jo?“

Otřásla se. „Ne!“

Emory Lomax s ní nedokázal hovořit, aniž by jí přitom nejezdil prsty po paži nebo jí nedržel ruku příliš dlouho po tom, co mu ji stiskla. Rozhodně ho nikdy nepovzbuzovala. Byla zdvořilá, nic víc. Ale Lomaxovo ego nedokázalo oddělit společenské způsoby od flirtování. Až se jí příště dotkne, měla by mu říct, že je otrapa a aby na ni nesahal.

Dokázala bych přimět toho pokladníka, aby to přetlumočil? vrtalo jí hlavou.

„Je čas se vykoupat,“ řekla Davidovi a postrčila ho do schodů.

Když se cákal ve vaně s flotilou plastikových lodiček, začala si jako vždycky čistit obličej. Obvykle k tomu přistupovala jako k nezbytné, nijak podstatné proceduře, kterou prováděla bez zvláštního přemýšlení.

Nicméně dnes večer si chvilku pozorně prohlížela obličej v zrcadle nad umyvadlem. Ty nenáviděné pihy mělo na svědomí letní slunce. Nesmí zapomenout natřít se ochranným krémem, než půjde ven. Hluboké modré oči zdědila po otci. Malý nos po matce. Naštěstí po nich obou zdědila to nejlepší.

Naneštěstí ztratila rodiče příliš brzy. Zemřeli pár měsíců po sobě, krátce poté, co se vdala za Deana – matka na rakovinu jater, otec na srdce.

Přála si, aby se dožili jejího zdravého, slyšícího syna. Samozřejmě si přála, aby se ho dožil i Dean.

Ztratila se sebou trpělivost, že se zaobírá takovými skličujícími věcmi, a vytáhla Davida z vany. Trvalo mu věčnost, než se utřel, oblékl si pyžamo a vyčistil si zuby, odkládal odchod do postele, dokud ho mírně nepokárala. Když konečně položil hlavu na polštář, usedla k němu na kraj postele, aby se pomodlil.

Zavřel oči a složil si ruce pod hlavou. Odezírala z jeho rtů známá slova. „Bůh žehnej tatínkovi, který je už v nebi. Bůh žehnej dědovi. Bůh žehnej mamince. Bůh žehnej Jackovi.“

Nebyla si jistá, že mu správně porozuměla. David málokdy měnil svoji modlitbu. Od chvíle, kdy začali s rituálem před usnutím, zřídka přidával nějaká další „požehnání“. Jednou to bylo za mývala. Zacházeli s ním jako s domácím mazlíčkem, každý večer mu na verandu připravili něco k snědku a pak z domu pozorovali, když přišel hodovat. Jednou ráno ho Delray našel mrtvého na cestě hned před jejich bránou. Někdo ho přejel. Několik večerů se za něho David modlil.

Jindy si žádal boží milosti pro plyšového medvídka, kterého nedopatřením zapomněl u McDonalda. Když zjistili, že tu hračku nemá, a vrátili se pro ni, byla už pryč. Na medvídka se vzpomínalo asi týden.

To byly jediné dvě výjimky, na které se pamatovala.

Bylo ale zas tak překvapivé, že David zahrnul Jacka Sawyera do svých modliteb? Něco tak vzrušujícího, jako byl jeho příjezd, se Davidovi dlouho nepřihodilo.

Chlapci Davidova věku musel Sawyer připadat jako postava z dobrodružného příběhu. Nebyl tak starý jako Delray, jistě je o víc než dvacet let mladší. Nebyl tak rozměkle obtloustlý a bledý jako dětský lékař, který ho měl od narození na starosti. Neměl mírně okázalé vystupování pastora, který je občas přicházel navštívit, i když poslední mše, které se zúčastnili, byla pohřební bohoslužba za Deana. Jack Sawyer se nepodobal žádnému muži z malého světa jejího syna.

Se svými vysokými botami, indiánským nožem, znalostí dinosaurů a otřískaným malým náklaďákem – vybledlým oranžovým chevroletem, který vystavoval na odiv svoje šrámy pyšně jako válečný veterán – nebylo divu, že udělal na Davida tak ohromující dojem.

Po posledním amen otevřel David oči. „Myslíš, že mě má rád, mami?“

Nemělo smysl hrát si na nechápavou a předstírat, že neví, že je řeč o Jacku Sawyerovi. „Určitě má. Kdo by tě neměl rád?“ Natáhla ruku a zašimrala ho na břiše.

Obvykle si lechtání užíval a chtěl, aby ho lechtala dál, i když už chtěla skončit. Tentokrát ale neodpověděl obvyklým hihňáním. Místo toho se překulil na bok a složil si ruce pod tvář. „Až vyrostu, budu tak velký jako Jack?“

„Možná budeš i větší.“

„Moc rád bych mu ukázal svoji knížku o dinosaurech.“ Nato mohutně zívl a zavřel oči.

Anna zůstala sedět na kraji postele, hladila ho po vlasech, srdce a hrdlo se jí svíralo, jak se tak na něho dívala, a přála si, aby ho byl Dean měl možnost poznat. Dean by byl báječný otec. O to je David ochuzen.

Jediný dospělý muž v jeho životě je Delray. Je to dobrý člověk. Navenek se zdá přísný, ale popravdě je laskavý. Nemůže ale Davidovi nahradit otce. Je mu zatěžko projevit náklonnost. Nedokázal by se chovat pošetile. Málokdy se smál. Davidova neustálá činorodost ho obtěžovala. A co hůř, dával to najevo.

Nikdy nemluvil o svém prvním manželství ani o potížích, které to mělo za následek, ani o onom létě, kdy všechny problémy vyvrcholily. Jako by jeho život začal roku 1976 a předchozí léta patřila do života jiného člověka. Přál si na ten život zapomenout. Pohřbil zlé vzpomínky hluboko v sobě. Nepochybně zažil dny, kdy na ně skutečně zapomněl.

Útěk Carla Herbolda z vězení je naneštěstí všechny probudil k životu.

KAPITOLA OSMÁ

„Nemám moc návnady, Ezzy. Je děsný horko.“ Burl Mundy rozevřel hnědý papírový pytlík a vhodil do něho sáček chipsů a čokoládovou tyčinku.

„Asi máš pravdu, ale musím se něčím zaměstnat.“

„Ještě sis nezvykl, že jsi v penzi?“

„Podle mýho si nezvyknu nikdy.“

„Vím, co chceš říct. Vedu tadyhle ten obchod prakticky celý svůj život. Vynesou mě odtud nohama napřed.“

„Budu potřebovat trochu těch cvrčků,“ řekl Ezzy. „A semhle mi dej pár sodovek.“ Postavil na zamžený skleněný pult chladicí box.

„Co takhle místo toho nějaké to pivo?“

„V žádným případě. Musím dneska večer domů.“ Mundy se uchechtl. „Cora pořád brojí proti pití, viď?“

„Baptistka do morku kostí.“ Ezzy zaplatil hotovými. „Mělo by to být dost i za benzín.“ Natankoval benzín do malého motorového člunu, než vešel dovnitř. Posbíral sáček s jídlem, krabičku cvrčků, které koupil na návnadu, a chladicí box, v němž měl nyní dvě plechovky dr. Pepper. „Děkuju, Burle.“

„Ať ti berou, Ezzy.“ Než Ezzy stačil projít dveřmi, Burl znovu nastavil otáčivý větrník, pohodlně se usadil a vrátil se k ohmatanému paperbacku od Louise L‘Amoura.

Ezzy odložil nákupy do člunu, kde už měl uložené rybářské náčiní. Neměl drahé ani složité vybavení, nebyl žádný zaujatý rybář. Protože každý den v roce musel být v kteroukoli hodinu k dispozici, nemohl si jako šerif v chudém okresu plánovat nic pro volný čas. Ezzyho kancelář se vždycky potýkala s nedostatkem pracovníků a peněz. V důsledku toho byl přes padesát let čtyřiadvacet hodin denně, sedm dní v týdnu, tři sta pětašedesát dní v roce přepracovaný.

Dokonce i kdyby mu jeho náročné zaměstnání skýtalo více času na odpočinek, pochyboval, že by našel zvláštní zálibu v rybaření, golfu, lovu nebo v kterékoli jiné zábavě, kterým holdovali ostatní muži. Zkrátka ho to nezajímalo. Nic ho nepohlcovalo víc než jeho práce. Miloval ji. Jeho život se točil kolem ní. Dokonce i ve spaní na ni myslel.

Dnes, jak se tak plavil na člunu a vlekl za sebou udici, toužil po tom, aby ještě pracoval.

Jaro bylo neobvykle suché, takže hladina řeky klesla a proud tekl líně. Jako by řeka nespěchala, aby o pár set mil jižně vtekla do moře. Sluneční světlo proměnilo nehybnou hladinu v jiskřící zrcadlo, které útočilo na jeho brýle proti slunci.

Tam, kde se řeka zužovala, vytvářely větve stromů stinný baldachýn. Byly to vítané úseky dočasného chladu. Nevanul žádný vítr. Nepohnul se ani list. Rostlinstvo na březích vadlo v tíživém vedru, takže krajina vypadala bezútěšně. Želvy a vodní hadi se dali rozpoznat jenom podle hlav, maličko vystrčených nad hladinou kalné vody při břehu. Byli příliš lhostejní, než aby se namáhali plavat. Dokonce i cikády cvrkaly bez nadšení.

Když Ezzy nasměroval člun ke břehu, měl už košili celou propocenou. Vystoupil ze člunu a zatáhl jej mezi vysoké, suché rákosí. Nemusel to místo ani hledat. Znal ho jako vlastní boty. Popravdě řečeno, strávil mnohem víc času prozkoumáváním tohoto terénu než pohlížením na vlastní obličej. Nedopočítal by se, kolikrát sem za posledních dvaadvacet let zašel. Věrně se vracel jako poutník ke svatyni. Nezkoumal tohle nutkání příliš do hloubky ze strachu, že by zjistil, že je to nezdravé a že jen přímo posedlý člověk v tom může pokračovat.

Ale přicházel sem stejně a naléhavě to zpropadené místo žádal, aby vydalo své tajemství.

Mnohokrát tady dokonce padl na kolena. Ne aby se modlil, ale aby mohl lézt po kolenou a kousek po kousku místo prozkoumávat, a přitom se dožadoval, aby mu poskytlo byť i sebemenší náznak toho, co se stalo Patricii McCorkleové.

Tenhle bezvýznamný flíček země se stal středobodem vesmíru šerifa Ezry Hardge.

To proto Cora případ McCorkleová tolik nenáviděla. Proklínala jej kvůli tomu, jakou daň si na něm vybral. Nejdříve v času, který mu věnoval. Prozkoumal všechny právní kličky, aby stanuli před soudem ti, o nichž si myslel, že mají dívčinu smrt na svědomí. Když se posléze ukázalo, že toho cíle nedosáhne, upadl do deprese, která mu téměř zničila manželství.

Cora vyhrožovala, že od něho i s dětmi odejde, jestli se z toho nedostane. Dostal se z toho. Nebo to aspoň předstíral. Většinu času ho zaměstnávala denní lopota jeho práce. Když však měl volno, kdy mohl odpočívat a radovat se ze své rodiny, dál se v myšlenkách tím nevyřešeným případem zaobíral.

Ten případ mu nedovolil, aby byl svým dětem dobrým otcem. Cora je vychovala a on do jejich výchovy jen málo zasáhl. Na jejich dětství si skoro nevzpomínal, a když, tak jenom na potíže. Nejhorší bylo, když jejich syn experimentoval s drogami. Bohudíky na to přišli včas, aby se to spravilo a nestal se z toho celoživotní problém. Dnes byl ženatý, měl dvě dcery, byl ředitelem střední školy a oporou pro ostatní.

Jejich dcera, o dva roky mladší než bratr, odešla z Bleweru, jen co dokončila střední školu. Odešla na univerzitu, aby si tak obstarala manžela, který by jí byl hoden, což se jí podařilo. Vdala se za makléře z Dallasu. Děti neměla a byla tomu ráda. Předsedala půltuctu různých spolků a klubů a trávila dny organizováním obědů a dobročinných akcí. Ezzymu byl proti srsti život, který si vybudovala s tím namyšleným, snobským panákem, kterého si vzala, ale byla zřejmě šťastná, a na tom přece záleží, říkal si.

Neosoboval si žádné zásluhy za to, jak se děti vyvedly. To všechno Cora. Kdyby je měl na starosti on, dopadlo by to s nimi všelijak.

Jeho posedlost smrtí Patsy McCorkleové zatěžovala jeho rodinný život minulých dvaadvacet let a nebralo to konce. Cora byla celá blažená, jakou budou mít volnost, až bude v penzi, ale Ezzy věděl, že tomu tak nebude, dokud zůstane tenhle případ otevřený. Pro většinu lidí to byla dávná historie. Nikdo už na to nevzpomínal ani se o to nezajímal. On ale ano. Dokonce i když si namluvil, že by to dokázal nechat plavat, novina o útěku Carla Herbolda před dvěma dny tím klamem otřásla.

Nikdy své ženě nelhal a neměl v úmyslu začít s tím teď. Lhaní by častokrát věci ulehčilo, ale Ezzy měl pocit, že klamání nemá v manželství místa. Kromě toho by Cora prokoukla i tu nejnevinnější lež.

Pravděpodobně věděla, že se dnešního dusného odpoledne nevydal na ryby.

Zanechal rybářské náčiní a krabici s živými cvrčky ve člunu, vzal z něho chladicí box a sáček a odnesl je k padlému stromu. Bůhví, jak dlouho tady ležel a jaké přírodní okolnosti způsobily, že padl. Kmen porůstal lišejníkem a plazivými rostlinami. Hmyz ho provrtal, ale stále ještě unesl Ezzyho váhu, když na něj usedl. Otevřel plechovku s limonádou a zhluboka se napil. Roztržitě se pustil do kukuřičných lupínků.

Pokaždé, když se zadíval na místo, kde naposledy vydechla Patsy McCorkleová, připomněl si ten šok, když uviděl to ráno její mrtvé tělo.

„Dotkl se jí někdo?“

Nenapadlo ho, na co jiného by se zeptal mladého, bledého, otřeseného zástupce šerifa, který byl prvním policistou na místě poté, co nějaký rybář ten hrůzný nález učinil.

„Ne, pane. Ne, Ezzy.“

„Ani ten chlap, co ji našel?“

„To myslíte vážně? Byl bez sebe strachy. Ani nevylezl na břeh. Jenom plul kolem. Uviděl ji, jak tady leží, a vzal to zpátky k Mundy’s Pointu, aby nás zavolal. Mám dost rozumu, než abych na místě činu poškodil stopy. Místo činu jsem zajistil.“

Tyhle řeči musel zástupce pochytit v nějakém televizním filmu, protože Ezzy se určitě takhle nikdy nevyjadřoval. Nebylo zapotřebí zajistit příliš mnoho míst činu, aby se nepoškodily stopy.

Většinou hlídkovali a udržovali všeobecný pořádek. Volali je, aby zarazili rvačky, které se strhly v pivnicích, nebo aby urovnali spory mezi rozhádanými rodinnými příslušníky, případně aby dali pod zámek opilce, který vyváděl a mohl by začít něco rozbíjet.

Došlo k několika násilnostem, po nichž zůstali mrtví, ale při těchto řídkých příležitostech byla motivace jasná. Ozbrojená loupež. Napadení se smrtící zbraní. Týrání manželky. Pachatel měl obvykle motiv, který, i když nebyl ospravedlnitelný ani zákonný, byl alespoň jasný.

Nesmyslné zločiny, k nimž nedocházelo z žádného jiného důvodu než z čiré zlovolnosti, byly páchány někde jinde. Ve velkých městech. V městských ghettech. V okrese Blewer v Texasu to bylo něco neslýchaného. Takže ani zástupce, ani Ezzy, který už byl ostřílený policista, nikdy nic tak hrozného neviděli.

Ležela obličejem dolů na kusu zdupané trávy. Doslova. Neměla ani hlavu otočenou ke straně. Jednu paži měla pod sebou. Druhá jí ležela podél těla dlaní nahoru, s prsty mírně pokrčenými. Nohy měla rozhozené. Měla na sobě sandály. Jinak nic. Bylo to v létě, takže byla opálená, až na bílý proužek přes záda a hýždě.

Ezzymu připadalo neslušné, aby tam takhle očumovali její nahé tělo. Vystupovali jako zástupci zákona, ale přesto, stejně jako její vrah – Ezzy se okamžitě dovtípil, že se stala obětí zločinu – připravovali tuhle mladou ženu o veškerou důstojnost a úctu.

„Máme to blbý, že včera v noci tak hustě pršelo,“ podotkl zástupce, když si stejně jako Ezzy všiml, že se dívce v prohlubince v kříži nashromáždila dešťová voda. „Nejspíš se smyla spousta stop.“

„Budeme muset pracovat s tím, co máme.“

„Ano, pane.“ Zástupce si otřel zvlhlý horní ret složeným kapesníkem. „Myslíte, že byla zavražděná?“

„Nevypadá to na přirozenou příčinu smrti, nemám pravdu?“

Ze stromu se ozvalo hněvivé zavřeštění sojky a přivedlo Ezzyho zpátky do přítomnosti. Nacpal prázdný obal od lupínků zpátky do sáčku a jejich slanost zaměnil za sladkou tyčinku, po které až trnuly zuby. Okusoval růžovou tyčinku, zvedl se a přešel k místu, kde kdysi ležela Patsy McCorkleová.

„Pane jo. Co to tady máme, Ezzy?“

Ezzy se polekaně rozhlédl, skoro čekal, že se z lesa vynoří starý Harvey Stroud. Koroner byl mrtvý patnáct let a dva roky předtím odešel do důchodu, ale jeho hlas se tady teď rozléhal stejně skutečně, jako když před léty poklekl vedle mrtvoly Patsy McCorkleové a nasadil si brýle, aby líp viděl.

Ezzy se zeptal: „Vzal sis s sebou foťák?“

„Ten chlápek z Banneru jde hned za mnou.“

Ezzy doufal, že se tu novinu podaří udržet v tajnosti, dokud nebude mít možnost položit pár předběžných otázek Patsyiným blízkým přátelům. Rovněž chtěl dopřát McCorkleovým čas, aby se vzpamatovali z šoku a připravili na nápor spekulací, které smrt jejich dcery vyvolá. Jelikož ale Stroud přizval fotografa od novin, do oběda o tom bude po městě mluvit kdekdo.

„Můžeš už něco říct, Harveyi?“

„Nespěchej na mě. Sotva jsem sem přišel.“ Soustředěný na svoji práci studoval tělo z různých úhlů, aniž by se jej dotkl. Nakonec řekl: „Na krku má modřinu.“ Špičkou propisovačky ukázal na nafialovělý flek.

„Od škrcení?“

„Možná.“

„Byla znásilněná?“

„Pravděpodobně. Tady to na stehnech vypadá jako sperma.“

„Kristepane.“

„No jo.“

Dorazil fotograf, celý dychtivý nasekat fotografie, dokud se neocitl tváří v tvář ponuré realitě dívčina těla. Vyhodil snídani do křoví a pak seděl s hlavou mezi koleny a opakovaně je ujišťoval, že to není poprvé, co vidí nahou ženu – jenom poprvé vidí mrtvou. Nějakou chvíli trvalo, než se natolik vzpamatoval, aby mohl udělat fotografie, které Stroud požadoval.

Nedaleko od těla parkoval vůz zaregistrovaný na Patsy. Poblíž našel Ezzy hromádku oblečení. S pomocí pinzety každý kousek uchopil, prozkoumal jej a pak opatrně vložil do označeného plastikového sáčku. Byly zde halenka a sukně, podprsenka a kalhotky. Déšť je promáčel, ale pokud Ezzy viděl, nebyly v látce trhliny ani nechyběly knoflíky, což by naznačovalo, že z ní oblečení strhli násilím. Šaty samozřejmě vyžadovaly další zkoumání.

Dveře u řidiče i u spolujezdce byly dokořán. Z toho usoudil, že ji sem někdo doprovázel. Prázdné láhve od kořalky, jedna na podlaze vozu, druhá v blátě opodál, svědčily, že se tady slavilo.

„Co její nehty, Harveyi?“

„Má je nalakované načerveno. Žádný nemá zlomený ani natržený ani nekrvácí. Nezdá se, že by pod nimi něco měla. Samozřejmě je v laboratoři očistím.“ Koroner rovněž upozornil, že nemá žádné modřiny ani na zápěstích, ani na kotnících, nic, co by naznačovalo, že by byla svázaná, že měla roubík nebo že by došlo k zápasu.

Očividně Patsy McCorkleovou nijak neznepokojovalo. Přijít sem se svým společníkem a nečekala, že zemře.

Ezzy zaslechl vysílačku, okamžitě se vrátil k hlídkovému vozu a ozval se do mikrofonu: „Ano, Jime?“

„To McCorkleovic děvče bylo včera večer U Kola,“ sdělil mu zástupce šerifa Jim Clark.

Cora a její skupina abstinentů se po léta snažila, aby se v okrese odhlasoval zákaz pití alkoholu, ale pijani si obhájili své. Návrhy abstinentů nikdy neuspěly. Nicméně uspěli v tom, že bylo zakázáno prodávat alkohol na území města. Obchody s baleným pitím a hospody tudíž lemovaly z obou stran státní dálnici hned od hranic Bleweru. Podnik U Kola byl právě takovým klubem.

„S kým jsi tam mluvil?“

„S člověkem, co mu to tam patří. Jmenuje se Parker Gee. Včera večer obsluhoval u baru. Říká, že tam Patsy McCorkleová byla několik hodin a odešla kolem půlnoci.“

„Sama?“

„S bratry Herboldovými.“

KAPITOLA DEVÁTÁ

Na psacím stole Emoryho Lomaxe zazvonil telefon. To vyrušení ho otrávilo, stiskl tlačítko na intercomu: „Kdo volá, paní Presleyová?“

„EastPark Development.“

Okamžitě změnil postoj. „Spojte mě.“

Byl zabraný do papírování, ale to mohlo počkat. Na téhle práci v bance jeho budoucnost nezávisí. Tahle banka je směšně zanedbatelná ve srovnání s obchody, které provádí EastPark Development v Houstonu. Tuhle bezvýznamnou operaci by mohli zaplatit stokrát za sebou a pořád by to pro ně byly drobné.

„Ahoj, Glene,“ spustil bodře. „Jak to jde v –“

„Čekejte na spojení s panem Connaughtem.“

Emory svraštil čelo, nešlo mu pod nos, že mu sekretářka tak bryskně utla řeč, ani to, že ho nevolá Connaught osobně, ale nějaká podřízená, což je ponižující.

Byl nucen držet sluchátko a poslouchat hudbu téměř tři minuty, než se ozval Connaught. Bez jakýchkoli úvodních řečí či zdvořilostí se zeptal: „Dostal jste ten materiál, co jsme vám poslali, Lomaxi?“

„Včera. Vypadá to fantas –“

„Jak Corbett zareagoval?“

„Já… tedy, ještě jsem s ním o tom nemluvil. Jak jsem říkal, sám jsem to dostal teprve včera. Neměl jsem čas si to prostudovat.“ Z ticha na druhém konci linky mu přejel mráz po zádech. „Ale mluvil jsem s jeho snachou. Souhlasila se schůzkou. Mám v plánu si dnes večer všechny podklady projít. Naučit se je nazpaměť, když bude zapotřebí. Všech čtyřicet šest stran.“

Jestli si myslí, že bude večer trávit čas tím, že se bude probírat všemi těmi nesmysly o projektech a stavebních fázích, finančních rozvahách a stavebních nákresech, tak to se pletou. Tenhle obchod jim dokáže zařídit a nepotřebuje k tomu všechny tyhle nudné jednotlivosti znát.

„Jistě chápete, odkud pocházím, Glene,“ řekl svým nejpřesvědčivějším tónem. „Nechci poskytnout Corbettovi žádný prostor pro manévrování. Než za ním půjdu, chci se s tím materiálem zevrubně seznámit. Tím způsobem dokážu vyvrátit jakoukoli námitku, s kterou přijde, a zároveň ho to oslní.“

„Jestli se na tu práci necítíte, rádi bychom to věděli hned.“

Emorymu udělalo srdce kotrmelec. „Ale cítím!“

„Jste pro nás příhodná volba, protože máte na starosti Corbettovy záležitosti. Znáte stav jeho financí. Jinak řečeno, tím, že použijeme vás, ušetříme jeden krok. Jestli ovšem nesplníte očekávání, budete nahrazen.“

„Prosím vás, Glene. Tohle je pro mě stejně důležité jako pro vás.“

„To pochybuju. Kdy se mi ozvete?“

„Brzy.“ To nestačí. „Velice brzy.“ Ještě pořád to nestačí. „Hned potom, co promluvím s Corbettem.“

„Budu čekat.“

Emory zůstal schlíple sedět se sluchátkem v ruce, jako chlap, který se na nic nezmůže. To přirovnání ho dvakrát nepovzbudilo, zavěsil, prudce se otočil na otáčivé židli a zadíval se z okna, které vedlo na hlavní ulici Bleweru. Banka měla patro, ale byl rád, že jeho kancelář je v přízemí. Okna byla tónovaná, takže ven na chodník viděl, ale nikdo neviděl dovnitř. Jak tak pozoroval chodce, bavil se tím, že dělal obscénní posunky na lidi, které neměl rád, a po libosti si prohlížel atraktivní ženy. Málokdo prošel kolem, aniž by si v temném skle nezkontroloval, jak vypadá. Rád si namlouval, že když nějaká pěkná dívka nebo žena na nákupech otočila hlavu do okna, dívá se na něho.

Včera viděl Annu Corbettovou přicházet od vedlejšího bloku. Kráčela s chlapcem po chodníku a zastavovali se před různými výklady. Usmál se, když postřehl, že s děckem mluví znakovou řečí.

Pozoroval je, jak přecházejí ulici a míří ke vchodu do banky, čímž mu umožnila, aby ji mohl v hale překvapit. Stála za pohled. Pěkná, souměrná postava. Pevný zadek. Přes prsa nic moc, ale chlad klimatizace způsobil, že se jí rýsovaly bradavky.

A když si pomyslel, že tím vším se plýtvá na starého chlapa. Každý věděl, že s ní spí. Žili tam venku spolu už šest let. Jasně, že s ní spí.

Z Corbettova hlediska to bylo pochopitelné. Ale proč se ona spokojuje s takovým plesnivým strejcem? Nejspíš proto, že je hluchá, usoudil Emory. V tom to musí vězet. Myslí si, že její tchán je to nejlepší, v co může doufat. Emory měl v plánu jí ukázat, že to může být jinak.

Při tom pomyšlení se mu rozlil po tváři úsměv. Dlouho mu však nevydržel. Ta hluchá holka je až na druhém místě. Nejdřív musí dodat firmě EastPark Development to, co jim slíbil. Nepovedlo by se mu to, kdyby se nechoval přívětivě. Zkusil tenhle přístup. Jeho pokusy stát se Corbettovým finančním poradcem a důvěrníkem se nesetkaly s úspěchem.

Connaught a ostatní začínali být nervózní. Čas kvapil. Dokud však Corbett splácel půjčku v termínu, mohl takhle vydržet léta. Emory měl strach, že EastPark poskytne tu příležitost někomu jinému nebo se toho projektu vůbec vzdá a stáhne svoji nabídku. Pak bude v loji. Zůstane trčet v oddělení půjček téhle banky po zbytek života a bude pracovat jen za mzdu.

Protože to stále byla jedna z mála bank v rodinném držení a pod rodinným vedením, měl jen nulovou šanci na postup. Prezident banky měl dva syny, stejně suchopárné a bez humoru, jako byl sám. Všichni byli namyšlení, držgrešle, trvali na dodržování pracovní doby a služba veřejnosti pro ně byla vším. Nikdo z nich ho neměl zrovna v lásce.

Mohli ho stejně tak dobře vyhodit nebo zaměstnávat dál.

Potřeboval jedno, nový plán útoku. Ano. Něco smělého.

Smělého. Jaké je to ohromné slovo. Až se o tom později bude mluvit – a Emory nepochyboval, že bude – lidi řeknou: ‚Nikdy by se to neuskutečnilo, kdyby Lomax neučinil ten smělý krok. Ten Lomax má ale kuráž, jinak by nikdy neudělal nic tak smělého.‘

Nepřítomně zíral tónovaným sklem a přál si, aby se dostavila inspirace.

Zaznamenal však pouze otlučený náklaďák, jak si to pomalu šine po hlavní ulici.

KAPITOLA DESÁTÁ

„Podle všeho je v pořádku,“ řekl Delray do telefonu.

„Dneska ale člověk nemůže být dost opatrný. Chci říct teď, když –“

„Vím, co chcete říct,“ přetrhl mu Delray řeč. Člověk na druhém konci linky si musel uvědomit, že šlápl vedle, protože spěšně dodal: „Mějte na paměti, že jsem tohle udělal, jen abych vám osobně prokázal laskavost. Na tento druh detektivní práce se moje agentura nespecializuje.“

„Chápu.“

„Rád bych vám navrhl jedno. Dovolte mi, abych k vám poslal ozbrojeného strážce. Jenom dokud, ehm, se to nepřežene.“

„Děkuju, ale ne!“ Delray se vyjadřoval bez obalu. „Vážím si toho, co jste pro mě udělal. Zvláště když to není přímo váš obor. Víc ale nepotřebuju. Na shledanou.“

Zavěsil, hněvem v obličeji celý rudý. Požádal majitele místní detektivní agentury, syna jednoho svého už zemřelého kamaráda, s nímž svého času hrával domino, aby mu proklepl Jacka Sawyera.

Nic víc. Chlap ale nemohl odolat, aby ho tradičně nespojoval s Carlem Herboldem.

Několikrát se zhluboka nadechl a přinutil se ke klidu. Poznámky toho člověka nestojí za to, aby si jimi ohrožoval krevní tlak. Přešel v hovoru na bezpečnější půdu a soustředil se na dobrou novinu. Zpráva o Jacku Sawyerovi dopadla příznivě.

Detektivní agentura zadala do počítače jeho jméno, číslo sociálního pojištění, číslo řidičského průkazu a číslo vozu. Nepřišlo se na žádné bankroty, nesplacený úvěr ani nekryté šeky. Neposílal alimenty na žádné děti. Neměl v rejstříku žádná zatčení. Dokonce ani záznam o jízdě načerno.

Delray přistoupil k oknu obývacího pokoje, zadíval se na dvůr a přitom ty informace vstřebával. Sawyer slíbil Davidovi, že mu na rozložitý pekanový ořešák zavěsí houpačku. Včera zajel do města pro zásoby. Potom večer po práci ve vlastním volnu řezal, brousil a lakoval prkénko na sedátko. V kůlně na nářadí našel řetěz a požádal Delraye o dovolení, jestli ho může použít.

Teď upravoval délku řetězu tak, aby houpačka visela pro chlapce ve správné výšce od země. Houpačka už byla málem hotová a David poskakoval okolo a švitořil ještě živěji než obvykle.

Delrayovi se přirozeně ulevilo, když se dozvěděl, že nenajal žádného kriminálníka ani povaleče. To, že zpráva o Sawyerovi neukázala nic nepříznivého, svědčilo o Delrayově dobrém úsudku.

Proč se potom cítí maličko zklamaný? Doufal vskrytu duše, že Davidův nový hrdina má pořádný záznam v trestním rejstříku, že ho hledá FBI, IRS a další vládní úřady? Hledal nějakou dobrou výmluvu, aby mohl poslat Sawyera, odkud přišel?

Na druhou stranu by to udělal strašně nerad. Už po pouhých třech dnech by tu ztrátu zaznamenal. Na konečný úsudek bylo samozřejmě ještě brzy, ale dosud si nemohl na Sawyerovu pracovní morálku stěžovat. Pracoval celý den tak, jak se zavázal, a ještě o něco víc. A pracovní den byl o hodně jednodušší, když tady byl ku pomoci další pár rukou a pevná opora. Už nemohl dál namítat, že žádnou pomoc nepotřebuje. Přítomnost Jacka Sawyera ho přesvědčila, že je tomu jinak.

Bylo mu ale proti srsti, že se tam Sawyer, jak je den dlouhý, motá, a že je tak blízko. Nerad někoho jiného na svých pozemcích viděl. Zvláště pak ne muže, a už vůbec ne muže, o kterém vlastně nic neví.

S Annou a Davidem tady sami žili už dlouho. Byli na sebe přivyklí. Jeden den od druhého se jen málo lišil. Když se ráno vzbudil, rád věděl, co může od celého dne očekávat. Oni tři se dopracovali k vyhovujícímu, pohodlnému způsobu života. Jejich život měl řád, a tak se to Delrayovi zamlouvalo. Závisel na tom jeho klid mysli.

Jack Sawyer poruší zaběhaný řád jejich života. Kdokoli čtvrtý by tak učinil. Jeho pobyt tady bude takové následky určitě mít. To, co Delrayovi leželo v hlavě, byla povaha těch následků.

Pro Davida se stal jednoznačně hrdinou, kterého uctívá. David je ale děcko a dá se na něho snadno zapůsobit. Má přelétavé zájmy, které se neustále a rychle mění. Dnes to jsou dinosauři, zítra by to mohly být rakety nebo sopky nebo džungle. Davidovo poblouznění Jackem Sawyerem Delrayovi těžkou hlavu nedělalo.

Ale co Anna?

Ohlédl se po ní přes rameno. Seděla na čalouněné pohovce s nohama pod sebou, u lokte sklenici chlazeného čaje, v klíně knihu. Až na to, že nečetla. Vyhlížela druhým oknem na strom, houpačku, chlapce a toho muže. Vycítila, že ji Delray pozoruje, pohlédla na něho a rychle se vrátila ke čtení.

Její provinilá reakce ho rozčílila a utvrdila v nejhorších obavách.

Měl pocit, že se potřebuje uklidnit trochou tabáku, a vykročil ze dveří. Jen co překročil práh a vyšel na verandu, začal na něho David volat, ať ho jde pohoupat.

„Jack říká, že se nemůžu houpat moc vysoko, než tomu přijdu na kloub. Myslíš, že zítra už tomu přijdu na kloub, Jacku?“

Cestou přes dvůr si Delray vsunul do úst kus tabáku. Pak se postavil za houpačku a strčil do ní. „Můžu se houpat víc, dědo,“ postěžoval si David. „Nejsem malej.“

Jack se opřel o kmen stromu. „Varuju vás, Delrayi. Ve chvilce vás utahá.“

David začal vrčet jako letadlo. Pokaždé, když se k němu houpačka přiblížila, Delray do ní jemně strčil. Vrhl pohled na Sawyera. „Našel jste včera cestu? Po městě, chci říct.“

„Jel jsem rovnou za nosem a podařilo se mi se neztratit.“ Delray přikývl. Ještě několikrát strčil do houpačky. „Nemusíte tady večer zůstávat, víte. Po práci si můžete jít, kam chcete, pokud budete při návratu za sebou zamykat bránu.“

„Děkuju, ale kam bych šel?“

„V Bleweru je nové multikino. Město je na ně moc pyšné.“

„Kino si nemůžu dovolit. To, co chtějí za lístek, o pytlíku popkornu nemluvě, je do nebe volající zlodějna.“

„Slyšel jsem, že v některých nočních klubech je pěkně živo.“

Sawyer se tiše zasmál. „Určitě víc živo, než mám já páry.“

„No, jsou i jiná místa, kde se můžete potkávat s lidma. Snacha a já se držíme doma, ale osamělý muž jako vy, když tady takhle trčí, může postrádat… společnost.“

„To bych mohl,“ řekl Sawyer a poškrábal se vzadu na krku. „Ale nemám dost energie, abych to vyhledával. Ke konci pracovního dne jsem úplně vyždímaný.“

„Pro svobodné se svého času pořádala setkání, kde se četla bible. Nevím, jestli se pořád ještě scházejí, ale můžu se pozeptat.“

„Až zas tak vyždímaný nejsem.“

Delray se zasmál, ale nešlo mu to od srdce a Sawyer si jasně všiml, že chodí okolo horké kaše. Zeptal se: „Leží vám dneska něco na srdci, Delrayi?“

Sawyer mu hned začal říkat křestním jménem. Neviděl důvod, proč z toho dělat vědu.

„Proč se ptáte?“ chtěl vědět Delray.

Sawyer pokrčil rameny. „Tak mi to připadá.“

Je vnímavý, pomyslel si Delray. Ale vždyť už pracují bok po boku tři dny. Když s někým dřete do úpadu, začnete se v něm vyznávat. Stejné to bylo s Deanem. Mezi ním a synem bylo neobyčejné pouto. Zocelené potem, který každý z nich na těchhle pozemcích vypotil. Když nesportoval nebo se nezabýval nějakými jinými svými zálibami, pracoval s ním Dean, vždycky když přišel ze školy - přes léto, když byl na přípravce na vysokou, až do doby než ho vzali do armády.

Najednou vyhrkl: „Nějaký lidi chtějí koupit ranč.“

Vycítil v Sawyerovi napětí, přestože se ani nepohnul. „Nevěděl jsem, že to tady prodáváte.“

„Neprodávám. Je to hotové peklo. Ten chlap mě věčně otravuje. Zastupuje nějaké lidi. Řekl jsem mu, že to neprodám nikomu. Odmítnutí nebere na vědomí.“

„Víc, dědo!“

„Počkejte, budu ho chvíli houpat.“ Jack Delrayovi pokynul, ať ustoupí stranou, a přešel za houpačku. „Teď se dobře drž, Davide.“

„Budu, Jacku. Rozhoupej mě hodně.“ Jack strčil do houpačky.

„Co je to za lidi, Delrayi?“ Delray vyplivl tabákovou šťávu.

„Nějaký projektanti. Z Houstonu. Ten chlap – Lomax se jmenuje – mi strčil do poštovní schránky nóbl desky plný různých nákresů a grafů. Po večeři jsem si to prošel.“

„A co?“

„Stručně řečeno, chtějí rozkouskovat můj ranč na akrové parcely pro bohatý, aby si tam postavili víkendový domy. Chtěj vystavět golfové hřiště, klub, bazén, tělocvičny.“

„Viděl jsem, jak něco podobného dělají všude možně,“ řekl Jack. „Stačí uvidět prázdné místo a hned další týden tam někdo postaví restauraci s rychlým občerstvením nebo skladiště. Někteří lidi si myslej, že když je někde prázdný kus země, musí na něm něco stát.“

„Ten Lomax si sem o tom přijde za pár dní promluvit.“

„A jak on se na to dívá?“

„Nevím. Je mi to jedno. Nezměním názor. Je to moje konečná odpověď. To setkání bude ztráta mého i jeho času, ale trval na tom, že přijde, takže mu tu schůzku asi dlužím.“

„Nedlužíte mu vůbec nic.“

Delray na něho pronikavě pohlédl. Sawyerův obličej tonul ve stínu, takže dost dobře neviděl, jak se tváří. Nicméně tón jeho hlasu mluvil sám za sebe. Sawyer by z boje nevycouval. Možná že s tímhle jeho novým pomocníkem není tak snadné pořízení, jak se zpočátku zdálo. „Přinejhorším budu mít příležitost říct Lomaxovi, aby si to strčil víte kam,“ řekl Delray.

„Co si má kam strčit, dědo?“

Jack se na Delraye spiklenecky zazubil.

Chtěl mu ten úsměv oplatit, ale měl pocit, že by to mohlo jejich vztah ohrozit. Je přece jeho šéf, a ne nově nalezený přítel. Vlastně mezi nimi není vůbec žádný vztah. Popravdě už litoval, že se Sawyerovi svěřil se svým názorem na prodej ranče. Propůjčovalo to Sawyerovi postavení, které si nezasloužil. Vyplivl tabák a řekl: „Jdu domů. Uvidíme se ráno. Pojď, Davide.“

„Zrovna jsem se začal houpat, dědo,“ škemral kluk. „Ještě chviličku. Prosím.“

„Dohlédnu, aby se dostal dobře domů,“ nabídl se Jack.

Chlapec si to na houpačce ohromně užíval a Delray vlastně neměl důvod trvat na tom, aby šel domů. „Tak dobrá. Anna pro něho stejně brzy přijde.“

David byl zase celý blažený. Zašvitořil: „Dobrou, dědo.“

„Dobrou noc, Davide.“

U dveří se Delray ještě jednou zastavil a ohlédl se na houpačku, David něco vykládal. Sawyer trpělivě naslouchal. V roli hlídače dětí vypadal spokojeně.

Ze zprávy detektivní agentury vyšel Jack čistý. Nebyl náladový. Byl inteligentní a vzdělaný. Delray ještě nepřipadl na něco, o čem by nebyl schopný mluvit. Kromě sebe. O sobě neřekl ani to nejmenší. Většinou naslouchal, byl dobrý posluchač, věděl, kdy má něco podotknout, a stejně dobře věděl, kdy má mlčet.

Byl dobrý honák a měl přímo encyklopedické znalosti o dobytku. To, co nevěděl, na to se zeptal. Tvrdě pracoval.

Nikdy se neulejval. Sám se pouštěl do další práce. Dobře se staral o nářadí, které po použití uklízel. Byl zatraceně dobrý pomocník.

Proč se potom takový chytrý, šikovný chlap tluče z místa na místo ve starém náklaďáku, živí se příležitostnou prací, nemá rodinu, nemá přátele, nemá k nikomu a k ničemu vazby?

A co víc, spadl z nebe hned potom, co ten mizera Carl utekl z vězení.

Jestli ale existuje nějaká spojitost s Jackem Sawyerem a Carlem, měla se objevit v té zprávě.

Delray nevěřil na náhody. Opravdu ne. Byl od přírody podezíravý a až přehnaně opatrný. Ten mladý muž se mu zamlouval, ale tak úplně mu nedůvěřoval. Delray měl rád, když do sebe věci zapadaly. Jack Sawyer mu sem nepasoval.

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

„Tohle je j. Jenom ho napíšeš do vzduchu malíčkem.“

Jack to zkusil, jak mu David řekl, ale klučina zavrtěl hlavou. „Ne, musíš nejdřív napsat i. Vidíš? Potom…“

„Dobře, je mi to jasný.“ Jack to zkusil znovu.

„Tak, Jacku. Tak je to dobře. Znaková řeč ti jde.“

„Mám dobrého učitele. A co a?“

David vystrčil jazyk koutkem úst a buclatou pěstičkou ukázal znak pro písmeno. Jack to napodobil. „Takhle?“

„No, jo, tak. A co dál?“

„C.“

„C je jednoduché. Vypadá, jako když ho natiskneš. Taky umím tisknout. Maminka mě to naučila, když mi byly teprve tři.“

„To jseš chytrý.“

„Maminka to taky říká.“

„Tak jo. J-a-c.“ Vyslovoval písmena a přitom je pravou rukou ukazoval. „Pak přijde k.“

„To je trochu těžký. Takhle.“

„Takhle?“

„Ne. Musíš… počkej! Maminka ti to může ukázat. Ahoj, mami. Právě jsem Jackovi ukazoval, jak se píše jeho jméno ve znakové řeči.“

Jack, který seděl na bobku před houpačkou, se zvedl, otočil se a rozpačitě se usmál. „Ahoj.“

Anna Corbettová ho sjela tak studeným pohledem, že mu začalo vrtat hlavou, čím že ji to tentokrát naštval. Myslel si, že už mu odpustila ten neúmyslný přehmat, když se seznámili. Nakonec jí spravil auto a ušetřil jí placení za opravu. Znakovou řečí mu poděkovala.

Možná si to špatně vyložil. Co když mu říkala něco jiného? Možná „Jdi k čertu.“

Od té doby, co se nastěhoval do přívěsu, ji jen zřídkakdy zahlédl; jednou, když zalévala květiny v květináčích na předních schodech, jindy, když šla s Davidem po cestě pro poštu. A když dnes koval koně, vzhlédl a uviděl ji stát v zadních dveřích. Ve vteřině ale zmizela, takže si nebyl jist, že si ho vůbec ve výběhu všimla.

Rozhodně se nepřetrhla, aby se tam cítil vítaný. Měl dojem, že se mu vyhýbá, ale také mohl její vyhýbavosti přikládat větší váhu, než si zasluhovala.

Něco Davidovi naznačila, na což okamžitě zaprotestoval. „Nejsou tady žádní komáři, mami. Nemám ani jeden štípanec. Ani jeden.“

Řekla ještě něco. Ať už to bylo cokoli, považoval David za rozumné poslechnout. Sjel z houpačky a oznámil Jackovi: „Musím se jít vykoupat.“

„My chlapi holt musíme udělat, co je zapotřebí. Čím dřív si to odbydeš, tím dřív půjdeš spát, a o to dřív můžeš vstát a zase se houpat.“

„Budeš mě zítra houpat víc?“

„Uvidíme.“ Zvedl ruku na rozloučenou.

Anna vzala Davida za ramínka, otočila ho a zlehka ho láskyplně pleskla přes zadek, a tak ho nasměrovala k verandě. Potom Jackovi k jeho překvapení naznačila, ať jde s ní.

Ukázal si na hruď? „Já? Mám jít dovnitř?“ Krátce přikývla, nezdržovala se, aby se přesvědčila, jestli ji následuje, a vykročila za synem. Jack s ní zvědavě srovnal krok. „Ano, madam,“ řekl hlasitě.

Jen co vešli, ukázala Davidovi, ať jde nahoru. „Co budete s Jackem dělat? Můžu zůstat s váma tady dole?“

Zvedla ukazováček a na rtech se jí objevilo jedna. O dvě vteřiny později zvedla druhý prst. Dvě.

„Když začne počítat, jsem v háji,“ postěžoval si David. „Tak sebou radši hoď.“

Chlapec se otočil a dupal do schodů. Nahoře zavolal: „Dobrou noc, Jacku.“

„Dobrou.“

Anna ukázala na širokou chodbu. Z chodby se šlo na obou stranách do různých místností, ale nedopřála mu čas, aby se zastavil a nahlédl do nich, když kráčeli do zadní části domu, kde ho za schodištěm vstrčila do malé místnosti se skoseným stropem.

V jedné stěně bylo okno opatřené žaluziemi. Dvě zbylé stěny byly plné polic s knihami. U zdi stál psací stůl se dvěma klávesnicemi, jedna byla napojená na speciální telefon, aby jej Anna mohla používat. Stát poskytoval telefon, kam mohl neslyšící napsat sdělení a hlas je předal slyšící osobě na druhém konci linky. Pokud se jednalo o sdělení určené hluché osobě, pracoval systém opačně. Druhá klávesnice byla napojená na počítač. Monitor měl zapnutý spořič. Planety a meteory obíhaly na hvězdnaté obloze.

Ukázala mu na široké kožené křeslo. Posadil se a vyčkávavě k ní vzhlédl. „Teď co?“ Zvedla ruku jako dopravní strážník. „Zastavit se? Zůstat stát? Zůstat?“

Přikývla.

„Zůstat.“ Zopakoval a ona znovu přikývla, pak se otočila a nechala ho o samotě. „To jsou věci,“ zamumlal, pak naslouchal, jak kráčí do schodů, a usoudil, že jde zkontrolovat Davida při koupání. Delray už zřejmě bude v posteli.

Zvedl se z křesla a začal pomalu obcházet místnost a uvědomoval si, že je všetečný. Kdyby ale nechtěla, aby se teď tady rozhlédl, nepozvala by ho dál.

Nábytek nebyl nový, byl ale pěkně naleštěný. Listy popínavých rostlin se leskly. Všechno leželo na svém místě. Pokoj byl útulný, ale nebyl zakramařený. Anna Corbettová byla dobrá hospodyně.

Knihy na policích svědčily o širokém čtenářském záběru. Byla zde spousta životopisů a faktografických knih z nejrůznějších oborů, spolu s klasickou literaturou vázanou v kůži a nejnovější beletristické bestsellery.

Na spodní polici našel slovník znakové řeči. Zvědavě jej vytáhl a začal listovat úvodními stránkami. Fascinovalo ho, když se dočetl, že je rozdíl mezi znakovou americkou angličtinou a angličtinou britskou. Vždycky si myslel, že znaková řeč je prostě znaková řeč. Zřejmě tedy ne.

Podle předmluvy ve slovníku se znaková britská angličtina zakládá na tom, že každé slovo má svůj znak, další znaky slouží k vyjádření množného čísla, času, předpon a přípon a dalšího.

Americká znaková angličtina neodpovídá britské angličtině ani psané, ani mluvené. Je to jazyk sám o sobě. Jeden znak může pokrývat několik slov se synonymickým významem. Některé znaky převzala britská angličtina z americké, takže spolu mohou jejich uživatelé komunikovat. Byly to ale dva úplně odlišné systémy a o jejich přednostech vedli hluší vyučující zaujaté debaty.

Jack nevěděl, co si z toho má vybrat. Ale usmál se, když si prohlédl vyobrazenou abecedu a zjistil, že mu David správně ukázal, jak může vyjádřit své jméno.

Bylo zde rovněž několik stran, kde se popisovaly znaky pro běžné fráze. Pár si jich zkusil a znovu se usmál, když uviděl, že Anna skutečně řekla „Děkuji vám“, a ne nějakou nadávku.

Právě si zkoušel pár základních znaků, když se k němu Anna připojila. Přistoupila rovnou k němu, vzala mu knihu z rukou, energicky ji zaklapla a vrátila do police.

Její hrubost ho spíš zmátla, než aby se ho dotkla. Pozoroval ji, jak usedá za psací stůl a pracuje s myší, dokud neměla prázdnou obrazovku monitoru. Pak něco napsala, zřejmě sdělení pro něho. Přitáhl si ke stolu s počítačem dřevěnou židli s laťkovým opěradlem a umístil ji tak, aby viděl na monitor a ona aby mu viděla do obličeje a mohla mu odečítat ze rtů. Posadil se rozkročmo na židli obrácenou opěradlem dopředu.

Napsala do počítače:

„Proč jste přiměl Davida, aby vás učil znaky?“

Pokrčil rameny. „Chtěl jsem se to naučit.“

Prsty se jí míhaly rychleji, než dokázal očima sledovat. „Proč?“

Nabízela se jednoznačná odpověď. Znovu pokrčil rameny. „0 co jde?“

„Nepotřebujete se učit znakovou řeč. Když mi budete chtít něco sdělit, můžete mi to říct prostřednictvím Davida nebo Delraye.“

Zvedl oči od obrazovky a pohlédl na ni. „Už je mi to jasné. Tímhle způsobem mi říkáte, že my dva si opravdu nemáme co říct.“

Maličko souhlasně přikývla.

„To jako proč? Kdy jste usoudila, že nebudu dobrý při konverzaci?“ Poznal, že jí uniklo poslední slovo, takže se zeptal jinak. „Kdy jste usoudila, že se nezmůžu na pořádný rozhovor?“

Štíhlé prsty bleskurychle naklepaly. „Nemluvte se mnou, jako bych byla hloupá. Jsem hluchá, ne –“

Natáhl paži a zarazil ji. Potom udělal znak, na který se jí předtím David vyptával. Pitomá. „Pamatuji si to.“

V nádherných modrých očích se jí vystřídala směsice pocitů. Tolik o psychologii věděl, aby se domyslel, že Anna Corbettová ráda útočí dřív, než stačí někdo zaútočit na ni. Byl to pochopitelný obranný mechanismus. Jaká už je lidská povaha, museli spolužáci ve škole Annu trápit. Dokonce i dospělí, kteří to mysleli dobře, mohli být bezohlední a netaktní. Vytvořila si vlastní metodu sebezáchovy. Bojovala s nevědomostí a krutostí tím, že udeřila jako první.

„Nikdo by si nemohl myslet, že jste hloupá,“ řekl. „Vy jste…“ Natáhl se přes opěradlo židle a pracně vyťukal povýšená.

Odstrčila mu ruku a chtěla počítač vypnout.

„To tedy ne,“ řekl a znovu ji zarazil. „To by bylo moc jednoduché. Budete poslouchat… chci říct, uslyšíte, to… ksakru, víte, co chci říct.“

Odmlčel se, aby se nadechl a srovnal si myšlenky. Pozorovala ho s neskrývaným nepřátelstvím, on byl ale přesvědčený, že ji hluchota neopravňuje k tomu, aby byla hrubá. Proč by se do něho měla navážet jenom proto, že je hluchá?

„Stavíte se na zadní kvůli tomu, že jste hluchá –“

Svraštila čelo, protože mu neporozuměla. Ten obrat jí nějak unikl. Začal znovu. „Jste naježená, protože…“ Odmlčel se a Anna odměřeně přikývla, aby naznačila, že pochopila. „Co jsme se poznali, chovám se k vám mile. Vy se mnou jednáte, jako bych byl vagabund. Proč se tak chováte? Jenom proto, že já slyším, a vy ne?“

Zuřivě zavrtěla hlavou.

„Proč potom?“

Naklepala. „Protože z vás mám strach.“

Slova, která se objevila na obrazovce, ho zaskočila. Nemohla by říct nic, co by ho překvapilo nebo zasáhlo víc. „Vy se mě bojíte?“

Přesunula pohled z jeho rtů k jeho očím, pak se znovu otočila k monitoru. „Bojím se, že to ublíží Davidovi, až odejdete. A Delrayovi.“

Jack se nevesele usmál. „Teprve jsem přišel. Nepřemýšlím o tom, že bych odejel.“

„Ale odejdete.“ Napsala a poslední slovo podtrhla.

Její upřený pohled byl zneklidňující, ale odpověděl jí poctivě. „Jo. Odejdu.“

Naklepala krátkou větu. „Až odejdete, budou smutní.“

„Proč by měli?“ zeptal se.

Držela pár vteřin prsty nad klávesnicí, pak napsala: „Zaplňujete…“ Zápasila s dalším slovem. Nakonec se poradila se značně opotřebovaným slovníkem, který ležel vedle klávesnice. Napsala „prázdnotu“ a pohlédla na něho s otázkou v očích.

„To sedí,“ řekl. „Tedy chci říct, že je to správné slovo. Jenom si nejsem jist, že jste chtěla vyjádřit právě tohle.“

Přikývla a neslyšně vyslovila „právě to“ a znovu se pustila do psaní. „Delray byl nešťastný, než poznal Mary, Deanovu matku. Mary byla jeho druhá žena. Jeho první žena měla dva syny, když si ji vzal. Jeho nevlastní synové byli ničemové. Měl s nimi spoustu potíží. Opravdu velkých potíží. Když jeho žena umřela, tak…“ Znovu se odmlčela a hledala správný výraz. Pohlédla na Jacka a naléhavě mávla rukou.

„Zavrhl je? Nechtěl s nimi mít vůbec nic společného? Vydědil je?“

Přikývla a pokračovala: „To už je dávno. Delray se tváří, že se to vůbec nestalo. Začal další život s Mary. Moc ji miloval, ona však zemřela. Potom Dean. Když Dean umřel, Delray se uzavřít do sebe.“

„Uzavřel,“ opravil ji Jack roztržitě. „Jak váš manžel zemřel?“ zeptal se.

Četl slova, jak se objevovala na obrazovce. Dean Corbett byl voják. Vstoupil do armády, aby si doplnil vzdělání, vůbec nepočítal s tím, že by, co bude sloužit, vstoupily Spojené státy do války. Během Pouštní bouře ho poslali ze základny Fort Hood v Texasu do Iráku. Po skončení operace zůstala jeho jednotka v Kuvajtu, aby pomohla při čištění území. Vrátil se nezraněný, ale i tak se stal obětí.

„Plíce měl zasažené infekcí následkem hořících naftových vrtů,“ napsala. „Nejdříve to zasáhlo jednu plíci, potom druhou, až těžce onemocněl a umřel.“

Přestala psát a Jack na ni pohlédl. „Je mi to moc líto.“

Chvilku na něho upírala pohled, pak sklopila oči na své ruce, pořád ještě položené na klávesnici. Vysoké skříňové hodiny na chodbě odbily. Jack na to zareagoval, ona ne. Se svým handicapem zacházela tak obratně, že se dalo snadno zapomenout, že žije ve světě ticha.

Zeptal se, aby upoutal její pozornost: „To ještě David ani nebyl na světě?“

Sklíčeně se usmála a napsala: „Narodil se tři měsíce potom, co Dean umřel.“

Přejel si klouby ruky přes rty. Byl přesvědčený, že jsou horší věci, než žít po celý dospělý život sám tak jako on.

Příkladně ztratit otce svého dítěte dřív, než se to dítě narodí. Chtěl se jí zeptat, jestli by si dítě nechala, kdyby věděla, že tak brzy ovdoví. Ale nezeptal se. Odpověď znal. Chtěla by Davida za všech okolností.

Znovu začala psát. „Delray si podruhé vybudoval život. Nechci, aby ho znovu něco zasáhlo.“

„Přisuzujete mi větší důležitost, než si zasloužím, Anno. Nikomu nebudu chybět.“

Ještě ani nedomluvil a už vrtěla hlavou. „Nebude to vaše vina. David chce otce. Delrayovi chybí jeho syn.“ Pohlédla na něho a pokrčila rameny, závěr se sám nabízel. Jack upustil od toho, aby upozornil, že rovněž ztratila manžela, když Dean zemřel. Vrtalo mu hlavou, jestli existuje nějaký muž, který tuhle mezeru v jejím životě zaplnil.

Místo toho se zeptal: „Podobá se David Deanovi?“

Natáhla ruku dlaní dolů a několikrát ji převrátila. Pak se zvedla, vzala z police album fotografií vázané v kůži a přinesla je k Jackovi.

Na prvním snímku v albu byl Dean s Annou v jejich svatební den. Byla oblečená do tradičních šatů se závojem a celá přímo zářila. Dean byl svalnatý, fyzicky zdatný mladý muž s poctivým obličejem, jako měl Delray, ale bylo na něm znát, že má mnohem větší smysl pro humor. Vyzařoval mu z živých očí. Zeširoka se usmíval. Pravděpodobně proto, že byl po uši zamilovaný do svojí nevěsty.

„Vám dvěma to spolu opravdu slušelo,“ řekl jí Jack a otáčel stránky alba. „Jste tady šťastní.“

Důrazně přikývla.

Jedna řada snímků byla udělaná na pláži. „Svatební cesta?“ zeptal se. Znovu přikývla. Byli na nich Dean a Anna, jak popíjejí ze skleničky ozdobené papírovým deštníčkem. Dean se předváděl jako kulturista. Anna v bikinách se provokativně postavila jak na reklamní fotografii. Jack si její snímek bedlivě prohlížel, naklonil hlavu, jako by jej objektivně hodnotil. Pak k ní vzhlédl, zazubil se nadzvedl obočí. Zrudla a nezvedla oči. Zasmál se.

Pak otočil na další stránku alba a upoutal ho markantní rozdíl poslední řady snímků. Nebyly to běžné profesionálně naaranžované svatební fotografie ani bezelstné snímky ze svatební cesty. Byla to řada černobílých snímků osm krát deset.

Na prvním byl Dean Corbett. Seděl u otevřeného okna, téměř jako pouhá silueta, a vyhlížel ven. Nálada, která z fotografie vyzařovala, byla nápadně odlišná, než ta, která dýchala ze snímku ze svatebního dne. Úsměv a životní elán byly pryč. Na tomhle snímku vypadal zestárlý, zamyšlený a velice smutný.

Anna napsala. „Byl nemocný. Právě jsme se chystali odjet do nemocnice.“ Pak dodala: „Naposledy.“

Ze snímku víc než výmluvně vyzařovalo, že Dean Corbett věděl, že umírá a zanechává tady krásnou ženu a nenarozené dítě.

Chudák, pomyslel si Jack. Zažil, co ztrácí tím, že umírá mladý. Jack nevěděl, jestli je to prokletí, nebo požehnání, mít někoho, koho člověk miluje a ztratí, nebo jestli je lepší nikdy nikoho takového nemít. Shakespeare na to vyjádřil svůj názor, ale Jack s tím nemohl tak docela souhlasit. Kdyby básník viděl tenhle snímek Deana Corbetta, možná by napsal jiné dvojverší.

Anna ho pozorovala, jak na tu fotografii zareaguje. „Je to smutné,“ řekl, „ale je to skvělý snímek. Pozná se přesně, co Dean cítí.“

Otočil na další stránku. Druhá fotografie na něho zapůsobila dokonce ještě víc než ta, na které byl Dean. Zareagoval, jako by ho někdo vší silou udeřil do břicha, prudce se nadechl.

Film byl přeexponovaný, a tak vznikla ostrá škála světla a stínu, a právě pro ten kontrast byl ten snímek tak úchvatný. Proto a kvůli tomu, koho zobrazoval.

Pozadí tvořilo jednolité bílé nebe. Popředí bylo inkoustově černé. Na horizontu, kde se tyto dvě plochy stýkaly, se táhl ostnatý drát, hodně podobný tomu, který pomáhal prvního dne Delrayovi natahovat. Hrubě otesané cedrové kůly byly nestejně vysoké a některé se mírně nakláněly. Jeden drát se vydul a vytvořil hrozivě vyhlížející smyčku. Tyto nedokonalosti ovšem snímku neubíraly na působivosti. Dodávaly plotu charakter a vyprávěly vlastní příběh. Vyprávěly, že mají za sebou léta tvrdé služby.

Plot však byl pouze kulisou. Ústředním motivem snímku byla žena, která se o jeden kůl plotu opírala s rukama založenýma za zády. Obličej měla odvrácený od fotoaparátu a vystavovala hrdlo ostrému světlu, které jí vytvářelo v důlku klíční kosti a na jemných šlachách krku stíny.

Vítr jí svál vlasy přes obličej. Stejně silný vítr – musel být silný, aby to mohlo takhle vypadat – jí přitiskl šaty zepředu na tělo, a tak přesně a dokonale vymodeloval jeho tvar, že to vypadalo, jako by šaty na sobě vůbec neměla. Proti nebi se jí malá prsa zvedala a provokativně rýsovala. Prohlubeninka pupíku měla nevinný půvab, ale tmavý obrys rozkroku nebyl vůbec nevinný. Šaty jako by někdo rozpustil a oblil ji jimi.

Byla to neskutečně svůdná fotografie. Jack na ni zareagoval zašeptaným zaklením a nasucho polkl.

Anna mu vytrhla album z rukou a zvedla se, že je vrátí na místo. „Počkejte! Kdo to je? To jste byla vy?“ Uvědomil si, že hovoří k jejím zádům a čekal, až se obrátí. Zopakoval otázku, avšak ignorovala ho a začala vypínat počítač.

Odhodlaně se dotkl její paže, aby ho vzala na vědomí. „To jste byla vy?“

Ukázala na své náramkové hodinky, spojila dlaně a položila si je na tvář nakloněné hlavy. „Je čas jít spát,“ podotkl zklamaně. „Příhodná příležitost k ústupu. Abych se nevyptával na ženu na fotografii. O níž, jak doufám, se mi v noci budou zdát divoké sny.“

Samozřejmě že jí to všechno uniklo, což také chtěl. Společně vyšli z pracovny. Doprovodila ho k předním dveřím, kde poodstoupila a čekala, až za ním bude moci zamknout.

Překročil práh, než však stačila zavřít, řekl: „Málem jsem zapomněl na důvod tohoto setkání. Nepřejete si, aby mě David dál učil znakovou řeč, je to tak?“

Přikývla.

„Protože je to váš tajný jazyk. Pokud lidé nerozumějí, co říkáte, máte rozhodující slovo. Cítíte se nadřazená. A líbí se vám, když můžete lidem naservírovat, že jste hluchá. To vás vyčleňuje z obyčejného slyšícího davu.“

Naštvaně zavrtěla hlavou a začala to vehementně popírat znakovou řečí, která musela být, jak usoudil, plná šťavnatých výrazů.

„Jo, to jsem si myslel. Nebudu po Davidovi chtít, aby mě učil znakovou řeč, protože bych nerad, aby měl kvůli mně potíže.“

Souhlasně pokývla, přesvědčená, že spor vyhrála.

Když ale chtěla zavřít dveře, Jack zlehka zaklepal podpatkem boty do podlahy verandy. Bezchybně znakovou řečí sdělil: „Dobrou noc, Anno.“

KAPITOLA DVANÁCTÁ

Ezzy se vzbudil v půl páté, kdy obvykle vstával. Důchod nenastavil jeho vnitřní hodiny jinak ani nezměnil jeho spací návyky. Svého času pohlcovala jeho dny práce, teď byly hodiny bdění jalové a jaksi nekonečné. Většina lidí se dlouhá desetiletí lopotí, aby tohoto stavu dosáhla. Ezzy nedokázal přijít na to, proč. Mátlo ho, že se někdo může ze všech sil snažit dosáhnout neužitečnosti.

Cora si vzala do hlavy, že by si měli koupit karavan a procestovat zemi. Pár míst by stálo za výlet. Grand Canyon, Skalnaté hory s horou Teton, Niagarské vodopády. Nová Anglie na podzim. Nedokázal však v sobě vzbudit dostatek nadšení pro nekonečné řízení vozu, které by taková cesta vyžadovala.

Rovněž se zmínila o okružní plavbě. Nedokázal si představit nic horšího než trčet na lodi s tlupou cizích lidí a příliš snaživou posádkou, která si dává záležet, aby si dobře užil tím, že bude dělat věci, které dělat nechce. Vyloženě ignoroval barevné brožury, které mu Cora neustále strkala pod nos.

Nakonec ho utahá. Pocit provinilosti ho přiměje, aby se vzdal. Dovolené nepovažoval za důležité, takže mu nechybělo, že si je nebral. Coře ale ano. Dřív či později ji bude nucen doprovázet na nějakou tu její vysněnou dovolenou.

Doufal ale, že to půjde co nejdéle odkládat. Přestože byl oficiálně v důchodu, na jeho místo nastoupil někdo nový a v okrese Blewer šlo bez něho všechno jako vždycky, nemohl se zbavit až strach nahánějícího pocitu, že práci ještě nedokončil.

Klamal samozřejmě sám sebe. Pásl po znameních, která by si mohl vysvětlit tak, aby seděla na nynější situaci.

„Jsem zatracenej, starej blázen, nic jinýho,“ mumlal sžíravě a šoural se do kuchyně.

Nastavený časový spínač na kávovaru mu zaručoval, že bude mít horkou, čerstvou kávu. Vzal si kávu ven na verandu ze sekvojového dřeva, kterou jim děti před několika lety věnovaly k Vánocům. Dokonce i v tuto časnou hodinu, kdy do východu slunce ještě zbývala spousta času, bylo na venkovním teploměru dvacet šest stupňů. Na nebi nebyl jediný mráček. Dnes bude zase vedro.

Onoho léta bylo mimořádně horko.

Zvláště toho srpnového rána, kdy se našlo Patsyino tělo. Vedro pravděpodobně přispělo k tomu, že se fotografovi od novin udělalo tak zle. Po tom, co se Ezzy dověděl od svého zástupce Jima Clarka, nechal Ezzy fotografa a koronera Harveye Strouda na místě činu a spěchal do podniku, kde viděli Patsy naposledy živou.

Clark spolu s dalším zástupcem už obešli lidi, kteří tam předchozího večera byli. Ve chvíli, kdy přijel, byli už vyslechnutí, začal je však zpovídat sám a dělal si poznámky na ubrousky s natištěným kolem od vozu.

„To souhlasí, šerife. Cecil a Carl tady většinu večera byli s Patsy. Ohromně se bavili.“

„Patsy tancovala jednu písničku s Carlem, druhou s Cecilem. A když říkám tancovala, chci říct, však víte, byla na nich přilepená celým tělem. Pěkně je oba rozparádila. Sám jsem z toho dostával chutě, a to jsem se jenom koukal.“

„Tím chcete říct, že je provokovala?“

„No ano, šerife Hardgei. Provokovala. Myslím, že se jí taky líbilo, že má přitom publikum.“

„Nechci mluvit špatně o mrtvé, víte, ale Patsy… zkrátka dávala najevo, že je k máni, jestli víte, co tím myslím.“

„Myslel jsem, že si to s Carlem rozdají rovnou tam přede všema na kulečníkovém stole.“

„Jestli žárlili? To ne, šerife, bratři se k sobě nechovali žárlivě. Dělili se o ni a podle všeho jim to vyhovovalo. Je to chátra.“

Jediný svědek, který nespolupracoval, byl majitel klubu Parker Gee. Bylo mu proti srsti, že se mu to v jeho nočním klubu hemží „poldama“ a že vyslýchají jeho hosty, jako by to byli kriminálníci. Na všechny otázky nerudně odpovídal: „Včera večer jsem měl fofr. Nepamatuju se.“

Ezzy nechal zástupce shromažďovat výpovědi svědků a vyhlásil pátrání po bratrech Herboldových, přičemž zdůraznil, že v téhle fázi je chce jenom vyslechnout. Předtím zajel přímo z klubu na parkoviště karavanů, kde spolu bydleli v zrezavělém přívěsu. Na zaklepání se nikdo neozval a jejich vůz byl pryč. Odolal pokušení prohledat přívěs bez povolení. V tomto případě se musí postupovat podle předpisů. Kdyby byli bratři obviněni z vraždy, nechtěl, aby se případ zvrtnul kvůli nějaké maličkosti.

Když vyslýchal jejich sousedy, opovržlivě se na přívěs mračili a řekli šerifovi, že doufají, že Carla a Cecila zatkne a nadosmrti je zavře. Každého otravovali, v noci přicházeli a odcházeli, kdy se jim zachtělo, jezdili přes parkoviště tak rychle, že ohrožovali děti, které si tam hrály, terorizovali mladé ženy neomalenými poznámkami a pískáním. Jejich přívěs byl ostatní spořádané komunitě trnem v oku. Všichni by se jich rádi zbavili.

Pak zajel k vrtným věžím, kde byli bratři Herboldovi zaměstnaní. „Dneska ráno se v práci neukázali,“ řekl Ezzymu předák. „Věděl jsem, že seděli, ale každý si zaslouží dostat druhou šanci. Teď mám o dva dělníky míň. To mám za to, že jsem se k nim choval slušně. Mimochodem, co provedli?“

Ezzy se neměl k odpovědi. Ale i kdyby chtěl odpovědět, nevěděl by, kde začít. Odpověď by byla dlouhá a komplikovaná. Bratři Herboldové lítali v malérech od doby, kdy byli ještě kluci a bydleli u svého nevlastního táty.

Delray Corbett se s jejich ovdovělou matkou oženil, když chodili ještě do základní školy. Byla to hezká žena, ostýchavá a tichá, které její nevycválaní synové očividně naháněli strach. Nikdy je nezvládala. O to víc se vzpírali přísné disciplíně a pořádku, na kterých trval jejich nevlastní otec. Potom, co jejich matka zemřela a zanechala je v Delrayově péči, se jejich nepřátelství vůči němu ještě prohloubilo. Když se znovu oženil, nedalo se s nimi vůbec nijak pořídit a dělali jemu a Mary ze života peklo.

Jejich prvním přestupkem bylo, že je podezírali, že vzali v obchodě jedno balení piv. „Nechytli je se zbožím, Delrayi, takže to nemůžeme prokázat.“

Ezzy se pamatoval, jak Delray zkameněl, když mu přivedl dva podnapilé chlapce domů. „Postarám se o to, šerife Hardgei. Děkuju, že jste je přivedl. Máte moje slovo, že se to nebude opakovat.“

Delray nedokázal svůj slib dodržet. S každým dalším rokem byli kluci čím dál vzpurnější, zvláště pak potom, co se narodil Dean Corbett. Pro Delraye byl Dean vším a Cecil s Carlem se zřejmě rozhodli ukázat mu, zač je toho loket.

Jejich lumpárny byly čím dál vážnější, až je jedna dívka obvinila – to byl Cecil v posledním ročníku střední školy a Carl chodil o třídu níž – že se před ní odhalovali ve školním autobusu a nutili ji, aby je osahávala. Mládenci tvrdili, že lže, že se nikdy nic takového nestalo, že je to její zbožné přání. Protože to bylo její slovo proti jejich, prošlo jim to beztrestně. Dívčini rodiče se urazili a veřejně předhodili Delrayovi, že je to jeho vina, že se jeho nevlastní synové takhle chovají.

Pak následovala řada drobných krádeží, vandalismu a výtržností, ale kluci byli práskaní. Žádné z těch obvinění se nedalo prokázat.

Pak je jednou v noci chytli, jak kradou autosoučástky na vrakovišti. Odsoudili je k osmnácti měsícům v nápravném zařízení pro mladistvé. Odkroutili si rok a pak je pustili a vrátili do rodičovské péče.

Delray stanovil pravidlo: Jedno šlápnutí vedle a půjdou z domu. O dva dny později se opili, ukradli v autobazaru vůz a odjeli do Dallasu, kde se čelně srazili s dodávkou, jejíž řidič utrpěl těžká zranění. Soudili je jako dospělé a poslali je do Huntsvillu. Delray si nad nimi umyl ruce.

Když je pustili na podmínku, do Bleweru se nevrátili. Ne dřív než na jaře roku 1976.

Toho roku se tam narazilo na ropu a rychle za sebou otevřeli tři vrty. Těžba se horečně rozjela a vznikla poptávka po pracovní síle. Sjeli se tam dělníci hledající práci. Bratři Herboldové byli mezi nimi.

Jednou večer se v motelu, který ubytovával sezónní dělníky, strhla rvačka. Když přijel Ezzy na místo, překvapilo ho, že nejvíc řádit vidí bratry Herboldovy.

Vždycky to byli pohlední mládenci a vězení jim na přitažlivosti neubralo. Krvácející tržná rána nad obočím dodávala Carlovi ještě na zajímavosti a zvýrazňovala jeho přirozené kouzlo.

„Teda to mě podržte. Šerif Hardge.“ Carl se na Ezzyho zazubil, když ho odtrhl od chlápka, do kterého bušil pěstmi. „Dlouho jsme se neviděli.“

„Pořád děláš lumpárny, Carle? To ses v Huntsvillu nepoučil?“

„Poučili jsme se, šerife.“ Cecil odstrčil loktem bratra stranou. Oba byli prohnilí až do morku kostí, ale Cecil nebyl tak útočný. Ezzy pochyboval, že je lepší než jeho mladší bratr, jenom byl opatrnější. „Tohle byla taková nehoda.“

„Tak nehoda. Tvůj brácha chtěl vymlátit z toho chlapa duši.“

Zástupce šerifa se snažil dobře mířenými fackami přivést bezvědomého rváče k sobě. „Bratr se jenom bránil,“ namítl Cecil. „Nemáme na té rvačce víc viny než ostatní. Jestli nás zatknete, musíte zatknout všechny. Podle mě nebudete mít dost velký vězení.“

Měl samozřejmě pravdu, Ezzy všechny celou noc vyslýchal a vyposlechl si spoustu verzí, které si protiřečily v tom, jak rvačka začala. Snažit se dobrat pravdy by byla ztráta času a sil. Místo toho nařídil zavírací hodinu a všechny odtamtud vykázal, ať se z toho jdou domů vyspat.

Cecil se snažil odtáhnout Carla pryč, ale Carl se vzpouzel. „Hele, šerife, vídáte někdy našeho nevlastního tátu?“

„Občas.“

„Až ho příště uvidíte, vyřiďte mu, ať jde do prdele.“ Carl píchl prstem do vzduchu, aby to zdůraznil. „Že mu to vzkazuju, tomu vojebákovi.“

„Buď zticha, Carle,“ Cecil se omluvně usmíval a táhl bratra přes parkoviště.

Na druhý den Ezzy zavolal Delrayovi. Nevyřídil mu Carlův vzkaz, ale zeptal se, jestli Delray ví, že se vrátili jeho nevlastní synové.

„Něco se mi doneslo, ale neviděl jsem je. Vědí, jak na tom se mnou jsou. Nechci s nimi mít nic společného.“

Potom je Ezzy viděl už jenom jednou a zase byli středem nepříjemností. Stalo se to U Honáka, v jednom z mála zbývajících kin ve východním Texasu, kam se dalo zajet s vozem. Alkohol byl na území kina zakázaný, ale každou letní noc se tam vypilo tolik alkoholu, že by to uneslo bitevní loď.

Vstupné bylo dolar za vůz. Za tu cenu bylo kino lacinou zábavou pro mládež z Bleweru a okolních měst. Nesešlo na tom, co se promítalo, sjížděly se tam stovky mladistvých a přelézaly z vozu do vozu, aby se navštívily, pomuchlovaly, zpily.

Za té jisté noci se z důvodů, které nikdo neznal, dav rozdělil na dvě poloviny. Ti, kteří parkovali v severní části, se pustili do bitky s těmi, kteří parkovali v jižní části. Štěrkem vysypaný pozemek se dělil přesně uprostřed, jako když Mason-Dixonova linie dělila Pensylvánii a Maryland.

Ve chvíli, kdy to všechno skončilo, bylo pár lidí do krve potlučených, několik vozů zničených a v promítací kabině vznikl oheň a šerifova kancelář tam poslala pět hlídkových vozů.

Ezzy uviděl Carla, jak se marně snaží zastavit krev, která mu tekla z nosu, a nacpat beznadějně opilou ženu na přední sedadlo dodávky. „Ty se holt nemůžeš držet od malérů dál, viď?“

„Já to nezačal,“ ohradil se útočně. „Svatá pravda. On jenom bránil čest svojí dívky. Za to ho nemůžete zavřít.“

Ezzy se obrátil na Cecila, který znovu přispěchal bratrovi na pomoc. „Porušuje podmínku,“ upozornil Ezzy. „Za to ho zavřít můžu.“

„Dejte mu šanci, šerife Hardgei. Co měl dělat jinýho? Nějakej pitomec řekl o jeho dívce, že je to rajda, co dá každýmu.“

Ezzy tu ženu zhroucenou na předním sedadle poznal. Ve skutečnosti to byla známá děvka, kterou párkrát strčil za mříže za to, že se bezostyšně nabízela na parkovišti u obchodního domu. „Zmizte, vy dva. Ale to bylo podruhé. Odteď vás nespustím z očí.“

„Z kterýho voka?“ neodpustil si Carl. Později si Ezzy vyčítal, že jim té noci nenasadil želízka. Měl je ohlásit jejich kurátorovi. Měl použít tu nejmenší záminku a vsadit je do vězení. Kdyby to udělal, mohla zůstat Patsy McCorkleová naživu.

Ta dvě střetnutí s bratry Herboldovými pronásledovala Ezzyho po mnoho následujících let, ale nejvíc o tři dny později, kdy se objevilo Patsyino tělo. Harvey Stroud přisupěl do Ezzyho kanceláře v krémovém plátěném obleku a hodil mu na stůl tlustou obálku. „Tady to máš.“

„Bylo načase,“ zavrčel Ezzy, spustil nohy z rohu psacího stolu a otevřel obálku.

„Takováhle záležitost se nedá uspěchat, Ezzy.“ Koroner si sundal klobouk a začal se jím ovívat. „Neměl bys studenou kolu?“

Zástupce šerifa mu přinesl vyžádané pití. Polovinu vypil, než Ezzy zvedl hlavu od zprávy. „Měla zlomený vaz?“

„Jako když přelomíš větvičku. Pěkně napůl. Smrt nastala okamžitě.“

„Co myslíš, že se stalo?“

Stroud řekl: „No, pro začátek měla sexuální styk s nejméně dvěma partnery.“

„Vynucený?“

„Posuzoval jsem to jako znásilnění, jen tak pro všechny případy. Ale znásilnění by se těžko prokazovalo, protože neexistují žádné forenzní důkazy, které by to dokazovaly. Kromě toho, co jsem o tomhle děvčeti slyšel, žádný mladý muž se jí vnucovat nemusel.“

„Zajímá mě její smrt, ne její morálka. Tohle jsi neměl říkat, Harveyi.“

„Možná ne,“ připustil koroner, aniž by se urazil. „Ale copak nevíš, že je to pravda?“

Věděl to, a proto se nedohadoval. „Co ta modřina, co má na krku?“

„Cucflek. Další má na levém prsu. Nic násilného.“

„Tady stojí, že jsi našel sperma v její vagíně, stejně jako v jejím, ehm…“

„Rektu. Od jednoho dárce. Vzorek, který jsem odtamtud odebral, jsem několikrát otestoval. Do jejího rekta ejakuloval jenom jeden muž.“ Stroud si odříhl a postavil prázdnou láhev na kraj Ezzyho psacího stolu. „Kolem konečníku byly trhlinky a odřeniny. Mírné krvácení. Takže žila, když do ní tamtudy vnikl. Soudím… pokud tě zajímá můj názor, Ezzy.“

Pokynul Stroudovi, ať pokračuje, ačkoli s každým slovem, které koroner vypustil z úst, se mu dělalo čím dál hůř od žaludku.

„Soudím, že s těmi mládenci šla dobrovolně. Uspořádali orgie.“

„A jeden z nich ji análně znásilnil.“

Koroner svraštil čelo a zamyšleně se zatahal za ušní lalůček. „Zase jsou to jenom dohady. Mohla si zahrávat. Mohlo to pro ni být něco nového a nevyzkoušeného. Z toho, co víme, s tím mohla dokonce přijít sama.“

Ezzy si vzpomněl na paní McCorkleovou v květovaném županu a zadoufal, že nikdy nebude muset tohle o svém jediném dítěti vyslechnout.

„Co se odehrálo dál, to se dá už jenom hádat. Mohla odmítnout pokračovat, říct ne a ten kluk ji přidržel. Ale zase připomínám, nemá žádné významné odřeniny ani škrábance, které by svědčily, že zápasila.“

„Tohle bys odsvědčil u soudu?“

„Kdyby na to přišlo, tak jo, Ezzy. Pod přísahou bych takhle vypovídat musel. Možná ze začátku souhlasila, a pak si to rozmyslela, když to začalo bolet. Začala se bránit; zabil ji. Nic složitého.

Stejně pravděpodobné ale je, že se jí to líbilo. Dokonce i lidé, kteří takový druh sexu víceméně pravidelně provozují, se mohou zpěčovat a mohou krvácet.“

Ezzy si promnul spánek. Se skloněnou hlavou se zeptal: „Proč potom skončila se zlomeným vazem?“

„Chceš znát moji teorii? Stalo se to v záchvatu vášně. Ten mladý muž se nechal trochu unést a neúmyslně jí zlomil vaz.“

„Ale nemůžeš mít jistotu, že to byla nehoda.“

„Pravda. Ale nemůžu si ani být jist, že to bylo záměrné. S jistotou vím jedině to, že akt dokonal.“

Ezzy se zvedl a protáhl se. Přešel k oknu a spravil žaluzie, i když to nebylo zapotřebí. „Řekněme, že to byla nehoda. Proč to neohlásil?“

„A přiznal se k tomu, že ji usouložil k smrti?“ Koroner si skepticky odfrkl. „Ostatně motiv, to je tvoje parketa, Ezzy. Já svoje odvedl.“ Stroud si narazil klobouk a zvedl se ze židle. „Doneslo se mi, že tvoji hlavní podezřelí jsou bratři Herboldové.“

„Naposled ji viděli v jejich společnosti.“

„Hmm. No, řekl bych, že to může být tak i tak. Neohlášené neúmyslné zabití. Nebo znásilnění a zabití.“

„Nebo vražda.“

„Může být. Co mládenci říkali?“

„Vypařili se.“

„Zmizeli?“

„Naposledy je viděli, jak odcházejí od Kola s Patsy.“

„Nekecej! To je teda pro Delraye peklo, co? No, šťastný lov. A dík za kolu.“

Jedním z důvodů, proč Ezzy Herboldy nezavřel, když k tomu měl příležitost, bylo, že chtěl Delrayi Corbettovi ušetřit ostudu. Jak se ukázalo, nijak mu tím neprospěl. Když se s ním potom setkal, musel ho informovat, že hledá jeho nevlastní syny v souvislosti se smrtí Patsy McCorkleové.

„Nevíte, kde jsou, Delrayi?“

„Kdybych to věděl, tak vám je předám,“ řekl a Ezzy mu uvěřil.

„Víš, tohle tě zabije.“

Ezzy byl tak zabraný do myšlenek, že neslyšel Coru přicházet. Její hlas ho ihned nevrátil do přítomnosti. Pracně se vynořoval, jako by se vyprošťoval z pavouci sítě. Provinilé vzpomínky k němu lepkavě přihnaly.

Když se jich konečně zbavil, usmál se na svoji ženu.

„Taky ti přeju pěkný den.“

Cora to očividně nepovažovala za pěkný den. Mlčela jako zařezaná, nalila mu hrnek kávy z konvice, kterou s sebou přinesla na verandu, pak nalila sobě a posadila se na rozkládací židli vedle něho. Ucítil její pudr. Používala ho po každé koupeli od doby, kdy se vzali.

„Co mě zabije?“ zeptal se.

„Ta posedlost.“

„Nejsem posedlý ničím jiným než tebou.“ Natáhl se přes úzký prostor, který odděloval jejich židle, a položil jí ruku na koleno.

Energicky mu ji odstrčila. „To děvče je mrtvé přes dvacet let.“

Nechal všeho předstírání a povzdechl si. Chvíli upřeně hleděl na trávník a upíjel kávu. „Já vím, jak dlouho je mrtvá, Coro.“

„Její táta je po smrti. A pokud víme, tak paní McCorkleová taky.“

McCorkle následoval dceru do hrobu o pět let později. Jednoho dne se zkrátka zhroutil za svým psacím stolem, právě když dělal revizi nějakého účtu za elektřinu, a byl mrtvý. Vdova po něm se odstěhovala do Oklahomy. Do Bleweru se nevrátila, ani aby udržovala dceřin a manželův hrob. Ezzy jí to nemohl mít za zlé. Neměla na město příliš dobré vzpomínky.

„Jediný člověk, který si vyčítá to, co se jim stalo, jseš ty,“ řekla Cora a zdůraznila poslední slovo. „Kdy už to necháš plavat, Ezzy? Kdy už na to přestaneš myslet?“

„Jak můžeš vědět, že myslím právě na tohle?“

„Neurážej mě ještě k tomu, jak mě rozčiluješ,“ utrhla se na něho. „Vím, jak ses tuhle v noci vytratil, aby ses mohl probírat těmi starými složkami. A tu tvoji lež, že jdeš na ryby, jsem prokoukla dřív, než jsi byl ze dveří.“

„Šel jsem na ryby,“ namítl chabě.

„Šel jsi na to místo na řece, kde umřela.“ Položila hrnek s kávou na stoleček mezi židlemi a složila ruce do klína. „Dokázala bych se postavit jiné ženě, Ezzy. To bych věděla, co mám dělat. Ale tohle… s tím nevím, jak bych měla bojovat. A…“ odmlčela se a zhluboka se nadechla. „Už mě unavuje se o to pokoušet.“

Pohlédl na ni, spatřil umíněnou linku její brady a najednou mu srdce v hrudi ztěžklo jako kus olova.

„Odcházím od tebe, Ezzy. Přenechám tě těm zatraceným duchům, s kterými se o tebe musím dělit.“ Rozplakala se.

„Coro –“

„Ne, nic neříkej. Mluvili jsme o tom snad tisíckrát. Je to k ničemu. Taky jsme se kvůli tomu hádali, ale hádkami se nic nevyřešilo.“

„To udělal ten útěk z vězení. O Carlovi mluvili ve zprávách, a tím se to všechno oživilo. Jakmile ho chytí –“

„Ne, Ezzy. Když ho odsoudili do vězení v Arkansasu, řekl jsi mi, že tím to končí. Ale neskončilo to. Léta jsi mi sliboval, že to vzdáš, že na to zapomeneš. A tady tě máme. Jsi v důchodu a můžeš si užívat po libosti. Se mnou si můžeš užívat,“ hlas se jí zlomil. „Ale to ty ne. Je ti mizerně. Topíš se v minulosti. Tohle sis vybral. Já si to ale nevybrala. Takže, jak dneska říká mládež, já to balím.“

Snažil se promluvit klidně: „To nemyslíš vážně.“

„Ale ano, myslím,“ otřela si oči do rukávu a zvedla se. „Milovala jsem tě od toho večera, co jsme se poznali. Budu tě milovat do posledního dechu. Ale nebudu už s tebou dál žít, Ezzy. Odmítám přihlížet, jak tě tahle věc ničí, až už nezbyde nic. Sledovala jsem, jak tě to pronásleduje, ale ať se propadnu, jestli se budu koukat, jak tě to zabíjí.“

KAPITILA TŘINÁCTÁ

Od chvíle, kdy objevil mrtvé krávy, nepromluvil Delray slovo.

Pomalu se zvedl z podřepu. Sundal si čapku a oprášil si koleno, na kterém klečel. Otřel si rukávem čelo, pak se mlčky, ztracený v myšlenkách, zahleděl přes pastvinu.

Nakonec se Jack zeptal: „Co si o tom myslíte, Delrayi?“

„No, jsou mrtvý,“ odpověděl. Řekl jen to, co bylo zřejmé.

„Myslel jsem, napadá vás, co je mohlo zabít?“

Corbett si nasadil čapku, pak se otočil a pohlédl na Jacka. „Pár věcí mě napadá. Nic dobrýho.“

Jack v rozpacích přešlápl z nohy na nohu. Bylo těžké tvářit se nevinně pod tak obviňujícím pohledem. „Myslíte kojot? Nebo rys?“ Jack se snažil najít přijatelné vysvětlení, proč tři zdechliny tuhnou v dopoledním vedru. Ale nevěřil, že na ně zaútočilo nějaké zvíře. Na dobytku nebyly žádné stopy, žádná kousnutí ani rány. Hladový predátor by zabil jednu krávu, nažral by se a zanechal za sebou krvavou mršinu, aby ji dravci, supi a hmyz obrali na kost. Místo toho zůstaly uhynulé herefordky netknuté.

Delray řekl, jako by mu četl myšlenky: „To nebylo žádné čtyřnohé zvíře, co je dostalo.“

Jasně tím řekl, že to má na svědomí nějaká dvounohá bestie. Jack chtěl popřít i to nejmenší obvinění, ale řekl si, že udělá líp, když pomlčí. Vypadal by o to podezřeleji, kdyby se bránil, že je nevinný, ještě dřív, než ho obviní. Zkusil to jinak. „Nějaká nemoc?“

„Může být,“ řekl Corbett. „To budu vědět, až se na ně podívá veterinář.“

„Pokud byly nemocné, neměli bychom zahnat zbytek stáda na jinou pastvinu?“

Corbett lakonicky přikývl. „Pustím se do toho. Vy zajděte do domu a zavolejte veterináře. Poproste Annu, ať vám dá telefon.“

„Klidně tady zůstanu a začnu s odháněním –“

„Udělejte, co po vás chci, prosím,“ řekl Corbett, který mu přetrhl řeč. Nepřipustil žádnou námitku.

„Dobře. Nechám vám tady náklaďák a půjdu pěšky.“

Jack se pustil přes hrbolatou louku ke Corbettovu náklaďáku, který parkoval hned u brány na pastvinu. Svědomitě za sebou bránu zavřel na závoru. Došel na cestu a rozběhl se. Když urazil tu půl míli k domu, byl zbrocený potem.

Sotva si toho všiml. Pořád musel myslet na uhynulé krávy a Corbettův tvrdý, podezíravý pohled. Odpřisáhl Corbettovi, že by mu nic neukradl ani nijak neublížil jeho rodině. Zvlášť ale neslíbil, že neohrozí jeho stádo. Možná měl.

U hlavních dveří domu stiskl knoflík, kterým se rozezněla zvonkohra a rozsvítilo několik světel v domě, aby to Annu upozornilo, že někdo přišel. Uplynula minuta a neobjevila se. Zkusil kliku. Nebylo zamčeno. Vešel. „Davide?“

Nikdo se neozval, ale zaslechl televizi, a tak se vydal po zvuku do prostorného obývacího pokoje, který přede dvěma dny letmo zahlédl z chodby. Bylo to tam příjemné, veselé a útulné. Časopisy byly úhledně srovnané na stolcích. Na každém křesle ležel polštář. Na nízkém stolku stála mísa zelených jablek. V televizi dávali nějakou grotesku. Dialog v titulcích běžel ve spodní části obrazu.

David spal na pohovce.

Annu nikde neviděl ani ji neslyšel.

Už chtěl Davida vzbudit a požádat ho, aby zašel pro matku, ale rozmyslel si to. Potřebuje chlapec slyšet o mrtvých kravách?

Vrátil se na chodbu a nahlédl do všech místností v přízemí. Nejdříve zkontroloval pracovnu, kde měla Anna počítač, potom kuchyni a nakonec prádelnu, kde právě běžela pračka.

Vrátil se po svých stopách k hlavnímu vchodu. U paty schodiště zůstal stát. Možná by měl zkusit znovu zazvonit. Třeba tentokrát uvidí světlo. Nebo by měl přece jen vzbudit Davida. Ano, měl by.

Ale neudělal to. Vyrazil po schodech nahoru.

Až doteď ho nenapadlo, jak je to pro Annu nebezpečné, když je v domě sama. Jak by poznala, kdyby se někdo vloupal dovnitř? Nepoznala by to. Ne dřív, než by bylo pozdě.

Prošel kolem koupelny. Dveře byly dokořán a uvnitř nikdo. O kus dál na chodbě vstrčil hlavu do pokoje, který jasně patřil Davidovi. Zahlédl na dveřích skříně ten plakát s Dallas Cowboys, o kterém mu říkal, a na nočním stolku knihu o dinosaurech.

Další otevřené dveře, k nimž došel, vedly na úzké schodiště, zřejmě na půdu. „Anno?“ zavolal na ni dřív, než mu to došlo. Zvyk je druhá přirozenost.

Vyšel po schodech a na předposledním zůstal stát. Byla na půdě. Seděla se zkříženýma nohama na zemi, zády k němu, a zabývala se něčím, co měla v klíně. Věnovala tomu záhadnému předmětu plnou pozornost.

Myslela si, že je sama, a z toho byl Jack celý nesvůj. Není to od něho fér, že se k ní takhle plíží. A dokonce ještě horší bylo pozorovat ji, když si neuvědomovala, že se na ni dívá.

Ale že na ni byl utěšený pohled. Tričko bez rukávů jí obepínalo tělo tak štíhlé, že se jí rýsovala žebra. Vzadu na krku jí splývaly uvolněné prameny vlasů, krk měla o poznání světlejší než paže a ramena, která vystavila slunci. Nad křížem mezi lemem trička a pasem šortek jí byl vidět úzký proužek kůže. Jack se na ten obnažený proužek pleti díval déle, než mu jeho svědomí dovolovalo.

Sundal si slaměný kovbojský klobouk a hlasitě si odkašlal a až pak si znovu vzpomněl, že žádný zvuk ji nemůže upozornit na jeho přítomnost. David mu říkal, že nesnáší, když se k ní lidé nepozorovaně přikradou, ale Jack nevěděl, jak by se tomu vyhnul. Ale trochu ji upozorní, když na posledním schodě víc dupne, aby pocítila vibrace.

Ale musel to s tím dupnutím trochu přehnat.

Protože div nevyskočila z kůže.

Vtom ho oslepil náhlý zášleh světla.

Trhl sebou, zapotácel se a byl by spadl ze schodů, kdyby nevymrštil ruku a na poslední chvíli se nezachytil rámu dveří, a tak pádu zabránil.

Střelila po něm.

To bylo první, co ho napadlo. V duchu si rychle ohledal celé tělo, ale nepocítil žádnou pálivou bolest, žádné bodnutí, žádný tupý úder, o kterých mu známí, kteří byli postřeleni, říkali. Zamrkal, až se mu před očima vyjasnilo, obhlédl se zepředu, ale žádnou krev neviděl.

„Co to…?“

Zvedl k ní pohled. Stála teď naproti němu, v jedné ruce držela fotoaparát, v druhé blesk. „Co to, kruci, provádíte?“ zařval. „Vyděsila jste mě k smrti tady tou věcí!“

Položila fotoaparát a blesk na podlahu a začala mu něco sdělovat znakovou řečí. Jelikož nedokázal rozpoznat, co říká, udělal si o tom představu podle toho, jak rozhněvaně se mračila.

„Počkejte chvilku! Počkejte!“ Zvedl obě ruce. Přestala ukazovat, ale hruď se jí zvedala a klesala, jak byla na nejvyšší míru rozčilená. Spravedlivě řečeno, vyděsil ji tím, jak se tam objevil, stejně jako se on vyděsil světelným zášlehem.

„Nechtěl jsem se k vám přikrást.“

Něco mu prsty sdělila, co nedokázal interpretovat, ale rozpoznal na jejích pohybujících se rtech Davidovo jméno. „David spí dole.“ Nepřestávala ho ostražitě pozorovat. „Poslyšte, jestli jsem vás vylekal, moc se omlouvám, ale vy jste mě taky vyděsila. Ještě pořád se mi před očima dělají ohnivá kola.“

Tomu poslednímu tak docela nerozuměla. Tázavě naklonila hlavu.

„To je jedno,“ zamumlal. Mnohem zřetelněji řekl: „Posílá mě Delray. Potřebuju číslo na veterináře. Veterináře,“ zopakoval a odhláskoval to prsty, celý rád, že si procvičoval znakovou abecedu. Pak si přiložil ruku k hlavě, palec k uchu, malíček k ústům, znak pro telefon, který se používá a rozumí mu každý kdekoli na světě.

Znovu mu výraz jejího obličeje prozradil víc než řeč jejích rukou.

„Co se stalo?“ snažil se uhodnout. Přikývla. „Ráno jsme na pastvině našli tři mrtvé krávy. Delray potřebuje vědět, co je zabilo.“

Neuniklo jí, jak je situace naléhavá. Protáhla se kolem něho a spěchala ze schodů. Vydal se za ní, zdržel se jen na tak dlouho, než sebral klobouk, který upustil, když se zapotácel. Dohonil ji až v přízemí, v kuchyni, kde listovala v osobním telefonním seznamu.

„Díky,“ řekl, když mu ho podala a ukázala na číslo. Vytočil je. Zatímco telefon na druhém konci linky vyzváněl, hleděli si s Annou do očí. Jeho pátravý pohled ji musel znervóznit. Celá nesvá zatáhla za lem trička. Přejela si rukou přes vlasy a zastrčila si kadeř za ucho. Pak zřejmě nevěděla, co si má počít s rukama, a volně je spustila podél boků.

„Veterinární ošetřovna.“

„Emm, ano, dobrý den. Volám jménem pana Corbetta.“

„Delraye?“

„Správně. Je tam doktor Anderson? Máme tady nějaké uhynulé krávy.“ Recepční ho nechala čekat a šla pro veterináře. „Věděl jsem, že ty fotky jste dělala sama,“ řekl Jack Anně. „A věděl jsem, že na tom s tím plotem jste to vy.“

Maličko zavrtěla hlavou, předstírala, že nerozuměla, co říkal. On ale věděl svoje.

*

Později večer vyšla Anna podruhé do podkroví. Do dnešního dne to byly dlouhé měsíce, co zde byla naposledy, a to jen proto, aby vyměnila sezónní oblečení.

Měla ráda, když bylo všechno na svém místě, a Delray to vyžadoval. Proto bylo podkroví stejně spořádané jako ostatek domu. Vánoční ozdoby byly uložené v krabicích a opatřené štítky. Vlněné oblečení bylo uzavřené v pytlích proti molům. Sportovní výstroj Deana Corbetta – několik fotbalových míčů a poškrábaná helma, rukavice a pálky, vyfouklý basketbalový míč, tenisová raketa – byly úhledně uložené na kovové polici. Zašlé sportovní trofeje z časů, kdy chodil na střední školu, stály vyrovnané jako cínoví vojáčci. Trička z různých sportovních družstev byla vypraná, složená a uložená v krabicích. Věci patřící Mary byly podobně složené v krabicích a na jejich těsnících víkách byl seznam, co obsahují.

Po Delrayově první manželce a jejích dvou synech zde nic uloženo nezůstalo.

Anna nic neshromažďovala. Když její rodiče zemřeli, ponechala si jen pár osobních věcí a většinu toho, co zbylo, rozdělila různým charitativním organizacím. Své svatební šaty měla složené ve zvláštní krabici, ale pak už jí v podkroví patřila jenom jedna krabice. S vybavením na fotografování.

Fotoaparát a blesk ležely na podlaze, kam je odložila, když ji Jack Sawyer překvapil. Černý pytel vedle obsahoval výměnné objektivy a další příslušenství.

Od chvíle, kdy ukázala svoje fotografie Jacku Sawyerovi, na ně musela pořád myslet. Po létech předstírání, že už se víc o fotografování nezajímá, kdy se odloučila od fotografií, které stvořila, ji ve chvíli, kdy se na tyhle snímky podívala, přepadl pocit, který se podobal touze po domově. Neuvědomovala si, jak velice svoji zálibu postrádá, dokud si ji nepřipomněla. Teď přímo překypovala touhou vzít znovu fotoaparát do ruky.

Proto dnes ráno, když našla Davida spícího u televize, zašla do podkroví, aby pro sebe utrhla pár vzácných okamžiků o samotě. Ten vyšetřený čas rázem skončil tím, co se stalo na pastvině.

Po zbytek dne neměla pro sebe chvilku. Jack Sawyer promluvil po telefonu s veterinářem a pak odešel, aby se připojil k Delrayovi. I když se Jack Sawyer zmínil o jejích fotografiích, vycítila, že mu víc leží v hlavě ta mrtvá dobytčata. Delray se neukázal k obědu, a tak zabalila jídlo pro dva a odvezla je na pastvinu.

Nebyla si jistá, jak David zareaguje, až uvidí mrtvá zvířata, ale ukázalo se, že je víc zvědavý než rozčilený. Nebylo to takové, jako kdyby uhynul některý kůň. Koně viděl každý den, někdy mu žrali z ruky, měli jména. K dobytku neměl žádný osobní vztah.

Avšak Delray byl velice rozčilený. Poděkoval jí za oběd, ale choval se odměřeně. Kdyby nenabídla sendvič Jacku Sawyerovi, zůstal by o hladu. Delray nebral na vědomí nikoho a nic kromě doktora Andersona, který prohlížel uhynulá zvířata.

Odvezla Davida domů dřív, než přijel náklaďák, aby mrtvý dobytek odvezl. Delray se vrátil do domu až na večeři. Vypadal velice unaveně. Byl podrážděný a strohý. Dovtípila se a nepokoušela se zapříst s ním rozhovor. Rovněž nařídila Davidovi, aby nechal dědu na pokoji. Jakmile povečeřeli, odešel Delray nahoru do svého pokoje.

Když už se David uložil na noc a měla trochu času pro sebe, zašla znovu do podkroví pod záminkou, že uloží fotoaparát zpátky na polici, kde po šest let ležel.

Zvedla jej z podlahy a připadal jí těžší, než se pamatovala. Otáčela jej v rukou a prohlížela ho. Sfoukla z čočky smítko, pak pozvedla hledáček k oku.

V podkroví byla příliš tma, aby toho nějak moc viděla, ale hrála si se zaostřováním a clonou. Nastavila je, jako by byl ve fotoaparátu film, pak jej zvedla znovu k oku a stiskla spoušť.

Byl to tak příjemný pocit. Znovu stiskla spoušť.

Měla by – mohla by – znovu začít fotografovat? Téhle svojí kdysi velké zálibě se nevěnovala, co Dean onemocněl. Když byl nemocný, zbývalo jí málo času na něco jiného než na jeho ošetřování. Nijak jí nevadilo, jaké nároky na ni jeho nemoc klade. Zvolila si, že o něho bude pečovat, a za nic by nevyměnila čas, který strávili spolu.

Jednoznačně však obětovala svoje fotografování nejdříve péči o něho, potom výchově Davida. V době, kdy začal být David samostatnější, už vyšla ze cviku a nebylo to pro ni samozřejmostí. Mezitím uplynulo už tolik času, že nejspíš zapomněla všechno, co kdy o fotografii a fotografování věděla. Změnila se technologie. Jedno s druhým, začínala by od píky, jako amatér.

To ale její vzrušení z té výzvy nijak neumenšilo. Stačilo držet fotoaparát v rukou a už jí srdce bilo rychleji. Nebylo by to jednoduché, ale mohla by si ty nové postupy nastudovat. Mohla by se poučit o nových výrobcích a technologiích. Hluchota ji omezovala, ale jen do té míry, jakou připustila. Hluchota by ji mohla motivovat, ne omezovat.

Kdyby nic jiného, mohla by udělat víc, než jen nahodilé snímky Davida. Syn by byl skvělým modelem. Mohla by experimentovat s různými čočkami a nasvícením. Mohla by zdokonalit styl, který rozvíjela, než toho nechala.

S trochou praxe by mohla postoupit od fotografování Davida k fotografování dalších věcí. Dalších lidí. Nikoli nutně hezkých lidí. Zajímavých lidí. Lidí s vadami a nedokonalostmi. Lidí, jejichž obličeje mají osobitost.

Jacka Sawyera, příkladně. Jeho obličej by se dobře fotografoval. Tkáň a kost, to je jeho obličej, a zároveň je to krajina utvářená plochami a rýhami a puklinami. Krajina vystavená živlům, ošlehaná větrem. Věkovitá, a přesto bez věku. Vyprávějící příběhy, aniž by padlo slovo.

Slova by stejně vyšla nazmar, protože by je neslyšela.

Naučila se význam slov. Měla neobvykle bohatý slovník a velmi dobře uměla převádět své myšlenky do psaného a mluveného jazyka, jak ji to naučili milující rodiče a výteční učitelé. Její komunikační schopnosti byly přímo příkladné u člověka s naprostou hluchotou.

V jazyce však neuvažovala. Spoléhala se na vizuální obrazy, aby vyjádřila situace, místa a lidi, jako němý film. Z toho důvodu, když přemýšlela o obličeji Jacka Sawyera, v mysli jí vytanul barvitý obraz.

Intenzita té představy ji přivedla trochu do rozpaků. Rychle sbalila fotografické potřeby do brašny, ale nevrátila ji zpátky na polici. Vzala si ji s sebou, když z podkroví odcházela.

Ve stodole se udělalo vedro k zalknutí. Přestože byla na obou stranách otevřená vrata, uvnitř se vzduch ani nepohnul. Jack vzal tuhle nepříjemnou práci na sebe zčásti proto, že klimatizace v přívěsu byla hlasitější než vrtule letadla. Dokázal ji snášet, jenom když byl k smrti utahaný a na pokraji spánku. Takže se může stejně tak dobře zdržovat venku.

A nadto čistil stání pro koně v naději, že zůstane u Delraye v milosti.

Potom, co veterinář odvezl uhynulá zvířata, moc Corbetta neviděl. Corbett strávil dlouhé odpoledne na traktoru, sekal louku, z níž se později sklidí seno. Jack se zaměstnával jinou prací.

Mluvili spolu jenom jednou. Později odpoledne, když Corbett parkoval traktor za stodolou, k němu Jack přistoupil. „Kdy byste myslel, že se vám veterinář ozve?“

„Říkal, že nejdřív zítra.“

„Hmm. Než se dovíme, na co uhynuly, tak toho moc dělat nemůžeme, viďte?“

„Ne.“

Tohle byl celý jejich rozhovor. Od chvíle, kdy Delray ráno našel mrtvý dobytek, skoro na Jacka nepromluvil a nechal ho, ať si najde práci sám. Možná si to namlouval, ale považoval to, že se mu Delray vyhýbá, za špatné znamení.

Annu uviděl, až když se otočil. Stála ve vchodu do stání, ve kterém pracoval. Polekal se a div neupustil vidle. Tiše vykřikl: „Kruci!“ Pak se omluvil. „Promiňte mi to. To klení, chci říct. Neslyšel jsem vás.“ Pak si uvědomil, že zase šlápl vedle, a zvedl oči k nebi. „Pokaždé když otevřu ústa, tak je z toho trapas.“

Aby mu nebylo tak vedro, sundal si předtím košili a pověsil ji na hřebík. Teď po ní hmátl a nasoukal se do ní. Byl to spíš kus hadru než košile. Rukávy už dávno odtrhl. Od nespočetného praní se v podpaží třepila. Látka byla vybledlá, kostkovaný vzorek nejasný. Zůstaly jenom tři perleťové knoflíky. Ten prostřední si zapnul.

Obezřetně si ji měřil a usoudil, že její přítomnost ve stodole může znamenat jenom špatnou zprávu. „Mohu vám s něčím pomoct?“

Podala mu láhev chlazeného piva.

Bylo to tak nečekané, že na láhev zůstal koukat, jako by nepoznával, co to je. Tázavě na ni pohlédl. Trochu netrpělivě mu láhev s dlouhým hrdlem přistrčila. „Ehm, děkuju.“

Sundal si žluté kožené pracovní rukavice, sáhl po pivu, strhl víčko a zhluboka se napil. Nikdy mu nic nechutnalo líp. Usmál se na ni a utřel si hřbetem ruky ústa. „To je prima.“

Zatímco pil, psala něco do malého notýsku. Otočila notýsek k němu. „Když jsem zamykala zadní dveře, uviděla jsem, že se ve stodole svítí, a uvědomila jsem si, že ještě pracujete! Napadlo mě, že třeba máte žízeň.“

„To jsem měl. Díky. Nedáte si taky?“

Zavrtěla hlavou a protáhla obličej.

Zasmál se. „Nechutná vám?“

Než by psala dál, ukázala na rukou: „Ne.“

„To znamená ne?“ Když přikývla, Jack položil pivní láhev a rukavice na sud se zrním, strčil si násadu vidlí do podpaží, aby si uvolnil ruce, potom znak napodobil. „Takhle?“

„Ano.“

„A tohle je ‚ano‘?“

Přikývla. Několikrát si znaky zkusil, vštípil si je do paměti. Souhlasně přikývla a oba se na sebe usmáli. Pak jí pohled zabloudil za něho, kde se soustředěně zadívala na čerstvou slámu, kterou rozhazoval po čistém stání.

Když na něm znovu utkvěla pohledem, Jack rozpačitě podotkl. „Mám takový dojem, že si Delray myslí, že jsem ty krávy zabil já.“

Když sklopila oči, poznal, že udeřil hřebík na hlavičku. Dotkl se její paže. „Myslí si, že jsem je zabil?“

Napsala do notýsku. „Ještě to neví.“

„Ale podezírá mě, nemám pravdu?“ Vyhýbavě uhnula očima.

„To je jedno,“ řekl Jack. „Vím, že mě podezírá.“

Dopil pivo a odhodil láhev do prázdného plechového sudu na odpadky. Hlasitě zachrastila. Trhl sebou. „Promiňte.“

Ukázala si na uši a pokrčila rameny.

Mrzutě řekl: „To je zatracená věc. Vím, že neslyšíte, ale pořád na to zapomínám.“

Přikývla, že chápe, a napsala: „Každý zapomíná. Moji rodiče. Dean. Delray. Dokonce i lidé, s nimiž žiju, zapomínají.“

Přečetl si sdělení a roztržitě je vzal na vědomí. Byl zvědavý, jak to s její hluchotou je, ale nechtěl ji urazit tím, že by se vyptával. „Anno,“ nadhodil přece jen po chvilce váhavě. „Nic mi do toho není. Jenom jsem zvědavý, nic víc. A jestli o tom nechcete mluvit, věřte mi, že to pochopím.“

Naznačila mu, ať pokračuje.

„No, leželo mi v hlavě, jestli jste, víte, hluchá celý život. Už jste se hluchá narodila?“

„Ano.“

„Aha.“

Sklonil hlavu a nehtem palce si promnul kolmou vrásku mezi obočím. Nesvědila ho. Jenom potřeboval něco dělat, aby se necítil tak nemožně, že se jí zeptal a že mu odpověděla.

Nakonec zvedl hlavu a chabě se pousmál. „Omlouvám se, jsem v koncích. Nevím, co bych měl říct. Bůhví, že vás nelituju a nechci se chovat jako mizera. Jen jsem to chtěl vědět.“

Napsala: „Poznám, kdy si někdo myslí, že jsem hloupá. Vy se tak nechováte, nechováte se jako hloupí lidé.“ Tiše se zasmál.

„To se mi ulevilo. Nechtěl bych ze sebe udělat pitomce.“

Oplatila mu úsměvem a zavrtěla hlavou.

Chvíli na ni upíral pohled, pak sklopil oči na špičky svých bot. „Tuhle večer…“ uvědomil si, že mluví k podlaze, zvedl hlavu a začal znovu. „Tuhle večer… proč jste nechtěla, abych se učil znakovou řeč?“

Než odepsala, bedlivě volila slova. Když dopsala, otočila notýsek k němu. „Překvapilo mě, že se to chcete učit. Chovala jsem se hnusně, protože jsem nevěděla, jak bych se měla zachovat. Nikdo kromě Deana se můj jazyk nenaučil.“

Jack si to sdělení nemusel číst dvakrát, ale udělal to, protože bylo nepřesné. Delray se jej naučil a David také. Přesto vydělila Deana Corbetta a jeho, Jacka Sawyera, a jemu vrtalo hlavou, co má společného s mužem, za něhož se vdala. Proč si v mysli je dva spojila? Byla to otázka, která stála za to, aby ji rozebral, ale ne teď, když stáli proti sobě, po kotníky v čerstvé slámě, a ona u něho stála tak blízko, že by jí mohl spočítat řasy.

Její myšlenky se zřejmě ubíraly stejným směrem, protože vypadala zmateně a neklidně a začala ustupovat. Byl si jist, že se mu už chystá popřát dobrou noc, a tak zvedl ruku a zarazil ji. „Počkejte. Podívejte se na tohle.“ Opřel vidle o stěnu stání a pyšně jí znakovou řečí předvedl svoje jméno.

Usmívala se, dokud neukázal poslední znak, potom maličko zavrtěla hlavou. Ukázala mu k a pozvedla ruku, aby je lépe viděl.

Zkusil to znovu. „Takhle?“

Stále ještě trochu vraštila čelo. Sáhla po jeho pravé ruce. Pečlivě mu srovnala prsty. Přitiskla mu malíček a prsteník do dlaně, ohnula prostřední prst, natáhla mu ukazováček, pak mu přiložila palec k prostřednímu prstu. Držela ho volně za zápěstí a prohlížela si, jak mu prsty upravila. Usoudila, že takhle je to už správně, a usmála se na něho.

Jack se ovšem neusmíval.

Rychle odtáhla ruce od jeho dlaní a ustoupila.

Rychle si zastrčil ruce do zadních kapes džin.

Ovzduší jako by najednou zhoustlo a dalo se jen těžko dýchat. V každém případě tam nebylo dost vzduchu. Hlas mu zněl přiškrceně a zastřeně, když řekl: „Myslím, že jsem to už pochopil.“

Naznačila dobrou noc, otočila se a spěchala prostředkem stodoly pryč. Jack za ní kráčel až k širokým vratům, kde zůstal stát a pozoroval ji, jak pospíchá přes dvůr, jako by ji čerti honili, a mizí v domě.

Opřel se o sloupek vrat a modlil se, aby se zvedl alespoň trochu vítr a ochladil ho. Kapka potu mu sklouzla ze spánku na obočí. Srdce mu v hrudi rychle bušilo. I když zrovna vypil chladné pivo, měl hrdlo suché a rozpálené. Nedokázal by sebrat slinu, kdyby si měl život spasit.

Ruce a prsty měl tak mozolnaté po létech těžké manuální práce, že by ho nepřekvapilo, kdyby v nich měl nervová zakončení bez citu. Avšak přenášela do jeho mozku pocity a až příliš mu připomínala její doteky, takže litoval, že abeceda má jenom šestadvacet písmen. Mohla by si pohrávat s jeho rukou celou noc a nestěžoval by si. Má mozek plný prachu z obilí a slámy, anebo bylo to, jak rovnala jeho prsty, opravdu tak neskutečně erotické?

Byl vzrušený a ztěžka oddechoval a byla to snacha Delraye Corbetta, kdo ho přivedl do tohohle stavu. Minulý týden touhle dobou nevěděl, že vůbec existuje. Dnes večer mu připadala jako ta nejvíce žádoucí žena pod sluncem. Anna Corbettová. Snacha Delraye Corbetta.

Zavřel oči, dlouze, zhluboka vydechl a přitom zaklel. Opřel se o vrata a několikrát udeřil hlavou do dřeva.

Osud Jacka Sawyera znovu převezl.

Když konečně otevřel oči a chystal se, že se vrátí do stodoly, náhodou mu pohled zaletěl k oknu ložnice v patře.

Stál bez pohnutí a chvíli je nespouštěl z očí. Potom zašeptal: „Zatraceně.“

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

Na poštovní schránce stálo Pan a paní G. R. Baileyovi. Dům stál dost daleko od silnice v malém lesíku. Byl to rozlehlý dům se dvěma komíny, hromosvodem a satelitem na střeše. Kolem stálo několik dalších stavení, včetně stodoly a vodárny. Přestože byla tma, připadalo Carlu Herboldovi, že všechno je tam upravené a spořádané a svědčí o prosperitě.

Vrhl pohled na Myrona.

„Co si myslíš?“

„O čem?“

„Kristepane,“ zamumlal Carl. Rozhodl sám a zabočil s vozem na příjezdovou cestu.

Jedno musel Cecilovi přiznat: vůz přichystaný k útěku stál přesně tam, kde řekl, že bude. Byl v dokonalém stavu a měl plnou nádrž, jen vyrazit. V kufru bylo zavazadlo s oblečením, čtyřicet dolarů v hotovosti, několik zbraní se spoustou střeliva a pár lahví whisky, s níž s Myronem oslavili jejich úspěšný útěk.

Několik dní tábořili u jezera, vzpamatovávali se z kocoviny, spali v autě, přes den se opalovali. Alespoň on se opaloval, Myronova pokožka nesnášela slunce, takže pospával ve stínu stromů.

Po létech strávených mezi čtyřmi zdmi, jenom s omezeným pobytem na vězeňském dvoře, byla volnost venku báječná. Ale všeho do času, a Carl k tomu dospěl právě ráno, kdy se probudil a uviděl, jak se pod jejich vozem zabydluje pásovec a našel si v chlupech v rozkroku klíště.

Bylo načase najít si střechu nad hlavou. Vyrazili, aby objevili šikovné místo. Tloukli se celý den po vedlejších silnicích, drželi se mimo hlavní tahy, kde budou mnohem pravděpodobněji hlídkovat policisté, kteří hledají uprchlé vězně.

Vždycky, když Carl zaslechl svoje jméno v autorádiu, příjemně ho to vzrušilo.

Přál si, aby byla máma naživu a slyšela to. Brečela by. Vyplakala by si oči. Tohle jí šlo nejlíp. Měl na ni nejranější vzpomínku, jak s červenýma očima a nosem, z něhož jí teklo, znovu a znovu do vlhkého papírového kapesníku opakuje, že neví, co si s nimi dvěma – Cecilem a jím – počne.

Na otce neměl žádnou vzpomínku. Umřel, když byl Cecil batole a Carl ještě v plenkách. Pokud vůbec věděl, na co otec zemřel, zapomněl to. Předpokládal, že se jeho táta sám přivedl předčasně do hrobu, jen aby už víc nemusel poslouchat mámino fňukání.

Pracovala v salonu krásy. Carl se pamatoval na pach přípravku na trvalou ondulaci, který se z ní linul, když se večer vracela domů. Také se pamatoval, jak naříkala, že je unavená, a prosila jeho a Carla, aby byli tiše, nevyváděli a byli hodní, aby mohla odpočívat. Ale když neposlechli, neměla sílu s tím něco udělat.

Pak si s Cecilem všimli změny. Vzchopila se a začala si pěkněji upravovat vlasy, používala rtěnku, nosila vysoké podpatky a punčochy. Jednu z nejživějších vzpomínek měl na den, kdy přivedla domů nějakého muže, představila jim ho jako Delraye Corbetta a řekla jim, že to bude jejich nový tatínek a jestli to není ohromné.

Carl sundal nohu z plynu a nechal vůz dojet zbytek cesty k domu samospádem. Vypnul světla ještě dřív než motor. Zastrčil si pistoli za pas a řekl: „Ty zůstaň tady, ať na tebe není vidět, Myrone, dokud se nedostanu do domu, jasný?“

„Jasný.“

Carl otevřel dveře vozu a vystoupil. Okamžitě ucítil hnůj a seno. Ty pachy mu přivolaly vzpomínky na nucené vystěhování z města na venkov. Po léta byly jeho a Cecilovým trávníkem ulice a zákoutí Bleweru. Každý den po škole se scházeli s kamarády na předem určených místech a pouštěli se za dobrodružstvím. Vždycky se našlo něco, co stálo za vyzkoušení, něco, co ještě nezažili, nějaká nová výzva.

Od starších chlapců se naučili kouřit a pít a krást. Když došlo na rvačky, byli ve svém živlu. Napodobovali ty, co kdekoho šikanovali, a pohrdali slabšími. O děvčatech se dověděli, že to, co mají mezi nohama, je lepší než cukroví, a tam, kde nezabral šarm, aby dosáhli svého, obvykle zapracoval strach. Carl se učil rychleji než Cecil, ale Cecil si také přišel na své.

Pak je najednou odtrhli od všeho, co znali: od přátel, jejich prostředí, připravili je o volnost, které se těšili. Carl ranč nenáviděl. Nenáviděl ten smrad a každodenní dřinu, pravidla a chování u stolu a čtení z bible. Nenáviděl tresty, které jim Corbett ukládal, když s Cecilem překročili některé z jeho přísných pravidel.

Pocity, které choval ke svému nevlastnímu otci, posunuly nenávist do nové roviny. Nesnášel matku, že na ně nasadila Corbetta. Krevní sraženinu, která doputovala z její nohy až do jejích plic a zabila ji, oslavil. V den, kdy ji pohřbili, si s Cecilem udělali menší večírek, protože už víc nemuseli poslouchat její ufňukané prosby, aby byli hodní chlapci a snažili se vycházet s Delrayem, který by jim byl takovým dobrým otcem, jenom kdyby mu k tomu dali příležitost.

Při vzpomínkách na její naříkání a Corbettovu pevnou ruku se Carlovi pořád ještě dokázal sevřít žaludek.

Zvedl ruku a pěstí zabušil na dveře, rázněji, než původně zamýšlel. Chvilku poté se rozsvítilo světlo na verandě. Věděl, že si ho pravděpodobně prohlížejí kukátkem, a tak sebou směšně trhl a zakryl si oči před světlem. Přední dveře se otevřely.

„Zdravím vás, paní Baileyová,“ spustil přátelsky. „To máte pěkně silnou žárovku, tady na verandě. Musí mít aspoň tisíc wattů.“

„Přejete si něco, mladý muži?“

Byla to drobná sedmdesátnice bez brýlí, s namodralými vlasy a milým úsměvem. Jinými slovy, bude to s ní hračka. „Kdo je to, sestro?“

V otevřených dveřích se k ní přidala téměř její dvojnice, tahle byla o něco baculatější, hezčí, a dokonce ještě příjemnější.

Carl svůj odzbrojující úsměv ještě vylepšil.

KAPITOLA PATNÁCTÁ

Jack měl za to, že cestou někde mezi rančem a obchodem s krmivem ho Delray vyrazí.

Brzy zrána mu rančer podal seznam prací, které je třeba udělat, pak odjel ve své dodávce. Neřekl, kam jede, ale Jack se domyslel, že zkontrolovat stádo, jestli přes noc nepřišel o další kusy. Jack plnil práce z Delrayova seznamu, a když je dokončil, našel si další, aby se měl čím zaměstnávat.

Uviděl, že se Delray včas vrátil k obědu, ale vešel do domu beze slova. Byly téměř tři odpoledne, než ho Delray vyhledal v dílně, kde opravoval uzdu. „Zajedeme pro krmivo.“

Když se Jack poté, co si umyl ruce, vynořil z malého záchodu ve stodole, Delray už seděl v náklaďáku a motor běžel. Neoslovil Jacka, když nastoupil. Neprohodili ani pár nezávazných slov.

Jack by moc rád věděl, jestli Delray mluvil s veterinářem a co ukázala pitva dobytka, ale vycítil, že čím méně toho teď řekne, tím lépe. Takže ujížděli k městu za kamenného ticha. Jack se dovtípil, že může být rád, že Delray mlčí. Dokud Delray nezačne mluvit, tak ho nepropustí.

Nejhorší na tom bylo, že nechtěl odejít.

Dosud se řídil pravidlem nikdy si nevytvořit žádný vztah, od kterého by se nemohl v kteroukoli chvíli oprostit. Původně takhle žít nechtěl. Osamělý život si ho vybral sám, ne že by si jej Jack zvolil. Ale už si na osamělost zvykl. Ke každé situaci přistupoval s vědomím, že je jen dočasná. Vypěstoval si šestý smysl, který mu napověděl, kdy nastal ten správný čas, aby se rozloučil a hnul se dál. Obyčejně tak učinil a ani se neohlédl, pustil se rovnou za nosem na další místo.

Tohle však nebyla běžná situace. Nevybral si Corbettův dobytkářský ranč náhodou. Ani si nevybral dobu svého příjezdu. Obojí vymezil útěk Carla Herbolda z vězení.

Porušil svůj zaběhaný řád. Nemohl uplatnit obvyklý postup. Nemohl jen tak odjet, když vycítil, že by to bylo vhodné a rozumné. Kdyby svá rozhodnutí zakládal na tom, co je vhodné a rozumné, tak by sem především vůbec nejezdil. Ale je tady. A dokud Carla Herbolda nechytnou, chtěl zůstat.

Kdyby mu ovšem Delray řekl, ať si jde po svých, nezbývalo by mu, než se sbalit a vypadnout.

V obchodě s krmivem předal Delray muži u pokladny objednávku. Jeho úsporná řeč hraničila s neotesaností. Byl to Jack, kdo tomu prodavači poděkoval, když jim podal stvrzenku. Prodavač se nenabídl, že jim pomůže naložit do náklaďáku těžké pytle se zrním, a kvůli Delrayově odměřenosti mu to Jack nemohl mít za zlé.

Neuniklo mu ovšem, jak se Delray přepíná. „Je vedro k zalknutí. Co kdybyste nastartoval a pustil ventilaci, já to dodělám.“

„Myslíte, že nezvládnu chlapskou práci?“

Když ho Delray takhle odbyl, nechal to Jack plavat. Delray byl naštvaný, ale ne proto, že se Jack nabídl, že za něho naloží pytle. Ani to nebylo tak docela kvůli tomu uhynulému dobytku. Jack se domníval, že je za tím Anna a to pivo, co mu přinesla do stodoly.

Delray zajistil postranici a nastoupil do kabiny. Obličej měl zrudlý nalitou krví. „Bodlo by mi něco k pití,“ nadhodil Jack.

Překvapilo ho, že Delray přiznal vůbec nějakou slabost, když řekl: „To není špatný nápad.“

Delray zajel do Dairy Queen. Zašli dovnitř, aby si užili klimatizace, a u dospívající dívky, která obsluhovala u pultu, si objednali. Pak si vybrali box a posadili se naproti sobě. Delray se ohlédl přes rameno a opovržlivě se na dívku zamračil. Kde to jen v obličeji šlo, měla kroužek nebo perličku. Dokonce i jazyk měla propíchnutý a v něm černou perlu.

„Proč tohle se sebou provádí?“

„Nejspíš, aby namíchla starý páprdy, jako jsme my dva,“ řekl Jack.

Delray na něho pohlédl a Jack ještě neviděl, že by měl tak blízko k smíchu. „Nejspíš budete mít pravdu.“

Příštích pár minut popíjeli ledově chlazenou limonádu. Delray dopil jako první a odstrčil kelímek. Zadíval se oknem na záhon zaprášených slunečnic, nijak se nepokusil zapříst hovor. Jackovi leželo v hlavě, jestli si rozmýšlí, jak mu řekne, že ho propouští. Místo aby se v tom dusil, rozhodl se, že popadne býka za rohy. „Tak co říkal?“

Delray ani nepředstíral, že neví, o čem je řeč. Přesunul pohled ze slunečnic na Jacka. „Jed.“

Jackovi pokleslo srdce. Doufal, že krávy uhynuly na nějaký vzácný virus hovězího dobytka nebo na něco jiného, do čeho nemůže být v žádném případě zapletený. Tohle nebylo nic dobrého. „Co to znamená pro zbytek stáda?“

„Dneska jsem našel další dva mrtvé kusy. Jed byl v soli v lizu. Samozřejmě může ještě kolik dní trvat, než se dozvíme, kolik se jich k tomu dostalo, než byla sůl odstraněna.“ Pohrdavě si odfrkl. „Ten ničema nebyl až zas tak chytrý. Mohl mě zasáhnout mnohem víc, kdyby dal jed do rybníka.“

„Možná to byl jenom varovný úder.“

„Možná.“

„Já to neudělal.“

„Neřekl jsem, že jo.“

„Ale myslíte si to.“

Delray ještě víc zrudl a Jacka napadlo, že by si zasloužil pochvalu, že se umí tak ovládat, zvláště když je přesvědčený, že se Jack pokusil zničit mu stádo. Naklonil se přes stůl a zeptal se: „Proč bych to dělal?“

„Proč jste se zčistajasna objevil a žádal o práci?“

„Potřeboval jsem ji.“

„Nesmysl. Zavolal jsem tomu chlápkovi, u kterého jste posledně v Corpusu dělal. Dal mi o vás jen ty nejlepší reference. Říkal, že vás nerad pouštěl. Rád by měl sto takových. Měl jste dobrou práci, ale odešel jste, abyste mohl pracovat pro mě za poloviční peníze.“ Zavrtěl hlavou a posměšně dodal: „To nedává smysl. Nikdy nedávalo.“

„Mně to smysl dává. Chtěl jsem změnu.“

„Změnu.“ Delray chvíli soptil, pak na něho tlustým ukazováčkem ukázal: „Nevěřím vám.“

„Proč jste mě potom přijal?“

„Abych vás měl na očích, než jsem si dal dohromady co a jak.“

„A dal jste si?“

„Myslím, že jo.“

Jack si položil paže na opěradlo boxu a čekal, až mu Delray sdělí, k jakým závěrům dospěl.

„Pracujete pro tu houstonskou firmu. Ten EastPark.“

Jack na něho zůstal několik vteřin koukat, pak se hlasitě zasmál. „Já? Já že pro ně pracuju?“

„No dobře, nejste ten typ. Ale to z vás dělá pro tu práci toho pravého.“

„Možná v jiném životě,“ řekl Jack a stále ještě se nevěřícně pochechtával. „Já vám na ty chamtivé holomky svůj názor řekl.“

„Protože jste věděl, že přesně to chci slyšet. Jenom jste kalil vodu.“

Jack se na něho znovu dlouze zadíval a zavrtěl hlavou. „No dobře, řekněme, že je to tak. Jak potom vysvětlíte tu práci v Corpusu?“

„Dělal jste tam totéž. EastPark je jenom porce z velkého koláče. Ti chlapi mají prsty ve všem. Nafta a zemní plyn, nemovitosti, počítače. Dokonce mají i státní zakázku od NASA. To všecko stojí v propagačních materiálech, které mi dal Emory Lomax. To je další věc, která mě měla varovat. Začal na mě tlačit, zrovna když jste se objevil. Pracujete zevnitř. Posílají vás tam, kde vás potřebují mít.

A převlečete se na to,“ dodal a vrhl pohled na Jackův slaměný kovbojský klobouk.

Jack se s povzdechem uvolnil a opřel se. Pokrčil rameny, čímž naznačil, že s tímhle nic nenadělá. „Jste na omylu, Delrayi. Na velkém omylu.“

„To si nemyslím.“

„Kdyby mě nastrčila nějaká firma, nemyslíte, že bych postupoval mnohem nenápadněji, než abych vám otrávil stádo, hned pár dní potom, co jsem sem přišel? A dovolte, abych vám řekl ještě jedno. Kdybych vás přišel zničit, abych získal váš ranč, nepáral bych se s tím jako ten, co to provedl. Udělal bych to jaksepatří. Otrávil bych zdroj vody.“

Delray si ho dlouhou chvíli měřil, odhadoval ho, vážil jeho slova, pátral mu pohledem v očích po nějaké falši. Jack mu oplácel neochvějným pohledem. To proto si ani jeden nevšimli dalšího muže, který k nim přistoupil, dokud nepromluvil. „Zdravím, Delrayi.“

Zaskočený Delray rychle otočil hlavu. „Dobrý den, šerife Hardgei. Neviděl jsem vás přicházet.“

„Jak se vede?“

„Nemůžu si stěžovat. A vám?“

„Jde to. Tak tak. Už ovšem nejsem šerif.“

„No jo, no jo,“ řekl Delray roztržitě. „Jaké to je v důchodu?“

„Nemůžu si zvyknout, že mám tolik volného času.“ Zamračil se na karamelovou zmrzlinu s banánem, kterou si objednal. „Když budu takhle pokračovat, určitě ztloustnu.“ Kysele se na Delraye usmál, pak se zvědavě zadíval na Jacka.

Delray máchl rukou přes stůl. „Rozhodl jsem se, že někoho přijmu. Tohle je můj nový pomocník.“

„Jack,“ představil se Sawyer a natáhl pravici.

„Ezzy.“

„Těší mě.“

„Mě taky.“

Ruka, kterou Jack stiskl, byla drsná jako stromová kůra. Ten muž byl vysoký a štíhlý, měl široká, trochu nahrbená ramena a kdysi širokou hruď, mírně propadlou věkem. Zpod obnošeného stejného klobouku, jako měl on sám, se mu kudrnatily šedivé vlasy. Obličej měl Hardge protáhlý jako baset a tvářil se zachmuřeně.

Když si vyměnili zdvořilosti, obrátil se Hardge znovu k Delrayovi. „Dověděl jste se něco z Arkansasu?“

„Nic. A ani to nečekám.“

„Ne, asi ne. Ten mládenec má dost rozumu, než aby se vydal sem.“

Delray sepjal ruce položené na stole. „Všechno je to už tak dávno, Ezzy.“

„Hrozně dávno. Od té doby utekla spousta vody.“ Po krátké, avšak rozpačité odmlce stočil Hardge hovor jinam. „To máme pekelný vedra.“

Delray rozpletl prsty a napětí v ramenou mu povolilo. „Nezaškodilo by, kdyby trochu sprchlo.“

Vysoký muž se zahleděl na tající zmrzlinu v malém plastikovém člunu. „Musím to sníst, než z toho bude zmrzlinová polévka.“

Po chvilce Jack se zájmem sledoval, jak Hardge odchází z restaurace a nasedá do deset let starého lincolnu. „Vypadá jako šerif.“ Pak stočil pohled zpátky na Delraye. „Myslíte si, že jsem vám otrávil krávy. Proč jste mě nepředal jemu?“

„Už není šerif.“

„To není odpověď.“

Delray se posunul na kraj boxu a vstal. „Vezmu trochu zmrzliny domů Anně a Davidovi.“

Přistoupil k pultu a objednal zmrzlinu. Jack na něho čekal u dveří. Společně se vrátili do náklaďáku a zamířili zpátky na ranč.

Co to znamená? přemýšlel Jack. Zůstává obviněný, ale ještě ne usvědčený? Nebo se hájil tak dobře, že Delray od svého obvinění ustoupil?

Vrhl pohled na Delrayův přísný profil. Držel volant oběma rukama tak, jak je to správné, upíral pohled přímo před sebe a dodržoval doporučenou rychlost. Člověk tak disciplinovaný jako Delray se hned tak nerozmyslí jinak. Jack se domyslel, že ještě nemá vyhráno.

Prozatím zůstává. Mohl by stejně tak dobře odejít sám. Ale potřebovali si mezi sebou vyjasnit ještě něco dalšího. „Včera večer jsem si povídal s Annou,“ podotkl nenuceně.

„Vy dva jste si povídali?“

„Tak nějak. Většinou jsem jí kladl otázky a ona odpovídala ano ne. Něco mi napsala do bloku.“

Delray natáhl prsty a znovu jimi obemkl volant. „Tak o čem jste se vybavovali?“

„O její hluchotě. Říkala mi, že je hluchá od narození.“

„Takhle jsem tomu porozuměl. Byla to vrozená vada.“

„To muselo být pro ni a její rodiče hodně těžké.“

„Neznal jsem její rodiče. Annu jsem poznal, až když ji Dean přivedl domů.“

Jack mu bedlivě naslouchal. Delray po něm vrhl pohled, ale začal mluvit, až když znovu hleděl před sebe na silnici. „Nemůžu říct, že jsem z toho měl velkou radost. Můj kluk se vrátil domů a básnil o dívce, se kterou se seznámil na přípravce na vysokou. Jasně, obdivoval jsem ji, že do té školy chodí. Přípravka není nic jednoduchýho ani pro děti, co nemají žádnou vadu. Pro někoho, jako je Anna, to musí být velký boj. Měla tlumočníka, ale chtělo to odvahu.“

Jack si natáhl paži přes opěradlo. „Děti, co musejí tvrdě pracovat, si toho pravděpodobně víc váží, a tím jsou třeba i lepší.“

„Anna taková byla, to vím. Studovala pilně a získala dobré známky. Ale obdivovat někoho za to, čeho dosáhl, a přijmout ho do vlastní rodiny jsou dvě různé věci. Přiznávám, že jsem byl proti, aby to s Deanem dali dohromady. Zpočátku. Ale pak jsem ji poznal a viděl jsem, jak je do ní Dean zblázněný a –“

„A pokud byl Dean chlap, jak má být – a počítám, že takový byl – na vašem názoru nezáleželo.“

Delray otočil hlavu a zatvářil se bojovně. Potom mu rysy změkly a mrzutě potřásl hlavou. „Bylo mu jedno, co si o tom myslím já. Vzali se a nějakou dobu byli šťastní, že jsem takové dva v životě neviděl. Potom se rozhodl, že vstoupí do armády.“

Nechal Delraye, ať mu to dopoví, i když ten příběh už slyšel od Anny.

„Zatímco byl Dean za mořem, pokračovala Anna ve studiu. Rodiče jí zanechali dost velké dědictví, aby si mohla studium zaplatit. Když dokončila přípravku, jezdila čtyřicet mil na zvláštní kurzy. Studovala fotografii.

Když se ale Dean vrátil domů a onemocněl, nechala studia, aby ho mohla ošetřovat. A když umřel a narodil se David, už asi neviděla důvod, proč ve studiu pokračovat.“

S tím Jack nesouhlasil, ale nepatřilo se, aby to řekl.

„A tehdy taky přestala mluvit.“

Jack si v mysli probíral všechny důvody, proč měla Anna dostudovat a získat titul, a proto mu trvalo pár vteřin, než mu Delrayova poslední slova došla. Sundal paži z opěradla sedadla. „Co jste to říkal? Říkal jste, že Anna mluvila?“

„Byla stydlivá, zvláště před cizími lidmi, ale Dean ji povzbuzoval, aby dál chodila na lekce řeči.“

Jack pořád ještě zápasil s překvapením. „Umí mluvit?“

„Ne tak jako vy nebo já, ale docela dobře. Dá se jí rozumět. Vlastně je to něco úžasného, když tak o tom člověk přemýšlí. Dokáže vyslovit zvuky, které nikdy neslyšela.“

Po tom odhalení zůstal Jack jako opařený. Kdykoli Anna používala znakovou řeč, zároveň ústy formovala slova. Její pohybující se rty tvořily výraznou součást jejího velice výmluvného obličeje. Nikdy však slova nepodepřela hlasem. „Proč toho nechala? Proč už nemluví?“

Delray pokrčil rameny, jako by se bránil. Poposedl na sedadle, jako by ho najednou píchalo. „Nemá to zapotřebí. Ve skutečnosti někteří hluší lidé mluvit nechtějí a nemají rádi ty, kteří si myslí, že by měli. Spoléhají se výlučně na znakovou řeč.“

„Ale copak to jiní – jako dřív Anna – nekombinují?“

„Někdy jo.“

„Používají znakovou řeč a zároveň odezírají ze rtů a mluví, je to tak?“

„Nejsem odborník na vzdělávání hluchých.“

Jack ale dál vedl svou. „Muselo jí trvat léta, než se tohle všechno naučila. Proč toho nechala?“

„Co já vím?“ Delray odpověděl podrážděně a div neřval. „Proč se nezeptáte Anny? Až se příště vy dva sejdete, abyste si poklábosili.“

Tušil to dobře. Delray je naštvaný kvůli tomu, co předchozího večera potají pozoroval z okna svého pokoje. Zahlédl ho, jak tam stojí, vykrojený slabým světlem v místnosti.

Tma a vzdálenost jim znemožnila, aby si viděli do očí, ale Jack najisto věděl, že se Delray dívá přímo na něho. Také měl dojem, že tam Delray stál dlouho a viděl Annu, jak odchází ze stodoly.

Ani jeden se několik vteřin nepohnuli. Nakonec se Delray otočil od okna a zmizel ve svém pokoji.

Teď se hrbil nad volantem, pevně ho svíral a zíral na silnici před sebou, jako by to byl nepřítel, kterého se chystá porazit. Čelist jako by měl z betonu. Kdyby měl Jack hádat, řekl by, že má ten člověk vztek a přímo citově trpí. Tiše se zeptal: „Jak dlouho ji milujete, Delrayi?“

KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

Mexikáni samozřejmě požadovali, aby jim zaplatil hned.

Emory Lomax byl lehčí o padesát dolarů, ale kdyby ho stálo dvakrát tolik poškodit stádo Delraye Corbetta, vyplatilo by se to. Jesse García a jeho neustále se měnící tlupa kumpánů si to hasili po hlavní, právě když je Emory potřeboval. Kdyby náhodou nekoukal z okna kanceláře právě ve chvíli, kdy Garcíova dodávka rachotila kolem, pořád ještě by se snažil připadnout na nějaký plán, který by mu zajistil, že Corbettův ranč získá.

Štěstí se na něho usmálo v podobě Jesseho Garcíi.

Po městě byl García známý jako všeuměl. Spravoval síťové dveře, zavlažovací systémy, čistil žumpy. Vypomáhal v různých situacích. Potřebovali jste vyměnit zámek u dveří? Pak byl García ten pravý. Potřebovali jste prořezat stromy? García a jeho bratranci se o to za jedno odpoledne postarali a odvezli odpad. Chtěli jste, aby se sousedovi, tomu otrapovi, rozbil nový auťák, spravilo to padesát dolarů Garcíovi a příští den jste se kochali, jak se ten chlap odvedle vzteká na příjezdovce.

Když přišlo na to někomu zasolit, bylo dobré Garcíu znát. Nevadilo mu ušpinit si ruce, skutečně i obrazně. Všechno to, co lidé tvrdili, že by rádi provedli svým nepřátelům, za ně udělal García. K mrzačení nebo zabíjení se nikdy nepropůjčil, ale jinak měl tvořivou fantazii. Pokud by vás nenapadla příhodná pomsta, měl bohatou zásobu na výběr.

Nikomu nedával přednost. Byl ochotný pracovat pro kohokoli, kdo mu zaplatil. Jednou večer jste mohli být jeho zákazníkem, a druhý jeho obětí. Takový ale měl García systém. Nikdo se tomu neprotivil, protože si ho nikdo nechtěl znepřátelit, a je neodmyslitelnou skutečností, že všichni Mexičané nosí nože.

Řekl Garcíovi, aby trochu poškodil Corbettovo stádo. „Nic katastrofálního. Rozumíš, jak to myslím?“

Rozuměl a příští den kdekdo ve městě věděl, že Corbett přišel za záhadných okolností o pár kusů dobytka. Něco takového je pro každého dobytkáře noční můra. Obchodům to nesvědčí. Něco takového nažene každému rančerovi pěkně strachu. Jen se podívejte, co udělala v Anglii s prodejem hovězího nemoc šílených krav.

Emory si křepče, bezstarostně vykračoval, když se vydal z banky na sjednanou schůzku s Corbettem, přesvědčený, že Corbett bude ochotný vyjednávat. Když ale dorazil na ranč, čekalo ho nemilé překvapení. Bylo to k nevíře, ale Corbett nebyl o nic ochotnější uvažovat o jeho nabídce než dřív.

„Prohlédl jste si ty materiály?“ zeptal se Lomax otráveně po půlhodinovém dohadování.

„Prohlédl.“

„Neřekl byste, že jsou ohromně úspěšní?“

„Asi ano.“

Jak to, že na toho plesnivýho hňupa neudělala dojem ta barevná brožura? Nebo je jenom tvrdohlavý a dělá si naděje, že se mu podaří vyšroubovat cenu? „Je to velkorysá nabídka, kterou vám za váš majetek udělali, pane Corbette. Opravdu velkorysá.“

Cítil se sám se sebou téměř tak spokojený, jako se tvářil, poposedl v křesle a položil si kotník jedné nohy na koleno druhé. „O tenhle pozemek EastPark Development velice stojí. Jejich nabídka je mnohem vyšší než odhadní cena. Jsou to však jejich peníze, nemám pravdu?“ Vrhl přes obývací pokoj pohled na Annu a mrkl.

Když přišel, zdvořile mu nabídla sklenici chlazeného čaje, ale dívala se na něho, jako by dovnitř nanesl psí výkaly. Co ji to popadlo, že je tak nafoukaná?

Byl k ní okouzlující a zdvořilý, udržuje s ní očima kontakt, aby se necítila vyloučená z hovoru, i když Delray kvůli ní převáděl jejich rozhovor do znakové řeči. Nikdy k ní nebyl jiný než milý, když přišla do banky, ale o ní se nedalo říct, že by se na oplátku chovala přátelsky.

Teď byla jako z ledu, ale i tak by ji rád popleskal po zadku. Měl jistotu, že by její postoj dokázal snadno změnit.

Delray zaklapl složku a mrskl ji na kávový stolek. „Abych si to ujasnil, Lomaxi. Chtějí, abych se rozloučil s pozemkem, který už vlastním, a spokojil se s jeho malým kouskem, je to tak?“

Emory se zeširoka usmál. „To je samozřejmě příliš zjednodušené, ale ano, a aby pro vás bylo lákavější na ten obchod přistoupit, jsou ochotní nechat vás, abyste si vybral parcelu jako první. K tomu zaplatí veškeré poplatky a věnují vám doživotní členství v klubu.“

„Doživotní členství v klubu.“

„Zcela správně,“ zapředl Emory. „Jak se vám to líbí?“

„Nepadá v úvahu.“

Corbett se zvedl. Lomax vyskočil. „Pane Corbette, předkládáme vám ten návrh v právnických termínech, ale myslím, že vám stále uniká –“

„Umím číst, pane Lomaxi.“

„Nechtěl jsem naznačit… Nemyslete si prosím, že…“ Je nahraný, pokud si Corbett myslí, že on si o něm myslí, že je hlupák. Teď musí postupovat zvláště opatrně. „To jenom, že pokud takovýhle druh obchodu pravidelně neprovádíte, mohly by vám jeho složitosti uniknout.“

„Může být. Na mojí odpovědi ale nic složitého není. Nemám zájem.“

„Jsou ochotní zaplatit vám víc, než za co váš majetek stojí,“ připomněl Emory, tentokrát už ostře pronikavým tónem.

„Potom jsou tlupa pěkných hlupáků, nemám pravdu?“

Emory ztišil hlas na přijatelnou rovinu. „Měl byste spoustu peněz. Mohl byste si na svojí parcele postavit, jakýkoli dům byste si přál.“

„Já mám rád tenhle dům a tohle místo.“

Emory se chytal stébla a přímo cítil, jak mu proklouzává zaťatou pěstí. Netrpělivě a zoufale zkusil jiný přístup. „Neměl byste se rozhodovat sám. Co tadyhle Anna? Co na si o našem návrhu myslí?“

Ještě ani nedořekl a Anna už rozkmitanými prsty odpovídala. „Říká, že ranč patří mně,“ sdělil mu Corbett. „Je o dědictví jejího syna. Podporuje moje rozhodnutí.“

„Jsem rád, že se zmínila o synovi. Berte ho v úvahu. Jeho vzdělání. Až se dostane na vysokou –“

„Na to už máme stranou peníze.“

„Ale –“

Delray zvedl ruku. „Vyposlechl jsem si vaše žvanění, pane Lomaxi. Z vaší strany to bylo plýtvání dechem a mě to připravilo o čas, nicméně jsem vám prokázal zdvořilost setkal se s vámi. Naše setkání skončilo. Sbohem.“

Když se Delray otočil, že odejde z místnosti, vytasil se Lomax s posledním trumfem: „Je zde ještě otázka vaší půjčky.“

Corbett zůstal stát jako přibitý, pak se pomalu otočil zamračil se na něho. Obličej mu znachověl. „Co je s ní?“

Emory lítostivě našpulil rty. Maličko politováníhodně zavrtěl hlavou, což značilo, že jen nerad toto připomíná a že tak činí pouze proto, neboť nemá na vybranou. „Čtvrtletní splátka úroků přišla pozdě, pane Corbette.“

„Jenom o dva dny.“

„A co příští čtvrtletí? A to další?“

„Vždycky jsem své finanční závazky plnil.“

„Nepochybuji, že je tomu tak. Ale nikdy jste neměl tak těžké časy jako poslední dobou. A upřímně řečeno, nevidím, že by to mělo v blízké budoucnosti skončit. Trh s hovězím slábne. Vy jste dobytkář. Víte, co mám na mysli?“ doširoka rozpřáhl paže. „Neboť jste byl vždycky dobrým zákazníkem, banka je ochotna přiměřeně vám půjčku zvýšit. Ale nemůže to takhle pokračovat věčně.“

„Vyděláváte na tom, Lomaxi. Pokud platím úroky.“

„Jsme ale vydáni na milost účetním revizorům. To oni začínají být nervózní, ne já.“ Aby projevil svoji upřímnost, sepjal ruce a přitiskl si je na hruď. „Protože na mě tlačí, dostal jsem se do situace, kdy mi nezbývá, než žádat, abyste začal kromě úroků ještě splácet základní půjčku.“

„V pořádku. To zvládnu.“

„Jak? Neboť mám na starosti vaše účty, vím, že váš momentální příliv peněz je téměř na nule. Vaše režijní náklady neklesly, právě naopak. Jen si to spočítejte. Vaše bilance vypadá čím dál hůř. A teď s touhle další… potíží.“

To upoutalo Corbettovu pozornost. Prudce trhl hlavou, jako by ho Emory praštil do brady. Tohle bylo vlastně o moc lepší. Slovní útok udělal Emorymu moc dobře, mnohem líp, než kdyby tohohle starého fotra zmlátil.

„Jen co jste zavolal doktora Andersona, už se rozezněly tamtamy, že je to možná nějaký dobytčí mor. O vašem neštěstí se doslechl kdejaký rančer na míle daleko.“

„Ve svým stádě žádnou nemoc nemám. Byl to ojedinělý incident.“

„Vypadá to tak, pro vás to ale byla velká ztráta. Zvláště teď, když se každá libra hovězího převádí na dolary a centy.“

„Přišel jsem jenom o pět kusů. Už se to nebude opakovat.“

„Tím si ovšem nemůžete být jist, nemám pravdu? Mohlo by to mít všelijaké dozvuky dokonce i potom, až vašeho nevlastního syna chytnou.“

Ta slovní salva mu přímo zalahodila. Corbett jako by dostal ránu do břicha. Emory měl co dělat, aby se neusmál. Panejo, tohle je bezvadný! Je ve vrcholné formě! U toho by měli být Connaught a ostatní hlavouni z EastPark Development. Kdyby Connaught viděl, jak zdařile Delrayem Corbettem manipuluje, nejspíš by ho povýšil na viceprezidenta.

„Co má společného útěk Carla Herbolda s…“ Odmlčel se a zasípěl, „s čímkoli?“

Emory vrhl po Anně zkormoucený pohled. Zbledla, ale její obličej otevřeně vyjadřoval, co si myslí. Emory postoupil od chlapa, co přinesl dovnitř psí výkaly, na pozici hlídače v nacistickém koncentráku.

„Lituju, pane Corbette. Myslel jsem, že víte jak… jak se lidi na tohle… dívají. Už jen to příbuzenství na vás vrhá nepříznivé světlo. Však víte, jací lidé jsou, vždycky si hledají obětního beránka. Tuším, že si někteří myslí, že máte na tom, co Herboldové prováděli, díl viny. Tenhle incident s vaším dobytkem podle mého ukazuje, jaký názor na vás tady mají. Na nějakou dobu na to zapomněli, ale ten útěk z vězení to zase oživil. Nikdo o ničem jiném nemluví.“

„Promiňte, kdo jste?“

Emory se otočil, jako když ho píchne. Líčil právě tak pochmurnou skutečnost, a byl zrovna v nejlepším, že ho to neomalené přerušení zrovna nenadchlo. Také ho to překvapilo. Byl přesvědčený, že Anna a Delray Corbett jsou na ranči sami, kromě kluka, kterého, když přijel, poslali do jiného pokoje, ať si tam hraje.

Muž, který stál ve vchodu z hlavní chodby do obývacího pokoje, byl tak asi sto pětaosmdesát centimetrů vysoký a hubený až na hranici vyzáblosti. Byl oblečený jako kovboj ve vybledlých džínách a vysokých botách. Pleskal si obnošeným slaměným kloboukem o stehno. Klobouk mu připlácí k lebce pískové vlasy, nyní ztmavlé potem. Průramky tenké bavlněné košile vyhlížely, jako by je ožvýkal rotvajler. Paže měl svalnaté a šlachovité a hnědé jak skořápky pekanových ořechů. Barvu jeho očí nedokázal rozpoznat, protože je mhouřil, jako by je velice pozorně zaměřoval na předmět svého zájmu. A tím předmětem byl Emory.

Emory odolal nutkání se pod tím pohledem přikrčit, a místo toho se zeptal: „Kdo to chce vědět?“ Jeho odpověď nevyzněla zdaleka tak blahosklonně, jak zamýšlel. Ve skutečnosti zazněla nedůtklivě a dětinsky.

Kovboj se zasmál. „Nechte mě hádat. Vy jste Lomax. Delray mi říkal, že má s vámi dnes odpoledne schůzku.“

Podrobil Emoryho dlouhému, zkoumavému pohledu. Když mu pohled utkvěl na mobilu, který držel Emory v ruce, krátce se zasmál, přestal se o něho zajímat a otočil se k Delrayovi. „Potřebuju nějakou součástku, abych mohl spravit tu pumpu. Přišel jsem na to, co budu potřebovat, ale mají to ve skladu v Nacogdoches. Nejspíš budu po zbytek odpoledne pryč.“

Corbett přikývl. „Dobrá.“

Kovboj si znovu nasadil klobouk, vrhl na Emoryho další posměšný pohled a odešel. „Kdo to byl? Pracuje u vás?“

„Jo.“

„Od kdy?“

„Najal jsem ho před pár dny.“

Emory uviděl příležitost, jak se ještě víc distancovat od toho otráveného dobytka. „Prověřil jste si ho? Nemohl vaše krávy otrávit on?“

„Myslím, Lomaxi, že už jsme si všechno řekli. Ohledně půjčky můžete být klidný. Bance nehrozí, že by přišla o svoje peníze. Záruka je o hodně vyšší než to, co jsem si půjčil.“

Emory nasadil výběrový úsměv. „Ani jeden z nás by si nemusel dělat ty nejmenší starosti, kdybyste přijal nabídku EastParku.“

Corbett zrudl v obličeji ještě víc. „Prosím tě, Anno, vyprovoď ho.“

„Nedostál bych svým povinnostem jakožto váš finanční poradce, kdybych vás neupozornil, že děláte velkou chybu, pane Corbette.“

„Budu to považovat za svědomitý postup. Sbohem, Lomaxi. Vyřiďte svým přítelíčkům z ParkEast –“

„EastPark.“

„To je jedno. Vyřiďte jim, že můj ranč není na prodej. Víckrát už mě neobtěžujte.“

Vyšel z místnosti a pustil se po schodech do patra. Emory proklínal každý jeho krok, dokud nezmizel na podestě. Otočil se k Anně: „Nakonec si to rozmyslí.“

Naznačila, že ne.

Naklonil hlavu ke straně a s úsměvem k ní vykročil. „Kdybyste to měla rozhodnout vy, co byste udělala?“ Aby zdůraznil slovo vy, bodl ji zlehka ukazováčkem do hrudi.

Spěšně se k němu otočila zády a zamířila k hlavnímu vchodu. Následoval ji, ale u dveří ignoroval, že je drží otevřené a nepokrytě ho vybízí, aby odešel.

S tím starochem moc nepostoupil. Corbett zůstává neústupný. Musí se zkusit něco jiného.

Bylo by nesmírně riskantní znovu použít Jesse Garcíu. García by si svůj kšeftík tak dlouho neudržel, kdyby na něho nebylo spolehnutí. Za padesát dolarů si člověk koupil nejenom jeho služby, ale i mlčení. A také Garcíu nikdy při ničem nepřistihli. Obvykle tu práci přihrál nějakému potřebnému příbuznému, který se zrovna namanul, zaplatil mu zlomek toho, co shrábl, sám si nechal velkou provizi a seděl doma v bezpečí, alibi zajištěné.

Ale všeho do času. Některý z těch jeho příbuzných by se mohl opít. Kdyby ho chytli, ukázal by na Garcíu a ten by Emoryho práskl jako člověk, který podrazí vlastní mámu, když si má vybrat mezi vězením a svobodou. Emory nestál o to, aby se stal prvním, koho Jesse García udá. Toho Mexikána znovu nepoužije. Ani nevěděl, nakolik sedí ty žvásty o Carlu Herboldovi. Do dnešního rána dokonce nevěděl, že mezi tím uprchlým vězněm a Corbettem je nějaká spojitost, dokud mu sekretářka dnešní schůzku nepřipomněla. Ne že by to potřeboval připomenout. Právě na to chtěl paní Presleyovou upozornit, když prohodila: „Chudák starý Delray. Do smrti se mu bude připomínat, že je nevlastní táta těch dvou lotrů.“

A v příští půlhodině seznámila Emoryho se všemi šťavnatými podrobnostmi týkajícími se Cecila a Carla Herboldových. Nasadil truchlivý obličej. Svraštil čelo. Co chvíli zamumlal: „Dobrý bože,“ nebo „Hmm… hmm… hmmm. Ničemové,“ zatímco v duchu si mnul ruce a blahem přímo slintal. Přidal ty informace k arzenálu zbraní, které proti tomu umíněnému rančerovi použije.

Když se vytasil se jménem toho vězně, vypadalo to jako důmyslný tah, jako další rána do Delrayovy neústupné brady. Ale jestli Herbolda brzy chytnou, nebude mít ten argument velkou váhu, a bude zas tam, odkud začal, tudíž nikde.

Klíčem k jeho úspěchu by se mohla stát Anna Corbettová.

Přistoupil k ní blíž. „Můžete mi odezírat ze rtů, viďte, Anno?“

Přikývla.

Usmál se. „Dobře. Protože bych rád, abyste pochopila, jak by mohl být tenhle obchod důležitý pro vaši budoucnost. Pomyslete na to, co by mohly takové peníze znamenat pro vašeho syna. Kdybych byl na vašem místě,“ prohlásil a položil jí ruku na paži, „kdybych byl žena, a k tomu hluchá, chtěl bych si pro sebe a svoje dítě zajistit solidní budoucnost, pokud by se mi naskytla příležitost.“ Pohladil ji po paži.

„Příležitost, jako je tahle, by se už nemusela opakovat. Jsem opravdu rád, že jsem to zrovna já, kdo vám ji může nabídnout.“ Pomnul jí sval nad loktem. „Co kdybychom se my dva brzy sešli a promluvili si o tom?“

Někdy byl tak chytrý, až z toho sám dostával strach. Přesně jak odhadoval, ta žena se přímo třese na projevy náklonnosti. Kápl na to hned, jak se s ní uviděl poprvé. Pod odměřeným zevnějškem skrývá potřebu po mužské pozornosti. Po pozornosti mladého muže. Její tchán jí nestačí. Jaká to vzrušující vyhlídka! Když je zvyklá na těžkopádného, starého Delraye, tak ji mladý chlap v posteli pravděpodobně pěkně rozdivočí.

Při jeho doteku její povýšenost vymizela. Vypadala nevinně a poděšeně a přitom sladce, nesměle a sexy. Skousla si spodní ret. Vrhla pohled na schody jako dospívající dívka, která se obává, aby ji nepřistihl ostražitý rodič. Sklopila řasy. Pokusila se popadnout dech a jemně se zachvěla.

Pak si vyprostila paži, usmála se na něho a něco mu znakovou řečí sdělila.

Přiklonil se k ní blíž. „Nevím, co jste říkala, ale jevilo se mi to velmi slibné.“ Ještě jednou jí stiskl paži a zamrkal. „Ozvu se vám.“

KAPITOLA SEDMNÁCTÁ

Jack se vrátil ze své pochůzky až po setmění. Delray a David byli kupodivu, navzdory vedru, na přední verandě. Nechtěl je vyrušit. Nevycházel z údivu, že je pořád ještě zaměstnaný.

Včera odpoledne to skutečně přehnal. Vrhl se po hlavě do bouřlivých vod morálního konfliktu, aby zdánlivě zachránil člověka, který se o to neprosil. Nyní, o čtyřiadvacet hodin později, si pořád ještě vyčítal, že se Delraye zeptal, jak dlouho svoji snachu miluje.

Co je mu do toho? Nic. Až na to, že Delraye rozhodilo, že byla Anna s Jackem o samotě ve stodole. A Delray ho podezíral, že mu otrávil stádo. Takže mu připadalo, že má právo říct svůj názor. Ale i tak to byla nevhodná otázka, a věděl to, už když ji Delrayovi pokládal.

Delray se právem dožral. Tak rychle otočil hlavu, že nechtěně strhl i volant. Náklaďák sjel ze silnice na krajnici. Delray včas zabrzdil, takže neskončili v příkopu, ale setrvačnost táhla náklaďák dopředu, než se zakymácel a trhavě zastavil.

Když se Delray otočil k Jackovi, měl žíly na čele vystouplé vztekem. „Nevím, z které stoky jste vylezl, ale vy a vaše špinavé myšlenky…“ Dýchal tak přerývaně, že se musel odmlčet, aby popadl dech. „Aby bylo mezi námi v jedné věci jasno. Nikdy jsem se Anny nedotkl. Mezi námi dvěma nedošlo nikdy k ničemu nepatřičnému…“

„Věřím vám,“ řekl Jack. „Neptal jsem se, jak dlouho s ní spíte, ptal jsem se, jak dlouho ji milujete.“

Delray ho dlouhou chvíli spaloval zlým pohledem, ale Jack se nedal zastrašit. Věděl, že má pravdu. Delrayova reakce ho zbavila veškerých pochybností, že se snad mýlí.

Nakonec se Delray nahrbil na sedadle a vtiskl si prsty do očních důlků. Celou minutu takhle zůstal. Jack se sotva pohnul a skoro ani nedýchal. Bylo to dlouhých šedesát vteřin. Když nakonec Delray spustil ruku, bylo to, jako by vážila tisíc liber. Klesla mu do klína jako bez života. Zdrceně zíral předním sklem a vypadal staře, poraženě a neuvěřitelně smutně.

„Ví o tom Anna?“

Delray zavrtěl hlavou. „Ne, ne.“

Dál už Jack nic neřekl, vždyť věděl, že řekl víc než dost.

Po chvíli vyjel Delray s náklaďákem zpátky na silnici a vrátili se na ranč. Jacka by nepřekvapilo, kdyby mu Delray řekl, ať se sbalí a vypadne. Měl dva velmi dobré důvody k tomu, aby ho vyhodil.

Ale Delray se o propuštění nezmínil ani tehdy, ani dnes ráno, když se Jack hlásil do práce. A odpoledne, když odjel pro novou součástku k porouchané pumpě, zůstával stále ještě zaměstnaný. Zřejmě byl zatím stále na výplatní listině.

Rozhodně ale nečekal pozvání, aby se k nim dnes večer připojil, takže váhal, přestože na něho David mával z verandy a volal: „Hej, Jacku! Pojď sem! Děláme zmrzlinu.“

To nemůže škodit, když se zastavím a pozdravím se s nimi, pomyslel si. Vystoupil z vozu.

„Ahoj, Jacku.“

„Ahoj, Davide.“ Jack vyšel po schodech na verandu a pokývl na zastaralý přístroj. „Myslel jsem, že všechny strojky na zmrzlinu jsou dnes na elektřinu. Nevěděl jsem, že se tyhle dřevěné pořád ještě vyrábějí.“

„Nevyrábějí.“ Z Delraye se námahou pot jen lil, ale bylo vidět, že si to ohromně užívá. „Elektrický máme, ale nevím, jako by zmrzlina nechutnala tak dobře, jako když si ji člověk pracně vyrobí sám.“

Delray točil klikou, David seděl na strojku na složeném ručníku. Strojek, soudek vyrobený z vodorovných dřevěných latěk, stál v umělohmotné vaničce, aby slaný roztok, který vytékal z otvoru po straně, nekapal do záhonů u verandy.

„Když na tom sedím, zmrzne to rychleji,“ oznámil David.

„To proto jseš tady na ranči tak důležitý.“

Chlapec se zeširoka usmál.

„Dostal jste tu součástku?“ zeptal se Delray.

„Jo, pustím se do té pumpy hned ráno, pokud byste nechtěl, abych to spravil ještě teď večer.“

„Hergot, posaďte se už.“

Překvapený, že ho pozval, se Jack posadil na horní schod.

„Neměl bys říkat hergot, dědo.“

„Máš pravdu, Davide, neměl bych. Večeřel jste něco?“ zeptal se Jacka.

„Stavil jsem se na hamburger.“

„Tohle by mělo být za pár minut hotové.“

Jako by uslyšela narážku, prošla dveřmi Anna s tácem s miskami, ubrousky a lžícemi. Jack vyskočil, vzal jí podnos z rukou, což ji očividně zneklidnilo. Nebo ji možná přivedlo do rozpaků, že neměla misku a lžíci i pro něho a musela se pro ně vrátit dovnitř. Když se znovu objevila, Delray prohlásil, že zmrzlina je hotová.

David seskočil ze strojku. Odstranili ručník a Jack se zájmem sledoval, jak se seškrabuje z kovové nádoby v dřevěném soudku slaný led. Vytáhli nádobu ven. Anna odklopila víko a vytáhla metlu, která míchala zmrzlinovou směs, zatímco tuhla. Pak dlouhou lžící naplnila misku a podala ji Jackovi.

Úplně vyvedený z míry si ji vzal a zamumlal: „Děkuju.“ Počkal, až dostanou všichni ostatní, pak teprve si vzal první sousto. Zmrzlina byla hustá, studená, sladká a voněla vanilkou. Lahoda.

„Anna používá Maryin recept tak, jak to dělali v její rodině,“ řekl mu Delray. „Vsadím se, že je to nejlepší domácí zmrzlina, jakou jste kdy jedl.“

„Ještě nikdy jsem nejedl domácí zmrzlinu,“ řekl bez přemýšlení. Zadoufal, že to přiznání projde bez povšimnutí, ale Delray zvedl hlavu a zadíval se na něho. Jack pokrčil rameny. „No, naši na dělání zmrzliny a podobné věci moc nebyli. Jak proběhlo setkání s Lomaxem?“

Ta odbočka pomohla změnit téma hovoru. Delray se zamračil. „Poslal jsem ho, ať si jde, odkud přišel, a řekl jsem mu, ať mě s dalšími nabídkami na prodej ranče neobtěžuje. Potom začal zpracovávat Annu.“

Jack na ni pohlédl. Vyhýbali se tomu, aby se setkali očima, přestože si Jack uvědomoval každý její pohyb a měl dojem, že si ona stejně tak uvědomuje jeho. Jejich nervozita byla pošetilá. Jsou přece dospělí, žádné děti. Neprováděli ve stodole nic, než že se dotkli rukama.

Samozřejmě, když teď znal pravou povahu Delrayových pocitů, nebude schopen na ni pohlédnout, aby to neměl na paměti.

Teď však na ni hleděl tázavě a Delray ji vybídl: „Řekni mu to, Anno. Bude z toho mít legraci.“

S pomocí Delraye jako tlumočníka převyprávěla rozhovor s Lomaxem. Když skončila, Jack podotkl: „Myslel jsem si, že je to jenom takový otrapa. Teď vidím, že je to vyložený hnusák.“

Předtím toho z chodby zaslechl Jack dost, aby si udělal o tomhle ouřadovi nevalný úsudek. Kdyby byl Lomax poctivý obchodník, čestný člověk, nikdy by na Delraye nevytáhl, že je příbuzný s Carlem Herboldem. Způsob, jakým tlačil na Annu, dokazoval, jaký bezzásadový člověk to je, k tomu sobecký hlupák. Což je nebezpečná kombinace. „Pověz Jackovi, cos mu řekla,“ vybídl ji Delray a uchechtl se. Obrátila se k Jackovi a Delray mu to přetlumočil do slov. „Předstírala jsem, že mi to lichotí. Když navrhl, abychom se dali dohromady, tak jsem mu… řekla… něco ošklivého,“ vylepšil to Delray kvůli Davidovi. „Řekla jsem mu, ať na mě nesahá těma slizkýma prackama, jinak že ho nakopu, víte kam.“

David olizoval lžičku. „Kam ho nakope, dědo?“

„Je mi to jasné,“ řekl Jack a zašklebil se. „Neměla jste váhat, měla jste to udělat, Anno.“ Usmála se na něho. Podal jí prázdnou misku a zeptal se: „Bylo by možné dostat přidáno? Prosím.“

Pozoroval ji, jak lžící vybírá zmrzlinu z nádoby. Světlo linoucí se z domu předními okny jí ozařovalo jen půlku obličeje. Druhou polovinu změkčoval stín. Jakkoli byl večerní vzduch horký, její pleť vypadala chladně. Nedělala žádné zbytečné pohyby. Když jí tající zmrzlina potřísnila prsty, bezmyšlenkovitě si je olízla.

V tu chvíli si začal uvědomovat, že ho Delray pozoruje, jak se na Annu dívá. V rekordním čase druhou porci zmrzliny spořádal, dal dobrou noc a zanechal Corbettovy na verandě samotné.

Dlouho stál pod proudem miniaturní sprchy v přívěsu a donekonečna si opakoval: „Neudělej žádnou pitomost a nezvorej to, Jacku. Nezvorej to.“

KAPITOLA OSMNÁCTÁ

Bylo to takové roztahané městečko při silnici. V tuhle noční hodinu nevykazovaly ospalé ulice žádnou známku života. Jediný semafor nebezpečně visel nad hlavní křižovatkou, ale buď byl porouchaný, nebo se v určený čas vypnul, protože na něm neblikala ani žlutá. Okna byla temná. V opuštěných ulicích neslídila ani toulavá kočka. Avšak Carl Herbold byl na lovu.

Baileyova farma v severozápadní Louisianě byla po několik dní dokonalým útočištěm. Carl si nemohl přát pohodlnější ubytování. Spíž a mrazák byly dobře zásobené. V televizi se dalo chytit víc kanálů, než kolik jich s Myronem stačili sledovat. Dům měl centrální klimatizaci, která udržovala teplotu na chladných jednadvaceti stupních.

Carla se zmocnila přímo nostalgie, když nastal čas říct tomu místu sbohem. Ovdovělá paní Baileyova a její staropanenská sestra tam bydlely samy od doby, kdy G. R. zemřel. Carl usoudil, že příbuzní a sousedé dvě staré dámy jistě pravidelně kontrolují, a tak se ráno rozhodl, že s Myronem zvednou kotvy. Bylo nebezpečné zůstávat příliš dlouho na jednom místě, když policejní složky – místní, státní a federální – jsou člověku v patách.

Zanechali sestry odpočívat v pokoji na dně jejich studny s kulkami v hlavách.

Carl nikdy nedokázal vyčkávat. Byl to muž činu. S Cecilem upustili od nápadu okamžitě po útěku z vězení se spojit. Cecila budou bedlivě sledovat, dokud nedojde policie přesvědčení, že jsou bratři Herboldové příliš mazaní, než aby udělali něco tak předvídatelného a riskovali, že Carla znovu chytí. Tak se dohodli, že se nějakou dobu budou od sebe držet dál. Do setkání však zbývalo kolik dní a Carl začínal být z toho jalového mezičasu podrážděný.

Peníze začaly být problém. Zatímco zesnulý pan Bailey zanechal svým dědicům domov se vším vybavením, sestry musely být ty největší škudlilky pod sluncem. Neměly v domě žádnou hotovost. Dokonce i když Carl předal paní Baileyovou Myronovi, aby si s ní pohrál, její staropanenská sestra se vzlykotem odpřísáhla, že nemá vůbec žádné peníze, které by jim mohla dát, až na malou sumu v kabelce. Sedmadvacet všivých dolarů.

Ale největší fór na Carla ještě čekal. Potom, co je obě zabili, prohledal za pár dní dům od sklepa po půdu. Žádný z obvyklých úkrytů nevydal ani cent. Kdo by si pomyslel, že ty staré mrchy mluví pravdu, když žadonily o život?

Většina ze čtyřiceti dolarů, které jim Cecil zanechal ve voze, padla za lihoviny, jídlo a benzín. Brzy budou potřebovat prachy. Takže nejbližší plán byl schrastit bez velkého povyku nějakou hotovost. Ideální by byla nějaká rychlá akce.

„Tady to vypadá na klidný místo, Myrone,“ řekl Carl, když projeli pod jediným nefungujícím semaforem městečka. „Co myslíš?“

„Jasně, Carle.“

„Obstaráme si nějaký prachy a pro tebe vezmeme pár čokoládových tyčinek. Co ty na to?“

Byl rád, že je Myron se vším svolný, ale přál by si, aby se jeho parťák tak nezubil. Když Myron takhle vycenil zuby a odhalil naběhlé růžové dásně, byl na něho zvlášť odporný pohled.

Benzínovou stanici postavili z vlnitého plechu a vypadala, jako by tady stála půl století. Benzínové stojany vepředu byly jediným přitakáním moderní době a podle všeho byly jenom dvacet let staré. Nad střechou se klenuly větve velké melie a vrhaly hluboký stín na celou budovu, což Carl považoval za výhodu. Čím větší tma, tím líp. Zajel dozadu za budovu, zaparkoval a vystoupil.

Zadní dveře zajišťoval směšný visací zámek, který otevřel šperhákem, jenž dal Cecil prozíravě do vozu právě pro takový naléhavý případ. Prošel jako první zakramařeným skladištěm, kde to páchlo po gumě a motorovém oleji, do prodejny. Myron dusal za ním. „Doprčic!“

Carl se namíchnutý až běda s rukama v bok mračil na pokladnu. Očekával starodávnou, mosaznou kasu s tlačítky s čísly a malým zvonečkem, který zacinká, když se zásuvka pokladny otevře. Nebo možná něco tak buranského, jako je krabice od doutníků plná peněz.

Kdo by čekal, že budou mít v takovéhle díře složitou elektronickou pokladnu, na jakou se právě kouká? Nejdřív ty staré báby neměly nikde nic ulitého, a teďka tohle. „Jak se jako mám do toho dostat?“ Byla to řečnická otázka, ale Myron, který našel na stojanu se sladkostmi a žvýkačkami svoje tyčinky, odpověděl: „Nevim, Carle. Vlámej se do toho.“

„Do tohohle to nejde, ty blboune. Má to kód, čísla, která musíš namačkat… Proč se ksakru snažím tuhle zatracenou věc vysvětlit pitomci? Hoď po mně nějakou tyčinku.“

„Chceš s mandlema, Carle?“

„Proč ne?“

Myron mu hodil tyčinku a Carl natáhl ruku, aby ji chytil. „Nech ruce nahoře, ty pacholku!“ Carl se po tom výkřiku otočil. Mířila na něho dvouhlavňová upilovaná brokovnice. Tyčinka spadla na podlahu.

„Nestřílejte,“ zablekotal. „Ne!“ zařval, když koutkem oka postřehl, že se Myron chystá ke skoku. Kdyby ta brokovnice spustila, měl by hlavu na kaši dřív, než by se Myron k tomu chlapovi dostal.

„Omlouváme se, pane. Moc se omlouváme. Nechtěli jsme udělat žádnou škodu, jenom jsme –“

„Drž zobák. A ty,“ řekl Myronovi, „ruce hezky nahoru, ať na ně vidím, a pojď si stoupnout tady vedle svýho kámoše.“

„Co bych měl udělat, Carle?“

Jdi do háje, Myrone. Říkat mi jménem. Carl si ovšem sám nadával, že byl tak neopatrný. Svoji pistoli odložil na pult. Byl k ní zády a ležela z dosahu. Idiot, hotový idiot! Zbývala jediná možnost: aby to na toho burana zahrál, jako že má plné kalhoty. „Udělej přece, co říká ten pán. Dostal nás.“

Myronovy velké nohy zašoupaly na linoleu. „Půjdem zpátky do vězení, Carle?“

V tu chvíli si Carl slíbil, že jestli z toho vyjde živý, vlastnoručně vyřízne Myronovi jazyk.

„Vy jste ti dva, co utekli z vězení v Arkansasu?“

„Nezabíjejte nás,“ žadonil Carl a předstíral, že se mu zadrhl hlas. „My –“

„Panejo,“ řekl muž přiškrceně. „Ještě že jsem jel kolem. Uviděl jsem venku vaše auto.“

Carl se zeptal: „Tady to patří vám?“

„To patří. Myslel jsem, že jste nějaký výrostci. Vůbec by mě nenapadlo –“

„Tati?“

Všechno potom se odehrálo jako v mlze. I Carlovi, který byl hlavním aktérem, to tak připadalo.

Majitel benzínové stanice se bleskově ohlédl, aby pokáral dceru, že neuposlechla jeho příkazy a vylezla z vozu, kde měla zřejmě přikázáno zůstat. Carl nepotřeboval víc, než právě tenhle zlomek vteřiny, zabořil pažbu brokovnice muži do břicha. Brokovnice nespustila, což byl zázrak, který nešel Carlovi na rozum. Myron se zachoval inteligentně, což byl sám o sobě další zázrak, hmátl po děvčeti a přitiskl mu velkou dlaň na ústa, aby nezačalo vřískat.

Ani ne v pěti vteřinách se situace změnila. Carl s Myronem se znovu zmocnili všech zbraní a stali se pány situace, zatímco muž, který doufal, že je dostal, v předklonu nasucho zvracel a prosil o život.

„Páni,“ řekl Carl, sehnul se pro tyčinku na zemi a strhl obal. „Teď už je mi líp. Tobě ne, Myrone?“

„Jo, Carle.“

Carl si ukousl kus čokolády. „Radši jí odkryj nos, Myrone, nebo ji udusíš. Ale pusu ať má zacpanou.“

„Neubližujte jí, prosím,“ vypravil ze sebe muž sípavě.

„To mě ani nenapadlo,“ řekl Carl a zatvářil se ohromeně. „Napadlo tě, že bys té holce ublížil, Myrone?“

„Ne, Carle.“

„Vidíte?“ poškleboval se Carl. „Nikomu nechcem ublížit. A taky neublížíme.“ Vrazil muži pažbu brokovnice do obličeje, rozdrtil mu nos a vyrazil přední zuby.

Muž padl na všechny čtyři, naříkal a prosil Boha o pomoc. „Vidíš, všecko to fňukání a kňučení a modlení ti nepomůže,“ řekl Carl, „protože jedinej, kdo ti může pomoct, jseš ty sám. Stačí, když otevřeš tudlectu pokladnu. Potom tě necháme na pokoji. Nemyslíš, že je to fér?“

„Dobře, dobře, jenom nám neubližujte.“ Muž se pouhou silou vůle zvedl a dopotácel k pultu. Chudákovi se mu tolik třásly ruce, že sotva dokázal uvést pokladnu do chodu, ale povedlo se. Namačkal kód a zásuvka pokladny se otevřela.

„Vidíš, jak to bylo snadný?“ Carl ho popleskal po zádech, jako že mu blahopřeje, pak mu zabodl do ledvin kudlu, kterou si vyrobil ve vězení. Třikrát. Když naposled vytáhl ručně vyrobený nůž, muž se zhroutil na podlahu.

„Nepadl jediný výstřel,“ uvažoval Carl nahlas s úsměvem. „Nejvyšší čas, aby mi přálo štěstí.“

Dívka zakvílela děsem, a tím na sebe upoutala Carlovu pozornost. Předtím si jí nijak zvlášť nevšímal, měl na starosti jiné věci. Když si ale teď nacpal kapsy penězi z pokladny, přejel ji pohledem.

Měla na sobě šortky a proužkované tričko nějakého sportovního družstva. Podkolenky, které jí kryly hubená lýtka. Sportovní boty. Hádal, že jí bude tak asi čtrnáct. Už ne dítě, ale ještě ne docela žena. Ale dostatečně žena. Začínal být vzrušený. Kdyby je netlačil čas, tak by…

„Víš co, Myrone? Nechám tě chvíli řídit. Líbilo by se to?“

„Páni, Carle, to by bylo bezva. Můžu si vzít ještě nějaký tyčinky?“

„Kolik chceš. Vezmu ti je. Ty ji odveď ven a dej ji na zadní sedadlo. Ať ani nekvikne.“

Myron bohudíky udělal přesně to, co mu nařídil. Samozřejmě ji přitom, jak ji držel, aby byla zticha, nenechal nadechnout, takže když se k nim Carl ve voze připojil, byla v bezvědomí a lepicí pásku, kterou našel ve skladu, už nepotřeboval. Ale i tak jí přelepil ústa, čistě pro jistotu.

Ve chvíli, kdy Myron minul značku s přikázanou rychlostí, se už Carl na zadním sedadle bavil. Nesmírně se bavil.

KAPITOLA DEVATENÁCTÁ

„Říká se, že to byl Carl Herbold. On a ten chlap, se kterým utekl. Prý to provedli tyhle dva.“

„Nic takového nehlásili. Říkali, že jsou podezřelí.“

„To vyjde nastejno.“

„V jaké zemi to žiješ? Tohle je Amerika. Máme ústavu, která nám zaručuje naše práva. Nevinný, dokud není vina prokázána, vzpomínáš si? Nazdar, Ezzy.“

Pravidelní návštěvníci kavárny U Lucy na náměstí jako obvykle probírali nejčerstvější novinu dne. Ať už ta novina byla jakákoli, rozebrali ji do nejmenších podrobností.

Také měli ve zvyku se dohadovat, zvažovat různá hlediska, ať už šlo o všeobecné zásady, abstraktní témata nebo drobné faktografické detaily. Dnes se pře zřejmě točila kolem detailů.

Každé ráno se v kavárně sešla skupinka starých chlapů. Tváře a jména se s každou generací měnily, stejně jako náměty hovoru. Odbývaly se války, byly vyhrávány a prohrávány. Vypukaly spory a zapomnělo se na ně. Státníci a významné osobnosti byli oslavováni, příkře odsouzeni a uloženi k věčnému spánku, avšak rituální setkávání přetrvala. Když muž dosáhl určitého věku, jako by měl za povinnost se k Lucy dostavovat. Jakmile některý zemřel, někdo další tu mezeru zaplnil. Udržovat tuto tradici se stalo pro společenský pořádek v Bleweru zásadní.

Většinou to byli penzisté, kteří měli času, že nevěděli, co s ním, a seděli tam mnohdy ještě v poledne, jenom postoupili od kávy k chlazenému čaji, a hněvivě hájili svoje stanoviska.

Ezzy se vždycky na tyhle starochy díval tak trochu spatra. Neměli nic lepšího na práci, než sdělovat názory, o které nikdo nestál, lidem, kteří nebyli o nic víc informováni. Byly to lidské trosky, které se snažily samy sebe přesvědčit, že jsou plné života, že jsou užitečnými členy společnosti, která je nucena je podporovat a snášet, dokud neumřou.

Když se teď s nimi zdravil, uvědomil si, že většina z nich je mladší než on.

„Co tě sem po ránu přivádí?“ zeptal se jeden.

„Kávu bych prosil, Lucy,“ objednal si dřív, než na otázku odpověděl. „Cořina sestra v Abilene je nemocná. Na čásek k ní odjela.“

Ještě víc než tyhle staré chlapy, co se poflakují v kavárně a vnucují se s názory, o které nikdo nestojí, nenáviděl Ezzy lháře. Za žádnou cenu se nikdy k téhle bandě U Lucy nepřidá. Ale lhář se z něho stal. Dokonce i sám sobě lže. Zvláště sobě.

Mohl to vylepšit, jakkoli se mu zachtělo, ale zůstávala prostá pravda, že po padesáti letech manželství ho Cora opustila. Pozoroval ji, jak si balí kufr, dává ho do vozu spolu s několika snímky dětí a vnoučat a odjíždí. Byla pryč.

Nepřestával si však říkat, že jejich odloučení je dočasné. Nedokázal by prožít zbytek života bez ní.

„Takže jseš teďka slaměnej vdovec?“

„Už jo.“

„Nechceš k tomu kafi něco k snídani, Ezzy?“

Znal Lucy od základní školy. S jejím mužem, který přišel o život při jedné strašné nehodě při svážce dřeva, hrával na střední škole fotbal. Jejímu synovi, který zemřel za svoji vlast ve Vietnamu, byl na pohřbu.

Za dlouhé desítky let se Lucy boky rozšířily a mohutně si vyčesávala vlasy, ale pod silným nalíčením skrývala bolest v srdci a stopy času. Pořád to byla ta někdejší Lucy, kterou učil ve třetí třídě lézt po stromech.

Dva dny za sebou měl k snídani cornflaky. Jak ucítil vůni teplého jídla, seběhly se mu sliny v ústech. „Máš horké vdolky a něco na to?“

„To přece mám vždycky.“

Posadil se na stoličku k pultu, zády ke stolu s těmi každodenními debatéry, a doufal, že je tím odradil, aby ho netahali do svých řečí. Nezabralo to.

„Slyšels o tom únosu a zabití, Ezzy?“

„Jak by mu to mohlo utýct? Ráno to hlásili v televizi a v rádiu.“

„Mluvil jsem snad s tebou?“ naježil se první. „Tak jak, Ezzy? Co si o tom jako bejvalej policajt myslíš?“

„Je to strašný zločin, to je fakt.“ Pohledem beze slov poděkoval Lucy, která mu předložila talíř s jídlem. Vždycky měl podezření, že má pro něho slabost. Nikdy s ním otevřeně nekoketovala. Byl ženatý a ona nebyla z těch, které jedou po manželovi jiné ženy. Co se jeho týkalo, bezpečně nikdy neudělal ani neřekl nic, čím by ji povzbudil. Byl to jenom dojem, který získal z toho, jak se vždycky narovnala, kdykoli do kavárny přišel. Prokazovala mu drobné laskavosti, obsluhovala ho přednostně, přidávala mu a tak. Jako teď: na talíři ležely dvě utěšené nožičky párku.

„Myslíš, že to provedl Herbold?“

Ezzy nezvedl pohled od jídla. „Neodvážil bych se hádat. Stalo se to v Louisianě. Hodně daleko z mojí pravomoci.“

„Člověk skoro vidí, jak toho chlapa zabili,“ rozvažoval jeden stolovník nahlas. „Okradli ho.“

„Ta malá holka, to je skutečná tragédie.“

„To máš pravdu, Cleme. Proč tohle museli províst?“

„V televizi říkali, že byla dole celá roztrhaná.“

„Proboha!“ zvolala Lucy. „Musíte se o tom vybavovat? Je to neúcta k těm mrtvým.“

„Nebuď hned naštvaná, Lucy. Jenom říkám, že to je sprostá hanebnost, co jí provedli. Udělali to jenom z ničemnosti. Jinej důvod neměli.“ Poklepal ukazováčkem na desku stolu. „Z ničemnosti.“

„Stejně jako to bylo s tím McCorkleovým děvčetem. Bože dobrý. Jak je to dlouho? Pamatuješ se na to, Ezzy?“ Zrovna přemýšlel o tom, jak mnohem lepší jsou Cořiny párky než tady tyhle, a nechal si hovor klouzat kolem sebe, slyšel ho, ale nevnímal. Pak najednou si připadal, jako když se do něho zaseklo tisíc rybářských háčků a táhnou ho z chladných stinných vod soukromého přemítání k hladině, kde přežít znamená bojovat o každé nadechnutí.

„Jasně že se na to pamatuje,“ řekl někdo opovržlivě. Pak oslovil Ezzyho: „Nikdy se ti nepodařilo prokázat, že ji zabili Herboldové. Vlastně ses nikdy nedověděl, co se tomu děvčeti stalo, viď, Ezzy?!“

Odkašlal si a lokl si kávy. „Ne, nikdy.“

„Jenom řeka to tajemství zná,“ podotkla Lucy.

Ezzy k ní překvapeně zvedl pohled. Právě včera večer si četl dvaadvacet let starý výstřižek z novin, a právě z něj citovala.

Zrudla, jako by ji přivedlo do rozpaků, že si slovo od slova zapamatovala, co tehdy řekl. „Pamatuju se, že jsem četla v novinách, že jsi to takhle řekl.“

Jeden ze štamgastů jí pomohl z rozpaků poznámkou: „Nejspíš to měli na triku ti kluci. Naposledy ji viděli živou s nima.“

„Jo, ale mohla je někde poslat k vodě a chytnout se někoho jinýho.“

„Jako třeba koho?“ obořil se na něho jeho společník.

„Kohokoliv. Říkalo se, že byla pěkně divoká.“

„No tak já zas říkám, že je to dost malá možnost. Každej ví, že do toho byli zapletený.“

„Jak se potom dostali tak rychle do Arkansasu? To mi teda řekni? Nikdys to nevyřešil, Ezzy? Že měli alibi?“

„Je to tak.“ Nechal zbytek snídaně nedojedený a sklouzl ze stoličky. „Kolik ti dlužím, Lucy?“

Spočetla mu útratu a byla tak nízká, že tu sumu dvojnásobil a zastrčil peníze pod talíř.

„Děkuju, Ezzy.“ Usmála se, až se jí zablýskl zlatý zub.

„Víš,“ prohodil jeden z hostů za jeho zády. „Právě jsem přemýšlel –“

„To je mi novina,“ vpadl mu do řeči jiný.

„Jdi už s těma řečma do pr –“

„Pozor na jazyk, pánové,“ zasáhla Lucy. „Víte, co se tady smí, a co ne.“

„Promiň, Lucy. Jak jsem říkal předtím…“

Ostatní už Ezzy neslyšel. Otevřel dveře, čímž se rozezněl malý zvoneček, a vyšel ven. Stáhl si klobouk, aby mu dopolední slunce nesvítilo do očí. Betonový chodník ho pálil do podrážek, když vykročil k Lincolnovu pomníku před soudní budovou. Vlajka na stožáru před budovou v tom horkém bezvětří zplihle visela. Před konfederačním dělem na podstavci se na trávníku klapavě otáčel postřikovač a rozstřikoval chabý pramínek, který se vypařil dřív, než dopadl na zem.

V Ezzyho autě bylo jako v peci, když do něho vlezl. Otočil klíčkem v zapalování, aby se zapnula klimatizace. První, co se z autorádia vyřinulo, byly dopolední zprávy. S ještě větším úsilím se pátralo po Carlu Herboldovi a Myronu Huttsovi, vězňům, kteří nedávno uprchli z přísně střeženého vězení v Tuckeru v Arkansasu. Jsou podezřelí, že zavraždili majitele benzínové stanice a jeho dceru.

„… nechávají za sebou řadu obětí, počínaje dvěma vězeňskými dozorci. Nyní jsou zapleteni do dvojnásobné vraždy, k níž došlo ze včerejška na dnešek v městečku Hemp v Louisianě.“ Ezzy ztišil zvuk. Nechtěl znovu slyšet o znásilnění a vraždě čtrnáctileté dívky. Předtím tu zprávu sledoval v televizi. Muže našla jeho manželka v benzínové stanici. Šla ho hledat, když se s dcerou nevrátili domů z večerního softbalového turnaje v sousedním městě.

Tělo pohřešované dívky se našlo až za denního světla. Řidič mrazírenského vozu je cestou uviděl ležet v příkopu. První zprávy hlásily, že byla sexuálně zneužita a potom zabita výstřelem do hlavy.

Ezzy projížděl ulicemi města a s návratem do prázdného domu nijak nepospíchal. Přemýšlel, jestli Carl toho muže a jeho dceru zabil, a pokud ano, jestli je na to stejně pyšný, jako byl před více než dvaadvaceti lety, kdy ho Ezzy vyslýchal v arkansaském vězení.

„Ezzy, že jste ale samaritán,“ popichoval ho Carl ze zamřížované cely. „Táhl jste se sem takovou dálku, jenom abyste mě navštívil?“

Ve světleoranžovém vězeňském oblečení vypadal stejně hezký jako kdy jindy. Aspoň jeho úsměv se zdál ještě podmanivější. Možná mu spáchaná vražda dodala tenhle šmrnc.

Ezzy se nenechal ničím z toho obalamutit. „Propadáš se do bahna, Carle, a kolem krku máš kotvu.“

„Jo, jo, to je fakt, zažil jsem už lepší časy, šerife. Tady v Arkansasu mají šupácký vězení, to vám teda řeknu. Žrádlo nestojí za nic. Záchod smrdí. Matrace je hrbolatá. Žádná sranda.“

„Radši si zvykni, Carle.“

„Depak, mám dobrýho právníka. Sice mi ho přidělili, ale je vostrej jak břitva. Je odněkaď ze severu. Nosí koňský ohon a náušnici. Nenávidí systém. Zvláště tady, v tomhle bohabojným státě. Podle něho jsou všichni poldové pitomý a zkorumpovaný a já myslím, že má pravdu. Říká, že by mě mohli dostat za to loupežné přepadení, ale vyseká mě z toho zabití. Byla to nehoda.“

„Že by?“

„Hele, ten chlápek moh zabít mýho bratra. Musel jsem ho sejmout dřív, nebo se koukat, jak Cecil umírá.“

„Tohle nech na porotě, Carle.“

Carlovi ztuhl obličej hněvem. Z hnědých očí mu sršely blesky. „Nepůjdu sedět za vraždu, šerife. To si zapište za uši. Nelezl jsem do toho obchodu, abych někoho zabíjel.“

„No, i kdyby tě neodsoudili tady v Arkansasu, budeš i tak dlouho z oběhu.“

„Jak jste na to přišel?“

„Jestli se z tohohle vyvlíkneš, vrátíš se se mnou do Texasu a budeš se zodpovídat kvůli Patsy McCorkleové.“

„Tý tlustý, ošklivý holce?“

Klakson vytrhl Ezzyho ze zamyšlení. Uvědomil si, že naskočila zelená, a omluvně na druhého řidiče zamával. Protože neměl kam jít, zamířil do rezidenční čtvrti, kde s Corou téměř po celé manželství bydleli.

Když vešel do domu, dolehla na něho nenáviděná prázdnota. Cora je maličká, jak zvláštní, že její nepřítomnost dokázala vytvořit takové vakuum. Sundal si klobouk a pověsil jej na kolík u zadních dveří. Vešel do kuchyně a všiml si, že nechal zapnutý kávovar. Vypnul ho.

Pak se přesunul na chodbu a přemýšlel, co si počne se zbytkem dne. Že by se podíval na televizi? Měl na výběr prostoduché seriály, plytké talkshow, případně tupé reklamní pořady. Pracovat na zahradě? Je příliš horko. A stejně mu to moc nešlo. Cora prohlašovala, že když ho kytky vidí přicházet, páchají sebevraždu, dřív než je zabije.

V duchu se rozhodoval pro talkshow, tím by si utišil svědomí, protože už věděl, čemu se bude věnovat.

Už to vábení víc nepřemáhal, šel do pracovny a posadil se za masivní psací stůl s roletou, jenž podědil po tátovi, který býval železničář a tenhle stůl používal každý den, kdy pracoval. Cora jej považovala za rodinné dědictví a každý týden ho naleštila. Ezzy odemkl roletu a shrnul ji. Uprostřed stolu ležela složka Patsy McCorkleové.

Otevřel ji a zadíval se na její fotografii z posledního ročníku. Připamatoval si, jak mu to připadalo vulgární, když o ní Carl Herbold nenucené mluvil jako o „ošklivé holce“.

„Než jste sem s Cecilem přijeli vykrást obchod a zabít toho policistu, co nebyl ve službě, nechali jste Patsy McCorkleovou u řeky mrtvou.“

Carl na něho zůstal koukat přes mříže cely a tvářil se jako ten nejnevinnější člověk pod sluncem. Potom zvrátil hlavu a zasmál se. „Nevím, čeho jste si to šluknul, Ezzy, ale muselo vám přeskočit.“

„Všichni, co byli ten večer U Kola, vás viděli, jak s ní odcházíte. Mám desítky svědků.“

„Máte starou belu,“ odsekl Carl vztekle.

„S Cecilem jste s ní nebyli?“

„Ale jo, byli jsme s ní. Nebo spíš ona byla s náma. Pověsila se na nás, jen co jsme přišli. Byla opilá. Užívali jsme si. Bavili jsme se. No a co?“

„Já slyšel, že jste se nejen bavili, Carle, že jste se předváděli.“

Carl se zazubil a zamrkal na něho. „To vyznělo, jako že litujete, že jste o to přišel, šerife. Škoda že jsme nevěděli, že máte zájem. Mohli jsme se s Cecilem s váma o Patsy podělit. Doma vás paní Hardgeová mezi nohy nepouští?“

Kdyby na něho Ezzy v tu chvíli přes mříže dosáhl, mohl by ho i zabít a ušetřil by státu Arkansas výlohy za soudní řízení a mnohaleté věznění. Naštěstí potlačil vztek a nechal Carla, ať se mu chechtá.

Doufal, že víc dostane z Cecila, který nebyl zdaleka tak sebejistý jako jeho mladší bratr. Avšak Cecil Carlovu výpověď potvrdil. „Jo, tancovali jsme s Patsy, šerife Hardgei, ale k řece jsme s ní nešli. Většinu noci jsme strávili na cestě. Do toho krámu jsme vlezli v sedm dvacet ráno.“

Což byla pravda. Ezzy četl zprávu o zatčení, která, jaká to ironie, poskytla bratrům Herboldovým ohledně Patsy alibi. Projel ale stejnou vzdálenost jako té noci oba bratři. Bylo to něco málo přes dvě stě padesát mil. Na základě toho, kdy je viděli z baru odcházet, mohli vzít Patsy k řece, užít si tam s ní a ještě to stihnout do Arkadelphie dlouho před sedmi dvaceti. Doba Patsyiny smrti, kterou stanovil Stroud, odpovídala.

„Cecile, v tom baru tebe a Carla viděli s tím děvčetem všichni. Slyšel jsem, že jste se vy tři pěkně předváděli, a to už je tam co říct. Takže to na mě nezkoušej a nevykládej, že po všem tom muckání a pití a tancování jste s ní nic neměli.“

Cecil zatékal pohledem po cele. Vrhl mimo Ezzyho pohled na vězeňského dozorce. Skousl si tvář. „No tak jo. Ona… mě udělala. Rukou. Pod stolem tam U Kola.“ Sklonil hlavu a rozpačitě se uchechtl. „Nic podobnýho jsem nikdy neudělal. Všichni ty lidi okolo a já ho mám pod stolem venku. Ale taková byla Patsy. Udělala všecko, jen aby byla sranda.“

„A později?“

„Později?“

„Co jste s Patsy udělali, aby byla sranda, později?“

Cecil znervózněl a začal si žvýkat nehet na palci. „Co říkal Carl?“

„Carl říkal, že jste se před barem rozloučili.“

„Jo, to je pravda,“ vyhrkl. „Jeli jsme do Arkansasu, dotah jsme hlad, a jelikož jsme neměli prachy, řekli jsme si, že vlezem do toho krámu.“

„A skončilo to tím, že jste zabili toho policistu.“

„Nevěděli jsme, že je to polda. Ten blbec na nás vytáh pistoli. Co jako měl Carl dělat? Musel nás chránit, abysme nepřišli o život, né, šerife? Šerife?“

Ale Ezzy už k němu byl obrácený zády a šel si promluvit s okresním státním žalobcem, který měl případ na starosti. Byl to zrzavý chlapík s hrudí jako sud. Jeho kvetoucí tváře vypadaly jako balony, jen prasknout. „Promiňte, šerife… ech… jak jste říkal, že se jmenujete?“

„Hardge.“

„Šerife Hardgei. Mám pochopení pro to, v jaké jste situaci. To opravdu mám. Vím, že byste rád svůj případ uzavřel. Když ale povolím, aby se ti dva podrobili testům, aby vám to pomohlo s vaším případem, pravděpodobně prohraju ten svůj. Přinejmenším to poskytne jejich právníkům důvod pro odvolání. Mohli by spustit povyk, že došlo k porušení práv. Víte, jaký dneska obhájci jsou. Vsadím se, že jsou to stejný všiváci v Texasu jako tady. Kdekoho zblbnou a gauneři se vracejí zpátky do ulic. Kdybych vám tu laskavost udělal, mohlo by dokonce dojít k tomu, že by byl proces s nimi zastaven.“ Zapálil si camelku bez filtru a zamával zápalkou. „Lituju. My je dostali jako první. Zabili jednoho z nás. Poskytnem jim na dlouhou dobu v Arkansasu zaopatření.“

„Nepotřebuju nic víc než vzorek spermatu. Od obou. Jak by to mohlo porušit jejich práva?“

Jeho smích zazněl, jako když se pásová pila zařezává do dřeva. „Aby si ho vyhonili do sklenice? Chtít to někdo po mně, považoval bych to za porušení svých práv.“

KAPITOLA DVACÁTÁ

„Tak jo, ale nechoď pryč.“

„Nikam nejdu, slibuju.“

„Zůstaneš tady?“

„Jsem tady. Jenom nezapomeň hodně kopat nohama tak, jak sis to zkoušel.“

Voda sahala Davidovi do pasu. I tak na něm byly znát obavy, že ho od Jacka dělí čtyři stopy. Zhluboka se nadechl a vrhl se dopředu. Několikrát mohutně kopl, máchl pažemi a chytil se Jackových rukou. Jack ho vytáhl a pomohl mu postavit se na chladné bahnité dno řeky.

„To je ono!“ Povzbudivě chlapce popleskal.

„Já to dokázal!“

„Věděl jsem, že se ti to povede.“

„Můžu to zkusit znovu?“

„Kdykoli budeš chtít.“

David se přebrodil zpátky na místo, odkud předtím vystartoval. „Bylo to včera večer bezva, jak jsme si dávali zmrzlinu, viď, Jacku?“

„To jo, to bylo.“

„Chtěl bych, abys byl s náma pořád. Mohl bys spát u mě v pokoji.“

„Nemyslíš, že by tam pro nás dva bylo málo místa?“

David přejížděl rukama po hladině vody a přemýšlel o tom. Najednou se mu obličej rozzářil, jako by ho něco úžasného napadlo. „Mohl bys spát s mojí mámou. Má velikánskou postel.“

Jack skryl úsměv. „To by nešlo.“

„Proč ne, Jacku? Určitě by jí to nevadilo!“

„To bych nemohl.“

„Proč ne?“ nedal se odbýt chlapec.

„Protože vy jste rodina. Ty, tvoje maminka a tvůj děda. Já do rodiny nepatřím.“

„Jo, ale –“

„Co je to?“ Jack zvedl ruku, aby Davida umlčel. „Zní to jako triangl.“

„Jo, tohleto.“ David zakroužil zaťatou pěstí, jako by mával kouzelnou hůlkou. „Maminka na to má zabouchat, kdyby se něco dělo.“

„Kdyby se něco dělo?“

Popadl Davida za ruku a brodil se mělkou vodou na břeh. „Rychle, obuj se. Obleč se.“ Natáhl si džíny a popadl boty. Triangl přestal vyzvánět, ale Anna by nouzový signál nepoužila jen tak pro nic za nic.

Znovu popadl Davida za ruku a rozběhl se lesem k domu. Začínalo se stmívat. Vběhli do mračna komárů, ale pohybovali se na ně moc rychle. Jack zakopl o šlahoun a málem strhl Davida s sebou. „Jak je?“ zeptal se, když znovu nabyl rovnováhy.

„Dobrý, Jacku.“

Těžký, vlhký vzduch jim běh neulehčoval. Když vyběhli z lesa, Jack sotva popadal dech. Zastavil se a rozčileně se zadíval k domu. Žádný kouř. Nehořelo ani v domě, ani ve stodole, toho se bál nejdřív. Vedra bez deště vysušila všechno na troud. Z jediné jiskry by mohl být požár.

Ulevilo se mu, že nehoří, ale stalo se něco mimořádného a on pořád nevěděl co. Pustil Davidovu ruku a střelhbitě urazil zbývající kus cesty k domu, vyběhl po předních schodech a vřítil se dovnitř. „Anno? Delrayi? Kde jste? Co se děje?“

Nahlédl do obývacího pokoje, ten byl ale prázdný. Prudce se otočil a vrazil rovnou do Anny, div ji neporazil, ale stačil ji chytit za ramena, aby neupadla. „Co se děje?“

Ukázala nahoru.

Otočil se, zabočil na schody a bral je po dvou. V několika vteřinách vyběhl do prvního patra. Delray ležel na chodbě, pár kroků ode dveří svého pokoje.

Poklekl vedle něho. Delray byl v bezvědomí. Přitiskl mu prsty na krk a nahmatal krkavici. Žádný pulz. „Krucinál. Neumírej. Teď ne!“ Poklekl rozkročmo na Delraye a začal s oživováním. Slyšel, jak k němu po chodbě běží Anna s Davidem. „Davide?“

„Co je s dědou?“ Chlapci se třásl hlas potlačovaným pláčem a rozčilením.

„Zeptej se maminky, jestli volala devět jedna jedna.“

„Říká, že volala, Jacku.“

Klekla si k Delrayovi z druhé strany. Jack na ni rychle pohlédl. „Volala jste?“ Přikývla. „Dobře, dobře,“ řekl. Jestli totiž pomoc nepřijde brzy, Delray to nezvládne.

Lékař se vyjadřoval s charakteristickou obezřetností. Pohyboval se na tenkém ledě, na jedné straně nemohl zamlčet, jak je Delrayův stav vážný, a na druhé nechtěl zbytečně děsit ty, jimž na něm záleželo.

„Předběžné testy ukázaly ucpání cév, z nichž každé by mohlo být samo o sobě vážné. Má kriticky vysoký tlak. Naším prvním úkolem je tlak snížit a stabilizovat ho.“

Delrayovu diagnózu sdělila Anně tlumočnice. Jmenovala se Marjorie Bakerová. Měla oba rodiče neslyšící, takže znaková řeč byla prvním jazykem, který se učila. Byla diplomovaná tlumočnice a lektorka neslyšících. Takhle se seznámila s Annou. Pracovala s ní během jejích studií a později se spřátelily.

Kromě administrativních povinností ve veřejných školách zastupovala Marjorie Bakerová neslyšící ve venkovských komunitách ve východním Texasu. Na rozdíl od nemocnic ve větších městech neměli v téhle nemocnici speciální telefon, který by mohli neslyšící používat. Tudíž přivolali paní Bakerovou okamžitě, jakmile Delraye přijali. Dorazila klidná a soustředěná. Jackovi se okamžitě zalíbila.

„Až bude jeho krevní tlak pod kontrolou a bude stabilizovaný, co pak?“ přetlumočila otázku, kterou položila Anna.

Lékař promluvil přímo k Anně, to se mu muselo přiznat. „Pak bude nutné voperovat bypass. Alternativa k operaci, jako například angioplastie, nepadá bohužel v úvahu. Poškození je příliš rozsáhlé.“

„Můžete to provést zde?“ zeptala se Marjorie.

„Operaci?“ Když Anna přikývla, odpověděl: „Ne, madam. Jsem kardiolog, ne kardiochirurg. Mohu vám doporučit několik špičkových chirurgů buď v Houstonu, nebo v Dallasu. Ať si vyberete kohokoli, podrobně ho seznámíme se stavem pana Corbetta a dohlédneme, aby obdržel veškeré výsledky vyšetření a tak dále. Takhle se to dělá běžně. Provedeme převoz, aby to bylo pro vás co nejjednodušší.“

„Se mnou si starosti nedělejte,“ tlumočila Marjorie to, co Anna ukazovala. „Chci pro svého tchána to nejlepší.“

„Samozřejmě,“ řekl lékař.

„Uzdraví se děda, Jacku?“

„Právě na tom pracujeme.“

David se styděl, že pláče, otočil se k němu a přitiskl se mu tváří ke stehnu. „Mohl byste jim říct, jakou má asi naději?“ požádal Jack lékaře.

„Na to je ještě brzy. Otevřeně řečeno,“ dodal, když postřehl v Anniných očích skepsi, „v tuhle chvíli je jeho stav kritický. Nebudu vám lhát a tvrdit něco jiného. Je na jednotce intenzivní péče. Budeme ho s pomocí přístrojů bedlivě přes noc sledovat. Poránu bych měl být schopen říct vám mnohem přesněji, jaké má vyhlídky.“

„Co kdybychom ho teď v noci převezli vrtulníkem do Houstonu nebo do Dallasu?“ zeptala se Marjorie a Anna přikývla, že je dobře, že to Marjorii napadlo.

„V jeho nynějším stavu by to bylo riskantní,“ odpověděl lékař. „Kdyby to byl můj otec, tak bych to neriskoval. Počkal bych a nehýbal s ním, dokud se to trochu nezlepší.“

S pochopením se na Annu usmál a položil jí ruku na rameno. „Je mi jasné, že byste chtěla slyšet něco jiného, než co vám říkám. Momentálně nic jiného udělat nemůžu.“

Než se vrátil ke svým povinnostem, řekl Anně, že jí dá ošetřovatelka vědět, kdy bude moci Delraye vidět. O půl hodiny později se dočkala. Spěchala z čekárny za sestrou, která pro ni přišla. Marjorie ji doprovázela. Jack zůstal s Davidem.

„Proč nemůžu vidět dědečka?“ zakvílel.

„Protože jednotka intenzivní péče je pro moc nemocné lidi. To není místo pro malého kluka.“

„Jak to?“

„Mohl bys dělat hluk a rušit pacienty.“

„Nedělal bych hluk.“

„Nechceš, abych ti něco přečetl?“ Jack uchopil knihu, která tam ležela.

„To je hloupá knížka. Nejsou v ní ani obrázky.“

Chlapec se nedal ničím zabavit. Jackovi se ulevilo, když se k nim o deset minut později Anna znovu připojila. Byla bledá a otřesená, ale kvůli Davidovi se usmívala a řekla mu, že dědeček pěkně spí.

„Chci vidět dědu.“ Chlapci se roztřásl spodní ret.

„Má v nose a pažích hadičky, Davide,“ řekla mu Marjorie Bakerová.

„Jako v těch filmech v televizi?“

„Ano, ale ve skutečném životě je to jiné. Nelíbilo by se ti vidět dědu takhle a on by to taky nechtěl. Kromě toho by mu nesvědčilo, kdybys ho vzbudil.“

Jack oslovil Annu. „Chtěla byste, abych ho odvezl domů?“

„Ne!“ kňoural David. „Chci zůstat tady s dědou.“

Rozplakal se a Anna ho vzala na klín. Přitiskla si jeho hlavu na hruď, hladila ho po čele a odhrnovala mu vlasy, které měl po koupání v řece ještě vlhké, jak si Jack všiml. Políbila ho na obočí, pevně ho držela a kolébala ho. Ve chvilce se utišil, ale nepřestával se k ní tisknout.

„Tak se mi zdá, že zůstává,“ řekla Marjorie a usmála se na Jacka. „V tom všem rozruchu nás nikdo nepředstavil. Vím, že se jmenujete Jack.“

„Sawyer,“ řekl a stiskl jí ruku. „Děkuju, že jste přišla. Anna je určitě ráda, že jste tady.“

„Byla vděčná, že jste tam byl vy, když se to stalo.“

„Jo… no, jsem rád, že jsem mohl pomoct.“

Marjorie si ho změřila hodnotícím pohledem, usedla vedle Anny a zapředla s ním rozhovor. O hodinu později Anně povolili další pětiminutovou návštěvu na jednotce intenzivní péče. Delrayův stav zůstával beze změny.

Zaměstnanci nemocnice na ni naléhali, aby šla na zbytek noci domů, ale nechtěla o tom ani slyšet. Z nemocnice na ranč to trvalo vozem skoro půl hodiny. Mohli by tam dojet a hned by je volali zpátky. Delray se mohl náhle zlepšit – nebo zhoršit. Tak nebo tak, chtěla být nablízku.

Marjorie se nabídla, že také zůstane, ale Anna trvala na tom, aby šla domů. „Jenom pokud mi slíbíš, že mi dáš pagerem vědět, pokud by se situace změnila.“ Anna jí to slíbila.

Jack nevěděl, co se od něho čeká. Měl by odejít, nebo zůstat? Chce, aby s ní zůstal, nebo by radši, aby se ztratil? Připadal si nemotorný a nápadný. Posadil se na pohovku, která stála v pravém úhlu k té, kterou si zabrala Anna s Davidem. Z nevábné hromady starého čtení na stolku si vybral časopis o rybaření.

O půlnoci zhasli stropní zářivky a nahradily je tlumené stolní lampy, čímž se čekárna stala mnohem příhodnější ke spaní. V čekárně byla ještě jedna rodina, starší pár. Muž ležel natažený v křesle a z otevřených úst se občas ozvalo zachrápání. Žena, nejspíš jeho manželka, se uplakala do spánku na pohovce. Jack přemítal, jaká zdravotní krize je tady dnes v noci drží.

David konečně usnul Anně na klíně. Přenesla ho na další pohovku a přikryla pokrývkou, která byla v čekárně k dispozici. Jack si všiml, že si Anna tře paže. Dotkl se jejího lokte, aby upoutal její pozornost. „Chladno?“ Ukázala na klimatizaci nahoře. Požádal sestru o další přikrývku, a když mu ji přinesla, rozložil ji a přehodil Anně přes ramena.

„Děkuji,“ naznačila.

„Rádo se stalo. Nechtěla byste něco k pití? Kávu? Kolu? Džus?“

Zavrtěla hlavou, opřela se a zavřela oči. Vypadala nesmírně vyčerpaně.

Udělal si v křesle pohodlí. Netrvalo dlouho a usoudil, že ho rybaření zrovna nezajímá. Druhý časopis nebyl o nic lepší.

Ve skutečnosti nemohl číst, protože pokukoval po Anně. Hlava jí spočívala na polstrování, hrdlo měla prohnuté a odhalené a připomínalo mu to tu černobílou fotografii, na které se sama vyfotografovala u plotu.

To bylo od ní vynalézavé, nastavit fotoaparát v tak složitém úhlu. Musí mít talent, aby vymyslela postoj a uměla využít ostré světlo a stín. Moc pěkné.

Je hezká? Ne jako modelka nebo nějaká filmová hvězda. Na rozdíl od klasické krásy ta její není… předvídatelná. Rysy obličeje měla mnohem zajímavější tím, jak se jí neustále podle nálady proměňovaly. Měla takový druh obličeje, na který se člověk může dívat věčně, nebo alespoň do té doby, než přijde na to, proč od něho nemůže odtrhnout oči.

Přemýšlel, jak asi brala to jejich setkání ve stodole. Zpátky do domu pak uháněla, jako by měla v patách líté psy. Co si o tom myslela?

Možná nic. Možná myslela na to, proč nepršelo nebo co bude vařit k snídani nebo jestli by si měla koupit nové boty, které viděla ve městě. Možná jejich setkání nevěnovala jedinou myšlenku. Možná to pro ni nebyla taková událost jako pro něho. Jeho svět se otřásl v základech, ale ten její se možná ani nezachvěl.

Co se jeho týkalo, moc nechybělo a přitáhl by ji k sobě a políbil na ústa. Utekla, jako by se bála, že udělá přesně to, co málem udělal. Přepadla ji plachost, protože si přála, aby ji políbil, nebo proto, že takovou představu nesnesla?

Dělalo mu dobře myslet si, že si to přála. Ale může se mýlit. Třeba utíkala, protože mu páchlo z úst. Nebo že smrděl potem. Nebo proto, že se jí nelíbí, jak vypadá, ani jí nepřipadá atraktivní.

Nikdo by o něm neřekl, že je hezký. Jeho obličej nevypadal, jako by jej uhnětla z hlíny mistrovská ruka, ale spíš jako by nějaký amatér popadl řetězovou pilu a s její pomocí opracoval kus dřeva. Ne, nevyhrál by žádnou cenu za úchvatný vzhled.

Ale nikdy si nemusel kupovat dámskou společnost ani se o ni prosit. To už by teď věděl, ne snad, kdyby ženy svým zjevem odpuzoval? Ženy mu říkávaly, že jim jeho ostře řezané rysy připadají sexy.

Anna prchla ze stodoly ze strachu. Ženy instinktivně vycítí, když je jejich ženskost ohrožena. Možná se bála, že by se nemusel ovládnout, mohl by ji zatáhnout do sena a znásilnit.

Nevěděl, co si myslela.

Jedině věděl, že té noci nemohl usnout. Když se mu to nakonec podařilo, vzbudil se za dvě hodiny zbrocený potem, přestože mu hlučná klimatizace chladila tělo proudem vzduchu, a s erekcí, s níž by jistě vyhrál cenu.

Anna se s trhnutím probudila. Pár vteřin jí trvalo, než se vzpamatovala. Pak si vzpomněla, kde je a proč, a dolehla na ni chmurná skutečnost.

V posledních čtrnácti dnech Deanova života strávila v nemocniční čekárně spousty hodin. Její bdění tehdy na výsledku nic nezměnilo, a nezmění ani teď, ale nedokázala by Delraye opustit, stejně jako neopustila Deana.

Otočila hlavu k pohovce, na níž spal David, a ujistila se, že tam pořád leží a je v pořádku. Zívla, protáhla se a zakroužila hlavou, aby si rozhýbala ztuhlý krk. Zkontrolovala si čas na hodinkách, do příští určené návštěvy zbývaly ještě hodiny.

Pohlédla na Jacka Sawyera. Spal a hruď se mu pravidelně zvedala. Nohy měl rozhozené, jedno koleno mírně pokrčené, druhou nohu nataženou. Sepnuté ruce mu volně visely mezi stehny.

Zadívala se na jeho ruce a připomněla si, jaké to bylo, když se jich dotýkala. Davida skutečně učila abecedu znakové řeči tak, že mu prsty zformovala, jak bylo zapotřebí. Stejnou metodu použila u Jacka Sawyera. Jeho ruka ovšem byla na omak úplně jiná než ruka jejího synka.

Jack měl dlouhé, silné prsty s mozolnatými bříšky. Hřbety rukou měl porostlé sluncem zesvětlalými chlupy. Nehty měl ostříhané, ale kůžičku místy poraněnou.

David měl měkkou dětskou ručičku. Jackova ruka patřila muži, který často voněl sluncem a senem a někdy byl cítit potem. Muži, kterému na krku viditelně tepala žíla, když stáli blízko sebe. Muži, jehož dech jí ovanul tvář a jehož pohled ji rozehřál.

Najednou otevřel oči a přistihl ji, jak se na něho dívá.

Stáhl nohy pod sebe a rychle se posadil vzpřímeně. „Všechno v pořádku?“

„Ano.“

„Doktor se neobjevil?“

„Ne.“

Pohlédl na Davida. Sledovala jeho pohled a pak se znovu setkali očima a usmáli se na sebe. David spal na zádech, jednu paži měl přehozenou přes obličej, druhou měl nataženou a přečuhovala mu přes okraj pohovky.

„Nebylo by to pěkné, dokázat takhle spát?“ řekl Jack. „Asi byl utahaný z plavání.“

Plavání? Viděl jí tu otázku na obličeji.

„Kruci! Pustil jsem zajíce z pytle.“

Odezírala mu ze rtů, ale slova, která z nich přečetla, ji jenom ještě víc zmátla.

Uvědomil si to a pokusil se jí to vysvětlit. „Znamená to prozradit tajemství. Učil jsem Davida plavat. Každý den po troškách. Tvařte se překvapeně, až vám to ukáže.“

Přikývla, že už rozumí.

„Byli jsme v řece, když jste zvonila.“

Když vběhl Jack do domu, neměl na sobě košili ani boty. David byl ve spodním prádle, oblečení nesl v ruce. Nevzpomněla na to, až teď. Jack musel sebe a Davida obléknout, zatímco zdravotníci snášeli Delraye dolů a nakládali ho do sanitky. Ona mezitím pobíhala z místa na místo, ubezpečovala se, že má karty zdravotního pojištění a podobně. Nevěděla, kam dřív skočit, ale bylo by to mnohem horší, kdyby tam nebyl Jack a nedohlížel na Davida.

Vytáhla z kabelky malý kroužkový blok a napsala, že mu děkuje za pomoc.

„Udělal jsem jenom to, co by udělal každý,“ řekl, když si přečetl její vzkaz.

Umíněně zavrtěla hlavou. Napsala: „Nejenom že jste mi pomohl, ale zachránil jste Delrayovi život.“

Rozpačitě pokrčil rameny. „Jsem rád, že jsem mohl vypomoct.“ Předklonil se a opřel si předloktí o stehna. Vypadalo to, že si bedlivě prohlíží podlahu, ale po chvilce zvedl hlavu a zeptal se: „Jak k tomu došlo?“

Popsala v bloku několik listů, a když skončila, měl už Jack celkovou představu, jak se to stalo. Delray se díval na místní zprávy v pět odpoledne. Po zprávě o tom únosu a dvojnásobné vraždě v Louisianě se omluvil a odešel nahoru. O pár minut později se Anny zmocnil neklid, šla ho zkontrolovat a našla ho tam na podlaze.

„Ještě dobře, že jste vycítila, že se něco děje.“

Napsala: „Poznala jsem na něm, že ho ta zpráva hrozně rozčílila.“

„Protože z toho zločinu podezřívají Carla Herbolda,“ řekl Jack, a doplnil tak zbytek její věty dříve, než se stačila znovu rozepsat.

Překvapilo ji, že Jack zná důvod Delrayovy úzkosti, a to překvapení na ní muselo být znát.

„Vím, že je tady spojitost,“ začal vysvětlovat. „S Delrayem jsme tuhle v Dairy Queen narazili na Ezzyho Hardge. Zmínil se o Arkansasu a o tom, že ten chlápek je dost prohnaný na to, aby se nevydal sem. Říkal, že by si s tím Delray neměl dělat těžkou hlavu. Protože ten útěk z vězení je velká událost i mimo Arkansas, dal jsem si dvě a dvě dohromady. S Delrayem jsme ale potřebovali mluvit o jiných věcech a já jsem na něho nechtěl naléhat, aby se mi svěřoval. Pak jsem včera zaslechl toho Lomaxe, jak se o tom zmínil. Zaslechl jsem, jak říkal, že dávají lidi Delrayovi vinu za lumpárny Carla Herbolda.“

Anna napsala: „Carl je ten nevlastní syn, o kterém jsem vám říkala.“

„Aha.“

Tvářil se, jako by to pro něho byla novina, Anna ale měla pocit, že to pro něj není vůbec nic nového. Při komunikaci s ostatními lidmi spoléhala hodně na odhad toho, jak se tváří, a na porozumění řeči jejich těl. Byla závislá na výrazu jejich obličejů, neboť nemohla vnímat modulaci jejich hlasů.

Jack lhal. Ne tím, co říkal, ale tím, co zůstalo nevyřčeno. Jestli už věděl, jaký je vztah mezi uprchlým zločincem a Delrayem, proč předstírá, že to neví? A pokud je tulák, který není nikde doma, jak se potom o tom dověděl? Carla a Cecila poslali do vězení před více než dvaceti lety. Dean byl tehdy ještě chlapec. Ani on by nepoznal své nevlastní bratry, jedině podle jména. Přesto cizinec odnikud věděl o nevlastních synech, k nimž se Delray už víc neznal.

Jack Sawyer přijel den po Carlově útěku. Je to pouhá náhoda? Tohle stojí za přemýšlení.

KAPITOLA DVACÁTÁ PRVNÍ

Cecil Herbold měl dojem, že má plné právo být naštvaný. Měl volný den, a místo aby toho využil a přispal si, vzbudil se brzy a přepadla ho nervozita, a to ještě nevstal z postele. Nechtělo se mu odejít z bytu, přestože tam na něho všechno padalo. Nedokázal v klidu posedět, a přitom nemohl připadnout na to, do čeho smysluplného by se mohl pustit, aby ze sebe dostal přebytečnou energii. Měl hlad, ale byl příliš nervózní, aby do sebe něco vpravil.

Přemýšlení. To byl jeho problém. Měl příliš mnoho volného času, ve kterém mohl přemýšlet, a když přemýšlel, ztrácel půdu pod nohama. Přecházel z místnosti do místnosti, vykukoval mezi žaluziemi, jestli neuvidí, že na ulici někdo hlídkuje, a přitom si uvědomoval, že kdyby ho někdo sledoval, tak by ho nezahlédl.

Několik minut zíral z okna, ale nevypozoroval nic mimořádného. Proud vozidel projížděl ulicí jako obvykle. U chodníku neparkovaly žádné podezřelé dodávky. Nikde žádné nápadné osoby nebo vozy. Ti chlapi jsou ale trénovaní, aby byli nenápadní. Věděli, jak to zařídit, aby byli neviditelní. No dobrý, možná je nevidí, ale věděl, že tam jsou. Na to by mohl vzít jed, že je pod dohledem. Klidně by se vsadil.

Jestli ho nesledovali dřív, najisto ho sledují teď.

Včera ráno ve zprávách slyšel o těch brutálních vraždách majitele čerpací stanice a jeho dcery v nějakém zapadákově v Louisiane. Dokonce ještě oficiálně neohlásili, že jeho mladšího bratra kvůli tomu hledají, a Cecil už pojal podezření. Přesně tohle by udělal Carl.

Ten pacholek měl teď být někde zalezlý, držet se mimo, neprovádět nic, čím by na svou stopu přivedl policajty. Takový byl plán. Takhle se dohodli.

Carl si však nikdy nevybíral logickou nebo bezpečnou cestu. Za celý život ne. Byl praštěnej od narození a odjakživa si dělal, co se mu zachtělo a kdy se mu zachtělo. Opravdu znásilnil tu čtrnáctiletou? Vždycky si potrpěl a zajíčky, ale kristepane! Tohle není normální. Včera práci si ho ten dědek Reynolds jízlivě měřil, kdykoli po něm koukl. Ostatní dělníci s ním jednali jako s malomocným. Všechno jsou to blbci. Nestál o jejich kamarádství, ale hergot nechtěl, aby si o něm mysleli, že schvaluje, že Carl znásilnil děcko.

Zazvonil telefon. Srdce mu udělalo kotrmelec. Spustil žaluzie do původní polohy a popadl telefon při druhém zazvonění. Přitiskl si sluchátko k uchu. „Haló?“

„Ahoj, zlato.“

„Ahoj,“ vypravil ze sebe zajíkavě. Volala jeho dívka. „Odkud voláš?“

„Z budky.“

Na rozdíl od jeho bratra se instrukcemi řídila. „Hodná holka.“

„Co děláš?“

„Koukám trochu na televizi, snažím se odpočívat.“

„To asi nebude velká zábava.“

„Není, to mi věř.“

„Chceš, abych se po práci zastavila?“ Byl v pokušení říct ano. Neznali se moc dlouho, ale byl z ní celý pryč. Slýchával, že když se člověk opravdu zamiluje, tak to pozná. Teď věděl, že je to pravda. Nikdy dřív mu tolik na žádné nezáleželo.

Vypadala ohromně. Blondýna. Tak to měl rád. Její postavy si všiml každý chlap. Rád se s ní ukazoval v různých podnicích, aby se tam na něho všichni závistivě mračili.

Ale neměl na ní rád jenom její vzhled. Byla chytrá. Pravděpodobně chytřejší než on. Nebyla žádná naivka. Z nikoho neměla nahnáno. A nejlíp ze všeho, byla vynalézavá, když přišlo na sex. Ani mu nezazlívala, že je kriminálník. Ve skutečnosti jako by ji jeho zločinecká minulost uváděla do varu a zvyšovala její sexuální apetit. Vzrušilo ho, už jen když na ni teď myslel, ale opatrnost především.

„Rád bych tě viděl, lásko, ale ta věc s mým bratrem… ten zatracenej blázen se nechá zabít.“ Kdyby snad někdo poslouchal, dodal: „Dokud ho nechytnou, budu se držet stranou.“

„Chudáčku.“

„Ale koncem týdne máme rande, viď?“

„Jistě, zlato. Do tý doby mi asi bude muset postačit vibrátor.“

Cecil zasténal.

Se smíchem řekla: „Ale takové jako s tebou to není, zlato. Chybíš mi.“

„Taky mi chybíš. Ahoj.“

Zavěsil a spěchal k oknu. Kolem prosvištěl jeden z těch cyklistů s hubeným zadkem, v šortkách a helmě. Po chodníku kráčel pošťák, strkal před sebou vozík a házel poštu do schránek. Cecil neviděl nic, co by ho mělo znepokojovat.

Jestli policie vysledovala její hovor do telefonní budky, než se tam dostanou, bude už dávno pryč. Cecil ji vycvičil. Řekl jí, že jí tato bezpečnostní opatření mohou připadat směšná a přehnaná, ale když je člověk venku na podmínku, opatrnosti není nikdy dost. Byl úzkostlivě obezřetný. Dělal, co mohl, aby nešlápl vedle, zatímco Carl prováděl všecko možné, jen aby je dostal do maléru. Nedohodli se na žádných odchylkách od původního plánu. Až se se svým mladším bratrem setká, pěkně mu to vytmaví.

Mezitím musí svést policii na falešnou stopu. Nemůže tady jenom lítat od okna k oknu a dovolit, aby ho ovládala nepříčetnost. Musí udělat něco, co je zmate, svede ze stopy, aby začali pochybovat, že je podezřelý, a snad ho přestali tolik sledovat.

Ale aby ta lest zabrala, musí to být něco odvážného a nečekaného, něco tak šokujícího, aby je to přesvědčilo, že není spřažený se svým bratrem.

Ale co? Jaká by to měla být akce, aby z ní opravdu zůstali celí paf?

Ezzy si na řízení lincolnu ještě nezvykl. Koupil ho před dvanácti lety, protože Cora tvrdila, že potřebují rodinný vůz. K čemu, to si nedokázal představit. Až na posledních čtrnáct dní byl jeho dopravním prostředkem hlídkový vůz. Lincoln byl vybavený všemožnými vymoženostmi, které byly k máni v době, kdy ho vyrobili, ale zjistil, že mu chybí neustálé šumění policejní vysílačky. Měl puštěnou klimatizaci, co jen to šlo, vždyť venku bylo přes třicet, což byl luxus, protože být tam Cora, byla by jí zima. Jejich tělesné termostaty vždycky pracovaly rozdílně. Ale ani jí by dnes nemohlo být chladno. Vozovka se zdála tak rozpálená, že se snad na ní rozpouštěly pneumatiky, jak tak uháněl na sever po dvouproudové dálnici.

Včera, když při tom, jako po bůhvíkolikáté, procházel složku McCorkleová, narazil na jméno člověka, který té noci obsluhoval U Kola v baru. Podle poznámek i podle toho, co si zapamatoval, se Parker Gee vzpíral a s vyšetřovateli nespolupracoval. Ezzy přemítal, jestli dvaadvacet let jeho postoj změnilo. Háček byl ovšem v tom, že nevěděl, kde by ho měl začít hledat. Rozhodl se, že začne v té hospodě. Během léta prošla několika proměnami. Když zajel na opuštěné parkoviště, viděl, že se to tam jmenuje jednoduše U Chvastouna. Neodvažoval se ani hádat proč. V poledne byla uvnitř stejná a jako o půlnoci, ale bylo tam mnohem tišeji. Nynější barman sledoval na přenosném televizoru nějaký sladkobolný cajdák a přitom leštil sklenice a připravoval se, až se tam ve čtyři nahrne pití lačný dav.

„Parker Gee?“ řekl potom, co naservíroval Ezzymu na účet podniku chlazený čaj. „To už je hotová věčnost. Naposled jsem slyšel, že z Bleweru odešel, ale pořád má, myslím, ve městě rodinu.“

Ezzy se vrátil domů a zkusil poslední vydání místního telefonního seznamu. Uvědomil si, že od toho měl začít, ale co na tom? Že zajel do toho baru, tím to vlastně víc vypadalo jako oficiální vyšetřování a poskytovalo mu to nějakou činnost, kromě toho, že obskakoval Cořiny africké fialky na kuchyňském okně, které nevypadaly zrovna slavně.

Po několika neúspěšných pokusech se dovolal sestřenici z druhého kolena. „Parker je v plicním sanatoriu v Big Sandy.“

Takže dneska se Ezzy vydal na výlet. Dorazil tam krátce po jedenácté. Pacient, kterého hledal, měl už jenom část plic. Zbytek mu sebrala rakovina a zoufalá operace. Kdyby nehledal přímo jeho, nepoznal by v tom muži na nemocničním lůžku někdejšího mohutného majitele baru U Kola.

Ezzy se mu připomněl. Naneštěstí blížící se smrt nenaladila Parkera nijak přátelštěji. „Jo, pamatuju se na vás. Myslel jsem, že už budete po smrti.“

Ezzy byl natolik ohleduplný, že nepodotkl, že i když je o dvacet let starší než Gee, není to on, kdo je jednou nohou v hrobě. „Ne, jenom jsem v penzi.“

„Co vás sem z takový dálky přivádí? Tenhle zatracenej špitál je sotva turistická atrakce.“

Ze strachu, že by Gee mohl natáhnout bačkory dřív, než mu odpoví na otázky, šel Ezzy rovnou k věci. „Chtěl jsem s váma mluvit o Patsy McCorkleové.“

„Ještě jste to nevzdal?“

„Ještě ne.“

Gee si odkašlal do kapesníku. „Co chcete vědět?“

„Cokoliv.“

„Moc času mi nezbývá. Proč bych měl marnit tu trochu dechu, co ještě mám, na dávnou záležitost?“

Ezzy na něho jenom dál upíral pohled a klidně přejížděl prsty po obrubě slaměného klobouku. Nakonec Gee tiše zaklel a usrkl si vody. „Byla to běhna.“

„To vím.“

„Nemám už víc co říct. Sám jsem si s ní párkrát poskočil. Chcete si vyposlechnout, jak byla dobrá?“ Rozchechtal se, až mu smích přetrhl záchvat kašle.

Ezzy by se býval styděl, že takhle trápí umírajícího muže, a býval by od vyptávání upustil, kdyby to byl někdo jiný. Avšak Gee byl takový nepříjemný člověk, že bylo těžké s ním nějak soucítit. Když přestal kašlat, Ezzy mu položil další otázku: „Co si vybavujete ohledně Herboldových?“

„Jenom, že pěkně řádili. Byli to pohlední kluci, ale pěkný gauneři. Když přišli ke mně do hospody, tak pak odcházeli vždycky opilí, to ale většina hostů. Chlapi od naftových vrtů. Lesní dělníci. Řidiči náklaďáků. Samý takový jsem obsluhoval.“

Vyměnil kapesník za důkladnější ručník, přidržel si jej u úst a vychrchlal nějaký strašlivý hlen. Ezzy mu poskytl jakés takés soukromí tím, že se zadíval z okna, jak se vedrem chvěje vzduch nad parkovištěm.

„Co vám leží v hlavě?“ vypravil ze sebe Parker přerývaně. „Že po vás Carl půjde, aby se vám pomstil za zločin, kterej jste na něho chtěl hodit?“

„Takže jste o tom útěku slyšel?“

„Jo.“

Parkerovi sotva zbývalo tolik dechu, aby ze sebe dostal slovo. Byl na tom špatně a každou minutou jako by se zhoršoval. Pokud měl co nevidět umřít, Ezzy z něho potřeboval dostat co nejvíc informací.

„Divný, jak říkáte, že jsem se snažil na něho hodit zločin. Podle vás neměli se smrtí Patsy McCorkleové Herboldovic kluci nic společného?“

„Mohli by mít, ale možná že neměli. Jak bych to hernajs moh vědět?“

„Jen se ptám na váš názor,“ odpověděl Ezzy. Odmítal nechat se vyprovokovat Parkerovou hádavostí. „Podívejte, už jsem říkal, že Patsy byla koketa.“

„Říkal jste, že byla běhna.“

„To vyjde na stejno, ne?“

„Ne tak docela.“

Zabodl do Ezzyho zlobný pohled a několikrát se pracně nadechl. „Měla ráda chlapy, jasný? Čím víc mužských, tím líp. Tahala se s kdekým a líbilo se jí to. Ale jsou takoví, co se neradi s někým dělej. Je vám jasný, o čem mluvím?“

„Žárlivost.“

Gee potlačil další záchvat kašle douškem vody. „Jestli nějakej chlap žárlil, nešlo mu moc pod nos, co se tam ten večír odehrávalo.“

„A vám?“

„Co mně?“

„Vám nešlo pod nos, co se tam odehrávalo?“

Byl to strašný zvuk, ten Parkerův smích. Vyvolal další záchvat kašle, který přešel ve zvracení, takže musel sáhnout po malé plastikové nádobě na nočním stolku. Několikrát si do ní odplivl a kdákavě se uchechtl: „Přišel jste mě zatknout, šerife Hardgei?“

„Ne, vím, že jste v tu noc z baru neodešel.“

„Vyptával jste se?“

„Samozřejmě. Ale kdybyste se vynasnažil, mohl byste si vybavit některého z Patsyiných žárlivých milenců, co tam ten večer byl.“

„Dřív nebo později si to tam rozdala s každým. Kterýkoliv z nich se moh namíchnout kvůli tomu, jak se lepila na Carla a Cecila.“

„Nikdo vás nenapadá?“

„Ne.“

„Nikdo, koho by odmítla kvůli Herboldům?“

Znovu si přidržel ručník u úst a zavrtěl hlavou.

„Nikdo, s kým by se vybavovala nebo pohádala?“

Chvíli o tom rozmýšlel, pak netrpělivě zavrtěl hlavou. „Ne. Podívejte, jako vám už předtím všichni říkali, byla s klukama Herboldovýma. Odešla s nima. Museli to provést. A teď že byste odešel a nechal mě v klidu umřít?“

Ezzy se zvedl. „Děkuju, že jste mi věnoval váš čas. Nepočítal jsem s tím, že se od vás něco dozvím, ale za pokus to stálo. Mohla by pomoct i ta nejpodružnější podrobnost.“

„Pomoct s čím?“

„Abych dosáhl klidu.“

„O co jde, Hardgei? Máte strach, že jste minulejch dvacet let klepal na nesprávný dveře?“ Znovu se tak strašně rozkašlal, až mu vhrkly slzy do očí, a přestože to od Ezzyho bylo ošklivé, pomyslel si, že mu to patří.

Zamířil ke dveřím. „Kdybyste si na něco vzpomněl, jsem v blewerském telefonním seznamu. Hodně štěstí.“

Odešel z nemocnice, vyjel s lincolnem na dálnici a zamířil domů. Byl to dlouhý, skličující a zbytečný výlet. Nečekal žádný zázrak, ale aspoň jednou by rád zažil v tomhle případu zlom.

Dveře zůstávaly zavřené od toho rána, kdy se tělo našlo. Blewerská policie předala případ výlučně jemu, protože k němu došlo mimo hranice města. FBI s ním spolupracovala jenom dočasně a bez valného nadšení, protože Patsyina smrt nebyla oficiálně klasifikovaná jako vražda a nic nesvědčilo o únosu. Ostatní policejní složky, na které se obrátil o pomoc, se zvlášť nepřetrhly, když se dověděly, že bratry Herboldy obžalovali v Arkansasu za ozbrojenou loupež a vraždu.

Hlavní podezřelí byli za mřížemi a čekal je dlouhý pobyt ve vězení. Co na tom tedy záleželo? Hořelo to snad? Jiná děvčata den co den někdo napadl, znásilnil a zabil, a útočníci byli ještě na svobodě. Jeho zločinci byli pod zámkem. Společnost se od nich nemusela ničeho obávat. Zapomeňte na to.

Což bylo ve skutečnosti to poslední, co mu arkansaský žalobce řekl na rozloučenou, když ho vyprovázel ze své kanceláře. „Chytili jsme vám vaše mládence a postaráme se o ně. Řekněte si, že vám přálo štěstí, a zapomeňte na to.“

Ten žalobce s tělem jako sud a ducatými tvářemi červenými jako řepa nejspíš už před léty podlehl srdečnímu záchvatu, ale Ezzyho případ zůstával neuzavřený a on na něj nezapomněl. Příslušná složka spočívala na psacím stole s roletou, který kdysi patříval jeho otci. Jeho žena ho kvůli tomu případu opustila a předpovídala mu, že ho to zabije.

Přesto se k němu vrátil s odevzdaností beznadějného narkomana. Někteří lidé měli slabost pro kořalku. Jiní nedokázali odolat hazardnímu hraní. Mnohem víc dalších si až přespříliš potrpělo na ženy.

Ezzy nedokázal odolat tomuhle. Svádělo ho to. Byla to jeho vášeň.

KAPITOLA DVACÁTÁ DRUHÁ

„Budou míchaná, jo?“

„Dobrý, Jacku. Nevěděl jsem, že umíš vařit.“

„Chtěl jsem jíst, tak jsem se to musel naučit.“

„Neměl jsi maminku, aby ti vařila?“

„Už je to dávno, co umřela, to jsem byl ještě kluk.“ Jack rozklepl několik vajec do misky a vytáhl zásuvku, aby našel metlu.

„Máš tatínka?“

„Ne.“

„Umřel jako můj tatínek?“

„Hmmm.“

„Umře děda, Jacku?“

Otočil se a věnoval chlapci pozornost, kterou jeho otázka vyžadovala. „Nevím, Davide. Doufám, že ne. Ale je moc nemocný.“

David svraštil čelo a přemílal si to v hlavě. „Já bych chtěl, aby lidi nemuseli umřít.“

„Jo, to já taky.“

„Že to neuhodneš, mami?“ Chlapcova tvář se rozzářila, když pohlédl ke dveřím. „Jack umí vařit. Dělá mi vajíčka.“

Anna byla svěží po sprchování. Vlasy měla ještě mokré, ale byla oblečená ve volné halence a sukni. Během noci chvílemi dřímala, ale odpočinek nebyl dostačující. Pod očima měla náznak stínů.

Když se v sedm ráno dostavila ranní směna ošetřovatelek, zkontrolovaly Delrayovy životní funkce a přišly jim do čekárny oznámit, že jeho stav zůstává beze změny.

Po vizitě jim lékař podal nejčerstvější zprávy. „Během noci se nijak nezhoršil. To je dobře. Dnes dopoledne mu provedeme několik testů a u některých mu podáme mírná sedativa. Teď by pro vás bylo nejlíp odjet domů a trochu si odpočinout, protože nejdříve ho budete moci vidět po obědě.“

Ani pak se Anně nechtělo z nemocnice odejít. Přistoupila na to, že půjde domů, až když jí sestra z jednotky intenzivní péče slíbila, že zavolá, kdyby se Delrayův stav změnil. Teď Anna vypadala, že jí sprcha udělala dobře, ale na obličeji jí byly stále znát známky citového a fyzického vypětí. Rovněž ji vyvedlo z míry, že někdo okupuje její kuchyni.

„David měl hlad,“ vysvětloval Jack. „Byl připravený snídat, tak jsme začali bez vás. Káva je hotová.“

Příslib horké, čerstvé kávy ji odzbrojil. Nalila si šálek a Jack zatím přidal do misky ještě pár vajec a pak je nalil na rozpálenou pánev. O pár minut později je předložil Anně a Davidovi. David si nacpal do pusy plnou vidličku a prohlásil: „Lepší vejce jsem ještě nikdy nejedl.“

Anna se snažila tvářit dotčeně, ale David věděl, že to jen tak dělá, a všichni se zasmáli.

„Můžu se k vám přidat?“

Jack se s uleknutím prudce otočil. Ve dveřích z chodby do kuchyně stál nějaký muž ke čtyřicítce. Středně vysoký. Pohledný. Váhavý, omluvný úsměv. „Když jsem zazvonil u předních dveří, nikdo nepřišel otevřít, tak jsem to obešel a vešel jsem zadním vchodem.“

Jack věděl, že lže. I kdyby neslyšeli zvonek, uviděli by blikat Annino světlo. Nevlídně se zeptal: „Co si přejete?“

„Je tady Delray Corbett? Bydlí tady ještě? Jeho jméno je na bráně.“

„Bydlí tady. Není doma.“

„Je v nemocnici,“ ozval se David. Sklouzl ze židle a zvědavě okukoval příchozího, který se na oplátku zvědavě díval na něho.

Jack si moc přál připadnout na způsob, jak Davida umlčet, aby to nebylo patrné.

„V nemocnici?“ Muž se zatvářil bolestně. „Panejo. Doufám, že to není nic vážného.“

„Mohl by umřít –“

„Není to nic vážného.“

Jack s Davidem promluvili současně a jejich odpovědi si nápadně protiřečily. Muž na Jacka pohlédl vyčítavě i tázavě zároveň. Jack mu pohled oplácel. A vyhrál. Muž uhnul pohledem jako první a řekl: „Jmenuju se Cecil Herbold. Jsem nevlastní syn pana Corbetta.“

Anna se postavila za Davida a s ochranitelským mateřským instinktem mu položila ruce na ramena. Jack podobně pocítil, že musí chránit ji i chlapce. Zčásti si před ně stoupl, a tím ji a Davida od staršího Herbolda oddělil. „Co chcete?“

„Vidět svého nevlastního otce.“

„Nemá povolené návštěvy. Rozhodně pochybuji, že by se s vámi chtěl setkat.“

Jack přímo viděl, jak se v muži vzmáhá ukřivděnost. „A kdo jste vy, jestli se smím zeptat?“

„Nepřísluší mi, abych vám to říkal. Proč se nezeptáte Anny?“

„Anny?“ Herbold je přejel pohledem.

„Je to vdova po Deanu Corbettovi.“ Jackovi připadalo, že Herbold překvapení nepředstírá.

„Vdova? To jako Dean je mrtvej?“

„Šest let.“

„Neříkejte. Co se mu stalo?“. Jack mu to stručně objasnil.

„Vsadím se, že to Delraye div nezabilo. Tolik si na tom klukovi zakládal. Víc než na mně nebo Carlovi, to je jistý. My jsme ho ovšem hrozně zlobili.“ Podíval se na Annu a řekl: „Fakt mě to mrzí, co se stalo s Deanem, madam. Je to hrozná škoda.“

Anna vzala ten projev soustrasti na vědomí krátkým přikývnutím.

„Takže kdopak je tohle?“ zeptal se Herbold a usmál se na chlapce. „Deanovo děcko?“ Sedl si na bobek před Davida. „Jak se máš, synku? Jsem tvůj… hrome, kdo vlastně jsem?“ uchechtl se. „Asi nevlastní strýc.“

Davida přešla povídavost, musel vycítit, že Cecil Herbold není nikdo, s kým by se chtěl znát. Neřekl slovo a přitiskl se Anně k nohám. Herbold se narovnal a se širokým úsměvem ji oslovil: „Je to pěkný chlapec. Poznávám v něm Deana.“

Zaváhala, pak mu znakovou řečí poděkovala. Cecilovi poklesla čelist. Pohlédl na Jacka. „Ona je…“

„Neslyšící.“

Herbold na ni znovu pohlédl. „Hmm. To jsou věci. Ale věděla, co říkám.“

„Odezírá vám ze rtů.“

„No tohle! To je teda věc! Odezírá ze rtů. Někdo jako vy má můj obdiv, Anno. Fakt, že jo.“

Na jeho zdvořilé řečičky mu Jack v nejmenším neskočil. Chtěl, aby ten bývalý kriminálník vypadl z domu co nejdál od Anny a Davida. „Řekneme Delrayovi, že jste se tady zastavil.“

Nenucené se na Jacka usmál a podotkl: „Říkal jste, myslím, že bych se měl zeptat Anny, jestli mě chce Delray vidět.“

Jack k ní otočil hlavu. „Poslužte si.“

Cecil tázavě nadzvedl obočí. „Co myslíte, madam?“

Zavrtěla hlavou.

Pořád ještě s nenuceným úsměvem prohodil: „No, nemám nic lepšího na práci, tak to myslím risknu, stavím se v nemocnici a zkusím se k němu dostat.“

„Nebudete tam vítaný,“ řekl Jack.

Herbold si ho změřil od hlavy k patě. „Děkuju za upozornění… ehm… jakže se jmenujete?“

„Jack Sawyer.“

„Znám vás?“

„Ne.“

„Aha. Vy jste s ní teďka ženatej, teda s Annou?“

„Jsem tady zaměstnaný.“

„Jo tak, zaměstnanej,“ zopakoval protáhle a dostatečně naznačil, že Jack nemá co mluvit do toho, kdo, kdy a kam půjde. Začal obcházet kuchyni a bedlivě si všechno prohlížel od tapety po nádobí úhledně narovnané v prosklených skříňkách. „Vypadá to jinak, než když jsme tady žili my, víš, že jsem tady bydlíval, Davide?“ Chlapec zavrtěl hlavou.

„Nevyprávěl ti děda nikdy o mně a mým bratrovi Carlovi?“

David znovu zavrtěl hlavou.

„Ne? No jo, s Carlem jsme tady lítali jako Indiáni.“ Znovu se vrátil k nim třem, kteří stáli ve skupince, a řekl: „To mě fakt bolí, jak se k nám starý pán otočil zády a vyloučil nás ze svýho života.“ Smutně si povzdechl, načež tleskl. „To ale, doufám, dám do pořádku, mezitím, co tady budu. Přišel jsem spravit ploty. Takže poběžím, ať se můžete vrátit ke snídani.“

Couval k otevřeným dveřím, které spojovaly kuchyň a prádelnu. „Rád jsem vás poznal, Anno.“ Mluvil hlasitěji než obvykle, jako by síla hlasu mohla proniknout její hluchotou. „Nashle později, Davide,“ zahlaholil a zamrkal na něho. Jacka ignoroval.

Jack se za ním vydal, jen co prošel zadními dveřmi. Sklem ve dveřích sledoval, jak Herbold nastupuje do deset let starého mustangu. Byl sám. Pozoroval ho, jak opatrně obrací vůz a míří pryč. Zamkl dveře a zasunul zástrčku, pak proběhl kuchyní a chodbou a předním oknem pozoroval Herbolda, jak projíždí bránou a mizí z dohledu. Zamkl také přední dveře.

Otočil se a stála tam Anna a vypadala stejně rozčileně, jako se cítil on. Herboldova návštěva je očividně připravila o chuť k jídlu. Snídani pustili z hlavy. Kvůli Davidovi se usmíval. „Hej, parťáku, ustlal sis ráno postel?“

„Včera jsem v ní nespal, Jacku.“

„No jo, pravda.“

Bezmocně pohlédl na Annu, která synovi něco sdělila znakovou řečí. „Ještě neběží moje programy, mami,“ zakvílel. Prsty se jí znovu rozkmitaly. „Ale Sezamová ulice je pro malý děti.“ Naznačila mu, aby odešel. Protočil oči, odloudal se do obývacího pokoje a pustil si televizi.

Jack stáhl Annu vedle sebe na poslední schod. Zadíval se jí výmluvně do očí. „Měla byste sebrat Davida a odjet.“

Konsternované a vyděšeně na něho zůstala koukat.

„Jeďte… kamkoli. Do Galvestonu. San Antonia. Někam, kde se to bude Davidovi líbit.“

Začala se zvedat, ale stáhl ji zpátky. „Poslouchejte, Anno, poslouchejte.“ Stiskl jí ruce v dlaních, než mu stačila naznačit, že nemůže poslouchat. „Víte, co tím chci říct,“ řekl netrpělivě. „Proč myslíte, že se tady dnes dopoledne Cecil Herbold objevil?“

Pokrčila rameny a zavrtěla hlavou, na to nedokázala odpovědět.

„Také to nevím, ale nelíbí se mi to. Četl jsem o těch dvou v novinách. Koukají z nich jenom maléry. Delray by nechtěl, aby se tady kolem potloukal. Vůbec by se mu to nelíbilo, zvláště když je Carl na útěku. Zavolám do nemocnice a řeknu jim, aby Cecila k Delrayovi za žádných okolností nepouštěli. Souhlasíte?“

„Ano.“

„Běžte se sbalit a vezměte si zavazadlo s sebou. Můžete se stavit v nemocnici na krátkou návštěvu u Delraye a pak odtud odjet.“

Ruce se jí rozkmitaly, věděl, že má proti jeho plánu námitky.

„Není to tady bezpečné, Anno,“ namítl. „Delray se bál, že by sem Carl mohl přijít. Myslím, že je to jeden z důvodů, proč mě zaměstnal. Aby tady byl někdo další po ruce. Chtěl by, abyste se vy a David vyhnuli nebezpečí. Dělám to místo něho, říkám vám, abyste udělala to, co myslím, že by po vás chtěl Delray.“

Zvedla se a zašla do pracovny pod schody. Vydal se za ní. Psala do notýsku. „Neopustím Delraye. Neopustím!“

„Ti chlapi jsou zabijáci, Anno.“

Napsala: „Nejsem včerejší.“

„To nejste. Jenom neslyšíte.“

Odhodila blok a pokusila se kolem něho protáhnout, ale popadl ji za ramena. „Omlouvám se. Moc mě to mrzí. Bylo to ode mě hloupé a bezohledné.“ Tvářila se dál rozhněvaně a nepřístupně. Pevněji jí prsty stiskl ramena. „Delray by si nikdy neodpustil, kdyby se vám a Davidovi něco stalo. Já sám bych si nikdy neodpustil, kdyby se vám něco stalo. Dovolte mi, abych vám pomohl.“

Vykroutila se mu, poodstoupila a znovu uchopila blok. Když dopsala, natočila blok k němu. „Delray vám nedůvěřoval. Proč bych měla já?“

KAPITOLA DVACÁTÁ TŘETÍ

Carl byl dožraný, až běda.

Prázdný rybářský srub, kde s Myronem našli útočiště, byl cítit po stojaté říční vodě a plísni. Předpokládal, že měli štěstí, že na srub vůbec narazili, ale jeho jedinou předností byla odlehlost a střecha, která chránila před nelítostným sluncem.

Tři malá okénka a jedny dveře neumožňovaly zvláštní větrání, takže tam bylo vedro k zalknutí. Matraci na úzkém lůžku jako by vycpali bowlingovými koulemi. Myron prděl tak mocně, že by se jeho pšouky mohly uzavírat do lahví a používat pro chemické účely.

Bylo potom s podivem, že měl náladu pod psa?

Cítil se tak bídně, že začínal pochybovat, jestli se rozhodl dobře, když zahrnul do svého plánu Cecila. Možná měl do tohohle jít sám. Nakonec tohle bude vrchol jeho kariéry, jeho – jak že tomu říkají? – opus? Ano, tohle bude jeho opus. Velkolepé finále.

Kdyby se tady nemuseli poflakovat a čekat na schůzku s Cecilem, mohli už teď být s Myronem za řekou Rio Grande a užívat si v tropickém ráji, v jedné ruce láhev tequily, v druhé svolnou seňoritu, která neumí říct ne. Přesto trčí tady, kde dávají lišky dobrou noc a kde se to hemží hmyzem velkým jako jeho palec a hady dlouhými jako jeho noha, koupe se ve vlastním potu a dusí v parní lázni místního podnebí.

Ale Cecil a jeho přispění ke kvalitě života, který povedou, až se dostanou do Mexika, byly podstatné. Carl předpokládal, že z dlouhodobého hlediska se tenhle odklad a veškeré útrapy, které to s sebou neslo, vyplatí.

To ten jalový čas ho užíral a vyvolával v něm popudlivost. Když neměl nic jiného na práci, jen odhánět dotěrný hmyz a odpočítávat nekonečné minuty každého dne, příliš přemýšlel. Pochybnosti se do něho zakusovaly stejně dravě jako krysy, jež v noci přicházely slídit v odpadcích, které s Myronem zanechali.

Mimo jiné přemýšlel o tom, že nejspíš neměl zabíjet toho chlápka v čerpací stanici. Nechtěl za sebou nechat žádného svědka té loupeže. Ale policie tutově sejmula otisky z toho stojanu na cukrovinky, krucinál – vřelé díky, Myrone. Majitel čerpací stanice by je identifikoval jen o pár hodin později, nic víc. Pořád ještě by měli docela dobrý náskok. Možná měl toho chlapa jenom svázat a nechat ho být.

Kdyby to musel celé udělat znovu, možná by si nevzal ani tu holku.

Měl z toho psinu, jen když o tom dobrodružství přemýšlel, a věděl, že ať by nastaly jakékoli jiné okolnosti, to děvče by si vzal. A kdo by mu to mohl vyčítat? Byla to jeho první ženská po dvaceti letech. Dvacet let, kristeježíši! Nedokázal se náležitě rozparádit u paní Baileyové ani její staropanenské sestry. Jejich ochablá těla ho odpuzovala, přestože Myronovi zřejmě nedostatek mládí a svalové pružnosti nevadil.

Ale ta křehká mladá kočička v šortkách a podkolenách… hmm, hmm, hmm, ta byla sladká.

Možná to ovšem nebyl nejchytřejší nápad, ji potom zabít. Taková věc každého naštve. Poldy, soudy, veřejnost, dokonce i ostatní kriminálníky. Každá policejní složka ve třech státech spolu s federálama má kvůli té holce pěnu u huby. Nenechají kámen na kameni, jak budou hledat toho, kdo jí to provedl. Začínal cítit ten tlak. To by ani nebylo lidské, aby ho necítil.

Nejvíc se děsil toho, že ho znovu chytí. Protože když znásilňujete a zneužijete děti a potom je zabijete, nejenže vyfásnete nejvyšší možný trest, ale pokud vás vrazej nazpátek do vězení, váš zadek se stane majetkem kdekterého spoluvězně a bachaři předstírají, že nic nevidí. Mohl by zbytek svého přirozeného života buď prožít kvůli vlastní bezpečnosti na samotce, nebo se nechávat den co den znásilňovat. To je teda výběr!

Do vězení ale zpátky nepůjde. To radši zhebne. Radši si nechá vpálit kulku do hlavy od nějakého buranského strážce pořádku, který se vydal na lov uprchlého vězně, než aby se vrátil do vězení. Když se nechá zastřelit, bude to aspoň rychlé a bezbolestné. Ne jako se nechávat den co den znásilňovat, dokud neumře na nějaké zranění nebo nemoc.

Samozřejmě by radši, aby ho nechytili ani nezabili. První bude dostat se z tohohle se zdravou kůží a pak do Mexika. Ale mezi ním a Mexikem se rozprostíral tenhle zatracený stát, který mu od chvíle, kdy ho zatkli jako mladistvého, nepřinesl nic než smůlu.

Pomohlo by mít někoho, s kým by si o svých obavách mohl promluvit. Povídat si s Myronem, to může rovnou mluvit do pařezu. Takže i když je tohle hnusné čekání nezbytné zlo, když to tak uváží ze všech stran, rád se zase s bratrem uvidí. Cecil bude mít pro jeho pocity pochopení.

„Zítra je náš velký den, Myrone.“

„Hmmm,“ olupoval si strup na lokti.

„Už by ses do něčeho pustil?“

„Jo, Carle.“

„Abysme zítra vstali radši brzy a měli dost času. Nechceme tam přijet moc brzo a upoutat na sebe pozornost, ale taky se nesmíme opozdit.“

„Nesmíme se opozdit.“

„Doufám, že Cecil ví, co kruci dělá. Jestli tohle pomrví, tak ho zabiju, i když je to starší brácha.“ Šťouchl do Myrona, aby odpoutal jeho pozornost od čerstvě krvácejícího lokte. Bezbarvé, nemrkající oči se na něho zaměřily, ale nevnímaly nic. „Stačí, když si budeš pamatovat jedno, Myrone.“

„Co, Carle?“

„Jestli dojde k nějaké diskusi, hádce ohledně toho, jak se bude postupovat, uděláš, co řeknu já. Je ti to jasný?“

„Jo, Carle, uděláš, co řeknu já.“

„Já, Myrone.“

„Já.“

„Zatraceně…“ Carl sebou hodil na nepohodlné lůžko zadíval se na pavučinami opředený strop. Jeho komplicové jsou beznadějný zabedněnec a bratr, kterého občas přepadne zbabělost. Zadoufal, že to Cecila už přešlo. Kvůli Cecilovi v to doufal. Protože jestli se něco pohnojí, lítá v tom Cecil sám. Už si za něho nebude pálit prsty. V žádném případě ne. Ať Cecil kouká neudělat žádnou pitomost, jinak… No, zkrátka, ať nic nepomrví.

KAPITOLA DVACÁTÁ ČTVRTÁ

Annu udivovalo, že vážně nemocné pacienty dávají na jednotku intenzivní péče. Jak může někdo doufat v uzdravení na tak rušném místě? Pokud je hluk srovnatelný s pronikavým osvětlením a vším tím shonem a konáním, musí tady být velice hlučno.

Kolem pobíhaly sestry a ostatní zdravotnický personál. Několik lidí mluvilo do telefonu u stolu uprostřed. Uklízeč stíral podlahu a jiný vysypával koše. Všichni se vyhýbali mohutné ženě, která z kovového pojízdného vozíku, s kterým manipulovala jako s tankem, roznášela podnosy s jídlem.

Když Anna vešla do Delrayovy kóje, sestra právě kontrolovala, jak mu do žíly odkapává výživa. Byl vzhůru. Sestra něco poznamenala do jeho karty a potom odešla a nechala je o samotě.

Anna přistoupila k jeho lůžku a její prsty promluvily: „Jsem tak ráda, že je ti líp.“

„Ne že by to bylo patrné.“ Přejel pohledem stojan, z něhož dostával výživu, na přístroje, které monitorovaly jeho srdeční činnost a dýchání, vyprazdňovaly jeho měchýř, vháněly mu kyslík do nosu, dělaly za něho vše, co nemohl dělat sám.

„Doktor říká, že jsi na tom o moc líp. Vypadáš líp než ráno, kdy jsem za tebou byla.“ Bylo na něm znát překvapení. „Spal jsi, tak jsem tě nerušila. Byly ty testy nepříjemné?“

„Dost nepříjemné.“

Víc k tomu neřekl a Anna na něho netlačila, neboť věděla, že mu ani tak nevadí nepohodlí, jako bezmocnost. Nejhorší na srdečním záchvatu bylo, že ho to pokořovalo, s vědomím slabosti si nedokázal poradit.

Kromě toho ji lékař už informoval: „Pan Corbett si vede tak dobře, jak se dá po takovém těžkém srdečním záchvatu očekávat,“ sdělil jí. Angiogram a vyšetření ultrazvukem potvrdily původní diagnózu. Kromě toho měl Delray srdce zasažené nejen tímto záchvatem, ale i předchozími menšími, které proběhly bez povšimnutí, pravděpodobně je považoval za zažívací potíže nebo pálení žáhy. „Srdce má hodně poškozené. To se uzdravit nedá.“ Na druhou stranu bylo povzbudivé, jak Delray zareagoval na léky na snížení tlaku. Jinak na tom byl zdravotně dobře a byl na člověka svého věku mimořádně silný. Lékař vše uzavřel poznámkou, že je opatrně optimistický.

„A co David?“ zeptal se Delray.

Pověděla mu, že o vnuka se stará Marjorie Bakerová v čekárně. David tam pro něho vybarvuje obrázek, který mu přinese při další návštěvě. „Těším se, až ten obrázek uvidím. Na ranči je všecko v pořádku?“

Ujistila ho, že všechno je, jak má být. Že přišel do domu Cecil Herbold, mu neřekla. Jakákoli zmínka o jeho nevlastních synech ho rozčilovala. V jeho nynějším stavu by takové rozčilení mohlo být smrtelné. Kromě toho Cecil už odjel z města. Nevěděli, z jakého důvodu přijel, ale místní policie ji ujistila, že ho sledovali, dokud neopustil kres.

„Sawyer na všechno náležitě dohlíží?“

„Ano.“

Delray se zvolna poškrábal na bradě. „Víš, zpočátku jsem mu nedůvěřoval.“ Odmlčel se, jako by čekal, že k tomu něco podotkne nebo nebude souhlasit. Když nic neřekla, pokračoval: „Chci říct, když tak o tom člověk přemýšlí, jak můžeš věřit chlápkovi, který se zčistajasna objeví? Vypadá neškodně. Celkem příjemně. Ale něco nesedí. Nějakou chvíli jsem si myslel, že má s tím pošlým obytkem něco do činění.“

„Ale teď už si to nemyslíš?“

„Ne, teď už ne. Proč by zabíjel moje krávy, ale zachraňoval mi život? A to, jak víš, udělal. Zachránil mi život, Anno.“

Jack se neúnavně snažil udržet Delrayovu srdeční činnost a dýchání, dokud zdravotníci nedorazili. Soustředěně Delraye oživoval, až mu pot kapal z obličeje na holou hruď a stékal po pažích. I když se Anna nabídla, že ho vystřídá, neustal. Zpracovával Delrayovu hruď soustředěně a cílevědomě, jen aby ho udržel při životě. Jako by na tom závisel jeho vlastní život.

„Kdyby mu šlo o to, aby mi uškodil, tak by mě nechal umřít. Přesto však,“ řekl Delray a svraštil obočí, „mám pocit, že je na něm něco, co nedokážu postřehnout. Něco, co mi uniká. Co by to ale mohlo být?“

Mohlo by to být, že mezi Jackem a Cecilem Herboldem je nějaká spojitost, jako mezi Cecilem a Delrayem. Samozřejmě jiná, ale stejně tak pevná.

Jack Herbolda okamžitě poznal. Tolik věděla. Mohl ho znát prostřednictvím sdělovacích prostředků, které Cecilovi a Carlovi věnovaly pozornost, ale znal ho. Byl ostražitý a opatrný jako zvíře, když vycítí nebezpečí. A takhle zareagoval okamžitě, ještě dřív, než se Herbold vůbec představil.

„Co si o něm myslíš, Anno?“

Neboť si její názory na Jacka Sawyera protiřečily, zalhala. „Nemyslím si o něm nic.“ Pak tu lež ještě vylepšila. „Zas tak moc jsem s ním do styku nepřišla.“

Strávila vedle Jacka Sawyera celou noc. Věděla, kdy opravdu spí a kdy to jenom předstírá, jako to chvílemi předstírala sama. Proč hrála tuhle hloupou hru?

Protože bylo jednodušší tvářit se, že tam Jack není, než předstírat, že se v jeho přítomnosti nechvěje. Zvolila tuhle taktiku jako sebeobranu. Nechtěla se trápit ani ze sebe udělat blázna.

Udeřit jako první, to bylo vždycky její, zvláště když šlo o muže. Vytvořila si takovou taktiku, aby se chránila před nestoudnými mladými muži, kteří chtěli zakusit něco nového a vyspat se s hluchou dívkou.

Navykla si to během dospívání. Nějaký mladík s ní flirtoval, pozval ji na schůzku a pak očekával za svoji milosrdnou pozornost sexuální projevy přízně. Mládenci se nedokázali smířit s tím, že je odmítla, a vytahovali se věcmi, k nimž nikdy nedošlo. S přibývajícími historkami se o ní mluvilo čím dál víc. Její špatná pověst nabývala na síle, ačkoli pro to nebyly žádné důvody. Kdo by uvěřil němým námitkám hluché dívky? Rozhodně ne kluci, kteří doufali, že se také přiživí na tom, o čem toho tolik slýchali v šatně. A už vůbec ne děvčata, která jí pohrdala, že je taková běhna, a vskrytu na ni žárlila, že je mezi jejich spolužáky tak žádoucí.

Rodiče na ni naléhali, ať si vyjde s chlapci, kteří volali. Zoufale si přáli, aby žila co nejnormálněji. Připadalo jim rozumné, aby se kolem ní kluci točili, a považovali to za příznivé znamení, že je stejná jako jiná dospívající děvčata. Skutečný důvod toho jejich zájmu neznali a Anna neměla to srdce, aby jim brala iluze.

Netrvalo dlouho a bolest v srdci se změnila v nenávist. Začala se chovat protivně, což znemožňovalo navazovat přátelství jak s muži, tak se ženami. Deana Corbetta to téměř odradilo. Byla přesvědčená, že není jiný než ostatní, a zpočátku všechna jeho pozvání odmítala. Ale nedal pokoj, dokud pozvání na schůzku nepřijala. Připadalo jí, že na oplátku neočekává nic než slib, že se znovu sejdou.

Dlouhé měsíce se vídali téměř večer co večer, než sebral dost odvahy, aby jí pohladil ňadro a pak ze sebe vykoktal prosbu, aby mu to dovolila.

Možná tehdy poznala, že ho miluje.

Nabídl jí manželství ihned po tom, co se poprvé milovali. Dobírala si ho, že tak daleko zacházet nemusí, že má v úmyslu se s ním milovat, ať už se s ní ožení, nebo ne. Ujistil ji, že mu nešlo jenom o sex. Chtěl Annu za životní partnerku.

Naneštěstí byl jeho život až příliš krátký. Potom, co zemřel, byly její možnosti setkávat se s nějakými muži značně omezené. Byla neslyšící vdova s malým dítětem, která bydlela s tchánem na ranči několik mil od nejbližšího města. Z toho by každá jednotlivá věc případné svobodné muže zahnala. Kombinace všech znamenala konec jakéhokoli společenského života nebo milostného vztahu.

Nadto zapracovaly ošklivé pomluvy o ní a Delrayovi. Neunikly jí spekulativní pohledy, kdykoli se spolu objevili na veřejnosti. Při těchto vzácných příležitostech držela hlavu vzhůru, tvářila se chladně a nepřístupně, tak, jak se to naučila již v útlém věku, aby odrazila soucit a krutou zvědavost.

Drby ohledně jejího vztahu s tchánem vzbudily u některých mužů pozornost, ti však byli připomínkou někdejších jejích středoškolských spolužáků. Nejběžnější exemplář byl Emory Lomax.

Přese všechny špatné zkušenosti ji láska, milostný vztah a sex oslovovaly. Dean byl už dlouho mrtvý, ale stále ještě se pamatovala, jaké to je, být zamilovaná. To očekávání. Přerývaný dech a rozbušené srdce. Sevřené hrdlo. Šimrání v žaludku a citlivá ňadra.

Ty vzpomínky byly vlastně velice živé.

Nedávno ty pocity znovu zažila. Pokaždé, když se ocitla poblíž Jacka Sawyera.

Předtím pochybovala, že ji vůbec kdy bude nějaký muž ještě přitahovat, a rozhodně nečekala, že se bude cítit omámeně a bude se červenat v přítomnosti nějakého tuláka s blátem na botách, který má ve tváři vepsáno příliš mnoho tvrdých životních zkoušek, člověka plného protikladů.

Jack jednal moc hezky s Davidem. Nenacházela v jeho chování žádnou chybu. Tvrdě pracoval. Ale něco jí na něm nesedělo, a to jí, stejně jako Delrayovi, nahánělo strach. Zvláště, jestli to nějak souviselo s bratry Herboldovými.

Nehodlala propadnout panice a utéct, jak navrhoval Jack. Ale bude se jí lépe dýchat, až se Carl Herbold znovu ocitne pod zámkem a ona bude znát důvod – pokud existuje – proč se Jack objevil právě v době, kdy se objevil. Pokud jde o Cecila – proč ten dneska přišel na ranč? Delray ji popleskal po ruce, aby upoutal její pozornost. Setřásla ze sebe znepokojivé myšlenky. „Copak je, Anno?“ Naznačila, že spala jen pět hodin. „Nic mi neříkej. Bylas na milion mil daleko. Já vím –“

„Mám starosti. Chci, aby ses uzdravil.“

„Pokusím se, Anno,“ řekl, „ale kdyby ne –“ Ruce se jí rozkmitaly, ale natáhl paži a zarazil ji. „Pro případ, že mě tohle zabije, existuje pár věcí, o kterých si potřebujeme promluvit.“ Zadoufala, že nedojde na žádná prohlášení, kterých by později oba litovali. Ulevilo se jí, když začal mluvit o praktických záležitostech. „Nepoužívej peníze na Davidova studia na nic jiného. Bez ohledu na to, do jakých těžkostí se dostaneš nebo jak moc na tebe bude ten prevít Lomax tlačit, nesahej na úspory pro Davida.“

Slíbila, že to neudělá, a naléhala na něho, aby si s tím už nedělal starosti. „Teď už odpočívej, prosím tě.“

Zamračil se. „Budu mít spoustu času na odpočinek, až řeknu to, co je zapotřebí.“ Zahleděl se jí do obličeje a řekl. „Anno… Anno…“

Odezírala mu ze rtů a poznala, že ji oslovil s opravdovou upřímností. Znervóznilo ji to, ale nemohla mu zabránit, aby jí nepověděl to, co měl na srdci.

„Mýlil jsem se, že jsem tak vyváděl, když mi Dean řekl, že si tě chce vzít. Omlouvám se za to.“

Tak se jí ulevilo, že jí bylo do smíchu. „Delrayi, to už je dlouho. To jsme už před léty překonali.“

„Já vím, ale přesto se chci omluvit. Bylo to ode mě ošklivé, že jsem se stavěl proti vašemu manželství. Bylas pro Deana požehnáním. A pro mě taky. Zvlášť po tom, co umřel.“

Chápavě se usmála.

„Nerad odcházím a nechávám tě tady všemu napospas. Nechávám tě tady s Davidem a spoustou starostí.“

„Neodcházíš. A na ničem nezáleží, jenom na tom, aby ses uzdravil a vrátil se domů.“

„Záleží, Anno. Na hodně věcech záleží, pokud se neuzdravím.“

Slzy jívhrkly do očí. „Musíš se uzdravit, Delrayi. Protože jinak bych strašně zklamala Deana. Protože než zemřel, slíbila jsem mu, že se o tebe budu starat. Nechci ten slib porušit.“

Znovu sáhl po její ruce a tentokrát si ji přitiskl na hruď. Jen zřídkakdy se jí dotýkal. Dokonce se záměrně vyhýbal tomu, aby se jí dotkl. Proto gesto tak osobní bylo něco nevídaného a svědčilo o tom, jakou důležitost tomu, o čem je řeč, přikládá. Dokonce nepoužil znakovou řeč, protože by to znamenalo, že musí její ruku pustit. Odezírala mu ze rtů.

„Neselhala jsi, Anno. Dodrželas svůj slib, za cenu velkého sebeobětování. Ne, to já vím,“ zarazil ji, když se pokusila vyprostit si ruku a něco namítnout. „Bydlet se mnou po celá ta léta pro tebe nebylo nic jednoduchého… ani… zábavného. Byl jsem sobecký.“

Zavrtěla hlavou.

„Ale byl. Pro mě to byl mnohem lepší život než pro tebe a chlapce.“

Anna neviděla nikdy Delraye plakat. Ani když pohřbíval syna, tak ne. Slzy v jeho očích dodaly pocitům, s nimiž zápasil, ještě na váze.

„Když Dean umřel, bál jsem se, že by ses mohla odstěhovat z ranče, vzít Davida a vytvořit pro něho a pro sebe jiný život. Mohlas to udělat. Možná jsi měla. Ať tak, nebo tak, vážím si toho, že jsi zůstala se mnou.“

Znovu se pokusila odtáhnout ruku a něco mu sdělit, ale nepustil ji.

„Nech mě, prosím, domluvit. Když už jsem začal. Moc neumím… Je to tak, že nedovedu dobře vyjádřit to, co cítím. Ale doufám, že víš… Musíš vědět, že já…“

Zadoufala, že jí nevyzná lásku, kterou mu tolik let viděla na očích. Nedalo se přesně určit, kdy si uvědomila, že ji Delray miluje. Nenastalo žádné prozření, žádný přesný okamžik, v němž by získala jistotu. Během měsíců a let to k ní přicházelo postupně, tiše a bez fanfár, až do dne, kdy to zkrátka poznala tak, jak to žena pozná.

Ani jeden z nich to nepřiznali. Nikdy mu nijak nenaznačila, že ví, že se jeho pocity změnily v něco hlubšího. Něco takového by bylo kruté, protože z toho nic nemohlo vzejít.

Bez ohledu na morální aspekty, nehledě na klepy, neopětovala Delrayovu lásku. Měla ho ráda proto, že ji přes počáteční výhrady přijal. Věnoval čas a námahu tomu, aby se naučil znakovou řeč, a to bylo úsilí, kterým si ji získal. Poutala je společná láska k Deanovi a potom k Davidovi. Byla milující a oddaná snacha, ale nic víc.

Jeho láska k ní byla jiná a mnohem složitější.

Kdyby se někdy vyjádřil, musela by odejít. Velice doufala, že k tomu nedojde. Ranč se stal jejím domovem, a co bylo důležitější, byl to Davidův domov. Delray byl jeho jediným mužským vzorem a jedinou rodinou, kterou měl. Vytrhnout syna z kořenů, vzít mu všechno, co zná a má rád, by bylo velké trauma. Delray zřejmě uhodl její stanovisko. Musel si uvědomovat, v jak ironickém se ocitl dilematu – kdyby se jí vyznal, znamenalo by to, že ji a vnuka ztratí.

Takže spolu žili pod jednou střechou za nevysloveného ujednání: nechá si svoje city pro sebe a Anna se bude tvářit, že o nich nemá tušení.

Pokračovala v tom předstírání i teď. Sklonila se a něžně, zdrženlivě ho políbila na čelo. Když se narovnala a zadívala se na něho, vyměnili si chápavý pohled, který byl mnohem výmluvnější než jakákoli slova. Očima mu poděkovala za to, že ji neodehnal svým vyznáním. On jí poděkoval za to, že ho nezesměšnila kvůli tomu, že ji má rád. Oba si zachovali svoji důstojnost.

KAPITOLA DVACÁTÁ PÁTÁ

Některé skvělé nápady by se měly zaznamenat. Měla by existovat encyklopedie věnovaná výlučně nápadům mimořádným, aby je mohly budoucí generace využívat, studovat je a obdivovat ty, kteří na ně připadli.

Ovšem kdyby existovala taková příručka, musel by se obětovat moment překvapení. A základem každého nápadu, který za něco stojí, je právě moment překvapení. To proto byl tenhle tak úžasný. Nikdo nečekal, že Cecil Herbold navštíví toho starého mizeru, nevlastního tátu.

Zabušil do volantu svého mustangu, když k němu z reproduktorů dolehl chraplavý hlas Bruce Springsteena. Frajer, génius. Ale on, Cecil Herbold, taky není žádná padavka. To teda ne, pane. Má tvůrčí talent, který zůstává zdaleka nedoceněný.

No, Carl by možná byl odvážnější. Carl má na triku víc husarských kousků a má větší kouzlo. Ale Cecil je moudřejší. Je stratég. Je ten, kdo přemýšlí, kdo plánuje.

Měl sto chutí dupnout na plyn. Chtělo se mu rozjet auto, co to dá, uvidět, co z něj na dálnici může vymáčknout. Tohle by udělal jeho zbrklý mladší bratr. Opilý úspěchem by Carl mohl být natolik hloupý, aby si vykoledoval pokutu za rychlost. Čímž by poldům poskytl to, co chtějí, důvod, aby si ho podali.

On je však chytřejší než Carl.

Dodržoval přikázanou rychlost. Pro něho žádný pokutový blok, neskonalé díky.

Kromě toho, kdyby přidal rychlost, mohl by ztratit svůj stín. „Ten vtipálek,“ zamumlal pohrdavě a zvedl si ke rtům plechovku s pepsi. S kým si policajti myslej, že maj co do činění? Nevědí, že se vyzná v tlačenici?

Udržoval rychlost těsně pod šedesátkou a znovu si v duchu prošel celý den.

Nemohl si přát, aby to dopadlo líp. Bylo to přímo dokonalé. To, že je ten staroch nemocný, je prémie, s kterou nepočítal. Někdo jiný by bral tuhle překvapivou novinu jako překážku. Někdo s menší představivostí by mohl říct, že to byl promarněný den, vzdát to a vrátit se domů. On v tom uviděl skvělou příležitost a plně jí využil. Jel do Bleweru s představou, jak přepadne toho starého mizeru na ranči, ujistí se, že o jeho návštěvě podali hlášení ti chlápci, co ho sledují, a zamíří zpátky domů. Až ho budou později vyslýchat, Delray jim poví pravdu – neboť Delray Corbett nelže. Kolikrát jen si to s Carlem museli vyposlechnout, když ho prosili, aby jim poskytl alibi? „Kvůli vám, uličníkům, nebudu lhát!“

„Cecil přijel domů, aby mě poprosil o odpuštění,“ řekl by jim Delray. Jestli mu odpustil, nebo ne, nebude důležité. Bude se říkat, že Cecil poprosil Delraye, aby mu odpustil.

Úspěšný den. Co úspěšný, přímo úžasný, když se všichni ve třetím poschodí nemocnice Memorial Hospital stali svědky jeho zármutku, trápení a výčitek svědomí.

Když ho nepustili na jednotku intenzivní péče, ztropil scénu. Neječel ani nenadával, jako by to udělal Carl. To by byla špatná taktika. V té situaci zaúčinkovaly mnohem víc slzy a sklíčenost. Každý v čekárně jednotky intenzivní péče s ním soucítil, když sestra ve službě mrazivě řekla: „Lituji, pane Herbolde. Na žádost rodiny nikdo k panu Corbettovi nesmí.“

„Já ale jsem rodina,“ vzlykl, zpočátku na sucho. Pak se mu podařilo vymáčknout pár slz. „Jsem rodina,“ hlas se mu maličko zlomil, čímž to vyznělo ještě žalostněji. „Neodejdu, dokud neuvidím svého nevlastního tatínka. Musím mu něco říct, než umře. Ví, že jsem tady? Ptala jste se ho, jestli mě chce vidět?“

Cecilovi bylo srdečně jedno, jestli Corbett žije, nebo ne.

Ve skutečnosti byl docela rád, že se vyhnul setkání tváří v tvář. Byl připravený se pokořit a kleknout před Delrayem na kolena, kdyby se to po něm chtělo, jen aby dodal té komedii na přesvědčivosti. Byl ale rád, že nemusel až do takového extrému zajít. Kromě toho Delray se nedal snadno obalamutit. Nebyl by tak lehkověrný jako nemocniční stráž, kterou povolali.

Byl to najatý policista a přikolébal se k Cecilovi, v kníru drobky po koblihách, které měl k dopolední svačině. Zeptal se Cecila, v čem je potíž, a Cecil mu to řekl. „Dovedu pochopit, proč jste rozčilený, ale rušíte ostatní a takovéhle pozdvižení v nemocnici nemůžeme potřebovat.“ Navrhl, aby se Cecil vrátil v příhodnější dobu.

Když Cecil odmítl, pohlédl strážný bezmocně na sestru, která pak přivolala místní policii.

Policista byl starý a utahaný a bylo mu fuk, jestli Cecil uvidí svého nevlastního otce, nebo ne, ale na bratry Herboldovy měl spadeno. „Porušil jste podmínku, nemám pravdu, kamaráde?“

„Ne, pane. Dostal jsem povolení, abych mohl zajet za svým nevlastním otcem. Za předpokladu, že se večer vrátím a ohlásím. Tady je číslo mojí kurátorky, zkontrolujte si to.“

Vzal si od Cecila vizitku a vytočil číslo. Dozvěděl se, že Cecil dostal povolení opustit stát Arkansas, aby mohl navštívit svoji rodinu, pokud se vrátí do sedmi večer. A také policistovi řekli, pokud to Cecil dobře odhadl, že je pod dohledem, takže se cestou nemůže do ničeho zaplést – jako třeba sejít se s bratrem, pomáhat mu, případně při něčem napomáhat. Policistovi také nejspíš řekli, že ta návštěva je podle všeho jenom komedie a že doufají, že je Cecil zavede přímo ke Carlovi a Myronovi.

Veterán blewerské policie si Cecila během telefonování měřil tvrdým pohledem, přitom, jak vstřebával informace, které k němu po drátě plynuly z Arkansasu. „Okay. Díky.“ Zavěsil a podal vizitku kurátorky zpátky Cecilovi.

„Vynaložil jste spoustu námahy pro nic za nic, pane Herbolde. Tady nejste vítaný. Rodina vašeho nevlastního otce se domnívá, že by ho vaše návštěva rozčilila. Říkají, že jste se předtím nerozešli zrovna v nejlepším.“

„To proto bych ho chtěl vidět. S bratrem jsme dost vyváděli, když jsme tady žili. Málem jsme mu zničili život. Carl Delrayovi dost vyhrožoval, když mu Delray odmítl pomoct při odvolání. Vyhrožoval mu vším možným.

Chci Delrayovi říct, že já jsem s tím nic neměl. Šlápnul jsem vedle a odseděl jsem si to. Mrzíme všechno, čeho jsem se dopustil. Carlovi muselo přeskočit, že takhle utek z vězení a vůbec. Že znásilnil to děvče. Už mu není pomoci. Chtěl bych, aby Delray věděl, že aspoň jeden z nás se polepšil.“

Vymáčkl ze sebe suchý vzlyk. „Nic víc. Jenom jsem chtěl, aby věděl, že jsem ve vězení našel Pána. Nejsem takový, jako jsem byl, když mě Delray znal. Nejsem jako můj bratr.“

„Delray by na vás byl jistojistě pyšný, Cecile,“ řekl policista bez zájmu. „Ale musíte to odložit na jindy. A na jiné místo. A teď pojďte. Vyprovodím vás ven.“

„Tak dobře,“ řekl Cecil a otřel si oči. „Nechci mít žádné nepříjemnosti.“

A šel po svých. Mise splněna. Všechny složky, které po Carlovi jdou, se teď dovědí, že Cecil je poslušný, zákony dodržující občan. Vykonal pouť do Texasu, aby si vyprosil na svém umírajícím nevlastním otci odpuštění. Chtěl napravit – náprava, to slovo užívali cvokaři v base v jednom kuse – všechny své předchozí prohřešky. Nechce, aby ho spojovali s jeho mladším bratrem. Jeho kriminálnická kariéra skončila. Mohli by zaměřit pozornost jinam. A o té pozornosti měl pravdu.

Všiml si, že ho sledují takových sto mil za Blewerem, když zastavil, aby doplnil palivo a koupil si pepsi a košíček kuřecích křidýlek. Tomu policistovi bylo fuk, jestli si ho Cecil všimne. Zajel na odstavný pruh pro náklaďáky přímo za něj a zastavil.

Nevystoupil, ale počkal, až Cecil natankoval benzín, zašel dovnitř zaplatit a vrátil se ke svému vozu s kuřecími křidýlky.

Cecil po něm zle koukl, policista mu to oplatil a přímo ho prosil, aby si něco začal. Na to byl ale Cecil příliš chytrý.

Sledoval ho ještě takových padesát mil a pak to otočil zpátky.

„Je tam zaměstnanej, no to mě podrž,“ zamumlal, když přejel hranici mezi Arkansasem a Texasem. Byl to dobrý trik, ale každý viděl, že ten chlap, který se obléká jako kovboj a říká si Jack Sawyer, je čmuchal. Ten náklaďák, co v něm jezdí, je dobrý tah. Je to práskaný a tvrdý chlap, to je nabíledni.

Ale i tak by si musel pořádně přivstat, aby Cecila Herbolda převezl.

KAPITOLA DVACÁTÁ ŠESTÁ

Jack spal na břiše, hlavu zabořenou do polštáře, lůžkoviny omotané kolem nohou. Důkladné zabušení na dveře přívěsu ho okamžitě probudilo. Jak se hrabal z postele, zakopl o prostěradlo a klopýtal chodbičkou ke dveřím. Otevřel je. Anna měla na sobě dlouhou bílou bavlněnou noční košili. Vlasy měla rozcuchané, tváře zrůžovělé spánkem, byla zadýchaná, zřejmě od toho, jak běžela. Ukázala mu, by šel a aby šel rychle, a naznačila telefon.

„Hned jsem tam.“

Tlačil ho močový měchýř, a tak spěchal dozadu do frajeru na záchod, pak si navlékl ustřižené džíny, které měl na sobě předchozí večer, a vyběhl z přívěsu. Dostihl Annu, ještě než došli k domu. Jen co se ocitli uvnitř, ukázala mu, že má jít do pracovny.

David, pořád ještě v pyžamu, mluvil do telefonu. „Protože když se budete houpat moc vysoko, než tomu přijdete na kloub, tak spadnete a rozbijete si hlavu a budou vám ji sešívat a tak. Jack říká, že už jsem skoro připravený houpat se hodně vysoko, ale maminka se o mě pořád bojí. Už je tady. Přivedla Jacka, abyste s ním mohla mluvit. Ahoj.“

Podal sluchátko Jackovi a řekl: „Slyšel jsem ho zvonit a vzal jsem ho úplně sám a pak jsem šel vzbudit maminku, jak říkala ta paní.“

„Udělals to dobře.“ Jack mu podrbal klouby prstů hlavičku. Vzal si telefon, pozdravil a představil se. „Omlouvám se, že to trvalo tak dlouho.“

Volající se představila jako sestra z jednotky intenzivní péče. „Snažila jsem se napojit na speciální telefon, abych mohla mluvit s paní Corbettovou, ale bohužel se mi to nepodařilo. Pak jsem zkusila paní Bakerovou, ale neodpovídala na pager.“

„Přetlumočím to, co nejlépe budu schopný,“ řekl Jack.

Anna rozčileně sledovala jeho obličej a ignorovala Davida, který ji tahal za košili a dožadoval se snídaně.

„Předpokládám, že voláte kvůli Delrayovi.“ V očekávání nejhoršího zadržel dech. „Je… jak se mu daří?“

„Dnes dopoledne je jeho stav značně lepší. Alespoň byl. Pomocnice, která pana Corbetta koupala, se zmínila, že se včera zastavil v nemocnici jeho nevlastní syn. Velice se rozčilil. Kdybychom ho neměli pořád na očích, vstal by z postele a odešel. Pořád tím vyhrožuje. Mysleli jsme si, že by o tom jeho snacha měla vědět. Možná by nám mohla pomoci ho zklidnit.“

„Ano, díky za zavolání. Bude tam co nejdříve.“ Zavěsil a otočil se k Anně. David na ni pořád dorážel a kňoural, že má hlad, a chtěl po ní, aby šla do kuchyně a udělala mu snídani.

„Hej, kapitáne,“ řekl Jack a zasalutoval mu. „Jsi dost statečný, abych tě vyslal na misi? Myslíš, že si dokážeš dnes ráno vzít sám jídlo?“

„Můžu si dát kakaové křupky?“

„Proč ne?“

„Tak jo!“ Nemotorně zasalutoval a vyřítil se z místnosti.

Anna upírala vážný pohled na Jacka. Už ji dál nenapínal. „Delray je v pořádku, jenom je hrozně rozčilený. Někdo se podřekl a řekl mu, že byl včera Cecil v nemocnici.“

Zvedla si ruce zaťaté v pěst ke spánkům a neslyšně zaklela. „Přesně to jsem měl na jazyku,“ řekl Jack, i když se na něho nedívala a neuvědomila si, že promluvil.

Včera neměl chvilku klidu, dokud se kolem půlnoci nevrátila s Davidem z nemocnice. Aniž o tom věděla, sledoval je, když vyrazila po návštěvě Cecila Herbolda do města. Chtěl se přesvědčit, jestli ten kriminálník dostojí svému slibu a zajde se podívat za Delrayem. Nepřekvapilo ho, když našel Herboldův mustang na nemocničním parkovišti.

Zaparkoval o několik řad dál a čekal ve své dodávce, dokud neuviděl, jak blewerský policista doprovází Cecila k jeho vozu. Když policista odešel, zastavil za Cecilovým vozem šerifův vůz a sledoval ho až na hranice okresu. Odtud převzal hlídku Jack a sledoval Herbolda dalších dvě stě mil.

S každou mílí byl čím dál nervóznější, že je pryč tak dlouho. Když se rozhodl, že to otočí zpátky, porušil všechny přikázané rychlosti, jen aby to stihl do Bleweru včas, a byl rád, že dorazil na ranč dřív než Anna. Pokud pobývala v nemocnici, byla poměrně v bezpečí. Když se teď Carlův obličej objevoval v každém zpravodajství, nebude jistě tak hloupý, aby se ukázal na veřejném místě.

Slunce se už pomalu klonilo k západu a denní práce zatím stála. Hodil sebou a odbyl, co bylo nezbytně nutné, ale nepřestával bedlivě sledovat dům a hodinky a byl čím dál rozčilenější, jak čas plynul a Anna se nevracela. I po setmění byl večer klidný a horký. Vyprahlá země dávala vstřebané sluneční teplo jako radiátor. Pravidelně obcházel kolem domu, natahoval uši, jestli neuslyší něco neobvyklého, a pátral pohledem ve stínech, jestli tam neuvidí nějaký nezvyklý pohyb. Po chvilce byl nucen vrátit se do přívěsu a stoupnout si před hlučnou klimatizaci, aby mu osušila pot. Obavy v něm vyvolaly podrážděnost a vedro to ještě zhoršovalo.

S každou uplynulou hodinou si představil další nevýslovné nebezpečí, které nepochybně Annu a Davida potkalo. Auto jí mohlo znovu vypovědět a trčí někde ve tmě. Nebyl žádný bůhvíjaký mechanik. Měla si to nechat zkontrolovat odborníkem.

Mohli mít s Davidem nehodu. Mohli je přijmout na pohotovost a někdo se zeptal, jak se jmenuje jejich nejbližší říbuzný, a ona řekla, že její jediný příbuzný je na jednotce intenzivní péče ve třetím patře. Nikoho by nenapadlo dát vědět najatému pomocníkovi, který na jejich farmě šílí starostí.

A neustálý, neodbytný zdroj obav představovali Herboldové. Proto sledoval Cecila téměř celou cestu zpátky do Arkansasu. No a co? Nebyli to žádní drobní chmatáci. Narodili se jako ničemové a léta ve vězení z nich udělala zvlášť protřelé kriminálníky. Cecilovo divadýlko mohlo sloužit jako kouřová clona Carlovi. Cecil to mohl všechno předvádět, aby rozptýlil pozornost, zatímco Carl se zaměřil na Annu a Davida, jediné dva lidi, na kterých Delrayovi záleželo a které měl rád. To je ono! Herboldové je unesli.

Popadl klíčky od svého náklaďáku a chystal se co nejrychleji odjet do nemocnice a přesvědčit se, že jsou Anna s Davidem v pořádku, když vtom uviděl, jak bránou projíždí její vůz se zapnutými předními světly.

Když vůz dorazil k domu, stál Jack ve stínu popínavé vistárie v rohu verandy. Mohl dát o sobě vědět a nabídnout se, že místo ní odnese Davida dovnitř. Mohl k ní přistoupit a zeptat se, jak na tom Delray teď je.

Ale připomněl si, s jakými ostrými slovy se s ním ráno rozloučila, a pořád na ni byl ještě trochu naštvaný. Sice by hrozně rád věděl, že jí nic nechybí, ale zůstal ve stínu a pozoroval ji, jak zvedá ze zadního sedadla spícího synka a odnáší ho dovnitř.

Do přívěsu se vrátil, až když se ubezpečil, že jsou v pořádku a bezpečně zavření v domě a světla v patře zhasla. Vyčerpaný po všem tom napětí a hodinách náročné jízdy se zhroutil na lůžko a upadl do hlubokého spánku.

Když se s ní ráno setkal, dotkl se její paže, aby upoutal její pozornost. „Co se stalo v nemocnici? Vyhrožoval Herbold vám nebo Delrayovi?“

Sáhla po bloku a napsala: „Vzala jsem Davida dolů na oběd, takže jsem u toho nebyla, ale Marjorie ano. Herbold přišel do čekárny jednotky intenzivní péče a žádal, aby ho pustili k Delrayovi. Řekli mu, že to nejde. Ztropil scénu. Přivolali policii. Vyprovodili ho ven. To je všechno.“

„To je dost, aby to Delraye rozčililo, když se o tom dověděl.“ Promnul si zátylek. „Co to ksakru vyváděl? Co to mělo znamenat?“

Na to mu nedokázala odpovědět. Už se otočila, jak pospíchala, aby se oblékla a odjela do nemocnice. Došla pouze ke dveřím pracovny, když natrefila na Davida, který usedavě vzlykal.

„Vylil jsem mléko,“ řekl s brekotem. „Nechtěl jsem, byla to nehoda.“

Anna vypadala zmořeně, uštvaně a bezmocně, když vyšla ze dveří a zamířila do kuchyně. Jack vykročil za ní, natáhl ruku a popadl ji za látku noční košile, čímž ji zarazil v rozběhu.

„Běžte se obléknout,“ řekl klidně, když se k němu bojovně otočila. „Postarám se o všechno tady a vy se postarejte, o co bude třeba v nemocnici. David dnes může zůstat tady se mnou. Co vy na to?“

„Můžu, mami? Můžu?“ Slzy Davidovi oschly a vzrušeně přeskakoval z nohy na nohu. „Nenávidím nemocnici. Smrdí to tam, jako když mi píchají injekce. Můžu zůstat s Jackem? Prosííím.“

„Chci, abyste odjeli. Dnes. Vy a David.“

Jack říkal, že Delray bude chtít, aby odjeli. Jack měl pravdu. Jack má zřejmě vždycky pravdu, což ji na jednu stranu uklidňovalo, na druhou znepokojovalo.

Přijala jeho nabídku, že se o Davida postará třeba celý den, když bude zapotřebí. Bývala by pociťovala provinilost, že svého syna opouští a neví přesně na jak dlouho, a kvůli tomu, že Jacka obtěžuje, nebýt toho, že jim zřejmě spolu bylo dobře a bavili se dokonce, i když utírali rozlité mléko. Na všech čtyřech, zadky nahoře, Jackův ve vybledlých džínách, Davidův v pyžamu s potiskem Hvězdných válek, jí roztržitě zamávali na rozloučenou.

Jakmile Anna vešla do Delrayovy kóje na jednotce intenzivní péče, hned se s ní začal dohadovat, aby se vrátila pro Davida. Vypadal lépe a měl už v obličeji trochu barvu, ale byla otázka, co tu barvu způsobilo. Bylo na ní, aby ho uklidnila.

„Vůbec nic nám nehrozí, Delrayi.“

„Byli byste ve větším bezpečí někde jinde.“

„Dokud budeš v nemocnici, nejedu nikam. Jak si můžeš myslet, že bych mohla v tuhle chvíli odjet?“

„Za normálních okolností bys nemusela, ale včera tady byl Cecil Herbold. Čímž nastala úplně jiná situace.“

Nevěděl, že Herbold přišel nejdřív na ranč. Kdyby se to dověděl, nejspíš by se mu zastavilo srdce.

„Nikam nejedu. Zůstanu tady s tebou.“

„Prosím tě, Anno. Udělej to pro mě. Ty a David jste jediné, na čem mi záleží. Deana jsem před nimi chránil, jak jsem mohl. Nikdy jsem nedovolil, aby se k němu přiblížili. Carl a Cecil padají na moji hlavu, je to moje prohra. Ty si opravdu nezasloužíš, abys ji podědila. Prosím tě, Anno, nechtěj, abych umřel ve strachu –“

„Tak jak se vede našemu pacientovi?“ Lékař se znenadání přihnal a přetrhl Delrayovi řeč.

Anna rychle napsala: „Dopoledne prý způsobil dost velký rozruch.“

„Také jsem slyšel.“

„Mohlo rozčilení nějak uškodit jeho srdci?“

Lékař si prošel záznamy v kovových deskách. „EKG ukázalo menší výkyv, to patrně, když nám vyhrožoval, že nás zažaluje.“ Zamračil se na Delraye, který po něm zlobně koukal. Lékař se zasmál a zaklapl desky. „Beru to jako dobré znamení, že má tolik energie a je tak silný.“ Znovu pohlédl na Delraye a zeptal se: „Jak by se vám líbil výlet vrtulníkem?“

KAPITOLA DVACÁTÁ SEDMÁ

„Nevadilo by vám, kdybych si skočil přes ulici nechat si proplatit šek?“

Russell, usazený za psacím stolem, nohy položené na rohu, sklonil noviny a zaškaredil se na Cecila. Samozřejmě bylo těžké odlišit, kdy se mračí, a kdy ne, protože se tvářil zarputile pořád. „Budu to brát, jako že jste si udělal přestávku. Patnáct minut.“

„Mohla by tam být fronta.“

„Patnáct minut.“ Znovu se začetl do novin. Sviňák jeden, pomyslel si Cecil, nasadil si brýle proti slunci a vyšel do lepkavého vedra. Nežádal o žádnou zvláštní laskavost. Každé páteční dopoledne využíval přestávku na kávu, aby si zašel do banky a nechal si proplatit výplatní šek. Takhle to dělal pravidelně od chvíle, kdy v garáži nastoupil. Russell na něho jenom dělá ramena, protože je pitomec. Přes tmavé čočky slunečních brýlí přehlédl ulici, ale nepostřehl nic neobvyklého. Poldové se pravděpodobně pořád ještě snaží zjistit, cože to znamenal ten jeho včerejší výlet do Bleweru. Při pomyšlení, jak jim to muselo zamotat hlavu, se uchechtl. Přemýšlel, jestli se Delray někdy dozví, že ho přijel jeho nevlastní syn navštívit. Jestli ano, pak doufal, že z toho šoku natáhne bačkory.

Vešel do dragstoru, u pultu s nápoji si objednal citronovou kolu a požádal prodavačku, aby mu ji dala do kelímku, který si může vzít s sebou. Zaplatil za pití, roličku bonbonů a pánský časopis, vyšel na chodník a vydal se na roh. Brčkem srkal kolu a čekal, až padne zelená.

Přešel ulici, načež se vrátil na druhou stranu. Zastavil se ve stínu před bankou, aby dopil kolu, potom jako spořádaný občan odhodil kelímek do koše na odpadky, který tam příhodně umístili místní rotariáni.

Ve srovnání se žhoucím vedrem venku bylo v klimatizované hale banky jako na Klondyku. Sundal si sluneční brýle a strčil je spolu s roličkou bonbonů do kapsy košile od uniformy, na níž byl červeně vyšitý jeho monogram.

Časopis mu vyklouzl z podpaží a padl na podlahu. Když se pro něj shýbal, vrhl pohled ke dveřím a zahlédl strážného banky. Nebylo mu víc než devatenáct, měl vlasy barvy mrkvové šťávy a ducaté tváře poseté akné. Právě otevíral dveře nějaké ženě, která tlačila sportovní kočárek s dítětem.

Cecil přistoupil k pultíku uprostřed haly. Přinesl si s sebou vkladový lístek ze své šekové knížky. Použil kuličkové pero připevněné k pultíku zlatým řetízkem, vyplnil vkladový lístek a podepsal svůj šek. Snažil se nemyslet na kamery umístěné v pravidelných rozestupech vysoko na stěně.

Porovnal fronty u dvou pokladních okének. V jedné stál se svazkem klíčů, který mu ztěžka visel na opasku, tlusťoch v košili propocené v podpaží, žena s dítětem v kočárku teď byla za ním. Tišila dítě a snažila se je zabavit, než na ni přijde řada.

Pokladní u druhého okénka pomáhala nějakému staršímu páru. Za nimi stál cyklista s knírem, v kožené vestě, s pestrým šátkem na hlavě. Na holých pažích vystavoval na odiv výběr různého tetování.

Zatímco Cecil stále ještě odhadoval, která fronta bude rychlejší, nějaký muž v obleku a v brýlích ze želvoviny ho obešel a stoupl si do fronty za tu matku, přímo před Cecila.

„Idiote.“

Muž se otočil. „Promiňte?“

„Nic,“ řekl Cecil a postavil se za toho cyklistu. Ten starší pár nedokázal pochopit, jak se zachází s cestovními šeky. Cyklista netrpělivě přešlápl v botách s tlustou podrážkou a zkřížil si tetované ruce na břiše. Ve vedlejší frontě tlusťoch vyřídil svou záležitost, bral se pryč a klíče mu k tomu zvonily jak rolničky na saních. Matka přistoupila k okénku. Chlápek v šedém obleku sčítal položky v šekové knížce.

Konečně pokladní v Cecilově frontě navrhla, že těm dvěma starším manželům vysvětlí bankovní úřednice, jak se cestovní šeky používají, jednu přivolala a ta doprovodila dvojici ke svému stolu. Cyklista zaujal jejich místo u okénka. Cecil o kousek postoupil. Vycítil, že za ním někdo stojí, a otočil se. „Ahoj, Cecile.“

„Ahoj, Pepe.“

Byl to další mechanik, který pracoval taky u Russella. Pepe byl Mexičan, a pokud Cecil věděl, kamarádil se zase jenom s Mexičany. Nikdy spolu neprohodili víc než pár slov, ale připadal mu v pořádku. „Russell měl řeči, že sem jdeš?“

„Jako vždycky, člověče,“ odpověděl Pepe. Cyklista si strčil do kapsy peníze, které mu pokladní odpočítala, popřál jí hezký den a odešel. Cecil přistoupil k okénku a po chladné mramorové desce přišoupl svůj výplatní šek spolu s vkladovým lístkem.

„Dobrý den, jak se máte?“ řekla pokladní a pohlédla na vkladový lístek. „Chcete padesát dolarů v hotovosti, je to tak?“

„Ano, prosím.“

„Chtěl byste to v nějakých určitých bankovkách? Dese-tidolarových? Dvacetidolarových?“

Matka ve vedlejší frontě poděkovala pokladní a odjela s kočárkem. Jen poodešla, přistoupil k okénku ten ouřada v obleku. Pokladní ho pozdravila.

Vtom na ni zničehonic mířila zbraň, jako by ji tam přičaroval.

Objevila se v Carlově ruce.

„Ať vás ani nenapadne spustit poplach,“ řekl stejně zdvořilým hlasem, jakým před chvílí řekl bratrovi: „Promiňte?“

Kdyby nebyla situace tak napjatá, Cecil by se rozchechtal, jak se brácha srandovně převlékl. „Stačí, když tiše a klidně vyprázdníte pokladní zásuvku a nikomu se nic nestane.“

Pokladní u svého okénka Cecil řekl: „A tady stejně,“ a vytáhl na ni pistoli, kterou si, když se ráno oblékal, zastrčil do kalhot za košili.

Za ním chlápek z jeho dílny řekl: „Doprdele,“ což se španělským přízvukem vyznělo směšně.

„Chci všechny prachy, které tady v pátek jsou k dispozici,“ řekl Cecil pokladní. Každý pátek se vyplácelo v továrně na pneumatiky několik mil za městem. Zaměstnanci se zastavovali v této bance, aby si uložili šek a vybrali něco na útratu. Banka měla každý pátek k dispozici spoustu peněz na hotovosti.

Carlova pokladní zakvílela: „Ach, bože!“

„Sklapni, nebo je po tobě, mrcho,“ zavrčel Carl.

Cecilova pokladní spolupracovala mnohem víc. Vytáhla plátěný pytel plný balíčků peněz opatřených páskou. „Děkuji,“ řekl Cecil zdvořile, když mu jej přisunula přes pult.

„Zbláznila ses, Connie?“ zasyčela druhá pokladní.

„Snad po mně nechceš, abych položila život za tuhle stupidní práci v bance?“

„Pěkně sis podělal podmínku, člověče,“ řekl Pepe.

„Promiňte, kamaráde, bude to jen vteřinka.“ Cyklista se vrátil. Protlačil se před Cecila k okénku. „Poslyšte, madam. Venku jsem si přepočítal peníze a dala… Co se sakra –“

Cecil mu vrazil pistoli do úst, přerazil mu několik zubů a poranil zarostlý ret. Krev, která Cecilovi vystříkla na košili, měla stejnou barvu jako monogram na náprsní kapse.

Vtom se seběhlo několik věcí najednou.

Pepe řekl: „Tobě přeskočilo, člověče,“ a Cecil mu přikázal, ať drží hubu.

Carlova pokladní zaječela a sjela pod pult. „Doprdele!“ zaklel Carl.

Cyklista se po té ráně zapotácel a o pár kroků ustoupil. Pak mu došlo, do čeho to vpadl, a statečně se vrhl po Cecilově pistoli.

Ale byl to Carl, kdo mu prostřelil hrdlo.

Vypukl zmatek. Až doteď si nikdo, kdo do toho nebyl přímo zavlečený, neuvědomil, že je to loupežné přepadení. Muži, ženy bez rozdílu se rozječeli a rozběhli se schovat. Žena s kočárkem vyjekla a hodila sebou na dítě, aby je chránila vlastním tělem. Dítě se rozvřískalo.

„Myrone!“ zařval Carl.

„Jo, Carle?“

„Podej pytel!“

Myron měl na hlavě černou paruku a na ní baseballovou čapku, aby schoval svoje pravé vlasy. Zvláštní oči mu kryly brýle proti slunci. Kdyby strážného nerozptýlil poprask u pokladního okénka, Myron by se nejspíš kolem něho nedostal s látkovým pytlem, z kterého vytáhl upilovanou brokovnici, a pak hodil pytel Carlovi.

Carl zamával pistolí, skočil na pult a zařval, ať všichni zůstanou ležet, zatímco Cecil obcházel s pytlem a vyprazdňoval do něho obsah pokladních zásuvek. Pro bratry Herboldovy žádné kufříky s modrým inkoustem, vřelé díky.

Myron držel na mušce bankovního strážného, který vypadal, že si každou chvíli pozvrací boty.

„Hej, ty,“ zařval na něho Carl. „Máš zbraň?“

„Ano, pane,“ vykoktal strážný a zuby mu cvakaly.

„Seber mu zbraň, Myrone.“

Myron udělal, co mu nařídil. „Jestli se pohne, zabij ho,“ nařídil mu Carl.

„Jasně, Carle.“

Když ale vběhli dovnitř dva pochůzkáři, Myron se nedokázal zorientovat a střílel od boku. Později, ve zvláštním vydání místních novin, které bylo celé věnované loupeži v bance, uvedli, že dva pochůzkáře upozornil nějaký kolemjdoucí, že se v bance něco děje.

Odvážně, ale neopatrně nepočkali na posily a místo toho vešli dovnitř sami. Situace jim byla okamžitě jasná a jeden z nich začal šátrat po zbrani. Než ji ale vytáhl z pouzdra, Myron ho zastřelil brokovnicí. Když druhý policista uviděl, jak brokovnice roztrhala jeho kolegu, pomočil se do kalhot, svezl se na kolena a přikryl si hlavu rukama. Se špatně načasovanou statečností – nebo to měl možná na svědomí adrenalin – se strážný vrhl kupředu. Myron ho zastřelil druhou střelou.

„Fujtajbl,“ odplivl si Carl, upřímně zhnusený vší tou krví, která se rozlévala po mramorové podlaze. „Nabij si, Myrone.“

„Jasný, Carle.“

Cecil rázně zatáhl zip na látkovém pytli. „Hotovo. Padáme odtaď.“

„Ještě ne.“

Connie, ta pokladní, teď držela zbraň v obou rukou. Ale neadresovala to varování ani Cecilovi, ani Carlovi nebo Myronovi. Mířila na druhého policistu, který sebral odvahu a sahal po zbrani.

Pokladní Connie ho střelila přímo do srdce.

KAPITOLA DVACÁTÁ OSMÁ

Ezzy zalil širokolistou květinu v květináči na okně obývacího pokoje. S africkými fialkami to už vzdal. Co se týkalo téhle kytky, neměl nejmenší ponětí, jak se jmenuje a jestli potřebuje zalévat, nebo ne. Možná už ji přelil, ale až se Cora vrátí, mohla by se smířit se zdecimovanými africkými fialkami líp, když alespoň jedna z jejích květin přežije.

Ezzy si vždycky v myšlenkách říkal „až se vrátí“. Ne „jestli se vrátí“. Neodvažoval se byť jen pomyslet, že by se nevrátila.

Nenechal se ani příliš zdeprimovat výletem za Parkerem Gee. Návštěva u umírajícího muže ho stála den, to bylo všechno, co z toho vytěžil.

Tedy tohle a rozhodnutí, které byl nucen učinit: nechá plavat případ McCorkleová.

Měl to za sebou. Odtroubil to. Posledních dvaadvacet let se honil za vlastním stínem. Je unavený. Hotovo. Konec. Chce zpátky vlastní život. Chce zpátky ženu. Je po všem. Pustí to z hlavy.

Ráno se probudil s rozhodnutím znovu vzkříšeným k životu, že si ten případ vypudí z mysli. Samozřejmě si nenamlouval, že to půjde jednoduše. Zbavit se dvaadvacet let starého zvyku jde ztuha. Půjde na to tak, že se bude zaměstnávat něčím jiným. Takže přecházel z místnosti do místnosti a snažil se vzpomenout si, co to bylo na Cořině seznamu za věci, které měl udělat a nikdy se k tomu nedostal.

Doposud opravil šňůru ke stojací lampě v pracovně. Naolejoval panty u zadních dveří. Vyměnil kolečka na nohách pohovky a zjistil, že zaboha nepřijde na to, jak to udělat, aby se větrák na stropě v ložnici neviklal. Naplánoval si, že zavolá elektrikáře, aby to spravil.

Potíž byla v tom, že Cora udržovala všechno v pořádku, čímž mu úkoly rychle došly.

Když zalil tu neidentifikovatelnou kytku, hrozivě na něho dolehla nuda. Má hlad? Možná. Měl by zajít k Lucy na oběd? Budou tam sedět stále stejní partykové. A stejně halasně na něho dotírat. Na to neměl náladu.

Tak si ohřál konzervu a odnesl si misku a nějaké sušenky do pracovny. Pustil televizi, jen aby mu tam něco mluvilo, lidský hlas mu dělal dobře. Protože se už dlouho nedostal ke čtení, uchopil tři měsíce staré číslo Reader’s Digest a přeletěl pohledem obsah, jestli tam nenajde něco, co by vzbudilo jeho zájem.

Byl začtený do článku o muži, kterého spolkla velryba, tak jako v příběhu o Jonášovi, který slýchal v nedělní škole, když začaly místní polední zprávy. Hlavní událostí bylo přepadení banky, po němž zůstali mrtví dva policisté, strážný v bance a jeden zákazník. Lupiči uprchli s blíže neurčeným množstvím peněz. Ačkoli to bylo malé město, banka byla bohatá díky nedalekému průmyslu – továrně na pneumatiky.

Bezpečnostní kamery pomohly identifikovat lupiče jako nedávno uprchlé vězně Myrona Huttse a Carla Herbolda, spolu s Herboldovým bratrem Cecilem, propuštěným na podmínku, který ve městě bydlel a pracoval.

Všechny zaskočilo, že zaměstnankyně banky, Connie Skaggsová, se loupeže rovněž zúčastnila. Rozvedenou, dvaatřicetiletou bezdětnou ženu, kterou spolupracovnice popsala jako „obyčejnou osobu“, videopáska zachytila, jak střílí na policistu.

„Nepochybně tyto zabijáky chytíme a postavíme před soud,“ prohlásil pohnutým hlasem šéf místního policejního oddělení, který ztratil polovinu ze svých mužů, když se dva pokoušeli lupiče zvládnout. „V tomhle městě nebude nikdo střílet policisty, aby mu to prošlo.“

Herboldové a jejich komplici jsou ozbrojení a velice nebezpeční. Ezzymu vystydlo jídlo, když poslouchal, jak policie utvořila síť a všechny policejní složky pročesávají Arkansas od severozápadního výběžku Louisiany po severovýchodní Texas. Reportér na místě činu předal slovo hlasateli ve studiu, jenž představil jakéhosi psychologa. Doktor Tenaten spustí monotónní přednášku o tom, jak takové násilí traumatizuje svědky události a rodiny obětí. Ezzy ztišil zvuk. Mechanicky pojídal lžíci za lžící vlažného jídla a civěl na zmlklou obrazovku. Po proslovu psychologa následovala reklama na dětské plenky, které ještě předcházel šot, kde nějaká ženská ukazovala závistivé sousedce provoněný záchod. V Ezzym všechno hrálo, jen jen vyrazit jako starý kůň od hasičského vozu. Jeho předchozí rozhodnutí se stalo stejně matnou vzpomínkou jako vázanka, kterou dostal k poslednímu Dni otců. Před několika minutami ochable seděl, teď jeho duch ožil a byl plný energie a dychtivosti.

Byl prvním policistou, který měl s bratry Herboldovými co do činění. Jako první je vsadil do vězení. Teď se v sousedním státě dopustili těžkého zločinu a byli na útěku.

Carl a Cecil byli grázlové od mládí. Psychologové by pravděpodobně jejich zlotřilost přičítali na vrub tomu, že v letech, kdy se formovala jejich povaha, neměli otce, že měli slabou, pasivní matku a přísného nevlastního otce, který se je snažil ukáznit, ale neměl je rád. Lze se pak divit, že z nich vyrostli nezvedení kluci?

Dnes to ale byli muži. Zodpovědní. Dnes se dopouštěli zločinů, protože se jim to zamlouvalo. Po dnešním dopoledním přepadení a vraždění už nemají co ztratit. Lidé, kteří přepadávají a loupí, patří k těm nejnebezpečnějším. Herboldy je zapotřebí chytit, než ublíží někomu dalšímu.

Najednou byl Ezzy na nohou. Odnesl misku od jídla do kuchyně a opláchl ji studenou vodou. Voda ihned změnila tuk v oranžový vosk, ale Ezzy ji takhle postavil do výlevky.

Popadl klobouk, ve vteřině byl ze dveří a seděl ve voze. Takhle energicky a cílevědomě se nepohyboval od chvíle, kdy mu navrhli, aby šel do penze.

Ústřední místnost v šerifově kanceláři zela prázdnotou, až na jednoho policistu, který obsluhoval telefon. Jen co Ezzyho uviděl, tvář se mu rozzářila úsměvem: „Ahoj, Ezzy. Co tě sem přivádí?“

„Nazdar, Soudere. Jak se vede?“

„Jak si užíváš penzi?“

„Jde to.“

„Asi nějakou dobu trvá, než si člověk zvykne.“

„To jo. Máš tady šéfa?“

„No jo,“ odpověděl policista. „Právě se vrátil z oběda z kavárny odnaproti. Přinesl si kus Lucyina kokosového dortu.“

„Myslíš, že by mu vadilo, kdybych tam strčil hlavu?“

„Víš, které dveře to jsou.“

Ezzy zdvořile zaklepal. Šerif Ronald Foster vzhlédl od kousku dortu, slízl si krém z koutku úst a pokynul Ezzymu, ať jde dál. Byl to uhlazený absolvent texaské policejní akademie. S velkým náskokem vyhrál volby na šerifa, protože měl postavu jako zápasník a rázné, důvěru vzbuzující vystupování. Byl to spolehlivý otec rodiny s hezkou manželkou a třemi dětmi; byl jáhen baptistické církve. Pronikavé modré oči jasně říkaly dvě věci: „Miluji Ježíše“ a „Nezahrávejte si se mnou“. Nosil vojenský sestřih, a pokud se Ezzy nemýlil, rád se považoval za tvrdšího chlapa, než jakým ve skutečnosti byl.

Pokud ho Ezzyho neohlášený příchod otrávil, byl natolik zdvořilý, že to nedal na sobě znát. Srdečně a pevně si s ním stiskl ruku. „Posaďte se, Ezzy. Posaďte se. Nedal byste si tadyhle kousek dortu?“

„Ne, děkuji, ale vypadá lákavě.“

„Od Lucy je vždycky dobrý.“

Ezzy se posadil, vyptal se, jak se mu líbí práce, a Foster dpověděl. „Nemůžu si stěžovat.“ A když se Ezzyho zeptal, aké je to v důchodu, Ezzy zalhal a odpověděl stejně.

„Určitě jste slyšel o té bankovní loupeži dnes dopoledne Clarendonu v Arkansasu,“ spustil Ezzy. „Telefony vyzváněly o sto šest. Je v běhu velký zátah. Dokonce až sem to dolehlo.“

„Proto jsem přišel, Rone. Napadlo mě, že by se vám veba hodil jeden člověk navíc.“

Mladý muž, který seděl na židli, již Ezzy stále ještě považoval za svoji, na něho upřel neuhýbavý pohled: „Kvůli čemu?“

Tohle byl delikátní krok: jak předložit svou věc, aniž by naznačil, že šerif Foster na svoji práci nestačí? „Čistě pro případ, že by se ta banda pustila sem k nám.“

„Takže jste slyšel o včerejšku?“

Včera? Včera? Co se stalo včera? „Jo,“ Ezzy se zatvářil, že ví, o čem je řeč. „U Lucy. Štamgasti tam o tom dneska poránu mluvili.“

Nový šerif zavrtěl nakrátko ostříhanou hlavou. „Přesto si nedovedu představit, proč se tady Cecil ukázal. Odhaduju, že chtěl jenom všechny svést ze stopy. S Carlem museli tu loupež plánovat měsíce, jestli ne léta. Byla až příliš dobře zorganizovaná. Tuším, že si Cecil myslel, že přijet sem za svým nevlastním tátou bude dobrý zastírací manévr.“

„Nikdo si nikdy o těch dvou nemyslel, že by byli pitomí.“ Cecil tady včera byl za Delrayem? Jakmile odtud vypadne, zajde za Delrayem, jestli by z něho nevydoloval víc informací. Další šerifova věta ten plán rozbila napadrť. „Cecil šel nejdřív na ranč, pak ztropil ošklivou scénu v nemocnici. Všichni z toho byli celí pryč.“

Ezzy přikyvoval, ačkoli neměl ponětí, s čím vlastně souhlasí. „To jsem slyšel.“

„To ještě tak té hluché ženě scházelo, když je na tom Delray tak špatně.“

Ačkoli Ezzy vstřebával tu šokující informaci, kterou mu nevědomky Foster poskytl, v duchu si pomyslel: Odkdy se ze mě stal takový pohotový lhář?

„No, tak nebo tak, teď ho mají na krku v Arkansasu. Cecil má teď jinačí starosti než Blewer a jeho obyvatele. Nic nenasvědčuje tomu, že by měli s Carlem namířeno sem.“

„Včera vás taky nic nevarovalo, že sem Cecil míří.“

„Jsme ve stálém spojení s FBI, Ezzy. Při prvním náznaku nějakých potíží se tady budeme prodírat federálními agenty.“

„Tím větší důvod přijmout do svých řad co nejvíc místních lidí.“

„Nic ale nenasvědčuje –“

„Nedá se nijak odhadnout, co by ti šílení pacholci mohli provést.“ Viděl, že Foster začíná ztrácet trpělivost, a postřehl ve svém hlase zoufalý tón, a tak se přemohl, krátce se zasmál a s předstíranou bezstarostností pokrčil rameny.

„To by ale nezaškodilo, mít jeden pár očí navíc, který by po nich pásl, nemám pravdu?“

„Ne, to by opravdu nezaškodilo, jenom to nepovažuju za nutné.“ Foster se usmál a ten úsměv byl stejně falešný jako předtím Ezzyho smích. „Víte líp než kdo jiný, jak je rozpočet téhle kanceláře napjatý.“

„Nemusel byste mi nic platit.“ Bože, nedopouštěj, abych se musel doprošovat u tohohle usmrkance. Ovšem řekl si, že jelikož mu jde lhaní jako po másle, bude Ježíš k jeho modlitbě nejspíš hluchý.

Aby nevypadal tak žádostivě, opřel se pohodlně na židli, položil si nohu na koleno a na špičku boty zavěsil klobouk. „Víte, byl to jen takový nápad. Chtěl jsem, abyste věděl, že jsem k dispozici, kdybyste někoho navíc potřeboval.“

Mladý šerif se zvedl, obešel psací stůl, čímž Ezzymu naznačil, že návštěva je u konce. Šerif ho propouštěl, podobně jako ten žalobce před tolika léty v Arkadelphii. Svět patřil mladším, silnějším mužům.

„Ani vám nedovedu povědět, jak moc si vaší nabídky cením, Ezzy, ale ani by mě nenapadlo povolat vás do veřejné služby. Zasloužíte si být na odpočinku. Měl byste si užít každou hodinu volna a zábavy.

„Kromě toho,“ krátce se zasmál, „by se mnou paní Cora už slovo nepromluvila, kdybych vás znovu zatáhl do aktivní služby.“ Plácl Ezzyho po rameni, aby ho nasměroval ze dveří, které mu otevřel. „Rád jsem vás viděl. Díky, že jste se stavil.“

Dveře se za Ezzym pevně zavřely. Pohlédl na telefonistu, který rychle odvrátil oči a sklopil je k práci, již měl na stole. Styděl se za toho starého muže, který zkrátka nevěděl, kdy to zabalit.

Ezzy si se vší důstojností, na kterou se zmohl, nasadil obouk. „Tak zatím, Soudere.“

„Nashle, Ezzy. Měj se.“

Ezzy se vlekl po chodníku a přál si, aby mohl vrátit čas a znovu si rozmyslet rozhodnutí sem přijít a žádat o práci.

Jistě, jistě, bylo by osvěžující účastnit se zátahu na zločince ve třech státech. Znovu s mládenci hlídkovat, klábosit o ničem, aby se zabila nuda a neklid, pít mizernou kávu – to všechno byl vábivý sen.

Ale nepřiměl ho k tomu kroku jen návrat do tohohle kamarádského společenství, bylo to něco mnohem hlubšího. V koutku mysli mu hlodala myšlenka, že kdyby teď pomohl chytit Herboldy, kdyby k tomu přispěl třeba i jen málo a bezvýznamně, mohlo by mu to uklidnit svědomí, že je nedostal hned zpočátku. Měl být chytřejší. V životě je to jinak. Jestliže člověk selže a jeho tým tím prohraje, nesejde už na tom, jak si povede dál, všichni si ho budou nejvíc pamatovat kvůli tomu selhání.

Tím, že šel za Fosterem, nedosáhl ničeho jiného, než že se ponížil. Neměl Fosterovi za zlé, že ho nepřijal s otevřenou náručí. Nebyl to zrovna reálný nápad. Šerif byl zdvořilý. Formuloval to těmi nejzdvořilejšími slovy, ale podstata toho, co řekl, byla: „Nikdo tě nepotřebuje, Ezzy.“

Smutně si pomyslel, že má pravdu.

KAPITOLA DVACÁTÁ DEVÁTÁ

„V Six Flags mají horskou dráhu, kde člověk visí hlavou dolů. Dvakrát! Maminka si myslí, že jsem na to asi ještě moc malý, ale já nejsem malý. Jsem malý, Jacku?“

„Zřejmě tam budou mít nějakou značku, podle které se pozná, jak musíš být vysoký.“

„Já myslím, že jsem vysoký zrovna akorát.“

„Užiješ si ohromnou zábavu.“

„Mohl bys jet taky, Jacku?“

„Ne, já nejedu. Chceš si vzít s sebou knížku o dinosaurech, abys měl co dělat, když nebudeš v Six Flags?“

„Jo, bezva.“

Jack položil knížku nahoru do kufru na složené šortky a trička. Přeběhl pohledem seznam základních věcí, který mu po telefonu nadiktovala Marjorie Bakerová. „To by bylo všechno. Ale kufr zavřem, až přijde maminka, třeba tam bude chtít ještě něco přidat…“

Marjorie zavolala místo Anny, že má dobrou zprávu: Delraye večer převezou vrtulníkem do Dallasu. Ráno tam Anna s Davidem pojedou vozem. Až tam dojedou, bude Delray už připravený na operaci. Marjorie se velkoryse nabídla, že pojede s Annou, aby jí ulehčila dorozumívání se zdravotnickým personálem a pohlídala Davida, když to bude zapotřebí.

Pro Davida to mělo být velké dobrodružství. Za to, že bude hodný a nebude v nemocnici fňukat, měl slíbený výlet do zábavního parku v sousedním Arlingtonu. Prostřednictvím televize a letáků dobře znal, jaká lákadla park nabízí, a neustále o tom mluvil. Po celé odpoledne, u večeře, při koupání, ani na chvíli nezavřel pusu.

V Jackových očích matky náramně stouply v ceně. Hodné, milující, trpělivé bytosti, které tohle snášejí den co den, si zaslouží svatozář. Byl utahaný a dost ustaraný, neboť Anna pojede domů sama za tmy. Navrhl Davidovi, aby šel spát dřív. „To pak budeš hodně odpočinutý na ten výlet.“

„Ale já nejsem unavený, Jacku,“ zaprotestoval chlapec. „A nemusím jít do postele, dokud není malá ručička na osmičce.“

Jack padal únavou. Toužil po tom, natáhnout se a udělat si pohodlí. Dlouhé hodiny, po které včera sledoval Cecila Herbolda, si vybíraly svoji daň. Dneska doháněl práci, kterou včera nestačil, a přitom se staral o Davida, což byla, jak zjistil, práce na plný úvazek.

Ale ručička ještě nebyla na osmičce. „Tak jo, co kdybychom si zahráli Černého Petra?“

Hráli u kuchyňského stolu a jedli přitom zmrzlinu. David vyhrál třikrát za sebou. Jack se nedokázal soustředit na hru, takové starosti si dělal o Annu. Bratři Herboldové včera v malém městě v Arkansasu ukázali, čeho všeho jsou schopni. Po dlouhém výletě do Bleweru a zpátky předchozího dne nebyl Cecil natolik utahaný, aby se nezúčastnil přepadení banky, po kterém zůstali čtyři mrtví.

Navzdory rozsáhlému a dobře organizovanému zátahu zůstával spolu s bratrem na svobodě. Cecil ví, že Delray je v nemocnici a jeho snacha a vnuk zůstali na ranči jenom s najatým dělníkem. Jack nedokázal připadnout na dobrý důvod, proč by riskovali zatčení tím, že sem přijedou. Ale to, že se tady Cecil včera objevil, také nedávalo smysl. Nějak se mu to nechtělo líbit.

„Jak to, že nepoužívali kov?“

„Kdo?“

„Posloucháš mě, Jacku?“

„Samozřejmě že tě poslouchám. Právě jsem přemýšlel, jak bych tě mohl obehrát v kartách.“

„Hraju dobře.“

„To je jisté.“

„Když Indiáni vyráběli nože, jako máš ty, jak to, že nepoužívali kov?“

„Protože ho neměli. Používali materiál, který měli, jako kámen a obsidián.“

„Co je to obsadión?“

„Obsidián. Vulkanické sklo.“

„Sklo ze sopky? Bezva!“

„Hmm.“

„Jak sopka vyrábí sklo, Jacku?“

A kdyby sem Carl s Cecilem přišli, co by udělal? Co by mohl udělat, aniž by to sám těžce odskákal?

„Jacku?“

„Ehm, já nevím.“

„Myslel jsem, že víš všechno.“

„Ne, ani zdaleka ne.“

David vyhrál a zamíchal karty. Rozdával. „Víš, tuhle, když se mi chtělo čůrat, tak jsi říkal, že se nic neděje, když se vyčůrám venku, jenom abych to nedělal pořád.“

„Hmm.“

„A oba jsme se vyčůrali.“

„Hmm.“

„Maminka říkala –“

„Tys to řekl mamince?“

„Jistě.“

„No fajn,“ řekl Jack tlumeně.

„Maminka říkala to, co ty, že když je to naléhavé, tak můžu, ale ne, kdyby byla poblíž nějaká paní.“

„Dobrá rada. Poslouchej maminku.“ Znovu vyfásl Černého Petra.

„A zeptal jsem se jí, jestli budu mít lulánka tak velkého jako ty.“

Jack prudce zvedl hlavu. „Cože?“

„Říkala, že budu, ale musím nejdřív vyrůst.“

„Co to je?“

„Vždyť víš, Jacku.“ David protočil oči. „Tvůj penis.“

„To ne,“ řekl Jack a pozvedl ruku, aby ho umlčel. „Něco jsem zaslechl.“

„To je maminčino auto.“

Muž a chlapec se hnali zadními dveřmi ven. David metelil, protože si myslel, že je to matka. Jack spěchal, protože si myslel, že není.

Ale bylo to Annino auto. David skákal ze schodů a přitom mluvil a vyzpěvoval zároveň: „Mami, mami, že to neuhodneš? Už mám sbalený kufr a jsem připravený a můžu jet zítra do Dallasu. V kolik zítra odjíždíme? Jen co se vzbudím, nebo musíme nejdřív snídat? Jack mě dneska nechal jezdit na koni. Držel uzdu a vodil ho ve výběhu, ale seděl jsem v sedle úplně sám, a neboj se, držel jsem se hodně pevně hrušky a nespadl jsem. Knížku o dinosaurech mám taky v kufru. Už jsem se vykoupal a hrajeme Černého Petra.“

Kolik z toho všeho Anna pochytila, nedokázal Jack odhadnout. Vystoupila z vozu a poklekla, aby k sobě mohla synka pevně přivinout. Pak ho zvedla ze země a přitiskla ho k sobě ještě víc. Objal ji nohama kolem pasu a objetí jí oplácel. Drobnýma rukama ji hladil po zádech. Přes chlapcovo rameno si s Jackem pohlédli do očí.

A poznal, co se stalo.

Nakonec se David začal vrtět a ona ho pustila a nechala sklouznout na zem. „Měli jsme zmrzlinové poháry a Jack mě nechal, abych je polil karamelem. Nic jsem nevylil. Můžu ti udělat pohár, mami, jestli chceš, protože vím, jak se dělá.“

Začala ukazovat. David řekl Jackovi: „Říká, že někdy jindy, dnes večer ne. Je unavená.“

„Potom, myslím, bychom s ní měli jít dovnitř.“ Když vešli do domu, snažil se Jack znovu zachytit Annin pohled, ale vyhýbala se mu.

V kuchyni vytáhla z lednice karafu s pomerančovým džusem a nalila si sklenici.

David pořád ještě repetil: „Hádej, co jsme měli k večeři, mami? Párky s kečupem. Jack dělá dobré párky s kečupem. Naučí mě hrát šachy, abych mohl překvapit dědu, až se vrátí domů.“

Úsměv jí zmizel z obličeje. Rychle se otočila a položila prázdnou sklenici od džusu do výlevky.

„Víš co, Davide?“ řekl Jack. „Myslím, že je úplně hotová. Já teda jsem. Co bys říkal, kdybychom šli všichni spát? Co kdybys odvedl maminku nahoru? Já zamknu a půjdu.“

„Čím dřív půjdu spát, tím dřív můžu vstát, viď, Jacku?“

„To se ví.“ David vsunul ručičku Anně do dlaně. „Pojď, mami. Postarám se o tebe.“

Pohladila ho po tváři, ale David zřejmě nepostřehl slzy, které se jí leskly v očích.

„Dobrou noc, Jacku.“

„Dobře se vyspi, Davide. Ráno se uvidíme.“

Jack opláchl ulepené sklenice na zmrzlinové poháry a dal je do myčky. Mokré utěrky odnesl z kuchyně do prádelny, a když se vrátil, překvapilo ho, že tam vidí Annu.

Vypadala utrápeně a unaveně, její energie se vyčerpala stejně jako tělo. Zula si sandály a vytáhla halenku ze sukně. Mejkap měla setřený, oči uslzené, červené a unavené.

„Delray…?“

Maličko přikývla, pak neslyšně zamířila ke skříňce na zdi. Jack ji předešel. „Jestli máte na něco chuť, já vám to udělám.“

Z toho, že se tak snadno poddala, bylo vidět, jak je vyčerpaná. Posadila se za kuchyňský stůl a přitáhla si blok a propisovačku. „Co byste chtěla?“ Ukázala na čajovou konvici, Jack ji naplnil vodou a zastrčil do zásuvky.

Přinesl jí šálek s podšálkem ke stolu a posadil se naproti ní. „Řekla jste to Davidovi?“

S povzdechem zavrtěla hlavou a naznačila, že by nespal.

„Myslím, že jste se rozhodla dobře. Zítra je času dost.“

Napsala, že Davida bude mrzet, že sešlo z výletu do Six Flags.

Jack se na ni posmutněle usmál. „Je to dítě.“

„Děkuji, že jste s ním dnes zůstal.“

„To nic nebylo.“

„Netušila jsem, že budu pryč tak dlouho. Já –“ Jack natáhl ruku přes stůl a vzal jí tužku z ochablých prstů.

„Jsem s Davidem rád. Nevadilo mi se o něho starat. Rád jsem pomohl.“

Naznačila. „Děkuji.“

Jack jí odpověděl rovněž znakovou řečí. „Rádo se stalo.“ Zazvonil telefon, ukázal na něj a zeptal se, jestli si přeje, aby ho vzal. „Prosím.“

„Haló?“

„To je pan Sawyer?“

„Ano.“

„Tady Marjorie Bakerová. Volám, jenom abych se přesvědčila, že se Anna dostala bezpečně domů.“

„Přijela, je to pár minut.“

„Jak je jí?“

„Tak, jak se dá čekat. Je velice unavená.“

„Vyřídil byste jí ode mě vzkaz? Řekněte jí, že jsem zavolala do pohřebního ústavu. Sejdeme se tam spolu v devět ráno.“

„To byla od vás velká laskavost, paní Bakerová.“

„To je to nejmenší. Máte po ruce tužku a papír?“

Všechno podstatné si zapsal a pak řekl: „Kdyby vás to neobtěžovalo… Nechci Annu ještě víc unavovat tím, že by to musela všechno psát, ale rád bych věděl, co se stalo. Co jsem posledně slyšel, tak se Delray chystal do Dallasu na operaci.“

„Dostal další srdeční záchvat. Nepodařilo se ho oživit.“

Jack poslouchal, dokud mu všechno krátce nevylíčila. „Aha,“ zamumlal, když domluvila. „Děkuju. Předám Anně váš vzkaz.“

„Řekněte, ať zavolá, kdykoli by mě potřebovala.“

„Ještě jednou díky.“

Zavěsil, právě když konvice začala pískat. Odnesl ji ke stolu a nalil vřelou vodu na čajový sáček, který si Anna vybrala, pak se znovu posadil ke stolu na místo naproti ní.

„Nechtěla byste něco k jídlu?“ Jídlo odmítla, ale dala si do čaje s ovocnou příchutí lžičku cukru, zamíchala jej a trochu se napila. Pak teprve k němu zvedla oči. Přisunul jí útržek papíru, kde bylo napsáno, kdy a kde má zítra tu schůzku. Přečetla si to a s nepřítomným pokývnutím to vzala na vědomí. „Paní Bakerová mi říkala, že Delraye oživovali skoro půl hodiny.“

Napsala: „Udělali všechno, co se dalo. Jenom ho nedokázali přivést zpátky.“

„Moc mě to mrzí, Anno.“

Obličej se jí stáhl. Slzy, které jí předtím stály v očích, jí stekly po tvářích. Jack odsunul židli, připravený k ní přistoupit, ale mávla oběma rukama, aby ho odradila.

Znovu usedl na židli. „Čím se to stalo? Doslechl se, že tam byl Cecil?“

Setřela si slzy z tváří a napsala: „Možná.“

„Donesla se do nemocnice novina o tom dnešním dopoledním vyloupení banky?“ Když malátně přikývla, zeptal se: „Myslíte, že to Delray zaslechl?“

Pokrčila rameny a napsala: „To nemyslím. Ale měl hodně starostí. Nezemřel klidně.“

Jen se na ni díval, poskytoval jí příležitost, aby to rozvedla.

K tomu, co napsala, ještě připsala: „Podle mě o té loupeži nevěděl, ale bál se, co by mohli Cecil a Carl provést. Umřel s hlavou plnou starostí kvůli nim, kvůli ranči a té jeho bankovní půjčce. Kvůli Davidově budoucnosti.“

Když k němu zvedla oči, Jack tiše podotkl: „A jistě také kvůli vám.“

„Co kvůli mně? Mluvil s vámi Delray o mně?“

Začínala být rozčilená. Poznal to podle toho, že poslední slovo dvakrát důrazně podtrhla.

„Nijak zvlášť, Anno. Jenom mi naznačil, že se k vám možná nechoval náležitě.“

Svraštila obočí a napsala: „Jak jako?“

„Ehm…“ Sám sebe zahnal do kouta a teď nevěděl, jak z něho ven. Delray se mu vlastně nepřiznal, že se choval k Anně nefér tím, jak si ji osoboval. Naznačil to, ale Jack nemohl tvrdit, že to ten mrtvý muž řekl.

Anna něco načmárala do notesu a otočila jej k němu. „Nic o tom nevíte.“

„Vím, že vás miloval.“

Bleskurychle se zvedla a vystřelila z kuchyně. Jack div nepřekotil židli, jak se za ní hnal. Vyšla předními dveřmi a zavřela je za sebou. Což ignoroval a vyšel za ní na verandu. Opírala se o sloup verandy a tiskla se k němu tváří.

Uchopil ji za ramena a otočil ji k sobě. Kladla mu odpor, ale nepovolil. „Samozřejmě že vás miloval, Anno, a nemusel mi to říkat, abych to poznal. Každý tupec by si to domyslel.“

Ruce se jí rozkmitaly, rychle a odměřeně.

Bezmocně pokrčil rameny. Přešla od znakové řeči k abecedě, neslyšně hláskovala. „Jak?“

„Jak jsem poznal, že vás miluje? Protože mohl využít vaší nezvyklé situace a neudělal to.“

Teď přišla řada na Annu, aby pokrčila rameny a dala najevo, že nerozumí.

„Dobrá, zkusím to také hláskovat. Neudělal ze sexu podmínku toho, že vám poskytl domov. Může se to připsat ostýchavosti nebo morálce nebo spoustě jiných důvodů, ale myslím, že vás měl Delray příliš rád, než aby vás zneuctil i jen tím, že by navrhl, abyste s ním spala. A nevrťte hlavou a netvařte se udiveně, jako že nerozumíte, co vám říkám, protože vím, že alespoň to podstatné chápete.“

Odvrátila hlavu a pevně zavřela oči. Uchopil ji za bradu a otočil jí obličej k sobě. Otevřela oči, ale pohlédla na něho chladně a vzdáleně.

„Máte pravdu, vůbec nic mi do toho není, ale vidím, co provádíte.“

Z jejího zuřivého pohledu vyčetl: „No dobře, co tedy?“

„Užíráte se pocitem viny, že jste ho neměla tak ráda, jako on vás.“ Stiskl jí ramena. „Nedělejte to, Anno. Nemáte důvod cítit se provinile. Obětovala jste mu příliš mnoho. Svoje vzdělání. Svoje fotografování. Společenský život. Dokonce i řeč. Nemohla jste Delrayovi lásku oplácet. Věděl to. A miloval vás ještě víc proto, že jste s ním zůstala.“

Zpočátku to vypadalo, že mu bude oponovat, ale pak pocítil, jak v ní napětí opadá. Ramena jí povolila. Svaly v obličeji se jí uvolnily a povýšený výraz vystřídal hluboký smutek. Sklopila oči.

Ačkoli to neudělala záměrně, to sklopení očí mu připadalo nesmírně přitažlivé. V duchu jako by Jack pokrčil prst a přitáhl si výjev, který po celý den v mysli potlačoval. Od rána jej měl schovaný v koutku hlavy, aby si jej později vybavil. Teď přišla ta pravá chvíle, aby jej přitáhl do popředí.

Když vyskočila rovnou z postele a spěchala pro něho do přívěsu. Noční košile, kterou měla na sobě, sice měla úzká ramínka, ale nebyla střižená se záměrem posloužit ke svádění. Nebylo to žádné módní negližé, to ani zdaleka ne.

Ale byla měkká a vzdušná a dost tenká. Vypadala, že by se člověku rozpustila v ruce, tak jako se v ústech rozpouští cukrová vata. Pod ní toho moc neměla, pokud vůbec něco.

Tehdy o tom nemohl přemýšlet, ne, když se vybavoval se sestrou na jednotce intenzivní péče o životu nebezpečné situaci. Potom David vylil mléko a Anna musela ve spěchu odjet a pak si při vší práci a hlídání Davida nemohl dopřát chvilku, aby se pokochal vzpomínkou na Annu v noční košili.

Teď však mu fantazie kroužila kolem představy, jakou má postavu – jak to vypadalo na té černobílé fotografii – pod tou tenkou látkou. Ranní rosa ji promáčela, takže jí přihnala k lýtkům. Tohle a k tomu bosé nohy jí přidávalo na křehkosti a o to víc pociťoval, že ji musí ochraňovat. Pokožku měla na pohled hladkou a hebkou. Jaký to kontrast k jeho chlupatým nohám a zarostlé hrudi. Připadal si jako gorila, která se tyčí nad motýlem.

A teď si připadal značně podobně. Když stál takhle blízko, pociťoval s každým jejím nadechnutím, jak se jí zvedá a klesá hruď. Stačilo, aby se jeden z nich maličko pohnul, a byli by těsně u sebe. Vlastně ani tolik to nepotřebovalo, stačilo by, aby se jeden z nich trochu naklonil.

Kdyby to byla jakákoli jiná žena, tak by o tom nepřemýšlel. Nechal by se vést instinktem. Věděl by, kdy nastala ta správná chvíle, aby k ní vztáhl paže. Věděl by, kam položit ruce, jak se jí dotýkat, co polaskat, kdy ji políbit, kdy začít svlékat šaty. S ženami, které mu byly cizí, věděl, jak postupovat. V noci si je vzal do postele, ráno je opustil, fyzicky osvěžený, ale pocitově bez závazku.

Ale s Annou standardní postup nefungoval. Annu znal. Věděl, jak na tom je, znal její rodinu, věděl, jak je dnes večer zranitelná, a věděl, jak by ho později nenáviděla, kdyby toho využil.

Tohle nebylo něco, co se zkrátka naskytlo – nešlo o momentální chtíč. Nepřepadla ho žádná náhlá zběsilá žádostivost. Zatoužil po ní, když ji poprvé uviděl, a od té chvíle to v něm narůstalo. Celé dny si to odmítal přiznat, dokonce i když ji zahlédl, jak ho pozoruje ze zadních dveří při práci ve výběhu, dokonce i když si uvědomil, že ta epizoda ve stodole pro ni nebyla bezvýznamná. Dělalo mu to dobře, to ano, ale nepřemýšlel o tom, protože… no, proto, že tady dlouho nezůstane.

A protože nebyl jako jeho otec.

Hlavním důvodem, proč se držel zpátky, byl ovšem Delray. Vědomí toho, co k Anně cítí… Zkrátka k ničemu nedojde. Ani za milion let ne. Nedovolil by, aby k něčemu došlo, ani kdyby s tím Anna začala sama.

Avšak Delray už tady nebyl a Jack se jí tolik chtěl dotknout. Ale neudělal to, protože by to mohlo dopadnout pouze dvojím způsobem. Buď by mu vyšla vstříc a skončili by zaslepujícím sexem. Nebo by mu řekla, ať na ni těma svýma prackama nesahá, a vyrazila by ho. Tak nebo tak by měl dohráno.

Takže jí přestal svírat ramena. Ve skutečnosti sklouzl rukama po jejích pažích až k zápěstí a pak ruce odtáhl a odstoupil. Zvedla hlavu. Pracně ze sebe vypravil: „Měla byste radši jít dovnitř, Anno.“

Z toho, jak se tvářil, musela vycítit, že je v jejím nejlepším zájmu ho poslechnout a že kdyby zůstala o vteřinu déle, mohla by se tím porušit jemná rovnováha. Během několika úderů srdce by se mohlo všechno změnit, a pokud nechce, aby se tak stalo, měla by okamžitě odejít.

Zaváhala jen na zlomek vteřiny, rychle ho obešla a vklouzla předními dveřmi do domu.

Pozoroval ji, jak odchází, a šeptem vzdal mrtvému muži hold. „Delrayi, byl jsi o moc lepší chlap, než bych kdy dokázal být já.“

KAPITOLA TŘICÁTÁ

„Co s ním vlastně je?“ Connie Skaggsová se tiskla na zadním sedadle ke dveřím vozu.

Myron se poskládal do protějšího rohu. Mezi předními a zadními sedadly bylo sotva dost místa, aby se tam jeho dlouhé nohy vešly. Kolena měl skoro na úrovni brady.

„Je nějakej divnej, nebo má jenom pekelně nahnáno?“

Cecil se na ni podíval ve zpětném zrcátku a řekl: „Je trochu jiný, zlato, nic víc. Carl říká, že jak si na něho jednou zvykneš, tak už ti to ani nepřijde. Že je to tak, Carle?“

„Jo, to jsem říkal.“ Carl seděl nahrbeně na předním sedadle, ramena tak blízko u uší, až mu límec košile zakrýval ústa, a tím bylo jeho mumlání ještě nesrozumitelnější.

„Naskakuje mi z něho husí kůže,“ prohlásila Connie otevřeně, jako by Myron nebyl na doslech. „Udělá líp, když bude držet ty svoje těstovitý ruce ode mě dál.“

„Nebude tě obtěžovat,“ ujistil ji Cecil.

„Jenom říkám…“ Nechala tu naznačenou výhrůžku viset ve vzduchu. Potom zkřížila paže, jako by se chránila, otočila hlavu od Myrona a zadívala se okénkem, přestože byla tma a venku dohromady nic k vidění.

Během toho rozhovoru Myron se skloněnou hlavou pochrupoval. Na spodním rtu mu povážlivě visela slina.

Cecil si přál, aby byla Connie k Myronovi laskavější. Nebo alespoň, aby si nechala svoje názory pro sebe. V téhle situaci nemohli potřebovat ještě nějaké další problémy. To, že jsou všichni čtyři po čím dál delší dobu stěsnaní na tak malém prostoru, je živnou půdou pro rozbroje. Kdyby navzájem netolerovali svoje zvláštnosti, mohlo by nastat nesnesitelné napětí. Carla už přepadla jedna z těch jeho ošklivých nálad.

Sundal si vázanku a sako od toho jemně proužkovaného obleku, který si vzal do banky. Pořád ale měl na sobě kalhoty a naleštěné perforované polobotky. Cecilovi vrtalo hlavou, kde to oblečení ukradl. Rozhodně mu nepatřilo. Když spolu prohodili slovo v bance, Cecil bratra málem nepoznal, když měl oholené kotlety a vlasy ulízané dozadu. Naplánovali si, že se tam v předem určenou dobu setkají. Carlův převlek Cecila na okamžik zaskočil, ale byl účinný. Náhodný pozorovatel by v tom upjatém občanovi uprchlého vězně nehledal. To proto byl Carl tak výjimečný. Ale na někoho, kdo provedl odvážnou bankovní loupež, co vynesla několik set tisíc, byl jeho mladší bratr značně nenaložený. Měl by skákat radostí. Měl by oslavovat jejich úspěch. Místo toho byl veselý jako hrobník. Tohle dělalo Cecilovi, který ze zkušenosti věděl, že z Carlovy špatné nálady nikdy nic dobrého nepovstalo, tu největší starost. Pokusil se vtáhnout Carla do hovoru v naději, že pohromu odvrátí. „Vy dva máte na triku tu benzínku?“

„Co bys myslel?“ zamumlal Carl.

„Došlo mi, žes to byl ty.“ Cecil ho čtveračivě dloubl loktem. „To byla přesně vylomenina, která sedla na mýho mladšího bráchu.“ Už ne tak žoviálně dodal: „Asi jsi neměl na vybranou, jak s tím děvčetem, viď?“

Carl otočil hlavu a zabodl pohled Cecilovi do očí. Cecil se nervózně usmál. „Musíš uznat, že to bylo dost hnusný, cos tomu děvčeti udělal. Ne že bych neměl pochopení. Pochopení mám. Chci říct, teďka se říká, že znásilnění není o sexu, je o tom, jak se člověk umí ovládat.“

Carl si natáhl paži přes opěradlo sedadla. „To se říká?“

„Slyšel jsem to v jednom pořadu, víš, na HBO.“

„Ne, to nevím. Tam, kde jsem byl, jsme HBO neměli.“ Carl si moc přál, aby s tímhle nezačal. „Dávali dokumentární film o znásilnění a tohle tvrdili…“

„No tak to jsou na omylu. Já ho strčil do každý díry, která se naskytla, a nikdy mi nenapadlo, abych se ovládal.“

„To je hnusný!“

To se ozvala Connie. Carl se ohlédl na zadní sedadlo. „Baví se s tebou někdo? Nebaví. Neslyšel jsem nikoho, že by ti něco říkal.“

„Connie, prosím tě,“ vložil se do toho Cecil, ve snaze odvrátit střet mezi ní a bratrem. „Buď zticha. My si s bratrem povídáme.“

„A co já?“ zeptala se podrážděně. „Já jsem vzduch?“

„Ne, to jenom, že –“

„Pokud jsem tady,“ skočila mu do řeči, „mám právo na svůj názor.“

„Co tě to hergot napadlo, Cecile?“ osopil se na něho Carl.

I když ta slovní potyčka Myrona vzbudila, Connii otrávila a Cecila tak vyvedla z míry, že málem sjel ze silnice, ulevilo se mu, že Carl konečně vybuchl. Už se toho nemusel víc bát. Teď by se mohl vyčistit vzduch. I přesto se mu zvlášť nelíbil tón, jakým s ním Carl mluvil.

„Co jsem měl dělat?“

„Co jsem měl dělat?“ pošklíbal se Carl. „Chci vědět, kdy ti vlezlo do tý tvý pitomý hlavy, abys ji k tomu přibral.“

„Proč se nezeptáš mě?“ ozvala se Connie.

„Protože se ptám svýho bratra.“

„Umím mluvit za sebe!“

„Sklapni!“ vyštěkli na ni oba najednou.

Myron už byl úplně probuzený a začal se šťourat v pravé nosní dírce.

„Seznámil jsem se s Conniív bance,“ začal Cecil. „Víš, během těch pátků, co jsem si nechával proplatit šek. Dali jsme se do řeči. Každý pátek jsem se těšil, že ji uvidím. Pak se najednou ukáže v garáži a že abych jí spravil auto. Jedno vedlo k druhýmu. Dali jsme se dohromady a začali jsme spolu chodit.“

„Na tvůj milostnej život kašlu,“ prohlásil Carl pohrdavě. „Chci vědět, proč jsi ji do toho přibral. Nějakou zatracenou holku. Zbláznil ses? To se mi nelíbí. Vůbec ne. Ani trochu se mi to nelíbí.“

Kdykoli začaly Carlovi takhle zle svítit oči, kdykoli odříkal celou dlouhou řeč, aniž by téměř pohnul rty, byl nejvyšší čas rychle něco říct. Cecil nervózně vyhrkl: „Connie říkala, jak nenávidí tu práci v bance a svoje spolupracovníky. Jaký jsou to všecko nafrněnci. Jak by jim ráda oplatila, že ji ponižují a jednají s ní jako s onucí. A tak mě to jednou v noci napadlo.“

„Bylo to něco jako zjevení?“ zeptal se Carl sarkasticky.

„No jo, jo, tak nějak.“ Ignoroval Carlovo posměšné odfrknutí a pokračoval: „Začal jsem si z ní utahovat, říkal jsem třeba ‚Měli bysme tu banku vyloupit. To by jim ukázalo‘, a tak. Pak už jsem si nedělal legraci, ona to poznala a řekla, ‚jo, přesně to bysme měli udělat‘. Spokojenej?“

Carl znovu vrhl po Connii zamračený pohled. Pak se otočil k Cecilovi. „Ty zatracenej zaslepenej blázne. Utáhla tě na tu svoji frndu. Tak je to. Dělala ti pomyšlení, jen abys ji do toho vzal.“

„Věř mi trochu, Carle,“ ohradil se Cecil vztekle. „Tak to není. Hodně nám pomohla. Myslíš, že by to šlo tak hladce, nebýt jí? Pracovala na tom zevnitř, a to jsme potřebovali. Sám jsi viděl, jak odpráskla toho poldu.“

„Což na nás poštvalo chlupatý.“

„Což ti zachránilo kejhák!“ zařvala Connie ze zadního sedadla. „Mířil na tebe, ty ksichte. Kromě toho na mě neházej, že jdou po nás poldové. To ty jsi první prolil krev, když jsi zabil toho cyklistu. A tady ten, co žere holuby nosu, taky odvedl svůj díl zabíjení.“

Carl šlehl pohledem po Cecilovi. „Tak to vypadá, brácho, že jedinej, kdo nikoho nezabil, jseš ty. Ale takhle je to s tebou vždycky, že jo?“

Cecil dupl na brzdu a se skřípotem zastavil uprostřed vozovky. Ne že by na tom záleželo. Po téhle stuze makadamu, která se vinula hustým borovicovým lesem, nic nejezdilo. Pokud se ta silnice nějak jmenovala nebo měla číslo, tak o tom Cecil neměl tušení. Pravděpodobně nebyla zakreslená na žádné mapě. Chlubil se Carlovi, že skrýš, kterou přichystal, je tak dobře ukrytá v hustém porostu, že se tam denní světlo musí vhánět.

Ale nebylo vůbec nic pěkného ani zábavného, když se teď otočil k bratrovi a dožadoval se vysvětlení, co měla ta jízlivá poznámka znamenat.

„Tím jsem chtěl říct, že pokaždý, když se něco pomrví, tak je na mně, abych nás z toho vystřílel,“ odsekl Carl zlověstně a znovu se otočil ke Connii. „Vyprávěl ti tadyhle don Juan o tom, jak to bylo v Arkadelphii?“

„Zasekla se mi zbraň!“ zvolal Cecil vysokým, pištivým hlasem.

„Jo, tos mi tehdy říkal, ale když došlo na výpověď před soudem, tak jsi vykládal, žes nedokázal stisknout spoušť. Že ses nemohl přimět, abys toho kluka zastřelil.“

„To mi poradil můj právník. Přinutil mě, abych to řekl. Ty jsi měl toho oheň dštícího liberálního jankejskýho advokáta s ohonem. Pěkně ses přiživil na jeho vysokých ideálech, že jo? A můj právník mi poradil, ať projevím lítost, tak jsem se podle toho zařídil.“

„Jo, no dobře, přikláním se věřit tomu, cos vypověděl na stanovišti pro svědky. Jseš ovšem podělanej zbabělec, brácho.“

Cecil se vrhl kupředu a popadl Carla za krk.

Carl mu vrazil hlaveň pistole do břicha.

Connie zaječela. „Co to hergot vy dva vyvádíte?“

Cecil se sesunul, lapal po dechu a držel se za břicho.

Carl se rozchechtal, zastrčil zbraň za gumu kalhot, pak se napřáhl a sevřel Cecilův zrudlý obličej do dlaní. „Jen jsem tě zkoušel. Chtěl jsem vědět, jestli ses konečně pochlapil, a panejo, myslim, že už jo. No teda! Jak ses po mně vrhnul. Viděls to, Myrone?“

„Jasně, Carle.“

„Ten by se nám v Tuckeru hodil, aby nám helfnul s těma hnusnejma negrama, co ty na to, Myrone?“

„Jasně, to jo, Carle.“

„Jste všichni pošahaný, nic jinýho,“ osopila se na ně Connie. Ale taky se smála, teď když napětí povolilo a všichni upustili trochu páry. „Ujetý magoři.“

Carl zlehka popleskal Cecila po tváři. „Tak jak, dobrý?“ Cecil stále ještě lapal po dechu, ale neriskoval, že by Carla rozladil, a naznačil, že dobrý. „Tak znova nakopni tu káru a jeď, brácho, jeď. Ať už sme v tom tvým srubu a můžu ze sebe shodit tyhle zatracený hadry. Já a zesnulý G. R. Bailey nemáme stejný vkus, pokud jde o oblečení.“

„Kdo je G. R. Bailey?“

„Minulost. On, jeho stará i její tlustá sestra,“ řekl Carl. „Ve skutečnosti je všecko minulost. Hledím jenom do budoucnosti. Musíme si udělat spoustu plánů, Cecile. Čím řív, tím líp. Páni, to je bezvadný, jet zase takhle naplno!“

„To jo, Carle,“ zasípěl Cecil. „Je to fajn pocit, že jsme my dva, bratři Herboldové, zase spolu.“ Carl se otočil ke Connii. „Mám hlad. Umíš vařit?“

„Nažer se, čeho chceš, a chcípni.“ Znovu se zachechtal a popleskal Cecila po rameni. „Pohotová a drzá. Žádný div, že se ti líbí.“

Nic neoživuje tradici snadněji než smrt. Dokonce i když zesnulý upadl v nemilost u Boha i lidí, zvyky se neochvějně dodržovaly. Úmrtí Delraye Corbetta neprošlo ve společenství, v němž žil, bez povšimnutí. Ráno po jeho smrti uveřejnily noviny nekrolog sepsaný a základě faktografických informací, které místo Anny dodala Marjorie Bakerová. Církevní výbor se měl postarat jídlo, což byl úkol, který padl na dámy, které si, jak Anna usoudila, vytáhly krátkou slámku. Cítily se celé nesvé, že mají hovořit s někým, kdo jim nemůže odpovídat, a tak dorazily do domu s navařeným jídlem, koláči, tácy s pečenými kuřaty a pečenou šunkou, a hned jak to bylo jen trochu zdvořilé, ukázaly ranči záda. Delraye pohřbili mezi jeho ženu a syna s minimální pompou. Na pohřebních rituálech lpěli pamětníci, ale byli to rovněž lidé, kteří se pamatovali na případ Patsy McCorkleové a jakou měl s Delrayem spojitost prostřednictvím jeho nenapravitelných nevlastních synů. Tahle vina ho následovala dokonce i do hrobu.

Během života pěstoval jen velmi málo skutečných přátelství. V posledních několika letech se lidí stranil a dával přednost samotě, kterou si sám zvolil. Takže jenom pár lidí pociťovalo povinnost zúčastnit se bohoslužby, která se konala v kapli pohřebního ústavu. A ještě méně jich doprovodilo pohřební vůz na hřbitov k uložení do země.

Anna seděla s Davidem pod baldachýnem a upírala pohled na hrstku shromážděných. Několik Delrayových bývalých kamarádů, s nimiž hrával domino. Překvapilo ji, že přišel jeden z Deanových přátel, který jim byl za svědka na svatbě, ale od Deanova pohřbu ho neviděla.

Když Dean zemřel, nepřipadal jí dobré, že Delray s těmito mladými muži přerušil všechny styky, vždyť Deanova odchodu také želeli. Teprve nedávno si uvědomila, že se jimi Delray cítil ohrožený. Nejenomže je nechtěl mít kolem sebe, aby mu Deana připomínali, nepřál si, aby se přiblížili k ní. Považoval každého muže za případného nápadníka, a tudíž za svého rivala.

Jediná přátelská duše, kterou tady na hřbitově měla, byla Marjorie Bakerová. Dokonce ani Jack Sawyer nepřišel. Vymluvil se, že bude mnohem užitečnější, když bude pracovat na ranči, než aby seděl na pohřbu, a že nemá co na sebe. Vrtalo jí ovšem hlavou, jestli tyhle výmluvy jsou skutečným důvodem, proč nešel.

Pastor pronesl několik závěrečných vět, sklapl bibli a přistoupil k sedící Anně a Davidovi. „Budu se za vás a za Davida modlit, Anno.“ Prostřednictvím Marjorie mu poděkovala a bylo po všem.

Během pohřebních obřadů byl David vážný a neobvykle klidný. Projednou potlačil svoji bujnost. Nejspíš jej ohromovala nezvyklost ztišených hlasů a zdušené varhanní hudby, květiny a tlumené světlo a rakev se žlutými chryzantémami.

Anna k němu poklekla a řekla, že je načase, aby odešli, a zeptala se, jestli by se chtěl rozloučit s dědečkem. Podíval se na rakev a zřejmě poprvé si spojil ten podivný ceremoniál, který předtím sledoval, s dědečkem. Zasáhla ho nezměnitelnost smrti, přitiskl se Anně obličejem k rameni a rozplakal se. Pevně ho držela v náruči. Nespěchala na něho a nechala ho, aby se hlasitě a pořádně vyplakal.

Nakonec zvedl hlavu a přejel si hřbetem ruky pod nosem. „Můžeme jít?“ zeptala se.

„Mohli bychom do McDonalda na oběd?“

S posmutnělým úsměvem přitakala, že je to dobrý nápad. Ruku v ruce kráčeli k limuzíně, kterou rodinným příslušníkům poskytoval pohřební ústav. Naneštěstí však dřív, než k ní došli, se přihnal Emory Lomax a zastoupil jí cestu.

Narodil se pod šťastnou hvězdou. Jak jinak by se dala vysvětlit taková neuvěřitelná příhodná náhoda? Je oblíbencem andělů, dobrých vil, skřítků a rusalek. Ať už tohle zařídil kdokoli, měl Emoryho Lomaxe moc v lásce a nešetřil na něm.

Jakmile pastor spustil poslední modlitbu za Delraye Corbetta, Emory sklonil hlavu, ale oči nezavřel a upíral je na zelený trávník. Corbett je mrtvý. Nic lepšího se nemohlo stát. Takže když Connaught a jeho nohsledi z EastParku začali ztrácet trpělivost a požadovali výsledky, Emory jim s potěšením sdělil, že největší překážka, aby získali ten vytoužený pozemek, bude dnes dopoledne pohřbena. Schůzka byla stanovena hned na pozítří. Ocitl se na výplatní listině.

„Amen,“ řekl současně s pastorem.

Kluk brečel. Anna Corbettová ho objímala. Emory se na výraz úcty připojil k rozcházejícímu se shromáždění, aby měla rodina chvilku u hrobu jen pro sebe. Jako ztělesnění slušnosti a ohleduplnosti kráčel k řadě parkujících vozů, hlavu mírně skloněnou, krok pomalý a plný respektu, přitom ve skutečnosti měl co dělat, aby nezačal radostí skákat a metat kozelce.

Stane se hrdinou EastParku. Dostane se mu takových odměn, že i jen ze samotné představy se mu zatočila hlava. Zaznamená ve společnosti přímo raketový vzestup. Vyhne se vší nudné dřině a nýmandům na nízkých pozicích, kteří se s Emory Lomaxem nemůžou měřit.

Banka, její nadutý prezident a jeho nafrčený dědic, ošklivá sekretářka paní Presleyová, ti všichni mu můžou políbit šos. Už je jinde, milánkové. Nic už mu nestojí v cestě.

No, ještě jednu maličkost je zapotřebí vyřídit. Jednu povolenou nitku, která by mohla způsobit velkou trhlinu, je nutno zapošít.

Emory se za slunečními brýlemi zamračil. Nebyl si tak docela jistý, jak by na to měl jít. Mohlo by to být ošidné. Bude to vyžadovat…

Tak usilovně o tom přemýšlel, že málem Annu propásl, když k němu s chlapcem kráčela po boku vysoké šedovlasé ženy. Stoupl si přímo před ně.

„Paní Corbettová.“ Tiskl Anninu ruku v dlaních, hladil ji a popleskával. „Je mi to líto. Tak velice líto.“

Vyslovoval pečlivě, aby jí neuniklo jediné slovo, které mu prýštilo přímo ze srdce. Rozřečnil se, jak ho ohromil a rozesmutnil nečekaný odchod jejího tchána. „Ve chvíli, jako je tato, jsou slova nedostačující.“

Chladně přikývla a pokusila se vyprostit si ruku. Nepouštěl ji, vtiskl jí do dlaně vizitku a sevřel jí kolem ní prsty. „Je velmi důležité, abyste mi co nejdříve zavolala. Budete muset udělat jistá obtížná finanční rozhodnutí, která by se neměla odkládat. Budete potřebovat odbornou pomoc.“

Vytrhla mu ruku a něco naznačila, což mu ta vysoká žena přetlumočila. „Anna vám děkuje. Rovněž říká, že si cení vaší nabídky, ale že Delray zanechal finanční záležitosti v dobrém pořádku.“

Emoryho úsměv zakolísal. „Váš tchán byl pečlivý člověk. Proto také jsem si ho tolik vážil.“

Uštědřila mu další z těch svých povýšených, blahosklonných pokývnutí.

Chlapec ji zatahal za ruku. „Mám hlad, mami. Můžeme už jít?“

Emory by nejradši toho malého prevíta uškrtil, i když se na něho usmál. „Tak prr, synku. My si s tvojí matkou povídáme.“

Bylo tomu ovšem jinak, protože Anna neslyšně řekla sbohem a otočila se k limuzíně, kde jí řidič přidržoval otevřené dveře.

Emorymu vyskočil před očima Connaughtův nasupený obličej tak hmatatelně jako vlny vedra, které stoupaly z chodníku. Začal se v tmavém obleku potit.

„Ehm, paní Corbettoyá,“ vyrazil ze sebe, aby ji zadržel. Potom si uvědomil, že mluví k zádům hluché osoby, natáhl ruku a popadl ji za paži. Okamžitě se mu vytrhla.

„Promiňte, že vás ještě zdržuju. Je vedro, váš chlapec má hlad a vím, že to pro vás byl náročný den, ale některé záležitosti mají přednost… dokonce i před…“ Pokývl směrem k hrobu.

Z Anny netrpělivost přímo čišela. Emory vyhrkl. „Vím, kdo otrávil váš dobytek.“

KAPITOLA TŘICÁTÁ PRVNÍ

Jack si právě v přívěsu na malém propanbutanovém vařiči ohříval konzervu dušeného masa s paprikou, když David zabušil na dveře. „Maminka říká, že máme jídla, že by se najedla armáda, a že se zkazí, jestli ho nesníme, a jestli by ses nechtěl s námi najíst. Chtěl bys, viď, že jo, Jacku?“

Jack sundal pánev z vařiče. „Jistě, děkuju, vyřiď mamince, že přijdu hned.“

„Nemůžeš jít rovnou?“

„Za pět minut.“

Jack ten čas využil, aby si pročísl vlasy a vyměnil košili. Dokonce na sebe nacákal trochu vody po holení. Byla to pošetilost, takhle se parádit, ale už se ani nepamatoval, kdy ho naposledy někdo pozval na večeři.

Když se Anna s Davidem vrátili z pohřbu, stál Jack na žebříku a sundával stará hnízda nalepená pod okapy domu. Se záviděníhodnou svižností David rozrazil dveře, jen co vůz zastavil. „Jacku? Jacku? Co to děláš? Můžu ti pomoct? Byli jsme u McDonalda.“

Jack slezl ze žebříku. „To bylo prima, viď?“

„Jo. Můžu vylízt nahoru?“

„Jenom kousek. Ne moc vysoko. Buď opatrný.“

Anna nebyla tak svěží jako její syn. Vystupovala pomalu a pohybovala se tak, jako by smuteční šaty byly kroužkové brnění. Vypadaly příliš těžké a teplé na toto roční období a na její drobnou postavu příliš velké. Oči jí skrývaly tmavé brýle proti slunci, ale obličej měla strhaný a bledý.

„Jak je vám?“

Naznačila, že je v pořádku.

„Pořádně jste si neodpočinula od chvíle, kdy jste přede dvěma dny odjela do nemocnice. Co kdybyste se šla natáhout. Udělejte si pro sebe celé odpoledne. Dám na Davida ozor.“

Něco naznačila a Jack požádal Davida, aby mu to přetlumočil. Jednou rukou se držel žebříku, druhou si zastínil oči proti oslepujícímu slunci. „Říká, že je to od tebe moc milé, ale že se musím ze všeho nejdřív jít domů převléknout.“

„To není špatný nápad.“ Popadl chlapce v pase a sundal ho. „Běž se převléct a pak sem za mnou přijď, připravený k práci. Souhlas?“

„Souhlas, Jacku.“

„A ne abys nechal oblečení poházené po celém pokoji, dej je mamince na hromádku.“

„Udělám to tak.“ Hnal se dovnitř a dveře za ním s bouchnutím zapadly.

„To by bylo něco, mít zase tolik energie,“ poznamenal Jack, když znovu přistoupil k Anně. Přikývla a s úsměvem pohlédla za chlapcem. Sundal si klobouk a kapesníkem si otřel čelo. „To je vedro, co? Neškodilo by, kdyby trochu sprchlo.“

Samé banality. Nevěděl ale, co by jiného měl říct. Chtěl ji utěšit kvůli Delrayovi, ale to jsou zrádné vody, to už věděl. Chtěl se zeptat, jak proběhl pohřeb, ale mohla by mu odpovědět, že když ho to zajímá, tak tam měl jít. Ani do tohohle nejlíp nevrtat. Tudíž se hovor zúžil na nejapné poznámky o počasí.

Po celé dopoledne, kdy byl zabraný do práce, přemítal o tom, co by měl udělat. Dospěl k názoru, že až přijedou z pohřbu, měl by už být pryč. Měl by bez dalšího vypadnout. Žádné loučení. Žádné vysvětlování, proč odchází, a především proč vůbec přijel. Možná jenom krátký vzkaz, že jim přeje všechno dobré a adios.

To by byl chytrý tah. Ale krucinál, nemůže se vypařit den, kdy pohřbili Delraye. Herboldové měli na jejího tchána spadeno, ale Delrayova smrt ještě neznamenala, že jsou Anna s Davidem mimo nebezpečí. Nemůže odjet. Ne, dokud nebudou Cecil a Carl bezpečně za mřížemi.

Ale to na sebe pořád ještě nemusíš plácat Old Spice a hnát se na večeři, na kterou tě pozvala, dohadoval se sám se sebou, když vcházel zadními dveřmi a div si nesrazil vaz, jak zakopl o práh.

V kuchyni David prostíral. Anna také vypadala trochu rozčileně a zaměstnávala se tím, že stavěla misky a talíře s jídlem na starobylý příborník. Naznačila Jackovi, aby se obsloužil sám jako u švédského stolu, a podala mu talíř.

Žasl nad velkorysostí lidí, s nimiž se Delray ani nepřátelil. Nikdy nic podobného téhle sousedské solidárnosti nezažil. Nandal si bramborový salát a nakládané okurky, pečené fazole a v medu pečenou, hřebíčkem provoněnou šunku a ve vzpomínkách se zatoulal k matčině smrti.

Vyrostl v Baytonu, na druhé straně zátoky, co je Galveston. Matka je živila tím, že pracovala deset a víc hodin denně v čistírně. Když přišla domů, rychle něco snědla a šla do postele, někdy se uplakala do spánku. Jedna z jeho nejranějších vzpomínek byl pocit bezmoci, že nedokáže matce v jejím zřejmém trápení ulevit.

O nedělích, kdy měla jediný volný den, si přispala, pak trochu uklidila a nakoupila potraviny a brzy ulehla, aby byla pro nadcházející týden vyspaná do zásoby. Ubíjející lopota neposkytovala mnoho času na něco jiného. Málokdy dělali něco jen tak pro zábavu. Většinu jejich času zabírala snaha přežít.

Pak se jednou ráno vzbudil a našel ji v posteli mrtvou. Zavolal policii, která přivolala koronera, a ten zařídil, aby tělo odvezli. Obvyklá pitva odhalila, že jí v mozku praskla výduť a bezprostředně ji zabila. Bez velkých cirátů ji uložili k věčnému spánku.

Jeho táta se objevil asi po týdnu.

Jack nevěděl, kde by ho mohl zastihnout, aby mu dal vědět, že jeho žena zemřela. Na poslední adrese, kterou Jackova matka od něho měla, nebyl, a tak se doma zastavil náhodou při jedné ze svých občasných návštěv.

Jeho otec byl o pouhých patnáct let starší než Jack, jeho žena byla o deset let starší. Byl mnohem pohlednější než ona a dělalo mu kruté potěšení, že jí to často připomínal. Jackovi řekl, že je výsledkem mladické nerozvážnosti. „O jedné sobotní noci jsem měl vlčí mlhu a koukal sem na ni brejlema, co mi nasadila whisky,“ řekl mu otec. Když se dověděl, že je těhotná, oženil se s ní, ale tím podle něho jeho povinnosti končily.

Kdykoli je poctil svojí návštěvou, Jack ve své dětské nevinnosti doufal, že zůstane. Vyšel si s Jackem ven. Smál se. I matku přiměl k úsměvu. Jack ji v noci slýchal, jak se hihňá, a věděl, že je šťastná, že je s ní jeho táta v posteli.

To štěstí ale nikdy dlouho nevydrželo. Po pár dnech začaly nevyhnutelné hádky. Táta vykládal o ženských, s nimiž se vyspal, když byl pryč. Nebylo to žádné plané vytahování. I mezi místními ženami měl přítelkyně. Volávaly k nim domů a ptaly se na něho potom, co odešel. Někdy se opil a hrozně vyřvával. Párkrát zavolali naštvaní sousedé policii, která přijela a uklidnila ho. Jack si přál tátu, jako měly ostatní děti. Chyběl mu, když byl pryč. Život byl ale mnohem klidnější a předvídatelnější, když se nezdržoval doma. Přestože jeho matka zemřela mladá a nešťastná, jediný, kdo nad její smrtí plakal, byl Jack. Pokud otec vůbec někdy zašel na její hrob, pak se to Jackovi nedoneslo. Když se dostavil domů a zjistil, že Jack osiřel, znovu odešel a řekl synkovi, který se ze všech sil snažil být statečný, že musí dotáhnout nějaký obchod. „Pak se vrátím nadobro. Slibuju.“

Nevrátil se půl roku. Mezitím už stát umístil Jacka do náhradní rodiny.

Když jeho matka zemřela, nikdo nedonesl domácí koláčky ani kokosové dorty podobné těm, co stály u Corbetových na příborníku. Nikdo nepodal Jackovi pomocnou ruku. Jediná ruka, která se k němu natáhla, byla otevřená dlaň domácího, který požadoval činži, již nemohl zaplatit, protože otec si při odchodu odnesl všechny peníze s sebou.

„Já rád tady to mechové, jak jsou v tom mandarinky a ananas. Zkus to, Jacku.“

Na Davidovo doporučení ochutnal ovoce zalité želatinou a bylo to dobré.

Všechno to bylo dobré – doma uvařené jídlo, útulné prostředí. Jenom jedno se do toho obrazu nehodilo: mohl se našlechtit, jak chtěl, nic to neměnilo na skutečnosti, že on sem prostě nepatří. Nezapadal sem a byl takový zatracený blázen, že předstíral, byť jenom jeden jediný večer, že ano.

Tenhle dům mu nepatřil. Chlapec nebyl jeho. Neukládal ho do postele a neposlouchal, jak se modlí, a pak neulehl do postele s tou ženou. Neboť ani ona mu nepatřila, a nikdy patřit nebude. O tom byl přesvědčený.

Přesto se však na ni pořád musel dívat. Jeho pohled přitahoval její oči jako magnet, až to začalo dráždit Davida, který několikrát zabušil na stůl a zakňoural: „Mami, mluvím s tebou.“

Odpolední spánek jí ohromně prospěl. Do unavených modrých očí se jí opět vrátila jiskra, do tváří trochu barvy. Ze smutečních šatů, které jí moc neslušely, se převlékla do džin a rypsového trička s holými zády. Tričko bylo přiléhavé, ale vlasy měla rozpuštěné, vlnily se jí na ramenou, kdykoli pohnula hlavou. Rty se jí leskly něčím růžovým.

Moc špatný nápad, dívat se jí na rty.

„Můžu odejít, Jacku?“

„Cože?“ Roztržitě se otočil k Davidovi, který svoji otázku zopakoval. „Neměl bys požádat o svolení maminku?“

„Vždycky jsem se ptal dědy.“

Jack pohlédl na Annu, která Davidovi řekla, že může odejít od stolu. Odešel se do obývacího pokoje dívat na televizi. Přes Anniny protesty jí Jack pomohl uklidit zbytky a naskládat nádobí do myčky. Když to bylo hotovo, zamířil k zadním dveřím, že poděkuje a odporoučí se.

Avšak pokynula mu, ať ji následuje do pracovny, kde zapnula počítač. Jack se posadil jako předtím rozkročmo na židli otočenou opěradlem dopředu, aby viděl na obrazovku počítače a Anna aby mu viděla do obličeje. Napsala: „Potřebuji, abyste mi poradil.“

„Dobrá. Spusťte.“ To slovo ji trochu zmátlo. Usmál se řekl. „To znamená ‚do toho‘.“

Delray mu vysvětlil, jak nedoslýchaví musejí rozlišovat odpovídající použití, když má slovo několik významů nebo možných použití. Anna ovládala jazyk skvěle, málokdy se dostala do úzkých.

Na obrazovce si přečetl: „Přečtěte si, prosím, toto a řekněte mi svůj názor.“ Vytáhla ze složky nějaký dopis a podala mu ho.

Měl hlavičku místní dřevařské společnosti. Z dopisu plývalo, že by chtěli částečně vykácet Corbettovy zalesněné pozemky. Společnost chtěla za dřevo zaplatit konkurenční tržní cenu a odhadovali, že by se částka mohla pohybovat kolem patnácti tisíc dolarů. Když si tuhle pasáž přečetl, tiše hvízdl.

Zatímco četl, Anna napsala: „Delray by na to ani nepomyslel. Nechtěl nic měnit. Nechtěl v lese kácet, a zvláště ne, aby tam kácel někdo jiný. Co si o tom myslíte?“

Jack si promnul zátylek. „No, tady stojí, že na místo vykáceného lesa vysázejí nové stromky, čímž zůstane všechno v rovnováze. Zaplatí vám za dřevo a udělají všechnu práci. Než smlouvu podepíšete, měl by ji vidět právník, ale co můžete ztratit kromě stromů?“

Napsala: „Bez stromů můžu žít. Nemůžu žít bez peněz. Lomax byl na pohřbu.“

„Ten sup.“

„Přesně tak,“ napsala. „Mám strach, že na mě bude tlačit, když nebudu souhlasit s prodejem pozemků EastParku. Musím začít splácet půjčku. Když vypadá trh s hovězím, jak vypadá…“ Pohlédla na Jacka, jestli sleduje, co tím chtěla říct.

„Žít se z toho dá, ale na víc nevynáší.“

„Tím prodejem dřeva bych získala trochu potřebných peněz,“ napsala. „Podobné nabídky Delray odmítl. Když ale nějaké dřevo neprodám, mohla bych přijít o všechny pozemky. Podle mého by to byl dobrý tah.“

Jack se na ni usmál. „Dámo, vy moji radu nepotřebujete. Ve skutečnosti bych si měl nechat od vás poradit se svými finančními záležitostmi já.“

Zasmála se a byl to líbezný zvuk. „Zítra jim zavolám,“ napsala. Pak se zatvářila ustaraně a napsala: „Je to ode mě špatnost, že jdu proti Delrayovým přáním, a to v den jeho pohřbu? Ten dopis je už týden starý. Když jim neodpovím, mohli by nabídku stáhnout.“

„Vy jste tady teď šéf, Anno. Obhajovat způsob, jakým vedete ranč, je to poslední, co byste měla dělat. Zvláště přede mnou. Mně nepřísluší posuzovat, jak si lidé zařídí život.“

Dlouze mu hleděla do očí, pak se otočila ke klávesnici. „Jaký je váš příběh, Jacku?“

Zatrpkle se usmál. „Nemám žádný.“

„Každý nějaký má.“

„Já ne. A v žádném případě není moc zajímavý.“

Podle toho, jak se zatvářila, poznal, že mu to nevěří. Vyrozuměl z toho ještě něco dalšího – že i když se potkali ani ne před čtrnácti dny, dost dobře ho zná. Její hluchotu jí vynahradila vnímavost člověka, který ztratil jeden z pěti smyslů. Zatímco slepí obvykle lépe slyší a mají citlivější hmat, Anna dokázala neuvěřitelně nahlédnout do lidských myšlenek.

Četl slova, která se objevovala na modré obrazovce počítače: „Odejdete, viďte?“

Znakovou řečí odpověděl: „Ano.“

Očima utkvěla na jeho rukou, potom rtech, pak očích.

Může to být ani ne hodina, den nebo dva, případně týden, než bratry Herboldy buď chytnou, nebo zabijí. Ať to bude kdykoli, on potom odejde. Odchod, to bylo předem dané zakončení. Nemohl zůstat.

Netěšil se na to. Když sem přišel, nepočítal s tím, že naváže tak osobní vztahy. Nevyměnil by tu zkušenost, že poznal Delraye, Annu a Davida, za nic na světě. Všichni dohromady i každý zvlášť na něho zapůsobili, to nemohl popřít. Díky nim bude mít pár pěkných vzpomínek, které si vezme s sebou. Většině lidí by to nepřipadalo nijak moc, ale pro Jacka Sawyera to bylo hodně, opravdu hodně. Bylo to to nejlepší, v co mohl doufat.

Anna mu položila jednoslovnou otázku. Nerozpoznal ten znak, ale dal se bezpečně uhodnout.

„Kdy? Brzy, Anno.“

Sklopila oči, ale jen nakratičko. Maličko stáhla koutek úst, vysvětlil si to jako lítost. Pak se otočila ke klávesnici a napsala: „Udělal byste pro mě něco, než odejdete?“

„Samozřejmě. Neodešel bych a nechal vás ve štychu. Sepište seznam úkolů a já se postarám, aby bylo všecko hotovo, než –“

Mávnutím ruky ho zarazila. „Ne, laskavost,“ napsala. „Osobní laskavost.“

KAPITOLA TŘICÁTÁ DRUHÁ

„Povím ti, co si myslím.“ Cecil nabodl kapesním nožem nakládanou zeleninu a vytáhl ji ze sklenice. „Myslím, že bychom měli na delší dobu zalehnout a zůstat zalezlí.“

„Jak dlouhou si představuješ tu delší dobu?“

„Několik dní. Možná dokonce týden.“

„Týden? Proboha! Jsi snad pitoměj, nebo ses rovnou zbláznil?“

„Vyslechni mě, Carle. Měli bychom nechat situaci uklidnit, než se hneme dál. Chceš taky?“

Cecil nabídl Carlovi cibuli napíchnutou na noži. Carl se doslova otřásl. „Ne, hergot. Smrdí to jak nemytý nohy. Ostatně, kdo naplánoval jídlo?“

„S Connií jsme tady průběžně dělali zásoby potravin, jak jsme na co natrefili. Nic, co by se mohlo zkazit. Protože jsme nevěděli, jak dlouho tady budem, a lednička tady není.“

„Do háje,“ zamumlal Carl a napil se z plechovky vlažného piva.

Během dne se jeho nálada změnila z mizerné na ještě mizernější. Ten srub, kde lišky dávaly dobrou noc, patřil někomu, koho znala Connie, nějakému švagrovi sestřenice nebo tak nějak nesmyslně. Když to začala vysvětlovat, Carl ji umlčel.

To, jak chatu popisovala, neznělo moc slibně. Nečekal, že tam najde nějaké zvláštní vybavení, ale přece jen si říkal, že třeba bude příjemně překvapený.

Naneštěstí ta barabizna odpovídala tomu, jak málo od ní očekával, a ještě to předčila. Přijeli včera pozdě v noci, ale ani tma nedokázala skrýt, jaké má srub nedostatky. Nebyl o moc obyvatelnější než rybářská chata, o kterou se několik dní před přepadením banky dělil s Myronem.

Ta loupež, to bylo jediné, co mu dělalo radost. Alespoň tohle z Cecilova plánování vyšlo. Nespočítali sice všecky peníze, ale odnesli si z banky víc, než Carl předpokládal. Zatraceně, škoda to dělit na čtyři díly. Sedět na takové kupě prachů, to ho přímo svrběla ruka, aby začal utrácet. Je teď bohatý. Za peníze se koupí moc, úcta a strach. Lidé poznají, kdo je Carl Herbold. Odteď ho budou brát na vědomí. Starým i novým nepřátelům se rozklepou kolena, kdykoli uslyší jeho jméno. Peníze v ruce jsou stejně účinné jako meč. Carl měl v úmyslu mávat jimi nemilosrdně a srazit každého, kdo by se mu postavil. Po celý život se musel podřizovat jiným, většinou pitomcům. Takže už nikdy víc.

Těžko ale uvěřit, že je boháč, který za sebou zanechává roztřesené ustrašence. Podívejte se na něho. Jí tady studené vepřové s fazolemi v dusné špinavé chajdě o jedné místnosti, ve které před nedávnem chcípnul nějaký kojot nebo co a zbyl po něm nevypuditelný smrad. Je stavěný na lepší život, než je tohle, a chce ho spíš dřív než později.

Zmačkal v ruce prázdnou plechovku od piva. „Proč čekat tak dlouho, Cecile?“

„Protože kdejakej polda v okruhu pěti set mil nás hledá.“

„Auťák je čistej,“ namítl Carl. Vyměnili vozy patnáct mil od banky. Connie nechala druhé auto stát na odpočívadle pro náklaďáky, kam po čtyřiadvacet hodin denně zajížděly vozy a zase odjížděly, s tím, že takhle si vozu nikdo nevšimne. „Tohle auto hledat nebudou, Cecile. Jestli jsi mi nelhal.“

„Co kdybys mu dal pokoj?“ vložila se do toho Connie.

„Co kdybys mi políbila zadek?“ odsekl Carl.

„Auto je čistý,“ zasáhl rychle Cecil. „Stejně tak poznávací značky. Ale na cestě budem nechráněný. Někdo nás pozná. Omezit riziko, to je chytrý.“

„To jsou mi řeči, brácho. Okruh, omezit riziko, moc koukaš na televizi.“ Píchl palcem směrem ke Connii. „Nebo jsi to pochytil od ní?“

„Já jenom říkám, že bysme měli zůstat tady, dokud nás budou ukazovat v televizi po celém státě,“ odpověděl Cecil. „Nechceš broskev, zlato?“

Nabídl plechovku kořeněných broskví Connii. Umělohmotnou lžicí jednu vylovila, pak ji uchopila do prstů. Významně se usmála na Carla a zakousla se do ní, doslova vysála dužinu broskve ze slupky. Po bradě jí stekla šťáva. Ta symbolika mu neunikla a došlo mu, že to udělala záměrně.

Se smíchem si setřela lepkavý sirup hřbetem ruky, potom čtveračivě dloubla Cecila do břicha tmavofialově nalakovaným nehtem. „Od té doby, co se s tebou scházím, jdou moje způsoby u stolu do háje. Máma by z toho dostala hysterický záchvat.“

Carl se mračil do konzervy vepřového s fazolemi. Předstíral, že to, jak předtím vyjel na Cecila, byl jenom žert, ale myslel vážně každé slovo. Během toho přepadení jim byla tahle potvora k užitku. Pomohlo, že měli někoho uvnitř, to je jistý. Ukázala, co v ní vězí, tím, jak vyprovodila toho poldu do království nebeskýho, ani o tom se nedá pochybovat.

Ale to poslední, co parta chlapů potřebuje, když jsou na útěku, je nějaká taková Connie Skaggsová, která má v jednom kuse nějaký přípodotky. Tahle má pusu proříznutou víc než většina ostatních a nebojí se říct, co si myslí. Dokonce ještě víc ho zneklidňovalo, že se nebojí jeho.

Vrazil umělohmotnou lžíci do plechovky s masem a se zaklením ji s hlasitým bouchnutím postavil na stůl. „Už nebudeš, Carle?“

Pokynul Myronovi, ať si poslouží. Myron právě vyškrábal do posledního kousku plechovku ravioli a teď olizoval lžíci. Ještě předtím zhltnul krabičku sardinek. Teď se pustil do fazolí.

Fakt k podělání, zanadával Carl v duchu. Měl by mít na klíně nějakou seňoritu s prsama, co můžou člověku vypíchnout oči, přihýbat si whisky nebo tak a kouřit drahý doutník. Místo toho trčí tady v téhle smradlavé, bohem zapomenuté boudě uprostřed ničeho. Za společníky má zbabělého bráchu, holku, která není nic, čím by se člověk mohl chlubit, a kreténa, který žere jako prase.

Nelíbilo se mu ani, jak se Cecil ujal velení. Kdo ho ustanovil za krále a vládce? Connie. Jo, ta nacpala Cecilovi do hlavy spoustu nesmyslů, kdo jako by měl být šéf.

Carl věděl, jak snadno se dá Cecilem manipulovat. Connie na něho hrála jako na housle. Snadno si dal namluvit, že je statečnější a chytřejší než ve skutečnosti.

Až přijde ta pravá chvíle, Carl ho srovná.

Mezitím bude hrát s sebou. Roztrhl zuby sáček solených oříšků, vyplivl kus celofánu a nasypal si je do dlaně. „Další věc mi není v tom tvým plánu jasná, Cecile, a to proč jedeme touhle cestou. Máme namířeno na jih. Jestli se dobře vyznám v zeměpisu, tak když vyjedeš ze severovýchodního Texasu, neměl bys zamířit na jihozápad, když chceš skončit v Mexiku?“

„Tam není dost míst, kde se člověk může schovat,“ zamumlal. Connie mu nacpala broskev do úst, a tak mluvil s plnou pusou.

„Můžu taky dostat?“ zeptal se Myron. Connie zaváhala, pak mu přišoupla konzervu přes stůl. Hrábl kostnatými prsty dovnitř a vylovil broskev. „Kristapána!“ vřískla. „Ty vycmrdlej debile! Teď se můžou zahodit! Myslíš, že je teďka budu jíst?“

„Zavři zobák,“ zahřměl Carl. „Nemůžu přemejšlet, když začneš takhle mlít pantem. Cos to říkal o místech, kde se dá schovat?“

„Kdybychom si to namířili přes západní Texas, mohli by nás zahlídnout z letadla nebo z vrtulníku.“

„Je tam míň měst, míň poldů.“

„Není se tam kam vrtnout. Samá otevřená planina, kde jsou jen křoviska a zajíci. Kromě toho čekají, že se touhle cestou pustíme.“

Carl se sesul na židli, jako by ho to zdolalo. „Nejdřív plno chytrejch slov, a teď je z něho odborník na to, co si myslí policie. No teda, Cecile, udělals na mě dojem. Na tebe ne, Myrone? Nedělá na tebe dojem, jak tadyhle brácha všechno promyslel?“

„Jasně, Carle.“

„Nech toho, Carle. Jenom jsem myslel –“ ohradil se Myron.

„Proč ho nenecháš domluvit?“ Connie probodávala Carla pohledem, tvářila se vzdorovitě a pevně tiskla rty. „Mohl by ti to vysvětlit, kdybys na minutku zmlknul.“

Vztek se v něm vzmáhal a ve chvilce dosáhl bodu varu. Každou žilkou mu proudila zlost jako láva. Snadno mohl Connii zakroutit krk, ale potlačil tu vražednou chuť a záměrně promluvil tiše a vyrovnaně. „Nikdo mi nebude říkat, abych zmlknul. Speciálně ne nějaká rajda. A už vůbec ne, když mluvím se svým bráchou.“

Nadávka ji nevyvedla z míry, založila si ruce a postěžovala si: „Tohle má bejt ta sranda? Dobrodružství. Není mi jasný, proč musí bejt v jednom kuse tak naštvanej.“

„Nejsem naštvanej,“ namítl tiše. „Myron mě už mockrát viděl naštvanýho a teďka nejsem naštvanej. Myrone, vypadám naštvanej?“

Myron vyplivl pecku z broskve na stůl. Vzal Carlovu otázku vážně a zamyšleně se na něho zadíval. „Dalo by se říct, že jo, Carle.“

Cecil jim přetrhl řeč. „Nechte toho, proboha, oba dva. Connie, drž se zpátky. Carle, vyslechni si můj plán. Jestli se ti to nebude zdát, tak si o tom promluvíme. Souhlasíš?“

„Jo, jo, souhlasím. Jako v těch zatracenejch Spojenejch národech.“ Carl rozpřáhl ruce a naznačil, že má starší bratr slovo.

„Říkám, abychom jeli rovnou na jih až k moři. Tam bychom se potom drželi při pobřeží celou cestu až do Corpus Christi, pak to vzali ostře doprava a překročili hranici někde v okolí Lareda.“

„Vzít to přes východní Texas?“

„Mohli bychom nějak proklouznout přes louisianskou státní hranici.“

„Východní Texas nemám rád, brácho. Měl bys vědět proč.“

„Kvůli našemu nevlastnímu fotrovi a tomu nesmyslu s McCorkleovou?“ Se smíchem pohlédl na Connii a zamrkal. „Měli bychom ho zasvětit do našeho tajemství?“

Carl se obrnil trpělivostí, ve všech kostech cítil, že to, co uslyší, se mu nebude líbit. „Tajemství?“

„Delray je v nemocnici, je na tom zle. Mohl by každou chvíli umřít, jestli se tak už nestalo.“ Cecil se takhle nezubil od chvíle, kdy dostal do postele první nevinnou holku.

„Jak to víš?“

„Zajel jsem ho navštívit.“

„Cože? Kdy?“

„Den před tou loupeží.“

„Proč?“

„Abych všem pořádně zamotal hlavu. Taky že to zabralo. Jako kouzlo.“

Pověděl Carlovi o svém husarském kousku a převyprávěl mu, jaký výstup ztropil v nemocnici. „Na to taky skočili. Každý podělaný slovo mi uvěřili. Dokonce jsem si opatřil kurátorku.“ Znovu zamrkal na Connii. „Ten polda zavolal na číslo na vizitce, kterou jsem mu dal, a dostal k telefonu Connii. Povykládala mu, jaký jsem hodný chlapec. Teďka už bude vědět svý, co, zlatíčko? Nejspíš –“

„Ty idiote pitomá!“

„Co?“ Cecil prudce otočil hlavu a zadíval se na Carla, který se na něho zle mračil.

„Říkala jsem ti, že se naštve,“ podotkla Connie a studovala přitom ulomený nehet.

„Vyšlo to bezvadně, Carle.“

„Kdekterej policajt odtaď po Brownsville je ve střehu!“ zařval. „Chtěl jsem, aby si mysleli, že ani nevzdechnem po Bleweru a Delrayovi a tom všem. A teď ty… kristepane, ty jseš blbec!“

„Nenadávej mu do blbců!“

„Mlč, Connie!“ zařval Cecil. Otočil se ke Carlovi a řekl: „Jsem tvůj starší bratr a už mám toho tvýho nadávání plný zuby. Byl to skvělý plán a vyšel.“

„Vyšel tak, že všichni kolem Delraye a Deana –“

„Dean je mrtvej.“

„Mrtvej?“

„Už kolik let. Vdova po něm a kluk bydlej s Delrayem.“

„Vona neslyší.“ Carl se po Connii pronikavě podíval. „Je to tak,“ prohlásila tónem, který v něm vzbudil chuť jí jednu vrazit. „Je hluchoněmá.“

Carl tu informaci v duchu zpracovával. „A co Hardge? Zaslechls o něm něco?“

„Nic. Pravděpodobně už bude mrtvej. Tak vidíš. Nic se nestalo.“

„Zapomněls na toho převlečenýho chlapa.“ Cecil sjel Connii pohledem, jako by sdílel Carlovu chuť jí nafackovat. „Klidně už může vědět všechno, Cecile,“ vyhrkla na svoji obranu.

„Jakej převlečenej chlap?“ chtěl vědět Carl.

„Byl na ranči a snažil se vydávat za honáka.“

„Jak můžeš vědět, že není?“

„Mám takový tušení,“ odpověděl Cecil. „Ostrej chlap, však víš. Možná měli nahnáno, že by ses tam mohl po tom útěku ukázat, a tak tam někoho přidělili, aby měl oči otevřený.“

„Od FBI?“

„Co já vím? Možná jo. Sledoval mě ven z města, ale já mu nedal důvod k podezření, takže to otočil zpátky do Bleweru. Přisámbůh, Carle, nemáme se čeho bát.“

Carl se přinutil ke klidu. „Podle všeho máš pravdu. Mrzí mě, že jsem tak vyletěl.“

Cecil se uvolnil a tiše se zasmál. „Všichni jsme trochu nervózní a přetažený, ale měl by ses líp ovládat, bráško.“ Carl nasadil odzbrojující úsměv. „To mi nikdy nešlo. Do dneška ne.“

„Tak dobře. Můžu ti dopovědět, kudy pojedem?“

„Poslouchám.“

Cecil znovu vylíčil celý plán. „Až odtud vypadnem, čekají nás dva dny nepřetržité jízdy. Maximálně.“

„Maximálně dva dny.“

Cecilovi se vrátila sebedůvěra, natáhl se přes stůl a šťouchl Carla do ramene. „Mexiko nikam nezmizí, slibuju.“

Jestli Carl nemohl něco vystát, potom to, aby s ním někdo mluvil shovívavě, a od takového poseroutky jako Cecil to bylo zvlášť urážlivé. Ale přinutil se k úsměvu.

Přesvědčený, že má navrch, se Cecil mohutně protáhl. „Do té doby odpočívej a užívej si, že jseš venku z vězení. Máme tady veškerý pohodlí.“

Objal Connii a přitáhl ji k sobě. Vrhla na Carla další lišácký pohled, přitulila se k Cecilovi a přejela mu rukou přes košili až k opasku. Tmavofialovými nehty koketně zaťukala na přezku opasku, než zajela rukou za něj.

Cecil zrudl, omluvil je a vyšel s ní ven.

Carl je sledoval, jak odcházejí a zamumlal: „To ty tady máš veškerý pohodlí, brácho.“

KAPITOLA TŘICÁTÁ TŘETÍ

Jack si znovu přečetl, co Anna napsala do počítače. „Laskavost?“ Naznačila, že jde o osobní laskavost. Nechtěla po něm, aby udělal práci, kterou by dokázal odbýt každý najatý dělník. Slovo osobní posunulo její prosbu do jiné kategorie. Napovídalo všemožné činnosti důvěrného charakteru. Odkašlal si. „No, jistě, vypomůžu vám, co jen budu moct.“

Klávesnice se rozcvakala. Přečetl si: „Chtěla bych vás vyfotografovat.“

S úlevou se tiše zasmál. Nebo možná rozčarovaně. Nebyl si tak docela jist, jak tomu je. „Chcete si udělat moji fotku? Proč? K čemu?“

Zvedla se ze židle a z knihovny přinesla album, ale ne totéž, co mu ukazovala předtím. Položila je před něho a napjatě čekala, až otevře kožené desky. Na černém papíru byla připevněná první fotografie skupinky dětí, které si zaujatě hrály u postřikovače trávníku. Spršky vody prozařovalo slunce a odráželo se v kalužinách, ve kterých se děti cákaly. Stejně jako na jejích jiných fotografiích zaujal kontrast mezi světlem a stínem. Touto technikou zachytila nespoutanou radost, která vyzařuje jen z velmi malých dětí, zatímco problémy, čekající na ně v dospělosti, se už rýsují opodál.

Pozadí druhé fotografie tvořila drsná prkenná stěna, před níž naproti sobě seděli dva starci, mezi sebou obrácený sud, na němž hráli domino. Bílé tečky na černých kostkách ostře vystupovaly. Jeden z hráčů byl černý, druhý bílý.

Na dalším byly ruce nějakého dělníka. Jenom dlaně, spojené v misku. Pokryté špínou. Pod ulámanými nehty měl hlínu a zažrala se mu do rýh mozolnatých kotníků. V dlaních ležela jediná dokonalá bílá růže.

Silueta ženy usazené v dřevěném houpacím křesle u otevřeného okna. Průsvitné záclony nadouvající se do pokoje. U prsu měla dítě. Hlavu skloněnou. Tmavé vlasy jí kryly tvář a padaly na bledé prso. Anniny vlasy. Annino dítě. Annino prso.

„Proboha, Anno… proč… proč jste…“ Zavrtěl hlavou a přitom pracně shledával slova. „Proč se tomu nevěnujete profesionálně? Nevím nic o fotografiích, ale tyhle jsou velice dobré. Že mám pravdu? Ukázala jste je někdy někomu, kdo by s nimi mohl něco udělat?“

Otáčel stránky alba a znovu si každou fotografii bedlivě prohlížel. „Jsou výmluvné. Každá něco sděluje. Něco podstatného, a… a hmatatelného. Jsou příliš dobré na to, aby se schovávaly v albu. Lidé by je měli vidět a těšit se jimi.“

Udělal jí tím, co řekl, radost, to bylo vidět. Vrátila se k počítači. „Přemýšlela jsem o tom, prodávat je na plakáty. Na pohlednice. Takové věci.“

„Ano. Proč jste to neudělala? Co se stalo?“ Lítostivě se usmála, maličko pokrčila rameny a napsala: „Okolnosti. Deanova nemoc. Potom David. Potom –“

Položil jí dlaně na ruce, takže jí na klávesnici znehybněly. „Delray vás nepovzbuzoval, takže jste uklidila fotoaparát na půdu a snažila se na fotografování zapomenout.“

„Ano.“ Napsala. „Pokoušela jsem se zapomenout, ale nedokázala jsem to. Je to pořád tady.“ Přitiskla si pěst na srdce. „Možná kdybych nebyla hluchá a dokázala se vyjadřovat jinak, tak by to pro mě tolik neznamenalo. Mám toho tolik na srdci a tohle je nejlepší způsob, který znám. Chci začít znovu. Tentokrát bych chtěla zkusit svoji práci prodávat. Anebo se o ni alespoň podělit s jinými.“

„Jděte do toho.“

„Nejdřív potřebuji větší kolekci. Možná mi to zabere měsíce, možná i rok, než dám dohromady kolekci, která někoho zaujme tak, aby ji koupil. Ten snímek Davida se mnou je poslední, který jsem udělala. To je už pět let. Potřebuji se do toho dostat. Nebude to snadné, ale jestli s tím mám někdy znovu začít, pak musím teď. Dovolíte mi, abych začala vámi?“

„Souhlasím se vším, co říkáte. Není vhodnější doba, než začít hned. A jste talentovaná. To je zřejmé. Byla by škoda, kdybyste do toho neskočila rovnýma nohama. Jelikož je ale pro vás tahle kolekce tak důležitá, proč byste v ní proboha chtěla mít moje snímky?“

„Máte zajímavý obličej,“ napsala.

„To má vousatá dáma v cirkusu taky. Její snímky byste nechtěla, viďte?“

„Myslím to vážně,“ napsala. „Váš obličej toho tolik vypovídá.“

Zasmál se. „Vypovídá hlavně o tom, že si potřebujete dát prohlédnout oči.“

Avšak nespouštěla z něho pohled a soustředěně mu hleděla do obličeje. Smích ho rychle přešel. Dokonce se přestal i usmívat, protože si otočila židli a posunula se kupředu. Pak zvedla ruce a položila mu dlaně na tváře. Dotýkala se ho lehounce, téměř neznatelně, a přece to pociťoval tak silně, jako by mu přitiskla na tváře rozžhavené značkovací železo.

Sledoval pohyb jejích očí, jak klouzaly po rysech jeho obličeje. Když naklonila obličej na jednu nebo na druhou stranu, její vlasy mu pohladily ruce. Prsty svíral opěradlo židle tak pevně, až mu dřevěněly, kotníky mu musely jistě zbělet, ale nepodíval se. Nepohnul se z obavy, že by tak porušil nějaké kouzlo, které ji přimělo, že se ho chtěla dotknout. Viděl svůj odraz v panenkách jejích očí a vrtalo mu hlavou, co pro všechno na světě vidí v jeho obličeji tak úchvatného.

Ale nechal ji, ať se na něho dosytosti vynadívá. Neřekl slovo. Neodtáhl se. Zůstal bez pohnutí. Nepohnul by se ani za nic.

Ještě trošku si poposedla až na samotný okraj židle a natáhla prsty k jeho očím. Začala s vějířovitými vráskami, které se mu rozbíhaly od koutků očí, prozkoumávala je špičkami prstů. Když ohmatala obočí a kolmou vrásku mezi ním, zlehounka přejela prsty po jeho výrazných lícních kostech. Ukazováčkem mu přejela po nose od kořene po špičku.

Uchopila do dlaní jeho bradu jako předtím, tentokrát však stiskla spodní čelist a palce jejích rukou se setkaly uprostřed jeho brady těsně pod spodním rtem. Přejela po čelisti nejdřív jedním palcem, potom druhým, načež se znovu uprostřed setkaly, to však už jen krátce. Pak ruce rozpačitě odtáhla, sevřela je v pěst a podepřela si jimi bradu jako děcko, které přistihli, že provádí nějaké uličnictví.

Srdce mu bušilo jako splašené. Ne proto, že by mimořádné erotické zážitky byly pro něho něco nového. To nebyly. Přišel o panictví v prvním ročníku střední školy s třídní flundrou při školním plese, jediném, na kterém kdy byl. Během ploužáku ho odtáhla z tělocvičny vyzdobené karafiáty a fábory z krepového papíru. Našli si opuštěnou, tmavou chodbu, a než Bee Gees dozpívali, že nikoho už víc nečeká nebe, měl to Jack odbyté.

Jednou, když obsluhoval u baru na plese debutantek, udělala mu to ústy dcera nějakého multimilionáře, která by mohla v téhle disciplíně usilovat o zlatou medaili.

Kansas City, během laserové show skupiny Pink Floyd, mu nějaká dívka, kterou ani předtím ani potom nikdy neviděl, rozepnula džíny, jednou rukou ho dráždila a druhou kouřila marihuanovou cigaretu.

Billingsu splnil představy jedné jezdkyně tím, že to dělali na koňském hřbetu a do toho jim sněžilo.

Tyhle příhody mu utkvěly v paměti, neboť byly tak trochu bizarní, alespoň ve srovnání s jinými zážitky. Většinou si užíval sexu jednoduše a bez velkých cirátů s obyčejnými ženami, s nimiž měl společné dvě věci – osamělost a fyzickou potřebu.

Avšak žádná z jeho zkušeností – dokonalá soulož či jen mírný flirt – mu nepřipadaly tak erotické, jako když se Anna dotýkala jeho obličeje. Protože tak činila se soustředěnou zvědavostí a opravdovým zájmem, a možná i se stopou náklonnosti.

Skutečné náklonnosti si během života příliš neužil. Ach ano, potkal lidi, kteří k němu byli milí, ale tyhle vzácné laskavosti mu prokazovali lidé, kteří byli milí na každého. Nikomu nikdy skutečně nezáleželo na něm.

Určitě ne jeho matce, která ho používala jenom jako zbraň proti muži, který ji odkopl kvůli četným jiným ženám. Rozhodně ne jeho tátovi, který měl spoustu hezkých řečí, ale nikdy mu v nejmenším nesešlo na nikom jiném než na něm samém.

Ale Anna… Záleželo jí na něm natolik, že se s ním podělila o svoje sny, s nimiž se Delrayovi svěřit nedokázala, a možná ani svému manželovi ne. Důvěřovala jeho úsudku, jinak by se na něho neobrátila o radu ohledně smlouvy na stavební dříví. Záleželo jí na něm natolik, že se upravila, než ho pozvala na večeři.

Uběhlo několik vteřin, než odtáhla ruce, ale pohledem pořád ještě ulpívala na jeho ústech, ne, jako by mu chtěla odečítat ze rtů, ale jako by ho chtěla políbit. Přestala si podpírat bradu a položila mu dlaně na ruce, kterými pořád ještě svíral opěradlo židle, jako by to bylo jediné držadlo, kterým se udržuje na téhle planetě. Pohlédla mu do očí v tiché, ale vzrušující pobídce, pak pohled znovu sklopila na jeho ústa.

Zašeptal její jméno a maličko sklonil hlavu, zčásti se bál, že uteče, ale ještě víc se bál, že to neudělá.

Naklonila hlavu, vybízivě rozevřela rty.

Bůh mi pomoz, pomyslel si, když se sklonil a v duchu už cítil její rty a jazyk a vychutnával její polibek.

Ezzy si připadal jako pěkný blázen. Skoro doufal, že nebude doma, takže bude moct s klidným svědomím odejít, aniž by byl nucen rozpřádat rozhovor.

Protože na zazvonění nikdo bezprostředně neodpověděl, udělal dva kroky doprava a nahlédl oknem do obývacího pokoje. V televizi běžela nějaká komedie. Sledoval ji jenom Delrayův vnuk, ovšem když se podíval pozorněji, uviděl, že chlapec spí. Zvonek ho neprobudil.

Zaslechl blížící se kroky a přesunul se zpátky přímo pod světlo na verandě, tak, aby ho dobře viděla a poznala. Dveře se na škvíru otevřely a v úzké mezeře se objevil obličej Anny Corbettové.

Ezzy se nepamatoval, kdy ji viděl naposled, ale už to nějakou dobu muselo být. Zapomněl, jak je hezká, zvláště pak s takhle růžovými tvářemi. Pamatoval se na Annu jako na školačku, s dlouhýma hubenýma nohama a velkýma modrýma očima. Velké modré oči jí zůstaly, ale nohy už neměla hubené.

„Dobrý večer, paní Corbettová,“ pozdravil a nadzvedl klobouk.

Poznala ho, otevřela dveře dokořán a pozvala ho dovnitř tím, že poodstoupila.

„Díky.“ Vešel, sundal si klobouk a na dlani druhé ruky mu balancoval kastrol. „Moc nás to s manželkou zamrzelo, když jsme se dověděli o Delrayovi. Chtěli jsme, abyste to věděla.“

Přikývla a neslyšně řekla „Děkuji“ a přitom to i naznačila rukama.

„Omlouvám se, že jsem nemohl přijít dopoledne na pohřeb. Měl jsem nějakou práci.“

Zničený Fosterovým odmítnutím, zdeprimovaný prázdnotou domu, která byla vyjádřením jeho života, se navíc potrestal tím, že se vrátil na místo, kde umřela Patsy McCorkleová.

Stejné vedro, stejný štípající hmyz, stejná líně tekoucí řeka, stejné zklamání. Seděl na vykotlaném kmeni padlého stromu, odháněl mravence a komáry, srkal kolu, která mu teplala v ruce, a přál si, aby mohl vrátit čas o dvaadvacet let.

Chtěl vědět, co se té dívce stalo. Jenom to. Nic víc.

Nešlo mu přímo o potrestání toho, kdo jí to udělal. Možná nebylo potrestání ani na místě. Možná to byla nehoda. Nehnala ho touha po pomstě. To, jak ta událost ovlivnila jeho a jeho rodinu, zakládalo důvod k pomstě, ale rád by obětoval odplatu, jen aby poznal okolnosti, za nichž zemřela, a dověděl se, kdo za to byl bezprostředně odpovědný.

Chtěl to jenom vědět, aby mohl v klidu zemřít.

„Ale aspoň,“ řekl nyní Anně Corbettové, „jsem vám přinesl tadyhle lasagne.“ Nemotorně jí podal nádobu. „Manželka by přišla sama, jenomže je u sestry v Abilene. Mám od ní vám a chlapci vyřídit nejhlubší soustrast.“

Neměl představu, kolik z toho, co jí říkal, pochopila. Její rodiče ji nedali do žádné školy pro neslyšící, ale zapsali ji do běžné školy, kam chodila s asistentkou. Ezzy se doslechl, že je velice bystrá a její jediný handicap je, právě že neslyší.

S neslyšícími neměl žádné zkušenosti kromě člověka, jenž v Prvním baptistickém kostele tlumočil dopolední mše pro neslyšící, kteří přicházeli z několika protestantských církví v okrese. Zvláště se mu líbilo, když si do znakové řeči tlumočili písně. Připadalo mu to hezčí, než když je zpíval sbor. A někdy, jak sledovali znakovou řeč, se modlení zrychlilo.

Neslyšící byli podle něho zkrátka jako kdokoli druhý, proto tak docela nepočítal s tím, že se bude cítit rozpačitě, jak tam tak postával v domě Anny Corbettové. Nevěděl, jestli ty rozpaky souvisejí s tím, že se dostavil s hrncem jídla, nebo kvůli jejímu handicapu. Možná spíš to první, protože takové povinnosti na sebe obvykle brala Cora. On pomáhal seškrábat bezpočet krvavých ostatků z dálnice a uložit do vaku to, co zbylo po nějakém Henrym, Joeovi nebo Suzy – na kterých jistě někomu záleželo. Uvědomil jejich nejbližší příbuzné. Tím jeho odpovědnost končila.

Pak už se toho ujala Cora. Dostála společenským závazkům a chodila na pohřby.

Když jí dnes poránu telefonoval, že Delray zemřel, zeptala se: „Přišlo na pohřeb hodně lidí?“

„Nešel jsem tam.“

„Proč ne? Přinesl jsi aspoň něco?“

„Jestli jsem něco přinesl?“ opakoval zpitomělé. O smrti Delraye Corbetta se zmínil jenom proto, aby vyplnil to mrazivé ticho, které se na lince rozhostilo. Využil toho jako záminky, aby jí mohl zavolat, i když ve skutečnosti chtěl jenom slyšet její hlas, a kdyby byla naložená, tak ji požádat, aby se vrátila domů. Využila té příležitosti a začala řeč o něčem jiném, ne o jejich odloučení. „Proboha, Ezzy, měl jsi něco přinést.“

„To není, jako kdyby byl Delray blízký přítel, Coro. Nebyl ani bližší známý.“

„Ale znali jsme ho skoro celý život. A teď ta chudák holka musí vychovávat chlapce úplně sama. Dost pochybuju, že jí někdo nabídne pomoc, kvůli těm ošklivým klepům o ní a Delrayovi. Některé ženské, dokonce i z mého okruhu, které prohlašují, jaké jsou křesťanky, jsou hotové jedubaby.“

„Jaké klepy?“

„Proboha, Ezzy! Copak jsi nikdy nezvedl hlavu od toho případu McCorkleová a nepodíval ses, co se děje kolem tebe?“

„Možná jsem něco zaslechl a zkrátka jsem to zapomněl. Obyčejně si nějakých drbů nevšímám,“ pravil a snažil se, by to vyznělo trošku upjatě a povzneseně.

„Přísahám,“ řekla Cora odevzdaně a dlouze si povzdechla, „že se o tom mluvilo léta.“

„Že jako oni dva…?“

„Ano. Že potom, co Dean zemřel, se vztah mezi nimi změnil, že si byli bližší, než by měli být. Mně ale po tom nic není. Jestli spolu spali, nebo ne, je jedno, ztratila ho. Měl jsi něco přinést.“

Tahle pomluva Ezzyho dokonale zmátla. Delray Corbett a jeho snacha? Nejenomže žili pod jednou střechou, ale taky že spali pod jednou dekou? Byl Delray schopen vášně? Bylo by něco takového možné u někoho tak chladného, rezervovaného, tak nesmlouvavého a přísného?

„Kruci, nedovedu si Delraye představit, jak se svlíká, aby se osprchoval, natožpak jak nahatý provádí nějaké nepřístojnosti se ženou.“

„Snažíš se mě vyprovokovat, Ezzy?“

„Ne.“ Ano.

Další odevzdaný povzdech. „Jídlo na pohřeb je uložené v mrazáku vpravo.“

„Cože?“

Neměl tušení, že je Cora tak dobře připravená na každou eventualitu, která by mohla potkat jejich přátele a sousedy. Když zavěsili – o nějakém smíření se slovem nezmínil – nakoukl do mrazáku a vpravo objevil několik uzavřených nádob. Na každé byl štítek, co obsahuje, pro kolik lidí to vystačí a jak se to má ohřívat.

Jednu z nich teď držela Anna Corbettová. „Až se to úplně rozmrazí,“ řekl, „stačí to ohřát. Tak třicet minut. Je vám to jasné?“ zeptal se pochybovačně.

Přikývla a otočila se, aby mohla postavit studenou, vlhkou nádobu na stolek na chodbě, pak si vlhké ruce otřela vzadu o džíny. Ezzymu přitom neuniklo, jak pěknou má postavu. Snažil se nedívat se jí níž než na ramena, protože měl podezření, že nenosí podprsenku. Možná to přispívalo k její patrné nervozitě. Neustále si popotahovala lem trička, mnula ruce a vtahovala rty, jako by byla v rozpacích, jako by ji zastihl nepřipravenou na nějakou návštěvu.

Jo, jo, je to taková hezká, drobná dívčina, ale zaboha si nedokázal ji a Delraye představit, jak jdou spolu do postele. Ani za osamělé, studené zimní noci si nedokázal představit Delraye, jak se k někomu tulí. V tomhle se tedy klepny pořádně spletly. Nebo se nevyzná v lidech.

„Tak já už abych běžel, paní Corbettová. Nepotřebujete něco?“

Zavrtěla hlavou.

„Kdyby vás něco napadlo, stačí zavolat.“ V obavách, jestli nějak hrozně nešlápl vedle, se ještě zeptal: „Máte komu zavolat?“

Důrazně přikývla.

„Tak tedy dobře, řekněte každému, s kým se spojíte, že jsem k dispozici, kdyby bylo zapotřebí.“

Znovu přikývla a otevřela mu dveře. Vyšel na verandu, ale neměl se k odchodu. Nechtěl ji poděsit, ale považoval za svoji povinnost zmínit se o bratrech Herboldových. Otočil se k ní: „Paní Corbettová, slyšel jsem, že se u vás tuhle zastavil Cecil Herbold. Vyhrožoval vám nebo chlapci?“ Zavrtěla hlavou a neslyšně řekla ne.

„Nevím, kolik se vám toho doneslo – když byl ten pohřeb a tak – ale dal se s Carlem dohromady a vyloupili banku. Pořád ještě jsou na svobodě. Víte o tom?“

Přikývla.

„Překvapuje mě, že to tady nikdo nehlídá.“ Zvedla prst a naznačila mu tím, aby počkal, zašla dovnitř a vrátila se s malým bločkem, do kterého něco psala. Obrátila blok k němu. „Nabídli nám, že budou dům střežit,“ přečetl si, „ale Delray to odmítl.“

„Možná byste si to měla znovu rozmyslet.“

Napsala: „Nebojím se. To je to poslední místo, kam by přišli.“

„Nejspíš máte pravdu,“ řekl Ezzy, ačkoli tomu tak docela nevěřil. Udělal zkušenost, že kriminálníci často táhnou k přátelům a rodině. Čím víc jim hoří půda pod nohama, tím je pravděpodobnější, že je najdete na cestě do známého místa, tam, kde tomu říkali doma.

Kdyby byla jeho příbuzná, nenechal by ji tady takhle úplně samotnou, dokonce ani kdyby slyšela, tak ne. Neměl však žádnou pravomoc, ani úřední ani osobní, aby mohl na čemkoli trvat. Takže jenom řekl: „Kdybyste něco zahlédla, tak někomu zavolejte. A rychle. Je vám to jasné? Musíte mít na paměti chlapce.“

Usmála se na něho a napsala: „Budeme v pořádku. Je tady Jack.“

„Jack?“

Pokývla směrem ke stodole. Otočil se a uviděl nějakého muže, jak zavírá vrata od stodoly. Zřejmě je zamkl a pak si to namířil k přívěsu, který parkoval takových sto metrů od domu, a dlouhými kroky ukrajoval vzdálenost mezi stodolou a přívěsem.

„No jo, váš pomocník,“ řekl spíš pro sebe. Vzpomněl si, jak mu ho Delray v Dairy Queen představoval, chlápka v kovbojském klobouku, usazeného v rohu boxu. Zdvořilý člověk. Mnohem štíhlejší, mladší a silnější než Delray. Typ, z kterého jsou ženské celé pryč.

Ezzy si odkašlal a otočil se zpátky k Anně. „Promiňte, že se ptám, paní Corbettová, ale cítíte se, ehm, dobře, takhle sama s člověkem, který u vás pracuje tak krátce? Důvěřujete mu?“

Přikývla a v tom přitakání nebyl ani stín pochybností.

Ezzymu vrtalo hlavou, jestli je ten mužský tak důvěryhodný, nebo ona tak naivní, nebo jestli na těch klepech něco je. Co se jemu doneslo, tak tahle mladá vdova líčila na Delraye, až podlehl, a nyní plánuje, aby tady ten najatý honák zaujal jeho místo.

Ezzymu nepřipadala jako ten typ, ale bůh ví, že už se předtím zmýlil.

KAPITOLA TŘICÁTÁ ČTVRTÁ

Přišli brzy, krátce po rozbřesku, a byli dva. V přiléhavých hnědých uniformách a v naleštěných botách. Obličeje jim krývaly kovbojské klobouky se širokou krempou a zrcadlové sluneční brýle, jenom vážná ústa bez úsměvu jim byla vidět. „Pan Sawyer?“

Jack je slyšel přijíždět, ustal v práci a pozoroval, jak se blíží.

„Ano.“ Opřel se o násadu rýče, kterým hloubil jámu pro nový sloupek pod žlab ve výběhu.

Už se udělalo dusivé vedro a pot se z něho jen lil. Když ale sáhl do zadní kapsy pro kapesník, aby si pot setřel, oba policisté strnuli. Jeden dokonce spustil ruku k šestirannému revolveru, který měl u boku. Jack předstíral, že si toho nevšiml. Roztřepal kapesník a otřel si jím obličej. „Co pro vás mohu udělat, pánové?“

„Jsme z kanceláře šerifa okresu Blewer.“

„Ano?“

„Přišli jsme vám položit pár otázek.“

„Ohledně čeho?“

„Panu Corbettovi prý – zesnulému panu Corbettovi – někdo minulý týden otrávil dobytek.“

„Byl jsem s ním, když jej našel,“ řekl Jack. „Tři kusy. Dva další uhynuly následující den.“

„Doktor Andersen říkal, že šlo o poměrně běžný jed.“ Zástupce šerifa přesunul sousto tabáku z jedné tváře do druhé. „Co se dá snadno koupit. Nic speciálního. Bez problémů dostupný, ale ve správných rukou dost silný, aby nadělal škodu.“

„Šerifova kancelář to vyšetřuje?“

„To vám dělá starost, pane Sawyere?“

„Ne. Poradil jsem Delrayovi, aby to ohlásil. Měl na to jiný názor.“

„Slyšel vás někdo, když jste mu to radil?“

„Byli jsme sami.“

„Hmmm.“

„Proč si myslíte, že ze všech dobytkářských farem tady v okolí se to stalo jenom na Corbettově ranči?“

„Nemám ponětí.“

„Zkuste to.“

Jack opřel rýč o koryto, které opravoval. „Hádal bych, že někdo proti Delrayovi něco měl.“

„Jako příkladně kdo?“

„Nejsem odtud a nejsem tady dlouho.“

„Takže byste neměl nějakou představu?“ Na to Jack neřekl nic.

Mladší z nich si ho podezíravě měřil a posunul si pouzdro se zbraní. „Až do včerejška jsme to nevyšetřovali. Corbett nás nezavolal. Nevěděli jsme o tom, dokud nás na to někdo neupozornil. Zainteresovaný člověk. Zavolali jsme veterináře a ten nám to potvrdil.“

Klouzal pohledem z jednoho na druhého, přestože nebyl ani v nejmenším zmatený. Věděl, proč přišli. Zástupci šerifa nevykonávají společenské návštěvy takhle brzy po ránu. „A –,“ ten, co žvýkal tabák, se odmlčel, aby si mohl odplivnout, „a rádi bychom, abyste se s námi svezl do města, abychom si o tom mohli pohovořit podrobněji.“

„Jsem podezřelý?“

„Vy jako všichni ostatní.“

„Mě ovšem zatýkáte.“

„Neříkáme tomu zatčení.“

„Jak potom tomu říkáte?“

„Že bychom ocenili vaši spolupráci, nic víc,“ řekl jeden. „Ale cítil bych se líp, kdybyste sundal z opasku ten nůž a podal nám ho,“ dodal jeho parťák.

Opatrnými, uvážlivými pohyby odepnul Jack pouzdro s nožem a sundal je z opasku. Policista k němu přistoupil vzal si je. Jack řekl: „Děláte chybu.“

„Možná, ale i tak půjdete s námi, pane Sawyere.“

„Mohu jet vlastním vozem?“

„Máme spoustu místa, takže můžete jet s námi.“

„Prosím. Jeden z vás může jet se mnou. Jen bych rád měl vlastní vůz, abych vás, až se tohle vyjasní, nemusel obtěžovat s mou dopravou nazpátek.“

Vyměnili si pohled. Ten starší, mohutnější přikývl. „Okay. Pojedu s vámi.“

Nejvíc ho nepokořovalo to, že ho z ranče eskortují dva šerifovi zástupci, ale to, že to z přední verandy viděla Anna. „Mluvili jste s paní Corbettovou?“ zeptal se Jack, když se přiblížili zepředu k domu a on ji tam uviděl, jak všechno vážným pohledem sleduje.

„Jo, řekli jsme jí, proč jsme tady. Nevím jistě, jestli to pochopila.“

„Pochopila,“ podotkl Jack namíchnutě. Zvedl k ní pohled a řekl: „Neudělal jsem to, Anno. Přísahám při Bohu, že ne.“

Ale zasáhlo ji to, vypadala zklamaně, oči měla smutné a zranitelné. Tyhle oči ho budou ve snech léta pronásledovat.

„Jacku?“

Hlavními dveřmi vyšel David. Předtím byl Jack vděčný, že to aspoň David nevidí. Už tak bylo dost zlé muset se vyrovnávat s Annou. Ale osud je pěkný prevít. Teď tady David byl, bosý, bříško mu koukalo nad pasem pyžámka potiskem Pavoučího muže, vypadal ospale, sladce a úzkostně, jak tak bloudil očima od hlídkového vozu k mužům, kteří bez úsměvu stáli z každé strany Jackovi po boku. Před čtrnácti dny by se Jack nejspíš tvářil, že ho nevidí ani neslyší. Otočil by se, aniž by ho vzal na vědomí. Nakonec, čím mu David byl? Ničím.

Ale nemohl to udělat. Ne teď. Pamatoval se, jaké to bylo, když jeho důvěru zradil člověk, kterého tolik chtěl mít rád.

Pamatoval se, jak se mu svíralo srdce, když se jeho otec otočil a odešel a on nevěděl, kdy se vrátí. Nebo jestli se vrátí. I když se na Davida usmál, proklel Corbettovy, že tyto bolestné vzpomínky oživili, že ho přiměli, aby je znovu procítil.

„Ahoj!“ zvolal s neupřímnou veselostí. „Jseš vzhůru opravdu brzy.“

„Co to ti policajti dělají, Jacku?“

Jack si palcem zvedl krempu klobouku a pohlédl nejdřív na jednoho, potom na druhého policistu, jako by si jich teprve všiml. „Přišli si se mnou jenom promluvit.“

„Jdeš s nimi?“

„Hmm.“

„Kam?“

„Do města.“

„Na jak dlouho?“

„Nevím.“

David začínal vypadat znepokojeně. „Vrátíš se?“

„To doufám.“

„Dneska?“

„Mohl bych být pryč delší dobu.“

„Chceš jít?“

„Jistě,“ řekl Jack. „Těším se na to.“ Doufal, že tím Davida ujistí, že je všechno v pořádku, ale možná to trochu přehnal.

Chlapec pozvedl bradu a svaly mu ztuhly, spodní ret se mu začal třást. „Zlobíš se na mě?“

„Samozřejmě že ne.“

„Udělal jsem včera všechno dobře?“

„Udělal jsi všechno bezvadně. Nemohl bych si přát lepšího pomocníka. To jenom…“ Kristepane, jak jen je to těžké. „To jen, že teď musím odjet.“

„Můžu s tebou?“

„Bohužel ne.“

Slza stekla chlapci po tváři. „Kdy se vrátíš?“

Ničivý účinek falešného slibu by byl horší než pravda.

„No tak, synu, nebuď ufňukanec. Jak jsem ti říkal, odjíždím, jen abych dodělal nějaký obchod, ale vrátím se. A tentokrát zůstanu. Budeme už napořád spolu. Slibuju.“

V hlavě mu znovu zazněla lživá slova jeho otce. Řekl: „Možná se nevrátím, Davide.“

Chlapec se rozplakal úpěnlivěji. Ramínka se mu třásla. „Tak si teda jeď!“ rozkřikl se. „Nenávidím tě.“ Anna k chlapci přiklekla a přitáhla jej k sobě. Vzal ji kolem krku a zabořil jí obličej do ramene.

Jack udělal krok kupředu, ale policisté ho zarazili. „Pojďme,“ řekl jeden tlumeně. Doprovodili ho k jeho náklaďáku, pak jeden zamířil k hlídkovému vozu.

Klíčky byly v zapalování. Když Jack nastartoval, policista řekl: „Věřím vám, Sawyere. Neudělejte žádnou blbost.“

„Záleží mi na tom, aby se tohle vyjasnilo, víc než vám. Nemějte obavy.“

„Nemám obavy.“ Pokývl na něho. „Jeďte.“

Jack ještě naposledy pohlédl k přední verandě, kde Anna dosud utěšovala Davida. Sklesle zařadil rychlost a vyjel z brány, hlídkový vůz div nepřilepený na výfuku.

KAPITOLA TŘICÁTÁ PÁTÁ

„Lituju, paní Corbettová. Teď s ním mluvit nemůžete. Je za zavřenými dveřmi s šerifem Fosterem.“

„Řekl jste Jackovi, že jsem tady?“

„Ne, synku, neřekl,“ odpověděl policista a laskavě se na Davida usmál. „Je teď hrozně zaměstnaný.“

„Tolik ne, aby mě nechtěl vidět.“

„Lituju, synku, odpověď je ne.“

David se otočil k Anně: „Chci vidět Jacka a říct mu, že mě to moc mrzí.“

Obvykle poslušný David se od toho ranního záchvatu pláče choval nesnesitelně. Litoval, že řekl Jackovi, že ho nenávidí, chtěl se omluvit. Mořil ji spoustou otázek, na které mu nemohla dát odpověď.

Kdy se Jack vrátí?

Vrátí se Jack?

Ví Jack, že to tak nemyslel, když řekl, že ho nenávidí? Byla na Jacka zlá? To proto se těšil, že odjede? Proč odjel s těmi policisty? Dají Jacka do vězení?

A tak to šlo pořád dokola, až si myslela, že se snad zblázní. Co mu má odpovědět? Že Jack odešel z vlastní vůle a je tomu rád, nebo že ho zatkli a neměl na vybranou, prostě musel jít?

Ať tak nebo tak, bude z toho David zničený. Snažila se ho utěšit, ale nic nezabíralo. Nepřestal o tom a nenechal se rozptýlit ničím jiným. Když už to s ním vůbec nešlo, pokárala ho, že pláče víc kvůli Jackovu odjezdu než kvůli dědovi, co umřel, ačkoli jí to pokárání hnulo svědomím. Bydlela s Delrayem pod jednou střechou léta, ale lítost, kterou pocítila, když se dívala, jak Jacka eskortují pryč pro podezření ze zločinu, byla hlubší a mnohem intenzivnější než ta, kterou cítila, když předchozího dne odcházela od Delrayova hrobu.

Nedokázala jen tak čekat, co bude dál, a tak se rozhodla zajet do šerifovy kanceláře, jestli se něco konkrétního nedozví. Aby však ukonejšila svědomí, zastavila se nejdříve na hřbitově. Delrayův hrob byl znepokojivě čerstvý, ale květiny v tom nesnesitelném vedru už začínaly vadnout, navrhla Davidovi, že je rozdělí mezi dědu, babičku Mary a tatínkův hrob. „Nemyslíš, že by se s nimi děda o své kytičky rád podělil?“ zeptala se. David mrzutě přisvědčil.

Ten úkol odvedl na chvíli chlapcovy myšlenky od Jacka. Anna musela neustále myslet na to, jestli se Jack dopustil toho, z čeho jej policie zřejmě obviňuje, nebo ne.

Nepřišli by pro něho, pokud by nebyli přesvědčení, že tomu tak je. Mají důkazy, které ho s tím otráveným dobytkem spojují? Jak by mohl něco takového udělat? A z jakého důvodu?

Pátrala po možném motivu, ale žádný neobjevila. Jack se jí podíval do očí a to obvinění popřel. Ale co když lhal? Obvykle se v lidech vyznala. Oslepilo ji to, jak ji Jack přitahuje? Uniklo jí něco v jeho obličeji, očích, vystupování, co by vypovídalo o nemravném charakteru?

Pokud byl naprosto nevinný, proč se tak vylekal, když včera večer přišel Ezzy Hardge? Jen co poznala návštěvníka za dveřmi, Jack jí řekl, že musí ještě něco udělat, a odešel zadními dveřmi.

Doufala, že se po Ezzyho odchodu vrátí. Doufala, že budou pokračovat v tom, s čím začala, než je tak nevhodně navštívil bývalý šerif. Doufala, že ji Jack políbí. Včera večer, když nakonec přestala doufat, že se Jack vrátí, měla Ezzymu za zlé, že k nim tak nevhodně vpadl. Možná to ale bylo řízení boží. Možná jí to zabránilo, aby se zapletla s mužem, který je krutý, bezcitný a dost zlý na to, aby otrávil dobytek.

U Jacka Sawyera tomu ale nedokázala uvěřit. Neuvěří, dokud se jí sám nepřizná. Chtěla se ho otevřeně zeptat, jestli tuhle hroznou věc provedl, a pokud ano, tak proč. Chtěla se ho na to zeptat sama a upřeně mu přitom hledět do očí. Chtěla to vědět. Musela to vědět.

Ale policista u příjmu v šerifově kanceláři nebyl moc sdílný ani ochotný. Choval se zdvořile, ale neochvějně odmítal, když žádala, aby si s Davidem mohli s Jackem promluvit. Odpovídal jim pouze, že Jack Sawyer není k dispozici a že neví, jak dlouho ho budou zadržovat.

Rovněž nabyla zřetelného dojmu, že s ní kvůli jejímu handicapu mluví blahosklonně. Všechno psala do bloku, protože se nechtěla spoléhat jenom na Davidovo přetlumočení něčeho tak důležitého. Ten člověk s ní mluvil, jako by jednal s dítětem – a to dítětem nepříliš bystrým.

Do bloku napsala: „Nechci podat na pana Sawyera žalobu. Ne, dokud si s ním nepromluvím a nebudu přesvědčená, že to provedl.“

„To nezáleží na vás, paní Corbettová.“

„Ale byl to můj dobytek,“ napsala. „Můj tchán se rozhodl, že ten incident vyřeší sám.“

„Na tom nezáleží. Pokud Sawyer porušil zákon, nezáleží na tom, co chcete, nebo nechcete udělat. Stát ho zažaluje.“

Uměla používat mateřský jazyk lépe než on, o to víc ji jeho blahosklonnost uváděla v zuřivost. Využil zazvonění telefonu jako výmluvu a řekl jí, že ji uvědomí, pokud v případu nastane nějaký pokrok. Navrhl jí, aby „teď šla domů“ – „jako hodná holčička“, takový to mělo podtext. Pak se rozhovořil do telefonu a ignoroval ji, jako by tam nebyla.

Odešla a protestujícího Davida musela doslova odvléct. Venku bylo strašné vedro, ale stála na chodníku a rozmýšlela, co by měla udělat dál. Kvůli Jackovi Sawyerovi nebo pro něho nemohla zřejmě udělat nic. David byl mrzutý a rozfňukaný. Neměla chuť strávit celé odpoledne tím, že se ho bude snažit zabavit, aby se dostal do obvyklé nálady. Co takhle kino? Podívala se na náramkové hodinky. Bylo ještě brzy dokonce i na odpolední představení. Zajít na oběd? Na to je také ještě brzo.

Nerozhodně se rozhlédla po ulici, když vtom ji něco zaujalo. Viděla to samozřejmě už předtím, ale nyní to na ni vyskočilo jako neonový poutač a postrčilo ji to. Pevně zatáhla Davida za ruku a svižně vykročila po chodníku.

Obchod byl chladný, tichý a dobře vedený. Dávala bedlivý pozor na Davida, aby nesahal na drahé zboží, a prohlížela si moderní fotoaparáty a objektivy.

Obchod tam otevřeli před několika lety. Vždycky byla zvědavá, jak to tam vypadá, ale doposud až dodneška dovnitř nevešla. Sotva si povolila mrknout do výkladních skříní, neboť se obávala, že to pokušení bude příliš velké, než aby mu odolala.

Jelikož to byl jediný obchod v Bleweru specializovaný na fotografické vybavení a potřeby, poskytoval širokou nabídku i rozpětí cen. Z toho výběru jí šla hlava kolem. Toužila vyzkoušet si fotoaparáty zamčené v prosklených vitrínách, ale věděla, že jejich cena daleko přesahuje její možnosti. Dokud si fotografiemi nevydělá nějaké peníze, musí se spokojit se svým zastaralým vybavením.

Koupila si jenom několik černobílých filmů a nedávno vydanou knihu o fotografování.

„… tenhle film budu muset poslat k vyvolání jinam,“ řekl muž u pokladny. Začátek věty nezachytila. „V Bleweru se už nikde nedají černobílé filmy vyvolat.“ Přikývla.

„Myslím, že jsem vás tady ještě neviděl. Většinu svých zákazníků znám.“

Pokynula Davidovi a znakovou řečí ho požádala, aby muži vysvětlil, že je hluchá. Když tak učinil, prodavače to ani nepřivedlo do rozpaků, ani neodradilo, což se lidem stávalo často. Nezatvářil se nedůvěřivě a nevykoktal omluvu. Místo toho se celý rozzářil.

„Jak se jmenujete? Nejste náhodou Anna Corbettová?“ Vyvedená z míry se usmála a natáhla paži přes pult, aby mu mohla stisknout ruku.

„Pete Nolen,“ představil se a s úsměvem od ucha k uchu jí potřásal rukou. „To mě podržte. To je teda náhoda! Až tohle povím ženě! Vždycky jsem vás chtěl poznat a myslel jsem, že se mi k tomu nikdy nenaskytne příležitost. Pojďte sem.“

Obešel pult a odvedl ji ke zdi, kde visely tucty zarámovaných fotografií.

„Tady to máme! Tady!“ Poklepal prsty na černobílou zvětšeninu fotografie, kterou Anna ihned rozpoznala jako jednu ze svých prvních prací.

Ujistil se, že mu vidí na rty, a vysvětlil: „Asi tak před rokem jsem se pokoušel prodat nějaké vybavení v prvním ročníku na fakultě fotografie. Uviděl jsem tenhle snímek viset na stěně a připadal mi skvělý. Zeptal jsem se profesora, jestli zná toho, kdo to fotografoval, a on mi pověděl o vás. Že jste hluchá a tak. Říkal, že je škoda, že jste nechala studia, protože máte víc talentu v malíčku, než v co může většina studentů doufat. Musel jsem ho dost přemlouvat, ale nakonec jsem si tenhle snímek odnesl.“

Zahleděl se na fotografii s patrným obdivem. Byl na něm starý dům, pouhá silueta proti přeexponovanému nebi při západu slunce. Vypadalo by to zlověstně, kdyby všemi okny neprosvítalo světlo a neházelo kalužinky měkkého jasu na přední verandu.

„Mě to oslovuje jako ‚domov‘, protože jsem vyrostl na farmě, která vypadala podobně jako tenhle dům. Ten snímek tady na stěně visí od chvíle, co jsem jej získal. Lidé na něho reagují. Něco jim sděluje, víte? Hodně se na něj ptají, mohl jsem ho už stokrát prodat, ale víte, je to moje jediná Anna Corbettová, takže bych se s ním nerozloučil. Měla byste dál pracovat.“

Pozvedla sáček s nákupem a mírně jím zatřepala.

Pochopil, co tím chce říct, a ještě víc se rozzářil. „To je moc dobře! Rád bych ty fotografie viděl, až je uděláte.“ Vylovil z náprsní kapsy vizitku. „Tady je moje telefonní číslo. Sem a domů. Kdybyste cokoli potřebovala, zavolejte mi. Nebo kdybyste si jenom chtěla popovídat o fotografování, o tom bych mohl mluvit věčně. Ani nevíte, jak jsem rád, že jsem vás konečně poznal, paní Corbettová.“

Emory Lomax si odříhl do bílého papírového ubrousku, zmačkal jej a odhodil na hromádku kostí na talíři, což bývala předtím telecí žebírka. „Že jsem vám ohledně jídla nelhal? Tady umějí připravit žebírka, nemám pravdu?“

V boxu seděli s Emorym tři, Connaught a dva viceprezidenti. Jeden seděl vedle něho, Connaught s druhým viceprezidentem naproti.

Když tam vešli, tvářili se pochybovačně, ale teď zamumlali, že jídlo bylo skutečně výborné. Hrál roli hostitele až do konce. Pokynul číšnici a objednal další rundu piva. Obvykle nepil k obědu nic silnějšího než chlazený čaj, avšak toto byla zvláštní příležitost. Pivo nebylo žádné exkluzivní pití. Nemohlo se rovnat martini nebo whisky, na které jsou nejspíš zvyklí. Ovšem k pečenému masu se hodí pivo a zavedl ty ouřady do podniku, kde dělali nejlepší žebírka ve východním Texasu.

Přiletěli z Houstonu elegantním firemním letadlem, které vypadalo jako letadlo, kterým by se po Evropě přemisťoval nějaký zločinec z bondovky. Emory je vyzvedl na blewerském letišti, což byla plocha uprostřed čehosi, co vlastně byla pastvina bez krav. Sestávalo z hrbolaté ranveje, rezatého plechového hangáru a stísněné kanceláře se dvěma pumpami vepředu.

„To bude jedna z prvních věcí, které budeme muset vylepšit,“ poznamenal Emory, když je doprovázel ke svému jaguáru, své pýše a radosti. „Jakmile se rozběhne Fáze 1, dohlédnu na modernizaci tohoto letiště, aby sem mohli lidi na víkend létat. Co vy na to?“

Ti dva zachytili narážku od Connaughta a oba najednou přikývli jako dvojice loutek, což byl způsob, jímž brali na vědomí téměř všechno. Chovali se neosobně a chladně, ale Emoryho to neodradilo. Chápal to. Tak se to slušelo.

Takovým způsobem magnáti vyřizují své obchody. Toto je třeba od nich pochytit.

Když už dojedli, Emory vycítil jejich netrpělivost. Connaught chvílemi sjel pohrdavým pohledem hrací skříň, která po dobu, co jedli, hlasitě vyhrávala. Rovněž se často díval na extravagantní, zlaté, diamanty posázené hodinky, které měl na levém zápěstí. Jakmile číšnice přemístila čtyři orosené lahve s pivem na jejich stůl, začal Emory o obchodech.

„Je to hotové. Corbettovy pozemky jako by už byly naše. Delray si nemohl vybrat na umření příhodnější čas.“ Na všechny u stolu se usmál. „Tím samozřejmě nemyslím nic neuctivého.“

„A co paní Corbettová?“ zeptal se jeden z těch panáků. „Dědila?“

„Všechno.“

„Nebude s tím problém?“ zeptal se Connaught. „Říkal jste mi, že je proti prodeji stejně jako její tchán.“

Emory se opřel a natáhl si paže na opěradlo. „Takhle to mohlo být, dokud její tchán žil. Ctila svého tchána. Nechtěla mu odporovat.“

„A vy jste přesvědčený, že teď na to přistoupí?“

„Jsem si tím jist,“ odpověděl s bezstarostnou sebedůvěrou.

„Jak by mohla sama vést ten ranč? Nemůže. Je hluchoněmá. Nepotrvá dlouho a přijde na to sama. Dejme jí týden, nanejvýš dva, a uvědomí si, že to v žádném případě nemůže zvládnout. A samozřejmě,“ – odmlčel se, aby se mohl příhodně zasmát – „já u toho budu a připomenu jí všechna úskalí, kterým bude muset čelit, jestli do toho půjde sama. Budu na ni tlačit, aby to prodala dřív, než si to rozmyslíte a začnete se rozhlížet po jiných pozemcích.“

Chlápek naproti němu odstrčil pivo, kterého se ani nedotkl. „Co vás vede k domněnce, že ji dokážete ovlivnit?“

„No, je tady ta smlouva o půjčce. To můžu použít jako páku. Už měla dost nahnáno kvůli dobytku.“ Uchichtl se a dodal: „Vždycky může dojít k nějaké další neblahé události.“

„Je ten váš Mexičan důvěryhodný?“

„Dokud se mu platí, tak by Jesse García obtáhnul vlastní matku a tucet lidí by se na to klidně mohlo koukat.“

„Máte jistotu, že ten otrávený dobytek se nedá vystopovat k vám?“

„Absolutně. Ve skutečnosti už když se tady takhle bavíme, tak je za ten zločin stíhaný někdo jiný.“

Neviděl důvod, proč by jim měl vykládat o tom obtížném najatém honákovi, který byl příliš mazaný a vypadal příliš schopně, aby bylo Emorymu dobře po těle. První dojem, který z toho kovboje měl, byl, že je to arogantní holomek, který bude klidně strkat nos do cizích věcí. Emory nemohl riskovat, aby se kolem Anny Corbettové ochomýtal někdo, kdo bude podrývat dobré rady, které jí hodlá dávat. Potřeboval se toho chlapa zbavit.

A pak tady byl García. Přese všechno, co jim Emory o tom Mexičanovi navykládal, byl z něho přece jenom nervózní. Co když mu někdo nabídne víc než padesát dolarů, aby ukázal prstem na člověka, který si ho najal, aby otrávil sůl v lizu na Corbettové pastvině? Mexičan to sice nepraktikoval tak, že by svoje klienty zrazoval, ale kdo ví? Mohl mít špatný rok a nutně potřebuje prachy.

Co tedy Emory udělal? Příhodně se jedním vrzem postaral o dva znepokojivé problémy. Jako bankéř, jehož jistina je ohrožena, zavolal šerifovu kancelář a svěřil se jim, jaké mu dělá starosti nesmyslné zahubení cenného dobytka a právě zaměstnaný nový pomocník. Ujistili ho, že se na to podívají.

Hodil podezření na někoho jiného a takhle snadno se od celé té záležitosti distancoval. Policie si bude toho kovboje podávat, zatímco to budou vyšetřovat. Což by mohlo zabrat hodně času. Času, po který on, Emory, zapracuje na Anně, aniž by se mu do toho někdo pletl.

Bylo to zpropadeně chytré, jen co je pravda.

„Důvěřujte mi,“ řekl. „Mám to všechno pod kontrolou. García se vyzná. Dokonce jsem pomýšlel na to, že ho ještě jednou využiju. Anna Corbettová visí na svém klukovi. Čímž se nám otvírá několik možností. Jsem si jist, že za správný obnos by García zapracoval vskutku nápaditě.“

Tři muži z EastParku se po sobě znepokojeně podívali. Emorymu to neuniklo a rychle dodal: „Raději bych samozřejmě až k takovému nátlaku nesahal. To by byla poslední možnost, které by se využilo, kdyby to bylo absolutně nezbytné, a pouze poté, co bych to s vámi předem prohovořil.“

„Doufáme, že nám dobře rozumíte,“ pravil jeden z těch dvou nohsledů, „že pokud by bylo vaše jméno někdy spojováno s nějakým zločinem, EastPark se od toho distancuje. Nezákonné prostředky netolerujeme.“

Blbost. Connaught nejspíš k několika nezákonným prostředkům sáhl ještě před snídaní. Což Emory věděl a Connaught věděl, že Emory to ví, avšak Emory přitakal. „Samozřejmě. To jen tak mluvím do větru. Většinu těchto prostředků nebude třeba použít. To, na co spoléhám nejvíc, co bude nejúčinnější, je náš osobní vztah.“

Což, jak doufal, vzbudilo jejich zájem. Přímo viděl, jak Connaught našpicoval uši. „Váš osobní vztah s kým?“

„S paní Corbettovou.“

„Nebyl jsem si nějakého vztahu vědom.“

Emory sundal paži z opěradla a rozpačitě pokrčil rameny. „Nechtěl jsem o tom hovořit. Pro případ, že byste si špatně vyložili můj zájem o celý projekt. Mohu se pochlubit tím, že dokážu oddělit obchodní zájmy od svého soukromého života. Ale nahlíženo z obou hledisek, myslím, že paní Corbettová – Anna – by udělala chybu, udělá chybu, které nepřestane litovat, pokud vaši nabídku odmítne. To zdůrazním. Pokud mi nebude naslouchat jako finančnímu poradci,“ prohlásil a mrkl, „budu prostě muset sáhnout k nějakým jiným přesvědčovacím metodám.“

Muži se po sobě znovu znepokojeně podívali. „Pane Lomaxi, pokud jde o tento způsob získávání pozemků, jsou zákony velice přísné. Kromě toho federální vláda prodej pozemků bedlivě sleduje.“

„To si dobře uvědomuji,“ pravil Emory a nasadil vážný bličej.

Ten, který seděl naproti Connaughtovi, řekl: „Je zcela zásadní, abyste odděloval vaše a naše společné zájmy od svých povinností v bance, kde jste zaměstnán.“

S kým si ti pitomci myslí, že jednají? Emory Lomax zná pravidla téhle hry; hrál ji už léta. Přestože ho namíchlo to urážlivé zpochybnění jeho inteligence, zachoval si vážný, úslužný výraz. „Samozřejmě. To se rozumělo samo sebou od samého začátku.“

„Je dokonce ještě důležitější, aby nic neetického nebo, bůh uchovej, nemorálního –“

„Poslyšte,“ přetrhl mu Emory řeč a zvedl ruce. „Nemáte se čeho obávat.“

Ztišil hlas a naklonil se přes červený umělohmotný košíček, v němž jim naservírovali objednaná žebírka. „Není to tak, že musím tu ženu svést. Anna je… jak bych to taktně řekl? Protože jí byly běžné vyjadřovací schopnosti odepřeny, našla si jiný způsob komunikace. Říkám to jasně?“

„Tím nám naznačujete, že mezi vámi dvěma je vztah intimní povahy?“

Emory už měl toho povzneseného vyjadřování plné zuby. „Ne, říkám, že už s ní pár let spím. Téměř ode dne, kdy jsem dostal na starosti jejich účty. Zpočátku jsem si myslel, že si to s ní rozdává ten dědek. Tak se to aspoň šuškalo, a co já vím, byla to pravda. Ale vyjela po mně a já si pomyslel, proč ne? Jsem svobodný. Ona je kus. A…“ Poposedl, co nejvíc to v boxu bylo možné. „A víte, co je na tom nejlepší? Nemůže mluvit. A teď se vás ptám, není to z pekla štěstí?“

Dokonce i kožený Connaught se pousmál.

Emory řekl: „Vyčkejte dalšího vývoje, pánové. Každým dnem už by to mělo být v kapse.“

Čímž schůzka skončila. Emory nechal na stole dost peněz, aby to zaplatilo oběd pro čtyři, osm piv a malé spropitné. Za velkého popleskávání po zádech a třepání rukama doprovodil své hosty ke dveřím. Opakovaně je ujistil, že má situaci pod kontrolou, po celou dobu se pěkně potil a vrtalo mu hlavou, jak všemu tomu, čím se tady vytahoval, dostojí.

Tak mu to leželo v hlavě, že si nevšiml hosta, který předtím seděl ve vedlejším boxu k němu zády.

KAPITOLA TŘICÁTÁ ŠESTÁ

Když její fotografie chválila rodina a přátelé, nebrala to vážně. Avšak názor Peteho Nolena na její práci svoji váhu měl. Byl profesionál, který dokázal rozeznat dobrou práci od špatné. Přesně pochopil, co se pokoušela vyjádřit tím snímkem farmářského domu. Samozřejmě Jack –

Nechala tu myšlenku nedokončenou, protože ji přemýšlení o Jackovi rozesmutňovalo a nechtěla si nechat tuhle chvíli ničím pokazit. Jakkoli se to zdálo nepravděpodobné, měla někoho, kdo ji fandil! Chtěla se slunit v záři jeho chvály. Bohužel ale neměla komu tu novinu sdělit, s kým se o tuhle významnou událost podělit.

Když dojeli domů, měla takovou chuť se do fotografování hned pustit, že nasadila film do fotoaparátu, vynesla si vybavení ven, vzala Davida a začala ho aranžovat na houpačce, kterou mu udělal Jack.

Vedro ale bylo tak nesnesitelné a udělalo se takové dusno, až se zdálo, že jim vzduch přilíná k pokožce. David začal být protivný a nespolupracoval. Po chvíli to kvůli počasí a synově vzpurnosti vzdala. Když se vlekli zpátky do domu, všimla si bílých kupovitých mračen na severozápadním nebi a napadlo ji, jak by byl osvěžující déšť příjemný.

Připravila Davidovi grilovaný sýrový sendvič a nechala ho, aby se usadil na podlaze v obývacím pokoji a sledoval při jídle video o dinosaurech. Zašla nahoru do své ložnice, aby měla nějakou chvilku pro sebe.

Potom, co Dean zemřel, celou ložnici předělala, aby jí vždycky, když tam vejde, nepřipomínala noci a dny, které manžel proležel v posteli, zápasil o každé nadechnutí a strachoval se ze své smrtelnosti.

Ložnice byla zařízená v barvách meruňkové a slonové kosti. Byl to uklidňující pokoj, všude možně stály stříbrné rámečky s portréty maličkého Davida, na dvou byla ona s Deanem, na jednom Mary s Delrayem. V nezasklené knihovně v rohu byly na policích vyrovnány její oblíbené knihy. Na podlaze mezi postelí a oknem ležel kobereček a u okna stálo houpací křeslo. Pokoj to byl osobitý, ale ne-zakramařený. Nebyl přeplácaný, ale jednoznačně ženský. Příliš ženský. Velmi cudný.

Některé noci ji zahltila tak hluboká osamělost, že byla přímo hmatatelná. Nerada spala sama. Toužila mít vedle sebe někoho, jehož by se mohla v noci dotknout, cítit jeho dech na pokožce, hřát se v teple jeho těla a vědět, že není v tom temném tichu sama.

Jiné noci na sebe vzaly její touhy mnohem tělesnější podobu. Po menstruaci, kdy bývala vždycky snadno vzrušená, v nich prožívala s mužem bez tváře neuvěřitelný sex. Někdy se probudila uprostřed orgasmu. Jindy se vzbudila těsně před vyvrcholením a po zbytek noci byla neklidná a jako v horečce. Za takových nocí brávala polštář a tiskla si jej mezi stehny.

Ano, sex jí chyběl.

Jack Sawyer ji přiměl, aby si uvědomila, jak moc.

Potlačila tu myšlenku, přistoupila k toaletnímu stolku, posadila se na vycpávané sedátko a zadívala se na sebe do zrcadla. To, co uviděla, ji vylekalo, neboť uviděla ženu, která po šest let zůstala z vlastní vůle němá.

Po Deanově smrti neměla zkrátka odvahu pokračovat v procvičování řeči. Udělala chybu, že toho nechala. Všechno, co se do té doby naučila, už pravděpodobně zapomněla a možná nebude schopná si to znovu osvojit. Musela to však zkusit.

To dnešní dohadování v šerifově kanceláři bylo nepříjemné a ponižující, avšak prospěšné. Přimělo ji, aby si uvědomila, že má-li dohlížet na ranč, vyřizovat smlouvy s dřevařskými společnostmi a držet si od těla takové chamtivce, jakým jde jen o pozemky, jako je Emory Lomax, prodávat svoje fotografie, bojovat s nevědomostí a předsudky lidí, kteří s ní kvůli jejímu handicapu mluví svrchu, pak se musí znovu naučit mluvit.

Nepodceňovala úkol, který si stanovila. Smířila se s určitými omezeními. Nikdy nebude schopná vést rozhovoR při němž by se spoléhala výhradně na řeč. To, že se narodila úplně hluchá, její schopnosti omezovalo, ale neodsuzovalo ji to k absolutnímu mlčení.

Příliš dlouho spoléhala na ostatní, dokonce i na svého malého syna, aby mluvili za ni. Už víc ne. Musí se naučit mluvit kvůli sobě. Musí.

Otevřela trochu ústa a poprvé za dlouhá léta začala namáhat hlasivky. Pocítila vibrace, jak je rozechvěl vzduch, a poznala tím, že vydala nějaký zvuk. Nejspíš bylo moc dobře, že ten zvuk, který se ozval, nemohla slyšet, jinak by to třeba už nikdy nezkusila.

Vzpomněla si, že tisíce neslyšících spoléhají výlučně na znakovou řeč a záměrně se nikdy neučili mluvit. Vedou úspěšný, užitečný, naplněný život.

Ale když byla ještě malá, tak se s rodiči rozhodli, že bude kombinovat znakovou řeč s odezíráním ze rtů a řečí. Věnovali se jí neslyšící vychovatelé a soukromí učitelé. Před zrcadlem, jako teď, trávila dlouhé hodiny a řídila se instrukcemi trpělivých terapeutů, kteří o ni pečovali.

Šlo jí to výborně a ovládla řeč velice dobře. Potom Dean umřel. Ustrašenost a sebelítost způsobily, že se vzdala dovedností, jichž s takovou námahou nabyla. Delrayovo sobecké přání, aby zůstala uzamčená v tichu, bylo pro ni dobrou výmluvou, aby zlhostejněla. Teď si to uvědomila. Zvolila zbabělou cestu.

Chtělo to hodně odvahy, aby si to přiznala. A dokonce ještě víc odvahy vyžadovalo postavit se tomu nejen zjevně nepřekonatelnému úkolu, který měla před sebou, ale rovněž svému strachu, strachu, že to zkusí a neuspěje.

Zhluboka se nadechla a posadila se zpříma. Začni od začátku, řekla si. S obouretnými souhláskami. P a b. První je neznělá, druhá znělá.

P. Jak vyslovit p? Povol čelist, aby se v ústech vytvořil prostor, ale rty zůstaly u sebe. Pak vydechni, aby se rty rozevřely. Provedla to tak. V zrcadle to vypadalo správně. Zkusila to podruhé a držela přitom prsty na dva centimetry od úst, aby pocítila vzduch, který vydechla. Ano, pocit byl správný. Znělo to také správně?

Teď b. Ten zvuk vyžadoval stejnou součinnost rtů, ale musely se zároveň zapojit hlasivky.

Soustřeď se, Anno. Dokážeš to. Už jsi to přece jednou dokázala.

Položila si ruku na hrdlo a zkusila jenom vibrace, pak ruku posunula a zkusila to znovu. Potřetí to zkombinovala s pohybem rtů. Příliš mnoho vzduchu? Celé to zopakovala se špičkami prstů kousek od rtů a snížila množství vydechovaného vzduchu. Ano, tentokrát to cítí dobře. Ale je to opravdu správně?

Ruku jako by měla z olova. Nechala ji klesnout do klína. Ramena jí poklesla. Najednou se cítila vyčerpaná, nikoli následkem fyzické únavy, ale velkého citového vypětí. Nechtělo se jí ani pohnout, jak se cítila unavená.

Dívala se na sebe do zrcadla a pozorovala, jak se jí oči zalévají slzami. Bude někdy schopná mluvit tak, aby jí lidé rozuměli? Neudělá ze sebe blázna? Nebudou lidé, na něž se bude pokoušet mluvit, celí nesví, nebudou se v rozpacích odvracet a litovat ji?

A co horšího, nebude se za ni stydět její syn?

David si její nedostatek neuvědomoval, protože neznal nic jiného. Ale co bude, až příští rok nastoupí do mateřské školy? Kvůli ní si z něho budou ostatní děti dělat legraci. Budou říkat, že je jeho máma hloupá.

Zpočátku ji nepochybně bude bránit, ale přijde čas, kdy se za ni bude stydět, bude jí mít za zlé, že je jiná, a bude si přát, aby jeho máma byla jako ostatní.

Ať už tak, nebo tak, její hluchota jeho vývoj ovlivní.

Aby se s tím vyrovnal, mohl by z něho vyrůst člověk, který je hned podrážděný a často se pere. Nebo by mohl být stydlivý a do sebe uzavřený a všechny své pocity v sobě potlačovat. Ať už to na něho bude mít jakýkoli dopad, mohl by být hluboký a radikálně změnit osobnost jejího syna. Jak by to bylo smutné, kdyby její otevřený, společenský chlapeček kvůli její zbabělosti takový nezůstal.

To nemůže připustit. Když už ne kvůli sobě, musí se naučit mluvit kvůli Davidovi.

S obnoveným odhodláním si netrpělivě setřela slzy a znovu se zadívala do zrcadla. Položila si špičky prstů na rty a zkusila jinou souhlásku. Jednu mnohem obtížnější. J.

Jako Jack.

KAPITOLA TŘICÁTÁ SEDMÁ

„To jsem ráda, že jste zpátky, pane Lomaxi, je tady –“

„Později, paní Presleyová. Vzkazy pro mě?“

Sebral růžové lístky z jejího stolu cestou do své kanceláře. „Ano, pane, ale –“

„Řekl jsem později. Přineste mi zažívací sodu, ano?“

Po těch pečených žebírkách ho bolelo břicho. Po pivu ho přepadla tupá bolest hlavy. A ti pozemkoví magnáti ho vrcholně otrávili.

Po obědě po něm chtěli, aby je odvezl na Corbettův ranč. Půlhodina tam, půl hodiny se tam rozhlíželi, půlhodina zpátky. Až když jim zamával na cestu do Houstonu v tom jejich soukromém letadle, měl pocit, že se může volně nadechnout. Prozatím je uklidnil, byli přesvědčení, že obchod je na spadnutí.

Vnitřnosti se mu bouřily.

Vrátil se z oběda s hodinovým zpožděním a vysloužil si kyselý pohled prezidenta banky, a tak se těšil do chladu a ticha svojí kanceláře. Potřeboval trochu času, aby vyspekuloval, jak bude postupovat dál.

Nechal na sekretářce, aby mu obstarala jedlou sodu, vklouzl do své kanceláře, svlékl si propocené sako a pověsil je na věšák za dveřmi, aby uschlo. Probíral se lístečky se vzkazy a přitom obešel roh svého psacího stolu. Jeho vysoké, kožené křeslo bylo otočené k oknu. Obrátil je k sobě.

„Hej, Emory!“

Kovboj se vyšvihl z křesla jako útočící chřestýš, popadl ho za vázanku, smýkl jím, až se mu z toho zatočila hlava, a strčil ho do křesla, které bylo ještě rozehřáté teplem jeho těla.

Než Emory stačil zaregistrovat, co se vlastně stalo, držel ho pomocník na Corbettově ranči v šachu zlověstně vyhlížejícím nožem. Ostrou špičku mu tiskl na krk. Emory sevřel v naprostém děsu područky křesla.

„Chutnal oběd, chutnal?“ zeptal se kovboj přívětivě. „Mně připadala omáčka k pečeni poněkud mdlá a nakládaná zelenina příliš slaná, ale jinak to ušlo. Já si dal sendvič se sekaným hovězím. Koukal jsem, že jste si se svými náramnými kamarády dali žebírka.“

Dveře se otevřely. „Pane Lomaxi –“

„Zavolejte stráž!“

„Ano, pane.“

„Počkejte minutku!“

K Emoryho úžasu paní Presleyová, pusu zděšeně dokořán, v jedné ruce sáček s jedlou sodou, v druhé sklenici vody, zůstala stát jako přibitá, když jí to ten kovboj ostře přikázal.

Načež zdvořilým hlasem řekl: „Když už budete v tom, paní Presleyová… jmenujete se tak, madam? Přivolejte spolu se stráží majitele banky. Určitě je bude zajímat, co bude pan Lomax vyprávět o jedné z jejich nejlepších klientek. Vy můžete být také při tom. Vlastně shromážděte všechny. Myslím, že každému, kdo s Emorym pracuje, bude připadat to, co všem povím, moc zajímavé.“

Emory se nervózně zasmál. „No teda, ty starej pistolníku! Kdys přijel do města?“ Sebral veškerou odvahu, protáhl se pod nožem a popleskal kovboje po rameni. „Paní Presleyová, tady ten rošťák, co vám nahnal takový strach, je můj kamarád ze studentského spolku. Ehm…“

„Jack.“

Emory se kdákavě zasmál a setřásl ze sebe trochu potlačovaného strachu. „Tadyhle Jack vždycky prováděl podobné vtípky, když jsme spolu chodili na univerzitu.“

Až na to, že zaváhal u jeho jména, to vyznělo přesvědčivě. Na stěně jeho kanceláře visel diplom ze Stephen F. Austin University. Obšťastňoval paní Presleyovou historkami ze svého studentského života a ze studentského spolku Řečtí bratři, které byly naprosto nepravdivé, neboť ho nikdy do žádného spolku nepřizvali.

K jeho nezměrné úlevě zastrčil kovboj nůž do pochvy. „Doufám, že jsem vás příliš nevylekal, madam. Nemohl jsem odolat, abych si nevystřelil tadyhle z kamaráda.“ Ruka dopadla na Emoryho rameno jako kovadlina. Emory se div nezkroutil pod sevřením těch silných prstů.

Sekretářka se obezřetně usmála. „Co s tímhle –“ Pozvedla sáček jedlé sody.

„To nechte. Ale díky.“

Nepřestávala se tvářit nejistě, ale vycouvala a zavřela za sebou dveře.

Ten chlap Jack bohužel nikam nezmizel.

Znovu vytáhl z pochvy nůž a posadil se proti Emorymu na hranu stolu hned nad zásuvku. Emory měl tak sucho v ústech, že mohl sotva pohnout čelistí, ale nějak se mu podařilo zasyčet: „Zbláznil jste se?“

„Kdybych se zbláznil, už bych tě rozpáral od chřtánu po toho tvýho kamaráda. Jenom nepatrný zbytek zdravého rozumu mi v tom zabránil. Měl bys mi za to být vděčný, Emory. Můžu ti říkat Emory? To se ví, že můžu, vzhledem k tomu, jací jsme ohromní kámoši ze školy.“

„Koukejte vypadnout z mojí kanceláře, jinak –“

„No tak, Emory, nejseš v situaci, abys mi mohl vyhrožovat. Otevřeně řečeno by se mi nic nezamlouvalo víc, než abys zavolal stráž a spustil kravál, jelikož potom bych mohl převyprávět pro blaho všech přítomných rozhovor, který jsem zaslechl dnes při obědě. Seděl jsem hned za vámi ve vedlejším boxu a neuniklo mi ani jedno lživé, zrádné slovo.“

Jak se tak Emory díval do těch ocelových očí, ani na okamžik nezapochyboval, že je Jack ochotný udělat přesně to, co řekl.

„Popřemýšlej o tom, Emory. Jak myslíš, že by zapůsobily na prezidenta banky tvoje odporné rozklady o fiktivním poměru mezi tebou a paní Corbettovou? A na ostatní zaměstnance? Zvláště pak na ženy? Hmm? Vidíš, kam to vede, Emory?“

Emory vskutku viděl, kam to vede, a to přímo ke katastrofě. Zvláště když chtěl dělat kariéru v bankovnictví. Nemohl se vzdát svého místa tady, dokud ta bokovka u EastPark nezačne vynášet. Dlužil obrovskou sumu za jaguára, a že by jej vrátil prodejci, nepadalo v úvahu.

„Bylo by to moje slovo proti vašemu.“ Přinutil se ke smíchu, který zazněl, jako když se smirkovým papírem přejede přes betonový chodník. „Kdo vám to uvěří?“

„Většina dam nepochybně ano. Anna Corbettová nemůže být jediná, kterou jsi odpuzoval povýšeným chováním a nechutnými návrhy.“

„Jenom to na mě zkoušíte, kovboji. Kdybyste to myslel vážně, tak byste na mě nečíhal v mojí kanceláři. Veřejně byste mě obvinil v hale banky, kde by to mohl kdekdo slyšet.“

„Jediný důvod, proč jsem to neudělal, je, že jsem chtěl paní Corbettovou ušetřit toho, aby její jméno spojovali s tvým.“

„Ahá, takže vy máte pro tu hluchou vdovu slabost. Jak dojemné. Jen do toho, udělejte ze sebe blázna.“ Pohrdavě si odfrkl. „Copak se vám to o ní a Delrayovi nedoneslo? O té líše, kterou hodláte zorat? Tak na ní ten staroch pracoval už léta.“

Kovboj přivřel oči a Emory dostal strach, že to přehnal. Co je ale tenhle chlápek zač? Kde se tu vzal? Nic o něm nevěděl. Udělal pěknou blbost, že provokoval člověka, který si stále pleskal čepelí nože o dlaň, nože, který by klidně mohl ukončit cizí životy. Nepřekvapilo by ho, kdyby ten Jack Jaksejmenuje hned tady a teď splnil výhrůžku, že ho rozpáře.

Bohudíky si ho nespojil s dnešním ranním zatčením. Kdyby ano, Emory věděl, že už by byl po smrti. Přišel sem, jen aby bránil čest Anny Corbettové. Že má ale Emory Lomax z pekla štěstí?

Jack ho dlouhou chvíli probodával tvrdým pohledem, pak se uvolnil. „Přejdu tu tvoji poznámku, jako bys nic neřekl, Emory, protože mi nestojíš za to, abych tě kvůli takovému směšnému tvrzení zabíjel. Koukej se rozhlédnout, kam společnost dospěla. Muži takhle o ženách nehovoří, pokud to není mezi nejdůvěrnějšími přáteli.“

„Byl jsem mezi přáteli. To vy jste potají poslouchal.“

„Hmmm, pravda. A tebe by ve snu nenapadlo, že tam někde můžu být. Myslel sis, že jsem bezpečně za mřížemi, nemám pravdu?“

Krucinál. Natáhl krk, co jen to šlo, z límečku, který ho škrtil. „Nemám ponětí, o čem to mluvíte.“

„Emory, Emory,“ řekl Jack a vrtěl hlavou. „Tvoje ohavná pleticha nevyšla. Policie proti mně nemá vůbec žádné důkazy a potom, co mě vyslechli, uznali, že jsem neměl důvod něco takového Corbettovi provádět. Žádal jsem, aby mě buď obvinili ze zločinu, nebo pustili.“ Rozpřáhl ruce. „Pochopitelně… mě pustili… a co je teprv psina!“ Odmlčel se a pokračoval: „Jak jsme si s Jesse Garcíou hned padli do oka.“

Himlhergot, krucinál.

„Po obědě jsem za ním zašel. Představil jsem se. Když jsme zdolali půl láhve tequily, začal obdivovat moje boty. A že jeho strejček v Mexiku, co ho měl moc rád, je proslavený botama, které vyrobil. A jestli náhodou mi moje boty neušil v Chihuahua švec jménem Julio.“ Jack se zazubil. „A slovo dalo slovo.“

Emory se uchechtl. „Čekáte, že vám to budu věřit?“

„Lhal jsem,“ přiznal Jack, „ale tvůj problém je, že mi García uvěřil. Samozřejmě byl trochu opilý. Mlhavě vzpomínal na strejčka Julia, který umřel minulou zimu. Poslouchal jsem a on ze sebe sypal historku za historkou. Na tequilu bylo sice ještě dost brzy, ale i tak jsme ji zdolali a já si udělal přítele na celý život.“

A on, Emory, je v háji.

Kovboj se na něho usmál, jako by mu četl myšlenky.

Ale neusmál se zrovna příjemně. Vysloveně nebezpečně. „Kdyby na tebe García ukázal prstem –“

„To by neudělal.“

„Kdyby volil mezi tím, že tě vydá, nebo půjde sedět? Co bys myslel? Kdyby přišlo na to, že to budeš ty, nebo já, koho myslíš, že by předal policii?“ Šťouchl ho do hrudi špičkou nože. „Tebe, Emory. Na tebe by ukázal rychleji, než gringo zhltne chili papričku. Jak dlouho myslíš, že by ti potom vydrželi tvoji obchodní partneři? Pustili by tě jak horký brambor. Tolik řekli nad tím košíkem žebírek.“

Ze všech Jackových výhrůžek právě tahle vyděsila Emoryho nejvíc. Každý den hrál Connaught poker o vysoké sázky a švindloval, ale neznal by se k nikomu, koho by při tom chytli. Emory si nedělal o Connaughtově loajalitě iluze; ten byl loajální jenom sám k sobě.

„Okay, okay,“ řekl Emory, jako by ho to už trochu nudilo. „Řekl jste, co jste měl na srdci, Johne Wayne.“

Jack se na něho zadíval přivřenýma očima a odhadoval ho, tak jako to udělal, když ho v obývacím pokoji u Corbettových uviděl poprvé. „Mně skutečnou starost dělá to, Emory, že si myslíš, že si dělám legraci.“

Stoupl si a předklonil se, až měl obličej těsně u Emoryho tváře. Špičkou nože mu zašimral těsně nad ohryzkem.

„Jestli budeš ještě jednou pomlouvat Annu Corbettovou, zabiju tě. Pamatuješ se, co jsem před chvílí říkal o chřtánu a dalším příslušenství? Nemluvil jsem jen tak do větru. Dám si záležet. Takže jsme se dohodli?“

No ano, dohodli. Jistěže dohodli. O ničem nebyl Emory v životě přesvědčený víc, než že je tenhle člověk schopný ho zabít.

Jelikož nemohl riskovat přikývnutí, aby si nepodřezal hrdlo, zakrákoral. „Jo.“

„Tak fajn.“ Jack odtáhl nůž, otřel z něho kapičku krve o nohavici džin a zasunul jej zpátky do kožené pochvy. „Zatím se měj.“

KAPITOLA TŘICÁTÁ OSMÁ

„Dala bych nevímco za citrónovou kolu.“

Connie Skaggsová seděla v otevřeném okně, jednu bosou nohu pokrčenou a opřenou o parapet, druhou líně komíhala těsně nad podlahou. Prsty na nohou měla nalakované stejně vulgární barvou jako na rukou.

Vrchní dva knoflíčky halenky měla rozepnuté. Chvílemi si poťupkávala žlábek mezi prsy mokrým papírovým ručníkem. Sukni měla shrnutou kolem oblých stehen, dost vysoko, aby provokovala, ale ne zas tolik, aby vystavovala na odiv hlavní cenu.

Poutala pozornost všech tří mužů. Carl si domyslel, že ji přímo hltá.

„Víš, o jaké mluvím, Cecile,“ řekla toužebně. „Takovou, jakou dělají v dragstoru.“

„Přesně tu jsem si dal těsně před tou loupeží.“

„Spousta drceného ledu. Dva plátky citronu.“ Zhluboka se nadechla, vypjala hruď, čímž se jí vlhká látka halenky napjala přes velké bradavky, temné jako nehty na prstech.

No bodejť, ví přesně, co dělá, pomyslel si Carl. Myron masturboval. Nerozepnul si kalhoty, ale seděl s nohama roztaženýma v rohu na podlaze, rty povolené, přivřené oči upíral na Connii a masíroval se.

Cecil si musel všimnout, do čeho je Myron zabraný, protože k ní přistoupil, postavil se před ni a diskrétně jí stáhl sukni. Objal ji, sklonil se a polaskal ji na krku. „Udělal bych ti kolu s citronem, zlato, kdyby to šlo. Až se dostaneme do Mexika, budeš si moct dopřát koly, co jí jen vypiješ.“

Snažila se mu vykroutit a namíchnutě řekla: „Nech toho. Je na to moc horko.“

„Na to není nikdy moc horko.“ Zasmál se a znovu se sklonil k jejímu hrdlu.

„Myslela jsem to vážně. Jdi pryč.“ Ohnala se po něm, pustil ji a zatvářil se dotčeně.

„No dobře, dobře.“

Carl pohrdavě zkřivil rty. Kdyby se nějaká rajda ohnala po něm, vyrazil by z ní duši. Ovšem jeho starší brácha je posera. A vždycky byl. A jak vidno, vždycky bude. Doufal, že vězení a podmínka Cecila zocelily. Jestli jo, potom ta jeho tvrdost nepřežila vliv Connie Skaggsové. Ta flundra udělala z Cecila bábovku. Je ještě větší měkkota než tehdy v Arkadelphii, kdy se nedokázal přinutit odprásknout toho chlápka, co jim chtěl zabránit ve vyloupení té samoobsluhy.

„Nechtěla jsem být tak protivná, Cecile.“ Connie sundala nohu z okenního parapetu. Vestoje se vyklonila z okna, ruce opřené o parapet, zadívala se na zprahlou krajinu a dopřála jim, aby se vynadívali na její zadek. „Je jenom tak hrozný vedro, že jsem z toho naštvaná. Venku se nepohne ani list.“

V tomhle ohledu s ní Carl souhlasil. Z toho horka byl také podrážděný. Vzduch byl tak hustý, že mu připadal jako další kus oděvu. Každé nadechnutí vyžadovalo zvláštní úsilí. Pot se z něho jen lil, stékal mu po žebrech, po páteři a po zadku. Chlupy na pažích a na hrudi mu vlhce přihnaly k pokožce.

Bylo příliš vedro, aby se člověk vůbec pohnul. Dokonce i mouchy přestaly bzučet. Předtím ho přiváděly k šílenství. Svištěly po srubu jako miniaturní stíhačky, narážely do zdí, hnusně štípaly, když dosedly na obnaženou kůži. Teď, příliš zmožené na nějaké létání, otupěle lezly tam, kde usedly, po prázdných plechovkách a obalech od jídla a ulepených skvrnách na stole, které tam nadělal Myron, kdykoli si něco dával do úst.

Connie se otočila zpátky do místnosti, přiloudala se ke stolu a napila se oranžády z plechovky, kterou nedávno navštívila zrovna jedna z much, jež Carl pozoroval. „Máma říkávala, že když je takhle vedro, tak bude pršet.“

„Fakt?“

To bylo poprvé, co Carl za celou hodinu něco řekl. Zvuk jeho hlasu jako by je překvapil. Ohlédli se po něm, jak tak seděl rozvalený na židli, nakloněné a opřené o zeď. Cecil se vrátil od okna a znovu se posadil ke stolu na obrácenou dřevěnou židli a opřel si bradu o opěradlo. Myron pořád ještě seděl na podlaze, nohy rozhozené, na rtech náznak úsměvu, oči prázdnější než obvykle, vepředu na kalhotách mokrý flek.

Connie se otočila ke Carlovi: „Fakt co?“

„Že bude pršet.“

„Někdy,“ odpověděla. „A někdy ne. Máma neměla vždycky pravdu.“ Vytáhla se na špičky a umístila zadek na stole. Ta ženská snad neví, k čemu jsou židle, pomyslel si Carl. Zřejmě radši sedá kdekoliv jinde.

„Vem si příkladně mě.“ Hrábla do sáčku se smaženými brambůrky, začala je chroupat a přitom s plnou pusou mluvila. „Máma mě trestala za to, že jsem ji neposlouchala. Mlátila mě tátovým koženým páskem, že byste nevěřili. Nutila mě nosit debilní ošklivý šaty, který jsem nenáviděla. Když jsem ještě chodila do školy, tak pokaždý, když jsem něco provedla, musela jsem jít za učitelkou a omluvit se jí.

Každou neděli a ve středu mě honila do kostela a nutila mě máchat rukama ve vzduchu a ječet ,Chvála Ježíši‘ jako ostatní zabednění pitomci. Myslela si, že když bude tohle všechno dělat, že se ze mě stane hodná holka.“ Předklonila se, prsy se jí rozhoupaly a na všechny v místnosti zamrkala. „Máma se spletla.“

Cecil se zasmál, ale znepokojeně sledoval její hruď a to, jak skromně ji tenká halenka zakrývá.

Carl se na ni zazubil a ukázal na balení piv. „Přines mi jedno.“

„Plechovky jsou úplně rozpálený.“

„To já taky.“

Domyslel se, že takové práskané, zkažené holce, jako je Connie, ten dvojsmysl neunikne, a nezklamala ho. Aniž by se mu přestala dívat do očí, vykroutila jednu plechovku piva z plastikové fólie, seskočila ze stolu a vykročila k němu, vrtěla zadkem a sukně se jí houpala kolem nohou.

Když došla k jeho židli, nestáhl nohy, které měl natažené před sebe. Zpod obočí na ni vrhal pohledy a vyzýval ji, aby udělala to, o čem věděl, že se toho už nemůže dočkat.

Viděl do ní a to tu záležitost málem připravilo o celou zábavnost. Rozkročila se nad ním, holýma nohama se dotýkala jeho stehen. „Mám ti to otevřít?“

„Jo, proč ne?“

„Myslím, že si taky jedno dám,“ ozval se Cecil.

Connie ho ignorovala. Stejně tak Carl. Zatřepala plechovkou teplého piva a teprve pak víčko odtrhla. Vystříklo, jak se dalo čekat. Potřísnilo jí hruď, steklo po rukou, kapalo Carlovi do klína. Vypískla, zasmála se a vysrkla pěnu, která se vyřinula z otevřené plechovky.

Popadl ji za zápěstí. „To mělo být moje pivo.“

Natáhla plechovku k němu a přiložila mu ji k ústům, srkl si piva, které zůstalo nahoře, pak plechovku nahnula a lila mu pivo přímo do úst. Polkl, ale nenechala toho.

„Do toho. Dej si všechno,“ přemlouvala ho zpěvavě. „Kolik toho dokážeš vypít? Potřebuješ pomoc?“

Přiblížila ústa k jeho rtům a střídavě lila pivo jemu a sobě a laškovala, kdo jako toho vypije víc. Víc toho vylila než vypili, ale jí to připadalo o to legračnější.

„Vy dva plýtváte bezvadným pivem,“ podotkl Cecil.

Jen co pivo došlo, strčil Carl ruku za pás Conniiny sukně a prudce trhl, čímž mu tvrdě přistála na klíně. Pustila prázdnou plechovku od piva, zajela mu prsty do vlasů a sevřela mu hlavu. Ústa měla vlhká a lepkavá, když se mu otevřenými ústy přisála ke rtům.

„Co to –“

Cecil vyskočil ze židle a zlostně k nim vykročil.

Connie byla ke Carlovi přisátá, ale přesto se mu podařilo odtáhnout se a zařvat: „Myrone!“

Myron se střelhbitě zvedl a dostihl Cecila, když to měl ještě dva kroky k místu, kde jeho dívka vysávala plíce jeho bratrovi, a praštil ho. Carl uslyšel, jak se zuby jeho bratra tříští jako stará kamenina a pocítil to zadunění, když padl na podlahu.

„Co to sakra děláte?“ vřískl Cecil. „Co to je? Carle? Connie?“

Ta ale zřejmě zapomněla, že Cecil existuje. Ani Carl si ho nevšímal. Dokud nad ním Myron stál, byl ze hry. Chudák Cecil to ještě nevěděl, ale byl bezmocný jako čerstvě narozená myš, kterou zahnala do kouta protřelá toulavá kočka. S oslabenou obětí by si Myron dokázal pohrávat dlouhé dny.

Connie se Carlovi třela rozkrokem o poklopec. Surově jí rozevřel halenku. Těžké prsy se vyhrnuly ven a div ho nezadusily. Vecpala mu bradavku do úst. „Pořádně. On to nikdy neudělá pořádně.“ Jen jí vyhověl. Kousl ji. „Hele!“ Pleskla ho.

Facku jí vrátil a roztrhl jí ret. Zůstala na něho ohromeně koukat. Špičkou jazyka se dotkla poraněného místa a slízla krev. „Ty mizero!“

Pak se vrhla na zip jeho kalhot s chtivostí horníka, který právě v hromadě kamení uviděl zlato. Zamručel zpola bolestivě, zpola vděčně, když vysvobodila jeho ztopořený úd a stiskla jej ve zpocených dlaních.

Sáhl jí pod sukni a trhl za úzký pásek, až kalhotky povolily. Zvedla se na špičky, chviličku balancovala, pak na něho nasedla.

Carl nechal všechno na ní a upíral pohled na svého bratra, který lezl po podlaze jako slepec, jenž ztratil hůl. Z úst mu kanula zpěněná směsice krve, hlenu a slin. Tváře měl mokré od slz a vydával příšerné kňučivé zvuky. Pohled na něho Carla znechutil, zastyděl se, že mají stejné příjmení.

Cecil zvedl hlavu a uviděl, že se na něho Carl dívá. „Jak mi můžeš něco takového udělat?“

„Nedávej mi vinu za to, že je to taková prodejná děvka. Ty jsi ji přivedl, brácho.“ Nadzvedl Connii sukni, aby bratr viděl její natřásající se zadek.

S divokým výkřikem se Cecil ztřeštěně vrhl k nim, což mu vyneslo od Myrona ránu pěstí do hlavy. Potácivě udělal pozpátku několik kroků, načež klesl na kolena. Svěsil hlavu a rozvzlykal se. Krvavé sliny mu kanuly na hruď.

„Hele, kdo je u tebe prodejná děvka?“ vyrazila ze sebe Connie.

„Líbím se ti víc než on?“

„V tomhle jseš lepší, to je jistý.“

„Ale jdi,“ řekl naoko upejpavě.

Prudce zaklonila hlavu, pevně zavřela oči a pohybovala se na něm čím dál rychleji. „Kristepane, nepřestávej, nepřestávej!“

„To mě ani nenapadlo. Chci, aby se tadyhle Cecil dosyta vynadíval.“

Byla vším tak zaujatá, že to přišlo jako krutý šok, když ji ze sebe sundal, otočil ji a smetl na podlahu, kde přistála na všech čtyřech. „Co to děláš?“

„Drž hubu.“ Když do ní vnikl, položil jí ruku do týla a srazil jí obličej k dřevěné podlaze, kde si bolestivě narazila kosti a chrupavku. Zaječela.

Cecil k ní lezl po všech čtyřech v marném pokusu přispěchat jí na pomoc. Myron ho nakopl do žeber. Roztříštila se a Cecil se rozkřičel.

Carl se zazubil na Myrona: „Až s ní skoncuju, bude řada na tobě, Myrone.“

Myron se zeširoka tlemil. Zaryl podpatek Cecilovi do ledvin.

KAPITOLA TŘICÁTÁ DEVÁTÁ

Jedním okem sledoval zpětné zrcátko a vyjel z odstavného pruhu do proudu vozidel. Pochyboval, že ho nechá Emory Lomax zavřít za napadení smrtící zbraní. Když mu tak krásně pohrozil Garcíovou zradou a tím, že přijde u EastParku o všechny výhody, to poslední, co by si Lomax přál, bylo zaplést se jakkoli s policií. Sice by moc rád viděl Jacka Sawyera někde u ledu, ale nemohl riskovat žádnou další léčku, do které by se mohl chytit sám. Přesto mu Jack nedůvěřoval.

Kdo může vědět, čeho je takový podraznický chameleón schopný? Lidé jako on jsou neobvykle přizpůsobiví a znovu se někdy vynoří, i když třeba šli potřetí ke dnu. Nemají žádné zábrany, k nikomu necítí lásku ani loajalitu, dělají, co chtějí a kdy chtějí, bez ohledu na cokoli, vyjma vlastních přání. Jsou věrní jen své chamtivosti. Svědomí, to se u nich nevyskytuje. Hledí jen, aby sami nedošli úhony. Na to Jack spoléhal. Nesměl Lomaxe podceňovat, a musel tedy počítat i s jeho pudem sebezáchovy. Sázel na to, že Lomax si cení vlastní kůže víc, než toho, že by se pomstil. A byl si vcelku jist, že svými výhrůžkami naboural Lomaxův plán uchvátit Corbettovy pozemky. Přinejmenším mu pošramotil časový plán.

Zastavil u benzinové stanice s nepřetržitým provozem. „Možná bude zapotřebí doplnit olej,“ řekl pumpaři, když ho požádal, aby mu dal plnou.

„To je pěknej nakladaček, pane.“

„Díky.“

Ten mladý muž se zřejmě blížil dvacítce. Umýval přední sklo a nepřestával přitom náklaďák obdivovat. Když doplnil benzín, otevřel kapotu, zkontroloval olej a řekl Jackovi, že měl pravdu, a zašel do dílny pro olej. Právě v tu chvíli zahlédl Jack ve zpětném zrcátku hlídkový vůz. Že by se v Lomaxovi spletl? Ale hlídkový vůz projel kolem a řidič, který jel ve voze sám, na něho ani nepohlédl.

Jeho extempore s Lomaxem splnilo svůj účel, v což doufal, ale když se na to znovu podíval, byl to zbrklý a riskantní tah, který zčásti motivovalo to, že si chtěl něco dokázat. Teď mu to připadalo jako pošetilá dětinská hra, kdo s koho.

Rozhodně nemusel uspořádat tak dramatický výstup. Ta komedie Lomaxe zastrašila, ale na jak dlouho? Účinek může být dost krátkodobý. Až se Lomax otřepe a začne o tom přemýšlet, mohla by ho jeho nadutost přimět, aby svoje úsilí znásobil. Ten efektní výstup by mohl Anně všechno ztížit, ne ulehčit.

Stejně je to domýšlivost, myslet si, že stojí o jeho pomoc. Delray ho podezíral, že ničí jeho stádo. Podezření jejího tchána a k tomu policisté, kteří ho dnes ráno odvedli, by ji mohlo přesvědčit, že to udělal. Hodiny výslechu, které podstoupil, mu tolik nevadily, jako výčitka, kterou uviděl v jejích očích, když se snažil Davidovi vysvětlit, proč s nimi odchází.

Když se to tak všechno vezme kolem a kolem, bude z mnoha důvodů pro ni a jejího syna lepší, když Jack Sawyer zmizí z obrazu. S plnou nádrží by mohl z Bleweru bez dalšího odjet. Mohl by odjet s čistým svědomím, vždyť Lomaxe odkázal do patřičných mezí na dost dlouho, aby měla Anna čas poradit se v bance s někým jiným.

Když odcházel z banky, připadal si jako pán světa, ale teď se proklínal, že jednal tak zbrkle. Dneska ho policie pustila, ale až by si pro něho přišli podruhé, nemusela by to být tak neškodná zkušenost. Byl pěkný pitomec, že Lomaxovi vyhrožoval. A ještě k tomu s nožem v ruce. Posloužilo to stejně jako mávat na býka červeným šátkem. Jo, jo, čím dřív vypadne z Bleweru, tím líp.

Pumpař se vrátil s plechovkou oleje. „Bude vám tahle značka vyhovovat?“

„Jistě. To je prima.“

Zatímco olej vtékal do motoru, chlapec to obešel k místu řidiče a jednou nohou se opřel o benzinovou pumpu. „Nedáte si žvýkačku?“ nabídl Jackovi.

„Díky.“

Oba chvíli žvýkali, pak pumpař poznamenal: „Tenhle náklaďák bych si pamatoval. Vy nejste zdejší.“

„Ne.“

„Jedete z města, nebo do města?“

„Ještě jsem se nerozhodl.“

Mladík se rozhlédl po ulici. „Na vašem místě bych vypadl.“

„Proč?“

„Chcíp tady pes. Na to vemte jed.“

„Je to, pravda, dost klidné město.“

„Dokaď se tady neukážou ti Herboldové. To by pak bylo asi veselo.“ Zatvářil se, jako by takovou možnost uvítal. „Náš táta je znal, když tady bydleli.“

„Nepovídejte.“

„Říká, že v nich nebylo nic dobrýho. A že by si to mohli namířit sem, ale já řikám, kdo by kruci chtěl do Bleweru, zvlášť když zrovna pláchnul z basy? Kdybych já utek z vězení, šel bych do velkejch měst a trochu se povyrazil.“ Zamrkal, udělal ze žvýkačky bublinu a nechal ji prasknout. „Víte, co chci říct?“

„Jo, vím.“ Jack se na sedadle nadzvedl a hrábl do přední kapsy kalhot. „Kolik to bude?“

Mládenec se dovtípil, přešel dopředu, odhodil prázdnou plechovku od oleje do sudu s odpadky a zaklapl kapotu. „Platíte hotově, nebo kreditní kartou? Jestli hotově, dostanete pětiprocentní slevu a zadarmo držák na pivo Koozie.“

Jack mu podal otevřeným okénkem dvě dvacetidolarové bankovky. „Slevu beru. Ten držák si nechte.“

„Určitě? S mojí přítelkyní je sbíráme.“

„Je váš.“

„Bezva. Hned jsem zpátky s drobnými.“

Během jejich rozhovoru dospěl Jack k rozhodnutí, že nikam nepojede. Ne dřív, než Herboldy buď chytnou, nebo zabijí. Anna by ho mohla vykázat z přívěsu a ze svých pozemků a nemohl by jí to mít za zlé, pokud mu tak úplně nedůvěřuje. Nemohl však odjet z Bleweru, pokud jsou Carl a Cecil na svobodě a představují pro ni a Davida třeba i jen malou hrozbu.

„Tumáte.“

Mládenec mu podal drobné. „Děkuju za dobrou obsluhu,“ řekl Jack.

„To se rozumí samosebou. Díky za Koozie. Pokývl dozadu a dodal: „Ať už máte namířeno kamkoli, pane, na vašem místě bych koukal tomuhle ujet.“

Jack se ohlédl zadním oknem náklaďáku a poprvé si všiml temných bouřkových mraků, které se kupily na obzoru.

„Zatracený pitomci!“

Lucy přistoupila k pultu s konvicí čerstvé kávy. „Kdopak, Ezzy?“

„Omlouvám se, Lucy. Jenom jsem se koukal tadyhle na televizi.“

Udělal si chvilku na kávu, aby na něho tolik nedoléhala nuda. Pro pracující to byl pomalu čas, kdy se budou chystat domů – bude čas na koktejl, na večeři je ještě brzy. Však byl v kavárně jediný host.

S Lucy probírali blížící se fotbalovou sezonu v Bleweru, ale jedním okem sledoval malou televizi, kterou měla postavenou na pracovním pultu mezi mixerem a mikrovlnkou. Neuniklo mu, když skončil kulturní pořad a začalo první vydání místních večerních zpráv. Hlavní zprávou bylo pátrání po trestancích, které po jejich útěku probíhalo už přes týden. Ale přibylo k tomu něco nového. V severozápadní Louisiane objevili na farmě dvou starších žen jejich těla ve studni. Hlavními podezřelými jsou Carl Herbold a Murén Hutts, jejich otisky prstů se našly všude v domě. Nyní policie tří států postupovala společně, aby je chytila spolu s Connií Skaggsovou a Cecilem Herboldem.

V televizi ukazovali živé záběry ze silničního zátarasu, kde za policejními vozy hlídkovali po zuby ozbrojení uniformovaní policisté. Kamera jednoho zachytila, jak se může užívat. To proto Ezzy tak zanadával.

Když mu dolila hrnek s kávou, opřela si pěst v bok a sledovala vysílání s ním, dokud nezačali vysílat další zprávu. „Kdo že je pitomec, Ezzy?“

„No Herboldové určitě ne.“

„Myslíš, že na to jde policie špatně?“

Ironicky na ni pohlédl. „Kdybys utekla z vězení, zabila čtyři lidi, pak vyloupila banku a zabila několik dalších, pustila by ses po hlavní dálnici?“

„Proboha, Ezzy, nevím. Ty jseš odborník na zločiny.“

Odkašlal si. Lucy je jediný člověk, který si to myslí. „Zátarasy jsou marnění času a peněz daňových poplatníků.“

„Tak co si o tom myslíš?“

Zamyšleně upíjel kávu. „Kdybych byl na jejich místě – těch Herboldů – někam bych se zašil, dokud se to nepřežene. Dříve či později přestane policie platit chlapy, aby seděli na zadku a zívali do televize. Odvolají posily. Zaměstná je něco dalšího. Napřou síly jinam.“ Poklepal ukazováčkem na pult. „Potom bych se hnul, dřív ne.“

Sice si to neobjednal, ale naservírovala mu porci jablkového závinu. „Chtěl bys na to zmrzlinu? Nebo šlehačku? Trochu sýra?“

„Ne, takhle je to akorát.“ Neměl na závin pomyšlení, ale nechtěl se jí dotknout, a tak uchopil vidličku a pustil se do něj. Byl lahodný, i když tak nelístkoval, jako když ho pekla Cora. „Já je znával, Lucy. Nebyli bůhvíjak chytří, ale byli to práskaní syčáci. Vsadím svůj příští šek s důchodem, že policii převezli. A policie by měla místo toho, aby líčila pasti, do kterých se nechytnou, na to jsou moc mazaní, po nich pátrat v terénu.“

„Je to moc velká rozloha, aby se to dalo zvládnout pěšky, Ezzy.“

„Já vím. Není to praktické. Vlastně to není možné. Jenom říkám, jak by se dali najít. Pokud vůbec někdy.“

„Myslíš, že by mohli pláchnout?“

„Ani by mě nepřekvapilo, kdyby ano. Zvláště jestli má hlavní slovo Carl, a to obvykle míval.“

„To by byla ostuda, kdyby unikli. Když si ho představíš, jak chladnokrevně zabíjí ty staré ženy. A tu dívku.“ Zavrtěla hlavou, jako by tím chtěla vyjádřit, že svět se řítí do pekel. „Možná bys měl někomu říct, jak to vidíš ty, Ezzy.“

„Nebudou naslouchat,“ postěžoval si.

„Vsadím se, že budou.“

Věděl svoje. Nabídl svoje služby šerifovi Ronu Fosterovi, a ten ho odmítl. Nebude se znovu ponižovat. „Nikdo o moje služby nestojí, Lucy. Myslí si, že mi měkne mozek, jenom proto, že jsem už starý a opotřebovaný.“

„Tak teď bys rád, abych ti lichotila.“ Natáhla se přes pult a laškovně ho popleskala po paži. „Vůbec nevypadáš staře, Ezzy Hardgei. A už vůbec ne opotřebovaně.“

„Tos mě neviděla lízt z postele.“

Jen co to vypustil z úst, uvědomil si, že by si to mohla vysvětlit jinak, než to myslel. Poznal, že to odhadl naproto přesně, když zvedl oči a setkal se s jejím vlahým, zastřeným pohledem.

Roztřesenou rukou sáhl po šálku s kávou. „Máš moje slovo, že to není žádná pěkná podívaná. Cora si ze mě dělá legraci, že celý vržu.“

Už se na Lucy nedíval, ale vycítil její poraženectví. Po delší odmlce tiše podotkla: „Je dost dlouho pryč.“

„Hmm… ehm…“

„Kdy se vrací?“

„Teď už každým dnem.“

„Hmm.“ Rozhostilo se další dlouhé ticho. Pak si odkašlala. „No, než se vrátí, tak ti ráda uvařím. Kdykoli.“ S úlevou, že všechno zase zajelo do starých kolejí, na ni přes modrý umělohmotný pult pohlédl a usmál se. „To je od tebe moc milé, Lucy. Děkuju.“ Nabral na vidličku poslední sousto závinu, dopil kávu a sklouzl ze stoličky.

Lucy se k němu chovala spíš jako k návštěvníkovi než jako k hostovi a doprovodila ho ke dveřím. Mezitím, co seděl uvnitř, se počasí podstatně změnilo. Obloha potemněla. Vítr se opíral do markýzy nade dveřmi a nadouval ji jako lodní plachtu.

„Podle všeho se konečně dočkáme deště,“ podotkla Lucy.

„Už asi jo.“

„Dávej na sebe pozor, Ezzy.“

„Díky za závin.“

„Ezzy?“ Zastavil se a otočil. Žmoulala v rukou utěrku. „Tuhle, potom, cos odešel, tak ty starý paprikové…“ pokývla ke stolu, kde se každé ráno scházeli místní tatíci a rozumovali, „… říkali, že Carl Herbold přísahal, že Delraye Corbetta zabije.“

„To už nehrozí. Delrayův srdeční záchvat ho předešel.“

„Proč vůbec něco takového říkal?“

„Když Carla usvědčili z toho zabití v Arkadelphii, podal si odvolání. To mu povolili, ale vyhodil svého právníka a žádal po Delrayovi, aby mu zaplatil jiného. Delray mu vzkázal, že je svým vlastním pánem. A že se dopustil zločinu, takže by měl nést následky. Řekl Carlovi, ať je rád, že ho neobvinili z vraždy Patsy McCorkleové tady v Bleweru.

Carl se zapřísahal, že s její smrtí neměl nic společného, Delray ho nazval lhářem a veřejně se ho zřekl. Kluk začal zběsile řádit a všemožně ho proklínal a vyhrožoval mu. Odvolání prohrál a dával to za vinu svému nevlastnímu otci, že neobstaral lepšího právníka. Ve skutečnosti dával Delrayovi za vinu všechno. Říkal, že kdyby je měl rád, mohlo to s ním a s Cecilem dopadnout jinak.“

„Mohl za to Delray, že byli takoví ničemové?“

„Možná. Do jisté míry. Ale ne úplně. Byli to grázlové, už když se oženil s jejich matkou.“

Znovu pohlédla k prázdnému stolu štamgastů a pak na Ezzym utkvěla znepokojeným pohledem. „Taky říkali…, že Carl přísahal, že zabije tebe.“

„To jsou jenom tlachy starých partyků, co nemají nic lepšího na práci, než probírat maléry ostatních.“

„Opravdu to říkal?“ nenechala se odbýt.

„Něco na ten způsob,“ připustil nerad. „Říkal, že má pořád nějaké maléry jenom proto, že jsem ho tolikrát zavřel pro blbost, když byl ještě skoro kluk. Tvrdil, že kvůli mně má dlouhý rejstřík, a proto že ho soud v Arkansasu odsoudil tak tvrdě.“

„Pořád ti to leží v hlavě, viď?“

„Ne. To byly jen takové kriminálnické řeči. To se nedá brát vážně.“

„To ne, myslela jsem smrt toho děvčete, té McCorkleové. Nedopřává ti to pokoj.“

Její intuice ho překvapila. Nebo snad na něm byly starosti znát? Byly patrné jako tetování? Pomyšlení, že by to na něm mohl každý vidět, mu dělalo starost, ale odpověděl jí otevřeně: „Občas na to myslím.“

Její silně nalíčené řasy se ani nepohnuly. Jeho uklidňující odpověď jí nestačila. Jak to, že ženy, které zná, do něho tak vidí? „Ano, Lucy, pořád mi to dělá starosti. A popravdě na to dost myslím.“

„Ti dva se za to nemuseli nikdy zodpovídat.“ Její vrásčitá tvář se stáhla soucitem, že ho to tolik trápí. „A nemáš chvilku klidu, jelikož jseš přesvědčený, že to provedli.“

„Ne tak docela, Lucy. Začínám pomalu věřit, že to neprovedli.“

Vítr byl dokonce ještě prudší, než se za oknem kavárny zdálo.

Kráčel po chodníku ke svému vozu a přivíral oči před prachem, který se zvedal ze žlábků u chodníku. Jednou rukou si přidržoval klobouk na hlavě a druhou lovil v kapse klíčky od vozu. Předtím chodila skupina středoškoláků od vozu k vozu zaparkovaných ve středu města a strkala za stěrače lístky. Oznámení o dobročinné večeři létala vzduchem jako hejno jasně růžových motýlů.

Na druhé straně ulice se kutálel dětský bazének, předtím vystavený před obchodem. Vítr ho sfoukl do vozovky a projíždějící dodávka se mu musela vyhnout, aby do něho nenajela.

Ezzy nastoupil do vozu a rozsvítil přední světla. I když do západu slunce chybělo kolik hodin, obloha potemněla nízko letícími mraky, jako by byl podvečer. Řidiči jezdili zbrkle a rychle, jen aby už byli doma, než se strhne blížící se bouře. Cestou domů byl svědkem toho, jak se několik vozů málem nabouralo.

Řídil mnohem opatrněji, než by rád. Už se nemohl dočkat, aby byl doma a mohl přemýšlet o tom, s čím se Lucy tak nečekaně svěřil, a tak mu bouřka přišla velmi nevhod.

Ale už byl rozjetý, tomu se nedalo zabránit. Začal uvažovat jako policista postavený před naléhavou situaci, která ohrožuje bezpečnost veřejnosti. Mohly by nastat záplavy. Měly by se umístit zátarasy na nízko položených úsecích silnice, aby se nějaký blázen nepokoušel projet vzdutou vodou a nesmetlo ho to ze silnice do řeky. V pohotovosti by měli být hasiči, aby vyhlásili stav nouze, kdyby se objevil nálevkovitý mrak, který s sebou nese smršť. Všichni policisté by měli nastoupit do služby.

Přistihl se, že se žene k šerifově kanceláři, než si vzpomněl, že už tam nepatří. Za téhle bouřky zasahovat nebude, ani při žádné příští.

Jen co dorazil domů, uslyšel první vzdálené zahřmění, které ještě prohloubilo jeho skleslou náladu. V domě se udělala nepřirozená tma. Procházel zšeřelými místnostmi a rozsvěcel, vyšel na zadní verandu a natahal zahradní nábytek a Cořiny milované ibišky pod střechu.

Přemýšlel, že by jí třeba zavolal a zeptal se, jestli mají v západním Texasu taky špatné počasí, možná i proto, aby se trochu zastyděla, že ho nechává za bouřlivého večera samotného.

Ale nechtěl se znovu vystavovat odmítnutí. Ještě ne. Nakonec bude i žadonit, když bude muset, slibovat všecko možné, co nejspíš nedokáže splnit, udělá všechno, jen aby ji přiměl, aby se vrátila domů. Ale dnes večer ještě ne.

Když jí volal posledně, odmrštila jeho opatrné pokusy zavést řeč na to, že by se usmířili. Co horšího, úplně je ignorovala, a kdykoli stočil řeč na něco osobního, mrazivě ho zarazila. Místo toho mrhala jeho časem a penězi na meziměstský hovor řečmi o pohřbu Delraye Corbetta a jídlu, které by měl odnést Anně.

Zašel do domu, ale díval se zadními dveřmi do krajiny. Jak daleko viděl, táhly se na obzoru ošklivé bouřkové mraky a připomněly mu Annu a jejího chlapce. Leželo mu v hlavě, jestli budou tak daleko od města a tak sami v pořádku. Pravděpodobně ano. Kromě toho, kdyby něco, mají tam toho honáka.

Zašel do obývacího pokoje a pustil televizi. Zrovna běželo počasí a hlasatel za použití poslední technologie ukazoval na mapě státu mnohobarevné radarové znázornění bouří. Táhly se přes celou východní třetinu Texasu, od Červené řeky až dolů k Sabině, skoro až k pobřeží.

Co se počasí týče, bude to rušná noc.

Ezzy se usadil do lenošky, připravený strávit večer u televize. Avšak prese všechna varování a upozornění Státní meteorologické služby mu hrozící bouřky nepřipadaly tak důležité. Teď se mohl beze všech zábran soustředit na hypotézu, kterou vyslovil před Lucy, podívat se na ni ze všech úhlů jako gladiátor, který odhaduje svého protivníka. A takhle o ní teď začal přemýšlet – jako o tichém, neviditelném nepříteli, který se kolem něho po léta plížil, zatímco on si to blaženě a hloupě neuvědomoval.

Až dnes odpoledne, kdy na něho tahle jiná možnost dopadla se silou horského lva a zaťala do něho drápy, mu došlo, proč ho ten případ tolik pronásleduje. Ne proto, že je přesvědčený, že jsou do toho Herboldové zapletení, ale proto, že o tom přesvědčený není.

Možná od samého začátku neměl patřičný odstup. To, že se v jeho okrsku našla mrtvá mladá dívka, způsobilo, že dospěl k rychlému, avšak logickému závěru. Možná chtěl, aby to měli na svědomí bratři Herboldové. Dalo se čekat, že dříve či později něco závažného spískají. Byla jen otázka času, kdy se s nimi někdo zaplete a skončí bradou vzhůru. Ezzy přeskočil několik kapitol, nic víc.

Cesta do Arkadelphie jim poskytla dost dobré alibi. Kamera je zachytila, jak brzy poránu následujícího dne loupí v samoobsluze. Ezzy si však přizpůsobil fakta tak, aby odpovídala jeho přesvědčení. Sice ne dokonale, ale poměrně dobře. Řekněme tak dobře, jako ženě padnou boty číslo pět, když ve skutečnosti nosí pět a půl. Zpracoval si to tak, aby to sedělo. Carlovo tvrzení, že je nevinný, ho ovšem vždycky znepokojovalo. Jeho vehementní zapírání bylo opravdovým zrnkem písku v perlorodce Ezzyho případu. Proč by se Carl přiznával ke každé lotrovině, kterou kdy spáchal, ale neústupně popíral i jen to, že s Patsy toho večera od Kola odešel? Ezzy si řekl, že je Carl prostě tvrdohlavý. Ale možná je to jinak. Možná jednou za celý svůj mizerný život říkal pravdu.

Těžkou hlavu mu dělalo, že pokud s tím děvčetem neodešli od Kola z té hospody Carl a Cecil, musel s ní odejít někdo jiný. Někdo jiný ji odvezl, sexuálně ji využil a nechal ležet mrtvou v trávě. Někdo jiný znal odpovědi na otázky, které Ezzyho deptaly skoro čtvrt století.

Vynaložil značnou část svého pracovního času i svého života na to, aby dokázal, že tam byli Carl a Cecil, když vlastně to byl někdo jiný, kdo slyšel Patsy naposled vydechnout? Připustil, aby to tomu, co to měl na svědomí, prošlo?

Bůh ho zatrať, jestli ano.

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ

„Takhle je to fakt lepší. Mám pravdu, Myrone?“

„Jasně, Carle.“

„Udělali jsme to, co jsme museli.“

„Jo.“

Myron se ládoval vídeňskými párky z konzervy. Šťáva mu stékala po prstech rychleji, než ji stačil olizovat.

„Vyprávěl jsem ti někdy o našem nevlastním fotrovi, Myrone?“

„Říkals, že to byl parchant.“

„Mírně řečeno, Myrone. Mírně řečeno. Naše máma jednou večer přišla domů, přitáhla tohohle burana a oznámila nám, že to bude náš novej táta. To bylo. My s Cecilem jsme ho od první chvíle nenáviděli a netajili jsme se tím. Ode dne, kdy se vzali, to bylo oni dva proti nám. Potřebovali jsme jenom jeden druhýho. My dva s bráchou jsme byli dobrá dvojka.“

Ztěžka si povzdechl. „Delray ale Cecila zkazil, to si myslím já. Brácha si musel vzít něco z toho, co nám věčně vykládal, k srdci, protože čím byl starší, tím byl větší měkkota. Dlouho netrvalo a úplně ztratil smysl pro humor a pro dobrodružství. Ukázalo se to v to ráno v Arkadelphii. Podělal se a já musel toho poldu zabít. Je tohle nějakej bratr?“ zeptal se zhnuseně.

„Potom už jsem mu nemohl důvěřovat, Myrone. Ani v tyhle věci ne. Dohadoval se se mnou kvůli každý maličkosti. Byl jsi u toho. Slyšels to.“ Pohlédl na Myrona a dodal: „Kdybych to provedl, jak chtěl Cecil, tak by nás dostali.“

„Jo, dostali.“ Myron si nípal nežit na bradě, přihýbal si z plechovky piva a zřejmě ho nezajímal ani rozhovor, ani to, že se o srub dělí se dvěma mrtvolami.

V mnoha ohledech Carl Myronovi záviděl. Občas by mu nevadilo vklouznout do Myronova prázdného vesmíru, kde nezáleželo na ničem než na okamžitém ukojení jakékoli jeho momentální choutky. Jenom na chviličku. Jen na tak dlouho, než překoná, co se před chvílí stalo. Myronovi bylo zřejmě jedno, dokonce se ani nepamatoval, že Cecila tak zmučil, až prosil, aby ho zabili, když mu Carl přiložil zezadu k hlavě pistoli.

Když se na to člověk podívá z tohohle hlediska, prokázal bratrovi velkou laskavost. Zabít ho byl skutek milosrdenství, ne vražda.

Nicméně mu po tom incidentu zůstala pachuť v ústech. Ani to, že byl ve srubu se dvěma mrtvolami, mu nervy nevylepšilo. Přál si, aby je s Myronem vynesli ven nebo aby shnily co nejrychleji, aby nebyl nucen se na ně dál dívat. Ještě nezačaly páchnout, ale až se tak stane, co potom?

Se stejným zájmem, jaký by věnoval pytlům brambor, odtáhl Myron těla do kouta, aby nepřekážela uprostřed místnosti. Ležela tak, jak je zanechal, ve změti zakrváceného oblečení a ochablých údů.

Myronovi zjevně nevadil pohled na Cecilův sešklebený obličej ani na Conniiny zakrvácené nohy ani na tmavé modřiny na jejím krku. Myron byl horlivý, ovšem surový milovník. Connii se jeho neurvalý způsob nezamlouval a zápasila s ním do posledního dechu. Ale byla to děvka. Nikomu nebude nijak zvlášť chybět.

Carl se usilovně snažil vzbudit v sobě trochu lítosti nad bratrovou smrtí, ale dokázal ze sebe vydolovat jenom lítost, že Cecil umřel tak, jak žil – jako bezvýznamný zbabělec. Kdyby ukázal trochu odvahy, mohl být ještě naživu. Místo toho umřel a fňukal přitom jak malej harant, a to je důvod k pohrdání, ne ke smutku.

„Nikdy by to nedokázal dotáhnout do konce,“ vyslovil Carl svoje úvahy nahlas. „Mohl bych ti uvést spoustu příkladů, jak se na poslední chvíli podělal. Když se situace vyostřila, vždycky se stáhnul a nechal na mně, abych za něho udělal špinavou práci. Ale byl to můj bratr. Bude mi strašně moc chybět.“

Myron přičinlivě přikyvoval, Carl ovšem pochyboval, že má vůbec páru o tom, co jsou to sourozenecké vztahy.

Začal z veselejšího konce. „Tvůj podíl se zrovna zdvojnásobil, Myrone, kamaráde stará!“

Myron se zeširoka zacenil a přitom ohrnul rty.

Carl se otřásl. „Proboha, Myrone. Nevíš, co je to zubní kartáček –?“

Výstřel se rozlehl srubem jako prásknutí bičem. Oba se vrhli do úkrytu.

David natáhl prsty ke stropu a předstíral, že pálí z laserových zbraní po ustupujících nepřátelích. Byly to slizovité, odpudivé, ošklivé bytosti, kterým teklo z nosu a na hlavách měly bradavice porostlé chlupy. Měly ruce s plovací blánou a dlouhé jazyky, které mohly zabíjet lidi, protože na nich měly jed. Ani Raketoví rangeři před nimi nebyli v bezpečí. To byl on. Raketový ranger XT3. On byl vůdce, nejstatečnější ze všech rangerů. Nepřátelům naháněl strach.

„Pfijú, pfijú!“ pálil z laserové zbraně a ustřelil bradavičnatou hlavu vůdci nepřátel. Pozabíjel je všechny.

Tady základna zero, Raketový ranger. Jaká je vaše pozice, Raketový rangere XT3, slyšíte?

David si upravil smyšlená sluchátka. „Základno, tady Raketový ranger XT3. Mise splněna.“

Pohlédl na matku, která ležela na boku, zády k němu. Přišla pro něho dolů s tím, že se musí trošku prospat. Vytasil se s nejpřesvědčivějšími námitkami. Není unavený. Odpolední spánek je pro mrňata. Děti v televizi nemusejí chodit odpoledne spát. Raketoví rangeři určitě ne. Ale Raketoví rangeři nemají ani mámu, která se na ně přísně kouká a tvrdí, že budou mít brzy vážné problémy, když neposlechnou.

Takže se David nerad táhnul za ní do patra a říkal zatraceně a sakra a krucinál, samá ošklivá slova, která nemohla slyšet.

V tomhle to bylo dobré, mít hluchou mámu. Dalo se na ni mluvit a ona to nevěděla. A mohl se tvářit, že spí, dokud neusnula, a potom mohl odpalovat rakety a tak a ty zvuky ji nevzbudily, protože je nemohla slyšet.

Ale pozabíjel všechny útočící nepřátele a teď se nudil.

Počítal nahlas do sta, což byla nová dovednost, které ho nedávno matka naučila. Pak se pokoušel počítat pozpátku, ale ztratil o to zájem někde kolem sedmdesáti.

Trénoval mlaskání jazykem o patro a sledoval, jak hlasitě to dokáže. Kdykoli to prováděl poblíž dědy, děda se zamračil a přikázal mu, ať toho nechá, že je to neslušné a protivné. Jackovi to ale nevadilo. S Jackem soutěžili, kdo mlaskne hlasitěji. Jack to uměl opravdu hlasitě. Hlasitěji než kdo jiný.

Přemýšlení o Jackovi ho znovu rozesmutnilo a chtělo se mu tak nějak plakat, ale nerozbrečel se, protože brečí jenom mrňata. Překulil se na bok a zíral přes okraj polštáře do prostoru. Maminka říkala, že by se Jack nemusel vrátit, a tak měl strach, že měla pravdu, protože když v televizi policie odvede lidi, tak se sotvakdy vrátí. Zabijou je nebo dají do vězení nebo tak něco.

Kdyby se Jack nevrátil, už by nebyla žádná legrace. Všecko by šlo jako předtím, než přišel, jenom že by tady nebyl ani děda. Zůstal by jenom sám s maminkou.

S maminkou to jde. Vaří dobré věci. Hraje s ním hry a nezlobí se, když nad ní vyhraje. Když mu nebylo dobře, vzala si ho na klín a houpala ho, i když říkala, že je skoro tak velký jako ona. A když dostal strach – jen tak, ani k tomu třeba nebyl zvláštní důvod – bylo to příjemné nechat maminku, aby ho vzala do náruče, a tulit se k ní.

Ale máma je holka. Pořád má strach, že se utopí nebo si vypíchne oko nebo srazí vaz nebo tak něco. Když je u toho, nesmí venku čůrat. Taky nemá ráda pšouky. Holky považujou pšouky za tu nejhorší věc na světě. Alespoň máma jo.

Dneska, když brečel, protože Jack odjel, říkala, že mu Jack nejspíš nebude vůbec chybět, až začne chodit do školy. Říkala, že to bude vzrušující, chodit tam každý den.

Smála se, až se jí leskly zuby, a říkala. „Naučíš se číst.“

Připomněl jí, že číst už umí.

„Naučíš se číst lépe. A uděláš si spoustu kamarádů mezi chlapci a děvčaty, kterým je tolik, co tobě.“

V skrytu doufal, že bude mít kamaráda. Jednou se děda a máma kvůli němu hádali, jestli má chodit do školní přípravky. Nedokázal všechny znaky zachytit, většinu ale ano. Tak trochu doufal, že maminka vyhraje a že bude moct chodit do přípravky a hrát si s ostatními dětmi. Ale děda trval na tom, že ho maminka může naučit všechno, co potřebuje znát, doma, a že už dost brzy nastoupí do školy, takže do přípravky nemusí.

Možná kdyby chodil do mateřské, mohl by se stát členem baseballového týmu. Nebo fotbalového. Mohl by být dobrý. Dobře běhal a vůbec. Taky by třeba mohl chodit na narozeninové večírky jako děti v televizi. Nebyl si ale tak docela jist, co se na takovém narozeninovém večírku dělá. Možná by ho ostatní děti neměly rády. Ani by ho třeba nechtěly do baseballového týmu. Myslely by si o něm, že je hloupý nebo tak.

Určitě by se cítil líp, kdyby měl po ruce Jacka. Když si povídal s mámou, říkala takové ty hloupé věci, co mámy říkají. Říkala, že ho všichni budou mít rádi a že si ho učitelka oblíbí. Ale jak to máma může vědět?

Jack by mu rozuměl. Ale Jack tady není. Nastoupil do svého náklaďáku a odjel s těmi policajty. Co když se nikdy nevrátí? Vůbec nikdy.

Počkat!

Nevzal si svoje věci! Bez svých věcí by napořád neodešel! Vrátí se pro ně, že jo? A vtom dostal David báječný nápad.

Opatrně hodil očkem po matce. Pořád ještě spala. Pomaloučku polehoučku se sunul ke kraji postele. Pozoroval ji, jestli se neprobouzí, pomalu sklouzl z postele, až se prsty dotkl podlahy. Jedno prkno pod jeho váhou zavrzalo a on strnul na místě, dokud si nevzpomněl, že to matka nemůže slyšet. Jenom by vycítila vibrace, a tak se velice opatrně vydal po špičkách přes pokoj. U dveří se ještě naposledy ohlédl na postel. Nepohnula se. Zavřel za sebou dveře.

Když sešel po schodech do chodby, všiml si, jak se setmělo. Maminka teda spí dlouho. Už musí být čas k večeři. Možná už je po večeři.

Cestou ze schodů tak napůl očekával, že ji uslyší, jak za ním běží. Kdyby ji poprosil o dovolení, pravděpodobně by řekla ne, takže teď byla příhodná chvíle. Může doběhnout tam a zpátky dřív, než ho začne postrádat.

Až se vrátí, půjde nahoru a schová ty věci pod svoji postel, pak vzbudí maminku a bude si z ní dělat legraci, že je taková ospalá, a řekne jí, že už má hlad na večeři. Vůbec nikdy se nedozví, že odešel z domu, což měl zakázáno, pokud se jí předtím nedovolil. Nikdy, v žádném případě nesměl ze dvora bez ní nebo bez dědy. „Dvůr“, to byl trávník oplocený bílým plotem.

Takové pitomé nařízení. Už je dost velký, aby mohl chodit do školy, ne snad?

Odemkl hlavní dveře, vyšel na verandu a dal si záležet, aby za sebou zavřel. Na verandě zůstal stát. Všechno teda vypadalo divně. Tak nějak do zelena a zvláštně. Uviděl klikaté čáry blesků a dolehlo k němu zahřmění.

Možná by měl počkat a zajít tam jindy.

Ale už by se mu nemusela naskytnout taková dobrá příležitost.

Než si to stačil sám vymluvit, seběhl po schodech a pustil se přes dvůr. Podlezl pod plotem a zamířil ke stodole. Když metelil kolem výběhu, všiml si, že se koně chovají podivně. Běhali podél plotu nejdřív jedním směrem, potom druhým, jako by se pokoušeli dostat ven. Frkali a dupali, pohazovali hlavami a kouleli očima. Dneska by na nějakém z nich nerad jel, ani kdyby Jack držel uzdu a vodil ho.

Znovu se zastavil a říkal si, jestli přece jenom nakonec neusnul. Že by se mu to zdálo? Když se ale znovu zablesklo, poznal, že je vzhůru.

Rozběhl se rychleji. Jestli si nepospíší, promokne a máma pozná, že byl venku a nezeptal se na dovolení.

Přestože měl zapnutý pás, vyhodilo ho to dopředu, když najel s náklaďákem do výmolu. Narazil si hlavu o strop kabiny. „Krucihiml!“ zaklel, ne kvůli té díře nebo bolesti v hlavě, ale proto, že i když ujížděl rychlostí skoro osmdesát mil v hodině, připadalo mu, že se brodí pohyblivými písky.

Najel do výmolu, protože zrovna koukal na nebe, a ne na cestu. Poznal varovné příznaky toho, co se blížilo, neboť to už předtím zažil. Jednou v Altusu v Oklahomě, jednou v nějakém městečku v Missouri, jehož jméno si už nevybavoval. Když vypadala obloha takhle a všechno dostalo takový nazelenalý nádech, svědčilo to o tom, že se blíží tornádo.

Prohnal se kolem známého ukazatele, a to už věděl, že mu zbývá urazit jen pár mil. „Jeď, jeď,“ pobízel náklaďák, aby ze sebe vymáčkl, co se dá. Ještě že si nechal zkontrolovat ten olej.

Těžké kapky se začaly rozpleskávat o přední sklo. Nepřirozený klid narušil náhlý poryv větru. Následoval další, silnější než ten první. Ani ne za minutu se větve stromů lemujících silnici rozkývaly. Na přední sklo se mu začaly lepit padající listy a větvičky a zachycovaly se za stěrače. Rozpršelo se hustěji. Mrkl na bouřkové nebe a znovu tlumeně zaklel.

V tom prudkém lijáku po měsících sucha to začalo na silnici nebezpečně klouzat. Když konečně dojel k bráně a zabrzdil, náklaďák dostal smyk. Podařilo se mu zastavit takových třicet yardů za bránou, zařadil zpátečku a zacouval, pak zařadil rychlost a vřítil se pod železným obloukem na dvůr.

Když uviděl dům, jako první ho napadlo, jak to, že je ve všech oknech tma? Proč není rozsvíceno? Jsou doma? Nebo snad Anna, poděšená hromobitím, odjela do města, aby to přečkali tam? Možná u Marjorie Bakerové?

Zavíráním dveří náklaďáku neztrácel čas. Jen co vypnul motor, vyskočil z kabiny a vyběhl po schodech na přední verandu. Zvonit se neobtěžoval a rozrazil dveře. Zmocnil se jich vítr, vyrval mu je z ruky a přirazil je k venkovní stěně.

I když práskly, že by to probudilo mrtvého, zařval: „Anno! Davide!“ Uháněl do obývacího pokoje. Byl prázdný a televize byla vypnutá. Běhal z místnosti do místnosti a volal Davida. V kuchyni otevřel dveře do sklepa a zahulákal dolů, ale v té tmě neviděl ani na konec úzkého schodiště dole. Kromě toho by se David ozval, kdyby se tam schovali.

„Kde ksakru jste?“

Vrátil se zpátky ke vchodu a vyběhl do patra, schody bral po dvou, po třech. Davidův pokoj byl prázdný. Běžel k Anninu pokoji a vtrhl dovntiř. Ležela na posteli. „Anno!“ Třemi dlouhými kroky se ocitl u postele a zatřásl jí.

Prudce se posadila, zjevně ji poděsilo to náhlé probuzení z hlubokého spánku, šokovalo ji, že ho vidí, jak nad ní stojí v její ložnici a ztěžka oddechuje.

Uvědomil si, že musí vypadat jako divoch, a vztáhl před sebe obě ruce dlaněmi nahoru. „Kde je David?“

Pohlédla na zmuchlané prázdné místo vedle sebe a polekala se. Jack řekl: „Blíží se bouřka. Musíme najít Davida. Honem!“

Vycítila, jak je to naléhavé, i když všechno, co řekl, nezachytila. Vyškrábala se z postele a vyšla za ním z pokoje. Prohlédli Delrayův pokoj, podkroví, skříň v Davidově pokoji, podívali se pod postel. Po chlapci nebylo stopy. Jack ji popadl za ramena. „Kde by mohl být?“ Šílená strachy zavrtěla hlavou.

Hnali se po schodech dolů, div o sebe nezakopli. „Tady dole jsem to už zkontroloval, ale podíváme se znovu.“ Věnoval tomu čas a díval se přímo na ni, aby mu rozuměla každé slovo. „Prohledám tuhle stranu. Sejdeme se tady.“

Ani ne za šedesát vteřin byli zpátky na chodbě. Rukama si zajela do vlasů. Moc nechybělo, aby dostala hysterický záchvat. Jack vyrazil otevřenými předními dveřmi, doběhl na konec verandy a zadíval se k severozápadu.

A uviděl to.

Ze clony mračen ukazoval dolů hněvivě prst zkázy. „Kruci!“

Popadl Annu za ruku, seskočil z verandy a táhl ji s sebou. Podařilo se jí dopadnout na nohy. Běžel ke krytu, o němž věděl, že je na druhém konci výběhu. Delray mu jej ukázal krátce poté, co u něho začal pracovat.

Viděl, že koně jsou poděšení, a litoval, že pro ně nemůže nic udělat, ale bylo to pro ně bezpečnější ve výběhu než uvnitř ve stodole, která se na ně mohla zřítit. Dokonce i kdyby nebyli ve větším bezpečí ve výběhu, nejdůležitější bylo, aby dohlédl na Anninu a Davidovu bezpečnost.

Anna ale nechtěla spolupracovat. Když se blížili ke krytu, zaryla se podpatky do země. Zastavil se a otočil se k ní: „Jděte do krytu.“ Nesešlo na tom, jak hlasitě mluví, ale i tak hulákal, aby přehlušil ryk větru. „Najdu Davida.“

Vykroutila se mu a rozběhla se opačným směrem.

„Zatraceně!“ Hnal se za ní.

Doběhla ke stodole pár vteřin před ním a pokoušela se otevřít těžká kovová vrata. Vítr jí rval vlasy a šaty. Dešťové kapky bodaly jako jehly, ona je však zřejmě nevnímala. Chtěla najít syna.

Jack ji odstrčil, popadl kliku vrat. „Davide!“ Přiložil si ruce k ústům. „Davide!“ Běžel uličkou uprostřed a nahlížel do každého stání i do místnosti na postroje a přitom hulákal, ale když doběhl na druhou stranu, po chlapci řád nebylo vidu. Odsunul zadní dveře. „Ach Bože.“

To nevykřikl. Vyslovil to jako modlitbu.

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ PRVNÍ

Nálevkovitý mrak se změnil v tornádo, ale stále ještě jako by se rozhodoval, jestli zůstane ve vzduchu, anebo to vezme po zemi. S každou vteřinou nabíralo tornádo větší rychlost a sílu. Ranč mu stál přímo v cestě. Měli tak dvě minuty. Možná ani tolik ne.

Zatímco se Jack pořád ještě pokoušel vyrovnat se s nebezpečím, které jim hrozilo, Anna ho odstrčila z cesty a vyhnula se jeho ruce, která se ji pokusila popadnout a zadržet. Rozběhla se přes otevřenou pláň k přívěsu.

Jack se pustil za ní, předběhl ji a běžel dál. Jen co k přívěsu doběhl, zabušil na plechovou stěnu a pak málem vytrhl dveře z pantů, jak spěchal. „Davide! Davide!“

Chlapec se krčil v rohu vestavěné pohovky.

Ochromený strachem, drkotal zuby. Pípl: „Mám průšvih?“

Jack ho popadl do náruče. „Jsem rád, že tě vidím, kamaráde.“

Když Jack vyskočil ven s chlapcem v náručí, Anna právě doběhla ke dveřím přívěsu. „Do krytu!“

Tentokrát neokolkovala ani se nedohadovala, ale okamžitě se otočila nazpátek. Řítili se přes pláň a kolem stodoly. Nikdy jim to nepřipadalo tak daleko. Přestože běželi, co to šlo, Jackovi připadalo, že nijak nepostupují, až tam najednou byli.

David se ho držel kolem krku tak pevně, že bylo na Anně, aby otevřela padací dveře. S obtížemi je nadzvedla, pak se jich zmocnil vítr a přirazil je k zemi. Jack se ohlédl přes rameno. Smršť se přiblížila k zemi a vyrývala brázdu přes planinu, přes niž právě přeběhli. Naskytl se mu bizarní pohled, který sotva stačil sledovat. Sloupky plotu rvala smršť ze země a nasávala je do sebe. Vítr hrůzně ryčel.

Anna pracně utíkala po schodech dolů před ním a Davidem. Jack jí chlapce podal a napnul všechny síly, aby dveře zvedl a zavřel. Připadalo mu to jako hotová věčnost, když se přetahoval s matkou přírodou při jejím největším záchvatu zuřivosti. Vichr rval z plechové střechy stodoly plát po plátu. Jeden prosvištěl kolem něho. o deset metrů blíž a přesekl by ho vejpůl.

Napnul všechny svaly, zaťal zuby a podařilo se mu dveře nadzvednout, pak se pod nimi skrčil a vítr je přirazil, div ho nesrazily. Zasunul zevnitř zástrčky.

Ocitli se v naprostém tichu a tmě. Z toho zápasu s vichrem se mu zatočila hlava, ztratil na betonových schodech rovnováhu a sklopýtal po nich.

„Jacku?“

Řídil se Davidovým roztřeseným hlasem, ale byla to Annina ruka, kterou nahmátl, jak se k němu v té černočerné tmě natahuje. Pevně se chopili za ruce. Opatrně se sunul kupředu, zkoumal, kudy jde, až před nimi usedl na paty a dotkl se jich. Davidovy nohy, Annino rameno, její vlasy, chlapcova tvář. Objal je. Zatímco venku zuřila bouře, držel je ochranitelsky v náručí. Anna si mu zabořila obličej z jedné strany ke krku, David z druhé. Rukama jim svíral hlavy a tiskl je k sobě ještě víc. Na padací dveře krytu dopadaly věci s takovou silou, že David strachy naříkal. Anna cítila vibrace, zachvěla se.

Jack je šeptem uklidňoval, chlapec ho slyšel, a i když Anna nemohla, alespoň ji uklidňoval jeho dech, který cítila ve vlasech. Její ruka mu důvěřivě spočívala na stehně. David svíral v pěstičce látku jeho košile.

A věděl, že na tomhle záleží. Na nich záleží. A jim záleží na něm. To ostatní – všechno to ostatní – vymizelo do bezvýznamnosti.

Hrdlo se mu bolestně stáhlo směsicí pocitů. Pevně zavřel oči, aby vytěsnil osamělost své minulosti. Ještě víc k sobě Annu a Davida přitiskl a radoval se z jejich blízkosti. Jejich teplo do něho pronikalo hlouběji než jen k pokožce. Tahle chvíle bude provždy uzamčena v jeho paměti. Nikdo mu ji nebude moci vzít. V tenhle čas, v tenhle okamžik prožíval lásku.

Mohl by je takhle objímat navždy, ale nakonec se začal David vrtět. Vykroutil se mu. „Bylo to tornádo, Jacku?“

Jack je neochotně pustil a znovu si sedl na bobek. „Přesně tak.“

„Páni, jako ve filmu.“ Když už nebezpečí pominulo, byl David celý nedočkavý. „Myslíš, že to zbořilo náš dům? Nebo vzalo krávy a odneslo je pryč?“

Jack se zasmál. „Doufám, že ne.“

Anna ve tmě nahmátla jeho ruku. Narovnala mu prsty, aby měl plochou dlaň, pak na ni začala psát. „S… v… ě… t…“

„Světlo? Světlo?“ Popleskal ji po koleni, aby jí dal najevo, že pochopil. „Davide, je tady světlo?“

„Visí od stropu.“

Jack se postavil a máchal pažemi kolem sebe, dokud nenarazil na jedinou žárovku. Zatáhl za krátký řetízek a oslepil ho náhlý jas, až zamrkal.

„Jé! Koukni na toho pavouka!“ zvolal David.

Ale Jack se díval na Annu a ona na něho, a i když byla promoklá a ucouraná jako ztracené kotě, nikdy mu nepřipadala krásnější. Neuniklo mu, jak jí přilíná mokrá halenka k tělu. Byla jako druhá kůže, nic neskrývala. S obdivuhodnou rytířskostí se jí znovu zadíval do obličeje, ale hledět jí do obličeje nevyžadovalo žádné úsilí. Připadal mu tak neuvěřitelně krásný, proč by měl tedy koukat někam jinam? Sice musel vypadat všelijak, něco v jejích očích mu však napovědělo, že jí se také líbí.

„Ty, Jacku? Jacku?“

„Nech toho pavouka na pokoji, Davide,“ odpověděl roztržitě. „Tady bydlí on, ne my.“

„Já vím, ale leze k mamince.“

Přestal na ni upírat pohled a smetl neškodného pavouka ze stěny za Annou a pak se rozhlédl. Strop krytu měl tak čtyři palce nad hlavou. Odhadoval, že je místnost takových dvanáct stop dlouhá a osm široká, se dvěma lehátky při stěně. Na jednom Anna stále ještě seděla. David se zvedl, aby to tam prozkoumal. Na zadní stěně bylo několik polic se svíčkami, zápalkami, žárovkami, konzervami a otvírákem na konzervy, sklenicí burské pomazánky, pevně uzavřenou skleněnou nádobou s krabicí slaných sušenek, vodou v láhvích a velkou baterkou s náhradními bateriemi.

U přední stěny byly schody vedoucí k padacím dveřím. Jack po nich vystoupil a přitiskl ucho na dveře. Otočil se k Anně a řekl: „Myslím, že to nejhorší je za námi, ale leje jako z konve a slyším hřmění. Měli bychom tady ještě chvíli zůstat.“

David přetlumočil, co naznačila. „Maminka říká, že jak myslíš, Jacku.“

„Dobrá. Ještě chvíli zůstaneme.“

„Tady se mi líbí,“ řekl David a houpal se na patách. „Můžeme tady zůstat přes noc?“

„To asi nebude zapotřebí.“

„To je blbý.“ Hned se otřepal ze zklamání a začal se vyptávat: „Vrátil ses napořád? Proč jsi odjel s policajtama? Chyběli jsme ti?“

Anna zatleskala a pohybem ruky přivolala Davida k sobě. Její přísný pohled okamžitě zchladil jeho bujnost. Schlíple se šoural k lehátku a zůstal stát před matkou.

Anna mu zvedla prsty hlavu a začala ukazovat. Přitom se jí zalily oči slzami.

Jack pozoroval, jak se Davidovi začíná chvět spodní ret. „Nechtěl jsem tě k smrti vyděsit, mami. To jenom jsem nebyl ospalý a nechtěl jsem spát a přemýšlel jsem o Jackovi a o tom, jak si přeju, aby se vrátil, a že kdybych zašel do přívěsu a přinesl nějaké jeho věci a dal je k sobě do pokoje, určitě by si pro ně přišel a já bych ho zase uviděl a poprosil ho, aby s náma zůstal.“

Anna počkala, až domluvil, potom ho začala znovu kárat.

To už David plakal. „Já vím, že jsem šel za plot, ale musel jsem, mami, abych se dostal do přívěsu. Nevěděl jsem, že přijde tornádo. Nevěděl jsem, že se vzbudíš a budeš si myslet, že jsem zmizel, že mě třeba unesli. Dostanu na zadek? Mrzí mě to.“ Přikryl si oči předloktím a usedavě se rozplakal.

Anna ho k sobě přitáhla a trošku ho pohoupala a za chvilku jim oběma slzy oschly. Nakonec ho odstrčila a začala znovu ukazovat.

„Tři dny!“ zakvílel.

Jack se ho zeptal, co se děje.

„Nesmím se dívat na televizi celé tři dny.“

„Podle mě jsi z toho vyšel ještě dobře.“ Davida překvapilo, že Jack nedrží s ním, zaklonil hlavu a zadíval se na něho. „Porušil jsi několik pravidel, Davide. To nejhorší, cos provedl, je, žes vylekal maminku. Maminky musí vědět, kde jejich děti jsou. To je pravidlo číslo jedna.“

„Já vím,“ zamumlal kajícně. „Může se zbláznit, když mě nevidí.“

„Takže jsi věděl, že se nesmíš jen tak vykrást.“

„Ano, pane.“

„Už to víckrát nedělej.“

„Dobře.“

„Slibuješ?“

„Slibuju.“

„A teď to slib mamince.“

David jí to znakovou řečí slíbil. Usmála se, a tím mu odpustila, pak mu setřela slané stopy slz z tváří. Zeptal se: „Mohli bysme už večeřet?“

Jack s Annou se zasmáli.

Zatímco jedli krekry slepované burskou pomazánkou, jediné světlo zhaslo.

*

Ezzy šátral domem z místnosti do místnosti a ze všech sil vzpomínal, kam Cora dává pro naléhavé případy jako teď baterku. Na bývalého policistu byl ostudně nepřipravený. Měl to tušit.

Na výpadku elektřiny ho překvapilo jenom to, že nevypadla už dřív. Když se frontální systém posunul přes východní Texas na jihovýchod, srazil se s teplejším, vlhčím vzduchem a vyvolal prudké bouře. Údaje o rozsáhlém krupobití, prudkém větru a přívalových deštích přicházely v tak rychlém sledu, že je hlasatel ani nestačil hlásit.

Zaklel, když si narazil stehno o roh kuchyňského stolu. Blesk ozářil místnost, takže uviděl, kudy ke spíži, a právě na jedné polici objevil baterku, když zazvonil telefon. Baterie v baterce byla vybitá. „Kruci!“ zaklel znovu a hmátl po telefonu. „Jo?“

Ozval se ženský hlas. „Pokouším se spojit se šerifem Hardgem.“

„Já jsem Hardge.“ Sice už nebyl šerif, ale to byla podružnost, kterou se nenamáhal uvést na pravou míru.

„Můj otec je Parker Gee. Dnes ráno zemřel.“

Stál v černočerné tmě, kterou občas prořízlo zablýsknutí, takže kuchyň vypadala bizarně. Ezzy potřeboval chvilku, aby si uvědomil, kdo je to Parker Gee.

Načež si vybavil pacienta v plicním sanatoriu. Někdejšího barmana s nepříjemnou povahou a prsty potřísněnými nikotinem, slabým hlasem a ničivým kašlem, který vyvolával chrlení krve. Překvapilo ho, že Gee vydržel tak dlouho.

„To mě mrzí, madam.“

„Zavinil si to sám. Až do konce toužil po cigaretách. Věřil byste tomu?“ Otec s dcerou se zřejmě neměli moc v lásce. Mluvila spíš zahořkle, než sklíčeně.

Promnul si naražené stehno a zeptal se: „Co pro vás mohu udělat?“

„Mám vám od něho vyřídit vzkaz, ale říkám rovnou, že nedává žádný smysl.“

„Poslouchám.“

„Znáte někoho, komu se říká Pazourek?“ Ezzy si strčil prst do ucha, aby přes zahřmění, které roztřáslo všechna okna v domě, slyšel.

„Pazourek, říkáte? To má být přezdívka?“

„Nevím. Táta říkal ‚Řekni Hardgeovi ‚Pazourek‘.‘ Tak vám to vyřizuju. Poslední dva dny mu dávali velké dávky léků proti bolesti. Byl úplně mimo. Nepoznával ani mě ani vnoučata. Takže bych si moc nelámala hlavu tím, co to znamená. Nejspíš to neznamená nic. Pohřeb je pozítří, pokud vás to zajímá.“

Řekla Ezzymu, kdy a kde pohřeb bude, pak se rozloučili a zavěsili. Na pohřeb nepůjde. Toho člověka neměl rád. Měl s ním společné jediné, a to případ McCorkleová. Ten divný vzkaz se k němu musí vztahovat. Ale jak? Má ve svých poznámkách vůbec něco o někom s takovým jménem? Ne že by se pamatoval. Že by se Gee těsně před smrtí rozpomněl na dalšího hosta, který v baru ten večer byl? Na člověka s přezdívkou Pazourek?

Ezzy alespoň předpokládal, že to byl muž. Mohla to být ale i žena.

Telefon se rozřinčel podruhé. „Haló?“

„Ezzy?“

Na lince to tolik praskalo, že skoro neslyšel, ale Parkerova dcera to nebyla. „Ano, kdo volá?“

„Ron Foster. Pořád platí vaše nabídka, že byste pomohl? Moc bychom vás tady dnes večer potřebovali. Mohl byste –“

Telefon oněměl a přerušil nového šerifa v půli věty, ale to nevadilo. Nemusejí se ho ptát dvakrát.

Jako by byl najednou obdařen skvělým nočním viděním, bez potíží došel do pracovny, odemkl skříň, kde měl zbraně, vytáhl pušku, pistoli s pouzdrem a krabice s náboji. V garáži našel gumový plášť do deště viset tam, kde jej posledně zanechal. Spolu se zbraněmi jej hodil na přední sedadlo lincolnu. Odpojil automatický otvírač dveří garáže a otevřel je ručně. Poryvy větru a deště ho div neporazily.

Ve chvíli, kdy vycouval s vozem na silnici a otočil jej k městu, se spustilo krupobití. Do vozu bušily kusy ledu velikosti citronu a přitom, jak otloukaly lincoln, dělaly ohlušující kravál. Nenamáhal se zapnout stěrače. Proti rozzuřeným živlům by byly bezmocné.

Když rozsvítil přední světla, ozářily clonu deště a krup. S vypnutými světly sotva viděl za znáček na kapotě. Jel šnečím tempem po středovém pruhu, protože kraje silnice se žlábky byly zaplavené.

Byl pořád ještě několik bloků od šerifovy kanceláře, když se rozhoukaly sirény. Zpočátku je nedokázal odlišit od skučícího větru, ale vtom si uvědomil, co ten pronikavý zvuk znamená, a zastavil uprostřed vozovky. Hasiči by nespustili sirény, pokud by nezpozorovali nálevkovitý mrak.

„Panejo, Coro, teď bys mě měla vidět.“

Natáhl si gumový plášť, který mu vzhledem k síle bouře bude stejně platný, jako by měl v sobě díry. Pak se zhluboka nadechl, otevřel dveře a vystoupil do toho pozdvižení. Zvedl paži, aby si chránil oči. Kroupy do něho bušily a jedna ho sekla do spánku, až bolestí vyjekl. Klopýtavě se rozběhl k příkopu, který se táhl podél vozovky. Po dně příkopu se už řinula voda, ale ještě se nevylévala z břehů. Potřeboval jenom malou prohlubeň.

Už o tom dál nemusel přemýšlet. Za celých dvaasedmdesát let nikdy tornádo nezažil, ale viděl o něm dokumentární filmy. Rozpoznal ten zvuk.

Hodil sebou do příkopu a rukama si přikryl hlavu, kterou jen tak tak držel nad vodou.

Příštích několik minut mu připadalo jako sto let.

Zpočátku měl hlavu skloněnou, ale pak ho přepadla zvědavost. Právě když zvedl hlavu, rozletěla se kostelní věž na konci bloku na milion svištících úlomků dřeva a kovu. Vzdušný vír nasál zvon, který se rozezněl, jako by oznamoval konec světa.

Okresní finanční úřad to zdemolovalo přímo před jeho očima.

Vichr zvedl nějaký vůz, několikrát jej ve vzduchu obrátil a mrštil jím na zem. Zmačkal se jako plechová konzerva.

Stromy to rvalo ze země, jako by nějaký obr vytrhával plevel.

Okna se tříštila a Ezzy jen doufal, že pokud jsou uvnitř nějací lidé, někam se před svištícím sklem ukryli.

Pak uviděl kontejner, takový, jako mívají stavbaři na staveništi, jak se valí po ulici. Jeho první myšlenka byla: Směšný způsob, jak umřít. Kontejner velký jako popelářský vůz se převracel s rychlostí rozjetého nákladního vlaku.

Nelidsky zaječel a zajel hlavou pod vodu.

Ten zatracený krám se převalil přímo přes něho. Zachránil ho jenom ten nehluboký příkop.

Několik minut to ovšem nevěděl. Až když se tornádo ničivě prohnalo městem, vylezl z příkopu jako nějaká primitivní forma života. Žuchl na svažující se zem a obhlížel tu zkázu kolem sebe.

Kontejner se zarazil o dub takových dvacet yardů od něho. Byl omotaný kolem kmene jako přiléhavý rukáv. Z budov na dohled zbyly jen hromady trosek. Půvabné staré stromy ležely s kořeny obnaženými. Kostelní zvon přistál na parkovišti květinářství a rozdrtil přitom neonový poutač.

Ezzy se pomalu postavil. Nohy se mu třásly. Předklonil se, opřel se rukama o kolena a několikrát se zhluboka nadechl. Opatrně se dotkl citlivého místa na spánku, a když prsty odtáhl, měl je od krve. Kroupa mu roztrhla kůži a udělala bouli jako slepičí vejce. Jinak zřejmě vyvázl bez úhony.

Když odhadl škody jenom v téhle jedné ulici, uvědomil si, že ho lidé tady v okrese budou potřebovat. Čím dřív se pustí do práce, tím líp. Dobelhal k svému vozu, který nějakým záhadným způsobem zůstal, až na urvaný zadní stěrač, nepoškozený. Vklouzl za volant, přibouchl dveře a pak se ohlédl po kontejneru a užasle zavrtěl hlavou.

Měl by být mrtvý.

Upřímně poděkoval Bohu za to, že není, a divil se, proč byl ušetřen.

Nebyl nijak zvlášť věřící. Ve skutečnosti měl ohledně víry spoustu pochybností, z čehož dostávala Cora záchvaty a neustále se modlila za jeho nejistý posmrtný život.

Byl ale přesvědčený, na tohle že přišel. Ať už je Bůh cokoli nebo kdokoli, je milosrdný. Dnes večer ušetřil jeho život. A Ezzy věděl proč – především nesplnil úkol, pro který zde je. Jeho čas se ještě nenaplnil. Práce, kterou tady na zemi má vykonat, ještě není dokončena.

Dnes večer dostal další příležitost.

A novou stopu.

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ DRUHÁ

Jack se vysoukal z bot a spolu s ponožkami je nechal na podlaze.

Když v krytu zhaslo světlo, tápal podél police, kde předtím zahlédl baterku. Rozsvítil ji a zapálil svíčky. Krčili se v krytu další půlhodinu, dokud neusoudil, že vítr podstatně zeslábl a že jediné, co se opírá do padacích dveří, je hustý déšť.

Když otevřel dveře, zmáčel ho liják, ale především si všiml změny teploty. Klesla o dvacet stupňů. Přestože pršelo, vzduch svěže voněl. Bouře se hnula směrem k Louisiane. Východní nebe křižovaly blesky.

Vylezli z krytu a Jackovi a Anně se ulevilo, že dům pořád stojí. „Vypadá nepoškozený. Pojďme se přesvědčit.“ Vzal Davida do náruče a s Annou se rozběhli lijákem k domu a vyhýbali se nejhlubším loužím. Cestou je přepadl smích, uvolnění po napětí, s nímž bylo těžké se vypořádat. Když doběhli k domu, vyklopýtali po schodech na verandu, mokří až na kůži a zmožení smíchem.

Rychle zkontrolovali všechny místnosti. Větev stromu rozbila okno v obývacím pokoji, čímž byl nábytek vystaven dešti. Ze střechy nad chodbou v patře serval vítr krytinu, takže tamtudy na několika místech teklo. Elektřina pořád ještě nešla a telefon byl hluchý, ale dům nebyl nijak podstatně poničený.

S dírami ve střeše si snadno poradili tím, že pod ně postavili hrnce. Jack posbíral největší kusy rozbitého skla, potom na okenní křídlo připevnil tlustý pytel, aby dovnitř nepršelo. Zanechal Annu a Davida v domě se spoustou zapálených svíček a zašel do výběhu podívat se, jestli se koně neporanili. Jeden měl rozseknuté stehno, ale rána nebyla nijak hluboká. Jako zázrakem vyvázli jenom s odřeninami, jak je praštil nějaký letící kus dřeva, jinak vyvázli bez zranění. Než se rozední, nemohl zkontrolovat, jak to dopadlo s dobytkem a jak to vypadá na pastvinách a v lese.

Zašel do kuchyně a znovu zapálil svíčku, kterou předtím, než vyšel ven, nechal na kuchyňském stole. Nahoře uviděl, jak z pootevřených dveří koupelny vychází mihotavé světlo svíčky, a zaslechl Davidův hlas. Zaklepal na futro a strčil hlavu dovnitř.

„To je dobrý, Jacku, můžeš dál.“

Chlapec právě vylezl z vany. Na podlaze se válely mokré ručníky. Oblékal si pyžamo. „Musel jsem se vykoupat při svíčkách.“ Dvě hořely na toaletním stolku, jedna na komodě. Házely tančící stíny na stěny a strop. „Bylo to bezvadný. Při svíčkách vypadá koupelna jako jeskyně, že jo…“

Celý večer bude pro Davida jedno velké dobrodružství. Všechno mu to připadalo mnohem zábavnější, než by býval byl výlet do Six Flags. Naivně si neuvědomoval, jakému nebezpečí byl vystaven v přívěsu. Jack se otřásl při pomyšlení, co se mohlo Davidovi stát, kdyby přijel jen o minutu později.

„Kde máš maminku?“

„Čeká na mě, abych se pomodlil.“

„To už bys měl běžet.“

„Půjdeš taky?“

„Jestli chceš.“

Společně vešli do Davidovy ložnice. Anna rozestýlala postel a tázavě na Jacka pohlédla, když vešel za Davidem. Také vypadala po koupeli svěží. Byla oblečená, ale vlasy měla mokré. Ne od deště, po umytí. Voněla po květinách, čehož si všiml o to víc, že z něho byl cítit koňský výběh.

Rozpačitě pokrčil rameny a ukázal na Davida. „On, ehm, chtěl, abych si poslechl, jak se bude modlit.“

David si vlezl do postele, posunul si polštář, uspořádal si vycpaná zvířátka, která si vybral, že s ním budou spát, ujistil se, že knížku o dinosaurech má na dosah na nočním stolku, pak si složil ruce pod bradou, zavřel oči a začal odříkávat modlitby.

Jack sklonil hlavu a zavřel oči. Moc si přál, aby Anna mohla slyšet sladkou nevinnost hlasu svého chlapce, když si vyprošoval boží požehnání pro ty, které měl rád. Ze všech věcí, které nemohla uslyšet – hudbu, vlny na pobřeží a vítr ve větvích topolů – by Davidův hlas zřejmě slyšela nejraději a Jackovi se svíralo srdce, že nemůže.

„Bůh žehnej Jackovi a ať neodejde.“

Jack zvedl hlavu. Vrhl pohled na Davida, potom na Annu. Musela mu odezírat ze rtů, protože ve stejnou chvíli pohlédla na Jacka, a když se jejich oči setkaly, odvrátila se. Sklonila se nad Davidem, políbila ho na dobrou noc a znakovou řečí mu řekla, že ho má moc ráda.

„Já tě mám taky rád, mami.“

„Dobrou, Davide.“

„Jacku, budeš tady ráno, až se probudím?“

„Jistě. Počítám s tebou, že mi pomůžeš zjistit, jaké škody bouřka napáchala.“

„To je bezva!“

Anna sfoukla svíčku na nočním stolku, David se zavrtal do polštáře a zavřel oči. Než Anna s Jackem došli ke dveřím, už skoro spal.

Venku na sebe pohlédli přes hořící svíčky, které drželi v rukou. „Bude vám to připadat příliš troufalé… Troufalé,“ zopakoval, když mu naznačila, že nerozumí. „Drzé.“ Přikývla. „Nevadilo by vám, kdybych použil vaši sprchu?“

Pokynem ruky ho vybídla ke koupelně.

„Protože přívěs… přívěs…“

Naklonila hlavu ke straně jako slyšící lidé. Očima ale visela na jeho rtech a to ho rozptylovalo. „Tedy… co zatím můžu říct, tak jste přišla skoro o celou střechu na stodole. To by měla pokrýt pojistka. Někde to vyrvalo kusy plotu. Ať se propadnu, jestli to nervalo drny přímo ze země. Ještě jsem nic takového neviděl. Kůlna na nářadí je úplně pryč. Zítra všecko prohlédnu důkladněji. Těžko říct, jaký bude rozsah škod, když je tma a takhle prší. Možná jsem taky o něco přišel.“

Sledoval její prsty, když hláskovaly: přívěs.

Na chvilku odvrátil hlavu, avšak věděl, že to stejně ráno sama uvidí, a tak řekl: „Je na placku, jako když se dupne na plechovku.“

Pozorovala jeho ústa přitom, jak to říkal, ale neodtrhla od nich pohled, ani když domluvil. Pak sklopila oči a hleděla do prázdna. Voda, která z děravého stropu kapala do různých nádob a hrnců, vyťukávala neladící melodii, kterou nemohla slyšet.

Natáhl k ní ruku, ale ucouvl, jak se ostýchal dotknout se jejího předloktí. Přesto však ten pohyb postřehla a zvedla k němu oči. „Měli jsme štěstí, Anno.“

Nahlédla do Davidova pokoje. Jack nespouštěl pohled z jejího hrdla a všiml si, že pracně polkla. Měla už na krajíčku, když se k němu znovu otočila.

„Abych se vrátil k tomu, o čem jsme mluvili předtím,“ navázal. „Rád bych se osprchoval, jestli by to nevadilo. Pokud byste nebyla radši…“

Tolik ho zaujala hra světla a stínu na jejím obličeji, že nedopověděl. Když se jeho rty přestaly pohybovat, pohlédla mu do očí.

„Pokud byste nebyla radši, abych se tady nekoupal.“

„Poslužte si,“ sdělila mu znakovou řečí a ještě to neslyšně vyslovila.

„Tak tedy dobrá. Osprchuju se a zalezu si do náklaďáku. Nebude to poprvé a není to tak špatné.“

Ještě ani nedomluvil a už mávala rukou, aby ho zarazila.

„Cože?“

Udělala znak pro spánek a ukázala do přízemí.

„Na pohovce? Určitě?“

Přikývla.

Přešlápl z jedné bosé nohy na druhou. „Když tak na to přijde, nemusel by to být špatný nápad. Když nejde elektřina a tak, možná bych zůstat měl –“

Přikývla mnohem důrazněji a trochu netrpělivě.

„Tak tedy dobře, já…“ Chvilku tam postával, nevěděl, co by měl ještě říct nebo udělat, jenom věděl, že se mu nechce se už rozloučit a jít si po svých. „Já se půjdu vysprchovat a… a nechám vás, abyste… si mohla jít lehnout. Musíte být vyčerpaná. Dobrou noc.“

Naznačila „Dobrou noc“, pak se otočila a vykročila po chodbě ke svému pokoji, svíčkou si svítila na cestu a obcházela hrnce, do kterých už nakapalo hodně vody.

Dlouho stál pod sprchou, nechal horké pramínky, aby mu bušily do lebky, potom mezi lopatky a dostaly z něho napětí. Namydlil se a opláchl, znovu se namydlil a dál stál pod proudem vody, dokud nevychladla.

Utřel se a navlékl si čisté džíny a tričko, které měl vždy pro naléhavý případ v rezervě v náklaďáku. Vytřel vanu, posbíral svůj a také Davidovy mokré ručníky, že je spolu se svým mokrým oblečením odnese dolů do prádelny.

Když ale vyšel na chodbu, zaslechl z Annina pokoje tiché vzlyky.

Zvažoval situaci. Asi půl vteřiny.

Upustil mokré prádlo na podlahu, udělal pár kroků a nakoukl do jejího pokoje. Postavila svíčku na noční stolek a rozesílala, ale seděla v houpacím křesle u okna, hleděla ven do deště a plakala.

Nepostřehla, že k ní kráčí, dokud neuviděla jeho odraz v okně. Polekaně si rychle setřela slzy z tváří, zvedla se a otočila se k němu. „Nebudu vás vyrušovat, Anno, jen jsem se chtěl podívat, jestli jste v pořádku.“

Dlouho se ani nepohnula, jen na něho hleděla. Nakonec pravou rukou utvořila písmeno b, pozvedla si ruku ke rtům a pohnula jí dopředu a dolů, jako by mu posílala vzdušný polibek. „Děkuju.“

„Za co?“

Ostýchavě na něho pohlédla, pak naznačila Davidovo jméno.

„Proboha, Anno,“ řekl zastřeně, „za to mi nemusíte děkovat.“

Tvrdohlavě zavrtěla hlavou a znovu naznačila jméno svého synka. Až na to, že tentokrát nechala prsty přitisknuté ke rtům, které se jí začaly chvět, a jak se na ni nepřestával dívat, oči se jí znovu zalily slzami.

„No tak, no tak.“ Udělal pár kroků k ní a položil jí ruce na ramena. „Už se nic neděje. Byla jste vyděšená. I já byl strachy bez sebe, ale nic opravdu zlého se nestalo. Davidovi nic nehrozí. Na ničem jiném nezáleží.“

Od téhle chvíle mu připadalo jenom přirozené, aby ji k sobě přivinul. Položil jí ruku do týla a přitáhl ji k sobě, až mu její hlava spočinula pod bradou. Její slzy se mu vsakovaly do trička. Nemotorně ji pohladil po zádech. „Všechno je v pořádku. Tohle je jenom opožděná reakce na všechno to rozčilení, nic víc. Jestli vám bude líp, když se z toho vypláčete, jen do toho. Vybrečte si oči. Máte na to právo. Zůstanu, jak dlouho budete chtít.“

Stejně, jako předtím v krytu mu na rty neviděla, ale nebylo důležité pochopit doslovný význam slov. Jejich podstatu pochopila. Položila mu prsty na hrdlo a naslouchala mu dotykem. Hovořil dál, vlastně šeptal, a tak ji pomocí chvění svého hlasu uklidňoval.

„David vás k smrti vyděsil, že takhle zmizel. A aby toho nebylo málo, tak ještě tornádo. Ale dopadlo to přece dobře?“

Hlavu měla stále skloněnou, ale prsty posunula na jeho rty a zlehounka se jich dotýkala. „Nemůžu říct, že vám mám ten pláč za zlé. Dnes večer mi bylo samotnému několikrát do breku. To mě dostalo, když jsem poslouchal, jak se David modlí. Takže vím, jak vám je.“ Krouživými pohyby ji hladil po zádech. „Jen si poplačte. Nehnu se odtud.“

Zmlkl, ale špičky jejích prstů se nepřestávaly dotýkat jeho rtů. Zlehka je políbil. Potom znovu. Přiblížila k jeho ústům nataženou ruku a on ji políbil do dlaně. Když se její ruka posunula k jeho bradě, zlehka ji políbil na spánek, potom na klíční kost.

Rty neodtáhl.

Zůstal by takhle navždy.

Srdce se mu splašeně rozbušilo.

Pohnuli hlavou ve stejnou chvíli a jejich rty se o sebe v letmém doteku otřely. Na chviličku se od sebe zvolna odvrátili. Paže se mu napjaly, sevřel ji pevněji. Pak ji zlehka políbil na ústa.

Bože, ach bože, pomyslel si, protože měla ústa hebká a tak sladká a vábivě vstřícná.

Ve chvilce to byl on, kdo ji začal líbat naléhavěji, avšak vycházela mu vstříc.

Všechno ostatní pro něho přestalo existovat. Starosti a smutky z něho spadly, přes jeho minulost se zatáhl závěs. Existoval pouze tady a teď, pohlcený Annou. Ovládla všechny jeho smysly. Vdechoval květinovou vůni jejích vlasů a pokožky. Cítil, jak se k němu její drobné tělo tiskne. A vnímal neuvěřitelnou chuť jejích úst. Nic, co v životě prožil, se s tímhle nedalo srovnat.

Když se od něho odtáhla, až se mu z té náhlé ztráty zatočila hlava.

Otevřel oči a uviděl, že před ním couvá, rty vtažené, a zrychleně oddychuje. Proklel se, že se zachoval jako pitomec. Ano, úplně ho to pohltilo. Šílel touhou po ní. Což neznamenalo, že ona také. Proč by měla? Stačí se na ně podívat. Je nádherná a on… no on tedy rozhodně nádherný není. Bývala vdaná, ale měla v sobě zvláštní nedotčenost, a k něčemu podobnému měl on sám daleko. Ženskou intuicí Anna vytušila, že to poslední, co by mohla ve svém už dost komplikovaném životě potřebovat, je on. Omluvně zvedl ruku. „Omlouvám se, Anno. Já –“ Zmlkl, když si vytáhla z džin halenku a rozepnula si ji. Nedokázal se pohnout nejdříve překvapením, potom pohledem na hladký pruh obnažené pokožky. Prsa měla zakrytá, ale odtahovala jí látku od těla, a připadalo mu to vzrušivější, než kdyby byla nahá. Možná. I tak ji chtěl vidět nahou.

Stála napjatá jako struna. Zadržovala dech. Čekala.

Přikročil k ní a zajel rukama pod halenku. Chviličku spočinul rukama na jejích žebrech a pátravě jí hleděl do očí, pak ji k sobě znovu přitáhl a začal ji líbat.

Pleť měla hebkou tak, jak si představoval, tělo vstřícné, v což doufal, a toužila po něm stejně silně jako on po ní. Objala ho kolem krku a takhle v objetí udělali pár kroků, až se ocitla zády ke zdi. Sklonil hlavu a líbal ji na hrdlo, na hruď, na prsa. Z hrdla se jí vydral tichý, hluboký vzdech. Drobnými polibky jí zlíbal napjaté hrdlo a pak se znovu vrátil k jejím ústům.

Prohnula se v zádech a otřela se o něho. Sjel jí rukama k zadním kapsám džin, nadzvedl ji a přitiskl k sobě pevněji. S rukama na jeho ramenou ho přiměla, aby se otočil, takže se octil zády ke zdi on.

Vykasala mu tričko a začala ho otevřenými ústy líbat na prsou, hrudi a na břiše. Pocítil na pokožce její jazyk, a když mu jím přejela přes bradavku, div mu neuletěla hlava.

Tápavě si rozepnul knoflíky na poklopci, ale byla to Anna, kdo zajel rukou dovnitř. Chraptivě zašeptal její jméno a vyznělo to trochu jako smích, trochu jako povzdech, ale rozhodně tím vyjádřil příjemné překvapení. Jemně ho stiskla a to polaskání ho málem přivedlo k vyvrcholení.

„Ach bože,“ zasténal.

Zdravý rozum jako by od něho odlétal po milionech třepotajících se křídel. Uvědomoval si, že víc už nevydrží, aby se neznemožnil, a tak sáhl po její ruce a odtáhl ji. „Nechci to zkazit,“ vypravil ze sebe přerývaně. „Chtěl bych se tě také dotýkat.“

Musela mu porozumět, alespoň podstatě toho, co říkal, protože ho odvedla k posteli, kde si stáhla modré džíny. Vykročila z nich a přitom si sundala i halenku. Nemohl na ní nalézt chybičky a ta zjevná dokonalost mu brala odvahu.

Připadal si neotesaný a nemotorný, na ní však žádná taková ostýchavost znát nebyla. Zajela mu zezadu do džin a stáhla mu je a přitom mu rukama přejela po zadku. Jeho ztopořený penis si prohlížela s otevřeným a neskrývaným zájmem. V jejích drobných rukou se zdál zvlášť velký a těžký. Ten nespoutaný důkaz jeho mužnosti mu vrátil sebedůvěru. Ve skutečnosti byl najednou opilý marnivostí.

Měla nádherné prsy. Dokonalé. Pod jeho laskajícími špičkami prstů a jazykem její bradavky ztuhly. Střídavě je líbal a hladil jí břicho rukou. Kotníky prstů jí přejel přes pupík.

Kalhotky měla hedvábné. Skrývaly hebkou houštinu, vlahou a vábivou.

Ležela pod ním nepohnutě zdánlivě dlouhou dobu, a přesto to nebylo tak dlouho, jak by chtěla. Nikdy by to nemohlo být dost dlouho. Nevadilo by jí, kdyby usnul a až do rána se nepohnul. Ráda na sobě cítila jeho váhu, vnímala ho v sobě.

Nespal. Chvílemi pocítila jeho prsty ve vlasech, jak ji hladil. Drsnou tváří se jí otřel o ušní lalůček. Zuby jemně skousával pokožku na jejím hrdle. Doufala, že prožívá totéž, co ona – vychutnává si důvěrnou chvíli.

Nakonec se od ní odpoutal a překulil se na bok, také si lehla na bok, tváří k němu. Tulili se k sobě. Pocítila na tváři jeho pohybující se rty a odtáhla se, aby viděla, co říká. „Neublížil jsem ti?“

Zavrtěla hlavou.

„Myslel jsem… víš, trochu jsi strnula, když jsem…“

Usmála se a položila mu špičky prstů na rty. Když do ní vnikl, trochu ji to zabolelo. Bylo to dlouho, co byla naposledy s mužem, a od té doby měla dítě. To je celý Jack, že si její reakce všiml.

Ten mírně nepříjemný pocit však trval jen chvilku. Pak mu obemkla nohama boky a bez zábran ho pobízela, aby do ní vnikl hlouběji. Teď celá zčervenala při vzpomínce, jak byla nedočkavě aktivní. Vlastně mu znemožnila, aby se s ní nepomiloval. Tak se bála, že toho po prvním polibku nechá, že se sama chopila iniciativy.

Chtěla ho. Kdyby dnes v noci neskončili takhle, do smrti by toho litovala. Ať už se zítra stane cokoli. Teď ale je s ním a on na ni hledí stejně zasněně jako ona na něho.

Pohladil ji ukazováčkem po tváři. „Jsi tak krásná, Anno.“

Neslyšně řekla: „To ty také.“

Vybuchl smíchy. „Já? Krásný? To se povedlo.“

„Jsi.“ Trvala na svém.

„Myslel jsem, že můj obličej toho hodně vypovídá.“

Poznala, že si z ní utahuje. „To také.“

Úsměv mu zvolna vymizel z tváře, pátravě se jí zahleděl do očí: „Cos z něho právě teď vyčetla?“

Pečlivě mu na prstech odhláskovala. „Že jsi šťastný, že jsi takhle tady.“

Řekl: „To nelže.“

„Co jsi říkal?“

„Říkal jsem, že nelže –“

Mávla rukou. „To jsem pochopila. Co jsi říkal, když…“

„Kdy…?“ Nechal otázku nedopovězenou a tázavě nadzvedl obočí.

Dlouze, významně na něho pohlédla.

„Ach, myslíš, když jsem, když jsi, když jsme…?“

Přikývla.

„Nevím, Anno. Záleží na tom?“

„Jenom jestli jsi neříkal jméno jiné ženy.“

„Přísahám, že ne.“

„Dobrá.“

Palcem jí přejel přes rty. Posmutněle se usmál. „Na mou čest, nevzpomínám si, co jsem říkal, ale ať to bylo cokoli, ani zdaleka to nevystihovalo to, co jsem cítil.“

Zabořila se mu obličejem do chloupků na hrudi, ale ruku držela nahoře, aby mohl číst slova, která mu sdělovala. „Moc ráda bych to slyšela.“

Nadzvedl jí obličej. „Já bych si to taky moc přál.“

Byla v pokušení mu říct, že se začala znovu cvičit v mluvení, ale zarazila se. Co jestli se nedokáže znovu naučit to, co zapomněla? Tak pracně nabyté dovednosti mohla beznadějně zapomenout tím, že je nepoužívala. Mohla by v něm vzbudit naději, a pak ho zklamat. Už bude dost zlé, když zklame sama sebe. Hluboce by ji zasáhlo, kdyby ho zklamala.

Raději mu to ještě nepoví. Až poprvé vysloví jeho jméno, chtěla to provést dobře. Dokud si nebude jistá, že to dokáže, bude mlčet a potají cvičit.

Místo toho mu řekla: „Vím, jak zní tvůj hlas.“

„Opravdu?“

Položila mu ruce na tváře a přejela mu přes strniště. „Vousy?“ Chvilku o tom přemýšlel, pak řekl: „To není špatné přirovnání. Nemám zrovna kultivovaný hlas. Spíš trochu skřípavý.“

Pošetile a šťastně se usmíval, což ji rozesmálo, protože věděla, že se usmívá stejně. Políbili se, krátce a zlehka. Potom dlouze a důvěrně. Nedokázali přestat, stále se museli jeden druhého dotýkat. Prsty si pohrávala s ochlupením na jeho hrudi, což byla pro ni novinka, protože Dean měl hruď hladkou. Potom zkoumala jeho klíční kost a rameno, pak dlaní obemkla jeho biceps. Zvědavě jej stiskla a on napjal svaly.

Odhláskovala. „Mám dvě otázky.“

„Ano, já vím, jsem kus chlapa. A ne, nestouplo mi to do hlavy.“

Pleskla ho po paži.

„Promiň, nemohl jsem odolat.“ Rychle ji políbil a položil hlavu zpátky na polštář. „Povídej.“

Zvedla jeden prst, čímž naznačila první otázku. „Co se stalo dnes ráno?“

„V šerifově kanceláři? Nechali mě běžet. Nedostatek důkazů. Já to neudělal, Anno.“

„Já vím. Nevěřila jsem, že bys dokázal otrávit náš dobytek, ale –“

Uchopil její ruce. „Máš plné právo mě podezírat. Jen tak pro pořádek. Byl to Emory Lomax.“

Nepřekvapilo ji to, ale zeptala se, jak to ví.

Pověděl jí o Jesse Garcíovi a o tom, jak si to s Lomaxem vyříkal u něho v bance. Když domluvil, už se smála tomu obrazu ze slov, který nakreslil.

„Ohrožovals jeho mužství tím svým nožem?“

„Nic menšího by na něho nezabralo.“

Uchopila jeho obličej do dlaní, začala ho posévat polibky a nakonec mu přitiskla rty na ústa. Chtěla ten polibek prodloužit, ale zvrátil hlavu a vážně na ni pohlédl.

„Anno, nechci, aby ti ublížilo, že jsem tady.“

To prohlášení ji zmátlo, ale polekalo ji, jak vážně se tváří. Zavrtěla hlavou.

„Mohlo by,“ namítl. „Když na to přijde, nic o mně nevíš. Delray ti neřekl, co jsem mu o sobě říkal? Že chvíli pracuju na jednom místě, pak se hnu někam dál? Že jsem –“

„Tulák?“ dopověděla.

„Správně. Takže…“ Pátravě jí hleděl do očí. „Nezeptala ses, proč takhle žiju.“

Nezeptala se, ne. A co víc, uvědomila si, že jí to nepřipadá podstatné. Věděla o něm to, co vědět potřebovala – že je něžný a má laskavé srdce, že je hrdý, ochranářský, silný, chytrý. Důležité pro ni bylo, jakým mužem je dnes, ne jeho minulost, která mu zjevně nedopřávala pokoje. Ať už ho do jejího života přivedly jakékoli okolnosti, byla za ně vděčná, nelitovala toho. Ale bylo by to takového mluvení, kdyby musela každé slovo, co jí tane na mysli, nahláskovat, že raději řekla prostě: „Vím, co je důležité, abych věděla, Jacku.“

„S tím bych nesouhlasil,“ namítl a svraštil čelo. „Ještě o něčem bys měla pouvažovat. Lidé jsou zlí. To už tak patří k člověku, chovat se zlomyslně a záštiplně. Ty se přímo nabízíš jako předmět těch nejhorších pomluv. Nikomu není nic po tom, s kým spíš, ale proto, že jsi vdova a neslyšíš, jsou ty klepy o to šťavnatější.“

Nezamlouvalo se jí, co říká, ale věděla, že je to pravda. „Slyšel jsi nějaké klepy o mně a Delrayovi?“

„Ano.“ Musel vycítit její úzkost, protože vyhrkl: „Nikdy jsem tomu nevěřil. Věděl jsem, že je to lež. Ale až se o tobě bude mluvit, že spíš se svým honákem, tak to bude pravda.“

„Ano, a jsem ráda.“

„Já také.“ Položil jí dlaň na tvář. To, jak se na ni díval, jí řeklo víc než slova, která mu odečetla ze rtů. „Bůh mě zatrať za moji sobeckost, jestli budeš mít kvůli mně nějaké nepříjemnosti, ale chtěl jsem s tebou být, Anno. Chtěl jsem to od první chvíle, co jsem tě potkal.“

Vzpomněla si, jak ho uviděla poprvé v tom obnošeném slaměném klobouku, odřených botách, v brýlích proti slunci, jak jí nabízí, že jí pomůže s autem. Ta vzpomínka ji bude provázet do konce jejích dní. Možná ho začala milovat právě tehdy.

Věděla, že ho miluje teď.

Přitulila se k němu a bez zábran ho políbila, doufala, že její polibek mu sdělí alespoň něco z těch pocitů, které v ní probudil. Zajela rukou níž a začala ho laskat, opájela se jeho vůní, teplem, které z něho sálalo, tím, jak zareagoval na její doteky. Nechal ji dělat, co se jí zlíbí. A co víc, přímo se oddával její zvědavosti.

Avšak zvědavost ustoupila smyslnosti a začala se ho dotýkat mnohem významněji. Oči mu vzrušením ztmavly. Obličej měl napjatý rozkoší. Když ho vzala do úst, pocítila chvění, jak sténal. Znovu a znovu opakoval její jméno a poznala, kdy je zašeptal s hlubokým citem, a kdy je vykřikl, stržený vášní.

Znovu se začali milovat.

Nemohla se dočkat, až ho znovu v sobě pocítí, sledovala, jak po ní klouže pohledem, oceňuje křivky a tvary jejího těla. Dívala se, jak rty laská její ňadro, ale zavřela oči, když jemně sevřel do úst bradavku. Přejel jí jazykem po oblinách stehen. Přitiskl tvář k jejímu břichu a políbil ji na pupík. Přetočil ji na břicho, zlíbal jí páteř od zátylku až po kříž, kam si na chvilku položil hlavu.

Síla vlastní smyslnosti ji překvapila. S Deanem žili zdravým sexuálním životem, ale nikdy se necítila tak svobodná a bez zábran. Možná proto, že Delray vždycky spal ve vedlejším pokoji. A možná, že Dean nebyl tak nápaditý milenec. Ať už pro to byl jakýkoli důvod, s Jackem se neostýchala.

Takže se neostýchala, ani když jí rozevřel stehna a začal ji laskat ústy, až pocítila záchvěvy orgasmu. Právě když si myslela, že už je po všem, zahltily ji pocity mnohem silnější a ona se na nich vznášela jako na vzdouvající se vlně, dokud neopadly. Nakonec otevřela oči a uviděla Jacka, jak se nad ní sklání, odhrnuje jí z čela zvlhlé vlasy a něžně se na ni usmívá. „Nikdy se s tebou takhle nikdo nemiloval?“

Poznala, že mu to udělalo radost, když unaveně zavrtěla hlavou.

„Tak to je dobře. Chci říct, jsem rád, že jsem to mohl být já.“

Otočila hlavu a políbila ho, pak se usmála a usnula.

Krátce se prospali a pak se znovu pomilovali. Tentokrát si hleděli do očí, milovali se mnohem pomaleji, ne tak vášnivě, ale jejich milování obráželo všechno to, co k sobě cítili. Potom je Jack oba zahalil do prostěradla, odnesl ji k houpacímu křeslu a tam ji držel na klíně. Promlouvali k sobě dotykem svých těl, každým nadechnutím, každým úderem srdce. Nebylo zapotřebí mluvit. Nebylo zapotřebí slov. Měli své mlčení.

Začalo svítat, a tehdy mu Anna řekla, aniž by zvedla hlavu z jeho hrudi, co v srdci cítí. Přestože promlouvaly jen její prsty, Jack pochopil, protože si zvedl její ruku ke rtům, políbil ji do dlaně a pak do její dlaně promluvil. Cítila chvění jeho slov.

„Já tě také miluju.“

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ TŘETÍ

Carl se mohl smíchy potrhat. Když mu došlo, že prásknutí hromu považoval za výstřel, převalil se na špinavé podlaze srubu na bok a chechtal se, až mu tekly slzy.

„Myslel jsem, Myrone, že je s náma amen, to je jistý,“ řekl a vytíral si slzy z očí. „Už jsem myslel, že nějaký strážce veřejnýho pořádku měl štěstí a narazil na naši skrýš.“

Zábavnost toho pomyšlení Myronovi unikla, ale i tak se řehtal.

Hrom však byl předzvěstí bouřky, která už tolik k smíchu nebyla. Během bouřlivé noci nastávaly chvíle, kdy Carl proklínal osud, že si s ním takhle ošklivě zahrál. Prchnul z vězení bez jediného škrábnutí. Provedl skvělou bankovní loupež a unikl. Kynul mu pohodlný život.

Chlap, kterému všechno takhle vychází, nemá co umřít kvůli rozmarům nějakého tornáda.

Za večera postávali s Myronem u okna a pozorovali temné, hrozivé mraky. Ze ztichlého, nazelenalého okolí dostával Carl husí kůži. Když se udělala tma, nastala předzvěst ještě něčeho horšího, což podtrhovaly blesky, jaké jaktěživ neviděl. Dlouhé hodiny se do srubu opíral déšť, krupobití a prudký vítr. Střecha byla děravá jako řešeto. Bylo umění najít si suché místo, kde by se člověk zkusil trochu prospat.

Carl se vskrytu duše bál, že se na něho Bůh rozhněval a že ta bouřka je trest za všechny jeho zločiny. Za těchto obav, za zvuků, které provázely bouři, z nichž tuhla krev v žilách, deště, který prosakoval střechou, a ve společnosti těl, jež tuhla v koutě, prožil mizernou noc. Ráno to ovšem byla jiná.

Probudil se do veselého štěbetáni ptáků. Ochladilo se a obloha byla jako vymydlená. Když se venku vymočil na stěnu srubu, vlezl do vozu a nastartoval. „No tak, no tak,“ opakoval netrpělivě, jak se snažil najít na autorádiu nějakou místní stanici.

V otevřených dveřích srubu se objevil Myron, růžové oči měl od spánku ještě růžovější, bílé vlasy mu vytvářely kolem hlavy štětinatou svatozář. „Co děláš, Carle?“ Lenivě se škrábal v rozkroku a močil přitom do louže, která zůstala po dešti.

„Přines mi kolu, jo?“

Obětoval by jednu z těch stodolarových bankovek z lupu za hrnek silné, černé kávy, ale ten teplý nealkoholický nápoj byl jediným zdrojem kofeinu, který byl k dispozici. Seděl ve voze téměř půl hodiny, srkal kolu a poslouchal rádio. Když se vrátil do srubu, cítil se osvěžený a plný energie, a nebylo to jen tím kofeinem.

Carl odhodil prázdnou plechovku od koly a energicky si zamnul ruce. „Myrone?“

„Hmm?“ Cpal si do úst balené koblihy. Na rty se mu nalepil práškový cukr, takže vypadal ještě přízračněji než obvykle.

„Padáme odtaď.“

„Jasně, Carle.“

„Chci říct hned teď,“ zdůraznil Carl, jako by mu Myron odporoval. „Poslouchal jsem rádio. Víš, o čem mluvili ve zprávách?“

„O čem?“

„O bouřce. Strhlo to silnice a mosty. Škody jdou do milionů. Desítky lidí zahynuly, mnohem víc se jich pohřešuje a jsou obavy o jejich život. Víš přece, jak se ve zprávách mluví? Takže dnes ráno nemelou o ničem jiným než o tý bouřce. Tvrdě zasáhla východní Texas. Meteorologové počet bouří ani nestačili počítat. Četné záplavy. Strhávalo to střechy, ničilo domy a firmy. Vozy končily v řekách. Nikde nejde proud. Ani telefony. Guvernér požádal prezidenta, aby vyhlásil tuhle část Texasu za ohroženou oblast. Dneska dopoledne jsou všichni zaměstnaný, jak dávají věci do pořádku. Víš, co to značí?“

Myron polkl celou koblihu. „Co?“

„Že nás nikdo nehledá.“ Ukázal ven směrem k vozu. „Ve zprávách o nás nepadlo slovo. Ani jedno. Myslíš, že nás budou honit, když nějaká babka s kočkou uvízla v přívěsu, který vzala velká voda? Ani nápad! Musejí hledat lidi a zachraňovat je. Přesně to budou dneska dělat. A pravděpodobně zítra a taky pozítří. Teď je ta pravá chvíle, abysme se hnuli.“ Zasmál se. „Tomu se říká zásah prozřetelnosti, Myrone. Nemohli jsme si to naplánovat líp!“

„Cecil říkal, že bysme tady měli zůstat týden.“

„Jo, Cecil říkal,“ zopakoval Carl a pohrdavě si odfrkl. „Cecil věděl starou belu. Nejspíš by se kvůli tomu hádal, já ale poznám dobrou příležitost, a tahle mě přímo kousla do zadku. Takže to zabalíme. Odjíždíme.“

Shromáždili všechno načaté jídlo, aby měli na cestu. Také si vzali balení toaletního papíru, pití v plechovkách a vodu v láhvích a všechno, o čem si Carl myslel, že by se jim mohlo hodit. Zatímco Myron nakládal zásoby na zadní sedadlo vozu, Carl přistoupil ke kufru, aby se ujistil, že tam látkový pytel s penězi pořád ještě je. Pochyboval, že by ho Cecil podfoukl, ale Connii by nevěřil.

Pytel tam stále ještě byl, a pokud viděl, nikdo s ním nemanipuloval. Když už byl v tom, vylovil z pytle několik stodolarovek a zastrčil si je do kapsy. Na výdaje, řekl si. Na cestovní výlohy. Myron nepozná, že mu z jeho podílu něco chybí.

Pozoroval svého kumpána, jak nese ze srubu do vozu pití, pod každou paží jedno balení plechovek. Myron byl pořád stejný. Nikdy se nerozčiloval ani nebál. Nikdy neztrácel nervy, nic jím neotřáslo. Jeho debilita ho chránila před normálními lidskými reakcemi a pocity.

Velká škoda, že se taková utěšená suma peněz vyplýtvá na podobného kreténa, který nikdy plně nedocení, jaké možnosti nabízejí. Možná by měl v tomhle ohledu Myronovi ušetřit starosti. Taková zodpovědnost by na něho byla příliš. Jenom by ho to mátlo.

Kromě toho, bylo by to tak nějak čistší, odložit ho tady spolu s Connií a Cecilem. Mohl by tady za sebou takříkajíc zanechat čistý stůl. Byl by zodpovědný jenom sám za sebe a nikomu by se nemusel zodpovídat.

Ach, jak sladká byla vyhlídka na naprostou volnost!

Myron umístil pití na zadní sedadlo a otočil se znovu ke srubu. Carl vytáhl revolver, který měl za pasem, natáhl jej a zamířil na Myronovu hlavu.

Než ale stačil zmáčknout spoušť, rozmyslel si to. Mají před sebou spoustu mil, než se dostanou na mexickou hranici. Myron je hloupý až běda, ale je to další pár rukou a velká opora. Bez námitek udělá, co se mu řekne. Hodil se, když bylo třeba něco odřít. Byl mula. Člověk nezabije dobrou mulu jenom proto, že je ošklivá a pitomá. Nechá si ji, protože je užitečná.

Rozhodl se, že si prozatím Myrona ponechá, zastrčil pistoli za pás kalhot a zaklapl kufr vozu.

Ani ne za čtvrt hodiny byli připravení vyrazit. Myron se usadil na své místo spolujezdce. Carl se vrátil do srubu, aby se ještě naposledy podíval, jestli tam nenechali něco, co by se jim později mohlo hodit.

Pohledem utkvěl na dvou tělech. V ranním světle vypadala groteskně. Začínala se nafukovat. Otevřené rány se černaly mouchami. Co nevidět začnou páchnout.

Pocítil chvilkovou lítost, ale rychle ji potlačil, stejně jako odvrhl strach z božího trestu, jakmile bouře pominula.

Nepřipustil si žádnou jinou myšlenku, než že Connie a Cecil dostali jen to, co si zasloužili. Byla to bezcenná rajda, která se všemi prostředky vecpala tam, kde neměla co pohledávat. Koukaly z ní jenom maléry. To poznal v tu minutu, kdy ji uviděl.

Zdůvodnit si bratrovu vraždu nebylo tak jednoduché, ale také se mu to povedlo. Cecil byl beznadějný zbabělec.

A paličatý k tomu. Zkrátka by nenechal svého mladšího bratra rozhodovat.

Přežívá ten schopnější, to je základní přírodní pravidlo. Carl zbavil lidstvo dvou slabých článků, nic víc.

Posměšně jim zasalutoval. „Adios, vy dva.“

„Podle toho, co jsem zaslechl z rádia v náklaďáku, nejde proud skoro nikde,“ řekl Jack Anně, když snídali chléb s džemem. Jídlo v ledničce se už začínalo kazit. „Říkají, že by to opravářům mohlo trvat kolik dní, než to dají do pořádku. Všude vládne zmatek. Prozatím se o sebe musíme postarat sami.“

Po snídani vylezl na střechu domu a obhlédl škodu. Bude potřebovat pláty plechu, aby to spravil natrvalo, prozatím přikryl díry dehtovým papírem. Řekl si, že by mohl znovu postavit kůlnu na nářadí, jen co shromáždí potřebný materiál. Střecha na stodole zmizela úplně, což bude chtít řemeslníky, aby ji znovu udělali. Až půjde telefon, zavolá veterináři kvůli tomu poraněnému koni, ale znovu se mu na šrám díval a nepřipadalo mu to vážné.

Když všechnu práci dodělal, řekl Anně, že má starost, jak je s dobytkem, a navrhl, aby se s ním a s Davidem jela podívat, co a jak. Byl celý nervózní, že by je měl nechat bez telefonu samotné.

Anna připravila jídlo z trvanlivých potravin do piknikového koše, i když David trval na tom, že si svoje ponese v batůžku se 101 dalmatiny. Vzala si s sebou fotoaparát s příslušenstvím, napadlo ji, že fotografie pořízené těsně po bouři by se mohly hodit při uplatňování pojistky. Důkazy o bouři byly patrné všude za železnou bránou vymezující Corbettův ranč. Jack se s náklaďákem vyhýbal troskám a větvím, kterými byla cesta posetá. Z vyvrácených sloupů byly odervané elektrické dráty. Uviděli ukazatel, který byl přehnutý vejpůl. O půl míle dál ležel plát vlnitého plechu, utržený z Corbettovy stodoly, který vypadal jako kus zmačkaného staniolu. Starý větrný mlýn ležel na boku uprostřed pastviny, lopatky mlýna se válely rozeseté kolem.

Když vjel do zatáčky, málem se srazil s krávou. Dupl na brzdu právě včas, aby zvíře nepřejel. Několik kusů přešlo přes silnici a pokojně se páslo v příkopu na druhé straně.

„To se musí těm chytrým Corbettovic kravám přiznat, umějí si najít místo, kde chybí plot.“

Jen co to řekl, vylezl z vozu a začal mávat rukama, pleskat kloboukem a hulákat, a tím zahnal stádo zpátky na pastvinu. Naštěstí si s sebou vzal nářadí a pár prken, a tak mohl plot provizorně spravit. Zapsal si do paměti, že je zapotřebí koupit ostnatý drát. Zaparkoval náklaďák před výběhem pro krávy. „Bude lepší, když dojdem zbytek cesty pěšky. Nerad bych uvízl v bahně.“

Anna si obula Delrayovy vysoké boty. Byly jí velké, ale chránily ji před blátem a stojatou vodou. David měl staré boty, ale Jack ho většinou nesl, když obcházeli pastvinu. Stádo přečkalo bouřku dobře. Pokud Jack viděl, nepřišli ani o jeden kus.

Připadalo mu to skoro jako zázrak, ačkoliv slyšel, že podobné bouřky provádějí podivné věci, jako třeba že zničí jednu stranu ulice a druhá zůstane nedotčená. Někdy se smršť žene míle při zemi a všechno, co jí stojí v cestě, srovná se zemí. Jindy tornádo přeskakuje, jako když po hladině poskakují žabky, a zanechává za sebou poničená místa. Tohle tornádo se muselo stočit ostře k východu, minout pastvinu, a tím ušetřit stádo.

Cestou zpátky k vozu Jack přemítal, co si asi David myslí o tom, že drží Annu za ruku. Pokud to postřehl, nic k tomu nepodotkl. Ve skutečnosti jako by si nevšiml, že se jejich vztah změnil. Také to nedávali otevřeně najevo. Jack se odkradl dolů na gauč v obývacím pokoji dřív, než se David probudil.

Nebylo by dobré, aby je David překvapil v houpacím křesle, Anna přitisknutá k jeho hrudi, nohy přehozené přes opěrku křesla, oba dřímající po tom, co se pomalu, lenivě pomilovali a pak se nechali ukolébat v křesle.

Takže ji naposledy políbil, odnesl ji do postele a opustil ji, ačkoli se musel hodně přemáhat. Teď měl co dělat, aby se jí pořád nedotýkal. Pokaždé, kdy na ni pohlédl, chtěl ji pohladit. A díval se na ni hodně.

Právě toho si David nakonec všiml.

Na korbě náklaďáku rozložil Jack deku, protože zem byla na skutečný piknik ještě moc mokrá. Pojídali oběd, který sestával ze sendvičů s burskou pomazánkou, čerstvého ovoce a džusu z láhve. Jejich pohledy se setkaly a nepřestávali si hledět do očí, až se na něho Anna usmála tím zvláštním úsměvem, jakým se žena usmívá na muže, když se spolu příjemně pomilovali.

Bylo to něžné pousmání, které mluvilo samo za sebe. Říkalo, že zná všechna jeho tajemství a moc by si přála, aby on znal ta její. Pokaždé, když se na něho usmála tímhle úsměvem, který říkal, že bys se mnou zase rád byl?, chtěl se štípnout, aby se ujistil, že se mu to předchozí noci jenom nezdálo.

Nezdálo se mu to. Bylo to skutečné. Dokonce mu řekla, že ho miluje, a nebyla opilá ani v sobě neměla drogy ani se mu nechtěla dostat do peněženky. Jakkoli to bylo k nevíře, řekla mu, že ho miluje, a on jí uvěřil.

Hleděli na sebe déle, než si kdokoli z nich uvědomoval. A tehdy si toho David všiml. „Jak to, že nemluvíte? Děje se něco? Zlobíte se?“

Jack prohrábl Davidovi vlasy. „Nic se neděje. Jenom se dívám na tvoji maminku.“

„Kvůli čemu?“

Jack znovu pohlédl na Annu a promluvil stejně tak k ní jako k chlapci. „Protože je hezká.“

„Hmm.“

David se zahleděl na Annu, jako by se na ni díval Jackovýma očima. „Asi docela ujde,“ řekl a zakousl se do sendviče.

„Davide?“ Jack zaváhal a potom dodal: „Nevadilo by ti, kdybychom já a tvoje maminka byli spolu?“

Nechápavě svraštil obličej. „Vždyť už jsme spolu, Jacku.“

„Víš, chci říct, kdybychom já a tvoje maminka byli jako přítel a přítelkyně.“

David se zamračil, ale bylo to spíš zklamáním, než že by ho to rozladilo. Jeho idol právě spadl z piedestalu. „Nevěděl jsem, že máš rád holky, Jacku,“ řekl a na hlase mu bylo znát, že se cítí podvedený.

„Když jsem byl v tvém věku, tak jsem je, myslím, rád neměl. Ale nějak jsem si je oblíbil, čím jsem byl starší.“

„To mně se nestane.“

„Nebuď si tím tak jist.“

„Já je mít rád nebudu,“ řekl David mnohem bojovněji. Udiveně klouzal pohledem z matky na Jacka a nakonec utkvěl očima na Jackovi. „Ty chceš, aby moje máma byla tvoje holka?“

„Ano, to bych rád. Moc bych to chtěl.“

„Chceš jí dávat pusy a tak?“

„Jo.“

David protočil oči. „No když teda chceš, tak jo.“

„Děkuju,“ řekl Jack vážně. „Ale mě máš rád pořád, ne?“

„To rozhodně. Ty jseš můj největší kamarád.“ Pleskl Davida do natažené dlaně.

Takto ubezpečený hrábl David do sáčku s bramborovými lupínky a celou hrst si jich nacpal do úst. „Mohli bysme jít po obědě plavat?“

Jack se musel zasmát, že chlapci připadá láska mezi ním a Annou vcelku nedůležitá, ale zároveň pocítil úlevu. Podle toho, jak se Anna tvářila, poznal, že celý rozhovor sledovala a že pocítila stejnou úlevu jako on. Ani jeden by nebyl šťastný, kdyby jejich vztah Davida nějak znepokojoval.

Přesvědčil Davida, že to není nejlepší nápad, jít si zaplavat, dokud hladina řeky neklesne. Ale aby chlapec nezačal být mrzutý a aby si prodloužil to, co považoval za první den rodinného života, odvezl je k lesu.

„Davide, víš že máš moc chytrou maminku? Rozhodla se, že prodá nějaké dřevo a dřevaři vysázejí nové stromky.“

„Bezva!“ vykřikl David. „Jako na kanálu Discovery? Můžu se dívat, až budou porážet stromy?“

„Uvidíme. Prozatím jich můžeš pár označit.“

„Jupííí!“

Koberec podrostu a borovicového jehličí zapracoval jako filtr, zadržel vodu v podzemí, ale povrch zůstal dost suchý, aby se po něm dalo jít. Když našli strom, o kterém si Jack myslel, že by o něj mohla mít dřevařská společnost zájem, vytáhl nůž z pochvy, podal jej Davidovi a nechal chlapce, aby vyřezal do kůry X.

Jednou, když byl David zaměstnaný tímhle úkolem, ovinula Anna Jackovi paže kolem pasu a zvedla k němu obličej, aby ji políbil. Nemusela mu říkat dvakrát, dal si na tom polibku záležet a hned se dostavilo vzrušení.

Když se konečně od sebe odtrhli, neslyšně vyslovil „Lituju“, ale vůbec ničeho nelitoval. Otřel se o ni, aby pocítila, jak na tom je, a ona mu oplatila stejnou, v očích příslib toho, co přinese noc.

Vydali se dál a Anna experimentovala s fotoaparátem a různými objektivy. Naléhala, aby jí s Davidem pózoval, až si David stěžoval, že se mu od blesku dělají rudé mžitky před očima. Jack ji podezíral, že udělala několik snímků bez blesku, jen za přirozeného světla, protože jednou zkoumali s Davidem díru v padlém kmeni, a když se narovnali, přistihl ji, jak sklání fotoaparát a spokojeně se usmívá. S odpoledním sluncem se vrátilo vedro. Promáčená půda se začala pařit, a tak si řekli, že je načase vrátit se domů. Jack stáhl okénka v kabině, Anna seděla uprostřed a nechala Davida, aby otvíral a zavíral branky na pastvině, přes niž projížděli, což byl úkol, který se chlapci zamlouval.

Položila ruku Jackovi na stehno. Bylo to podvědomé gesto – byla v něm spokojenost, důvěra, majetnictví – a ani si to neuvědomovala. Položil jí dlaň na ruku, a když tak učinil, zvedla k němu oči a přisunula se blíž, až pocítil na paži dotek jejího ňadra a na noze teplo jejího stehna. Intimita. Se ženou. S jedinou ženou. To bylo pro něho něco nového.

Anniny vlasy ho polechtaly na tváři a na krku, jejich vůně mu připomněla, co spolu minulé noci prožili. David neustále repetil, ale neobtěžovalo ho to, chlapcovo povídání přispívalo k jeho spokojenosti.

Nevěděl, jestli má brečet, nebo se smát.

Nikdy by netušil, že život může být tak pěkný.

Bylo to tak jedinečné, že nevěřil, že to vydrží.

Nic tak krásného vydržet nemůže.

Jednou to skončí.

A děsilo ho, jak to skončí.

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ ČTVRTÁ

Náklaďák zastavil. „Kolik je hodin, Jacku?“

„Budou tři.“

„Jé, neprošvihnul jsem Gillianin ostrov.“ David otevřel dveře a div nevypadl z kabiny, jak spěchal, aby vystoupil. Vyběhl po předních schodech a metelil přes verandu.

„Zapomněls, že nejde proud!“ zvolal za ním Jack, ale hlavní dveře už za chlapcem zapadly.

Jack pomohl Anně vystoupit. „Ten má ale dnes energie.“ Přitáhl ji k sobě a dodal: „To já ne. Po tom, jak jsi mi dala včera v noci do těla.“ Snažila se tvářit uraženě, ale nemohla se přemoct, musela se usmívat. Rychle ji k sobě pevně přitiskl, pak ji pustil a začal vykládat věci z korby náklaďáku. Nesla si fotoaparát a příslušenství, on vzal pokrývku a piknikový koš. „Jen co tohle uklidíme, mohli bychom zajet do města, podívat se, co se děje, zeptat se, jak to bude s elektřinou a tak. Co bys myslela?“

Prsty naznačila: jídlo.

„To ano,“ přitakal. „Jestli nějaké obchody ještě stojí, nejspíš budou vymetené, ale možná bychom objevili něco, co nevyžaduje ledničku. Ještě že je sporák na plyn.“

Natáhl ruku a otevřel jí dveře. Vešla jako první, on za ní.

Rána na něho dopadla s takovou silou, až se zapotácel.

Jednou ho kopl do hlavy kůň. Tehdy pracoval jako kovboj na jednom ranči v jižní Kalifornii, jenž sloužil boháčům, kteří si zaplatili a mohli si tam týden hrát na honáky. O tom valachovi se vědělo, že má zlomyslnou povahu. Utíral ho po projížďce, když vtom si všiml, jak se koni rozšiřují nozdry, a došlo mu, co se chystá. Uhnul, ale ne dost rychle. Kopyto ho zasáhlo do hlavy.

Tohle bylo mnohem horší.

S tím koněm měl zlomeček vteřiny, aby se na to připravil, aby se vzmužil. Tentokrát ho to zastihlo nepřipraveného. Přišlo to zčistajasna a neviděl, kdo to udělal. Dostal ránu naplno ze strany do hlavy. Doslova ho to nadzvedlo ze země. Jako by hotovou věčnost zůstal viset ve vzduchu, než narazil na protější zeď. Bokem mu projela pronikavá bolest, čímž poznal, že si zlomil nejméně jedno žebro.

Přistál na podlaze a polykal hořké sliny, které mu stouply do úst. Svíral si hlavu a se zavřenýma očima proklínal ten perlík, který ho udeřil, protože nic menšího nemohlo způsobit takovou oslepující, ochromující bolest.

Přímo cítil, jak se mu mozek v lebce točí jako kulička na ruletě. Až když točení hlavy ustalo, byl schopen otevřít oči a divil se, že je toho pořád schopen, že ho ta rána nezabila nebo že neupadl do bezvědomí.

Instinktivně se pokoušel postavit, ale dokázal se jenom vyhrabat na všechny čtyři. Když zvedl hlavu, stěny se roztančily a podlaha se vzdula. Z toho pohybu se mu udělalo zle. Svěsil hlavu a začal zvracet.

„Kristapána! Přestaň s tím,“ ozval se nějaký hlas.

Podlomily se mu paže a padl na bok, čímž jím projela další drásavá bolest. Zlomené žebro se mu zakouslo do těla jako rozžhavené značkovací železo. Stiskl zuby, aby nevykřikl.

„Koukni se na ten svinčík, cos nadělal na podlaze. Co ty na to, zlato? Vynadáš mu, že ti tady nablil, když to máš tak pěkně navoskovaný?“

Jack znovu otevřel oči. Závrať ho trochu přešla. Alespoň stěny a podlaha netancovaly tak rychle jako předtím. Nicméně byl nucen proplavat vlnami nevolnosti, než dokázal zaostřit.

Ten člověk byl vysoký, hezký, smrtelně nebezpečný.

Poznal ho okamžitě a s tím poznáním se dostavilo další nutkání ke zvracení, které překonal jen s největším vypětím sil.

Ten chlap tiskl jednu ruku Davidovi na ústa, a to tak silně, že ho tím držel u sebe. V druhé ruce třímal revolver, kterým mířil Davidovi na hlavu. Anna se tiskla k protější zdi, vyděšeně na toho člověka hleděla, bílá jako stěna, oči doširoka rozevřené.

Útočník se na ni osopil: „Nenaučila tě máma, že je to nezdvořilé ignorovat lidi, když s tebou mluví?“

Anna na něho nepřestávala zírat.

Strkal Davida před sebou a přesouval se k ní blíž. „Co se děje, zlato? Neumíš mluvit?“

Stála jako zkamenělá.

Muž ji šťouchl hlavní revolveru do břicha. „No tak. Řekni něco.“ Přejel jí revolverem přes pas a otřel jí jej o rozkrok. „Vsadím se, že tě dokážu přimět k řeči.“ Ztišil hlas do oplzlého šepotu. „Vsadím se, že tě přiměju, abys křičela.“

„Neslyší.“

Jackův hlas byl sotva víc než zakrákání, ale vetřelce to přimělo, aby se po něm otočil. Zchytrale na Jacka pohlédl očima, kterým léta věznění přidala na práskanosti.

„Je hluchá,“ vypravil ze sebe chraptivě Jack. „Nemůže mluvit“

Studené oči se ještě podezíravěji přivřely, ale odzbrojující úsměv se ani nezachvěl. „Nelhal bys mi, že ne? To bych ti neradil.“

„Je hluchá.“

K Jackově údivu zaklonil muž hlavu, zasmál se a ukázal přitom řadu bílých rovných zubů. „Nevěděl jsem, jestli tomu mám věřit, nebo ne, ale velká sranda, je to pravda. Brácha říkal – Au!“

Vyjekl a odhodil Davida. Mával rukou, která ho bolela, pak si podrobně prohlédl červené stopy po kousnutí v dlani. „Ty mrňavej spratku, já tě naučím, že mě budeš kousat!“ Výhružně vykročil k Davidovi.

„Ne!“ zařval Jack.

Anna zaječela.

„Nechej moji mámu,“ vykřikl David, když po něm muž sáhl, popadl ho vepředu za tričko a s trhnutím ho nadzvedl ze země. David začal švihat kolem sebe pažemi a kopat. Několik vteřin měl muž co dělat, aby kluka zvládl.

Jack ve strachu, že by mohl při potyčce revolver spustit, se s vypětím všech sil zvedl a nejisté k nim klopýtal.

„Zůstaň, kde jsi!“ Muž namířil revolver Jackovi na prsa a přitom postrčil Davida k Anně, která k sobě vzlykajícího chlapce pevně přitiskla.

Jackovi se nabízely dvě možnosti. Mohl zemřít statečnou smrtí, nebo mohl začít používat hlavu a uvědomit si, že by tím Davidovi a Anně nijak neprospěl, kdyby se nechal zastřelit. Měl sto chutí bránit je a na toho grázla zaútočit. Ale čemu by to posloužilo, kdyby přitom přišel o život?

Takže zůstal na místě, jak mu ten chlap přikázal.

Útočník se zazubil a protáhl si ramena, jako by si je uvolňoval. „Tohle je lepší. Není zapotřebí, aby se všichni tak rozčilovali.“

„Nejsem rozčilený,“ řekl Jack klidně.

„To je dobře. Takže nemáme problém, že je to tak? Neměli bychom mít problém! Neboť jsme rodina. Já tadyhle jedu na jih a říkám si, nemůžeš propást příležitost a neseznámit se se švagrovou a synovcem, že jo. Kdepak.“ Zeširoka se na Annu usmál. „Jsem rád, že mezi náma není žádná pokrevní vazba.“ Přejel ji pohledem. „Dean se uměl zařídit. Čeho se ten kluk dotknul, to se změnilo v čistý zlato, přisámbůh že jo, a to se týká i tebe, holka.“

„Co chcete, Herbolde?“

Otočil se k Jackovi. „Potom ti ksakru nic není.“ Pak nad ním zvítězila marnivost a naklonil hlavu ke straně. „Oslovils mě jménem? Znáš mě?“

„To myslíte vážně?“

Carl se zasmál a maličko se uklonil. „Pravidelně mě ukazujou v televizi, že jo?“ Nedopřál Jackovi čas na odpověď a pokračoval: „Nech mě hádat. Ty jseš ten najatej údajně honák.“

Jack neřekl slovo.

„Jo, Cecil mi o tobě říkal.“

„Říkal vám o Delrayovi?“

„Že už co nevidět natáhne bačkory.“

„Už se stalo.“

„Je po smrti?“ Carl na něho vrhl skeptický pohled.

„Můžu vám ukázat nekrolog v novinách,“ řekl Jack.

„To nebude nutný.“ Zamyšleně si přejížděl hlavní revolveru po tváři, jako by se škrábal tam, kde ho svědilo. „To mi dělá moc dobře, to pomyšlení, že se ten pacholek mizerná konečně smaží v pekle.“ Chvilku si tu představu vychutnával, pak se znovu zaměřil na Jacka. „Jak je to potom s tebou?“

„Se mnou to není nijak.“

„Cecil tvrdil něco jinýho. Podle něho jseš polda. Možná federální.“

Jack se málem zasmál, ale bolest v boku způsobila, že jenom zalapal po dechu. „Cecil je na omylu.“

Carl mu očividně nevěřil. „Takže jseš jenom najatej dělník.“

„Správně.“

„Když je Delray po smrti, tak se toho tady chceš ujmout?“

„Ne, zůstanu, jenom dokud se paní Corbettová nevzpamatuje.“

Carl se zazubil a pomalu si ho měřil od hlavy k patě, potom vrhl pohled na Annu a znovu se zaměřil na Jacka. „Mně se to jeví jinak. Podle mě jste tady všichni prima kamarádi. Jezdíte na pikniky a tak,“ řekl protáhle a ukázal na koš, který Anna upustila, když po ní hmátl. Sklonil se, sebral jablko, které se z koše vykutálelo, vyleštil si je o rukáv, pak se do něho pořádně zakousl a začal hlasitě chroupat. „Už jsi ji vojel?“

Na to Jack neřekl slovo, věděl, že se ho Carl snaží vyprovokovat, aby měl dobrý důvod ho zabít. Pravděpodobně měl v plánu ho zabít stejně, ale pokud to dokáže oddalovat, kyne jim šance, že by mohli uniknout a zachránit se.

Anna z něho nespouštěla pohled, sledovala jeho rozhovor s Carlem, jak nejlépe dokázala. Doufal, že si také všimla jeho pravé ruky, kterou pohyboval po pásku. Prsty utvářel každé písmeno pomalu, aby neupoutal Carlovu pozornost.

Aby získal čas a odvedl Carlovu pozornost jinam, podotkl: „Váš bratr s vámi není.“ Prsty utvořily písmeno N. „Ne, Cecil dneska nemohl.“

„Kde je?“ Ů.

Carlův úsměv zakolísal. „Určitě nejseš polda? Máš spoustu otázek ohledně věcí, po kterých ti je houby.“

Jack doufal, že se mu podaří Carla zaměstnat, dokud si Anna nevšimne toho, co jí naznačoval, a nedovtípí se. Ž. „Cecil bude, počítám, mrtvý.“

„Zavři kruci zobák.“

„Proč, Carle?“ provokoval ho Jack. „Ty teda jseš nedůtklivej, když přijde řeč na tvého staršího bratra.“ Začal znovu. N. „Co jsi udělal? Zabils ho, aby sis mohl nechat všechny prachy z banky pro sebe?“

Namířil revolver na Jacka. „Varuju tě. Říkal jsem ti, abys držel hubu.“

Ů. Neměl nejmenší iluze o tom, jak nebezpečný Carl Herbold je, ale i ten nejotrlejší kriminálník má svoji Achillovu patu. Objevil ji na první pokus. Bratrovražda, to je i na protřelého kriminálníka pěkný nápor na svědomí. Ž.

Pokud si Anna všimla toho, co jí sděloval, nijak na to nezareagovala. Začal ještě jednou. N. „Co to děvče? Jak se jmenovala ta pokladní, co vám pomáhala při loupeži?“ Ů. „Kde je, Carle? Ž. Nebo ses zbavil –“

Carl uhodil Annu hřbetem ruky do obličeje.

Zaútočil tak divoce a nečekaně, že na okamžik je to všechny ochromilo. Potom David začal na Carla ječet, Carl se rozchechtal a Jack nemohl dělat nic, než dovolit, aby se v něm vařil vztek, protože Carl mu pořád ještě mířil revolverem na břicho.

„To je ono, ty slavnej kovboji, nebo kdo kčertu jseš. Ty budeš mlít pantem a vona ode mě dostane přes hubu. Pro začátek.“ Anna si držela ruku na krvácejícím rtu, ale v jejím postoji a pohledu, kterým Carla spalovala, byla povýšenost a pohrdání. „Nebo jí to možná udělám do zadku, zatímco se ty a kluk budete koukat… Jo, čím víc o tom přemejšlím, tím víc se mi to líbí.“

Jack byl bezmocný. Kdyby Carlovi poskytl důvod, aby ho zabil, klidně by to udělal, a i tak by v noci dobře spal. Nemělo smysl přestat se ovládat, ale stálo ho to hodně sil, zůstat stát a neudělat nic, i když měl sto chutí po Carlovi skočit a rozsápat ho.

Při každém nadechnutí jím projela prudká bolest. Pekelně to bolelo, když mluvil, ale hlas byl jedinou zbraní, kterou měl k dispozici. „Jseš fakt borec, Carle. Na koho ses zaměřil, když jsi byl ve vězení? Tam žádné ženy a děti nebyly.“

Carl si ztěžka povzdechl, zavrtěl hlavou a mlaskl. „Snažil jsem se bejt milej, tak s tím už je konec.“ Popadl Annu za vlasy a strhl ji na kolena.

Myronovi bylo horko. Nijak nepomohlo, že stáhl okna ve voze, protože se nepohnul ani list. Slunce pražilo předním sklem, až se začal potit. Vypil už tři koly. Carl mu řekl, aby zůstal ve voze. Když nemůže ven, aby se vymočil, radši by už neměl žádnou kolu pít, i když má fakt žízeň.

Taky se nudil. Z nudy byl ospalý. Dvakrát mu padala hlava a najednou se probudil, když se začal na sedadle sesouvat.

Kdyby usnul a nehlídal peníze, Carl by se mohl naštvat, řvát na něj a nadávat mu do debilů. Nechtěl, aby se Carl rozzlobil. Carl je jeho kamarád. Nemůže ho vyšplouchnout.

Ale bylo mu vedro a nudil se. A měl i trochu nahnáno.

Carl byl už dlouho pryč. Řekl, že se musí o něco postarat. „Pamatuješ, co jsem ti říkal, Myrone? Jaký dvě věci udělám, až se dostanu z basy?“

„Zabiješ ty parchanty, co tě tam dostali.“

„Správně. Jeden to má odbytý. Cecil. Ještě je zapotřebí jich pár odpravit.“ Zkontroloval si revolver, zatočil bubínkem. Myronovi se líbilo, když tohle Carl dělal, protože vypadal jako kovboj ve filmu. Myron kovbojky miloval.

„Nezdržím se dlouho, Myrone.“

Ale trvalo to dlouho. Carl by už měl být zpátky. Co jestli se mu něco stalo? Co jestli ho chytli? Co když se vůbec nevrátí?

Ta možnost naplnila Myrona strachem. Neznal cestu do Mexika. Co by si počal s penězi, které ukradli? Kde by dnes v noci spal?

Rozčilením se mu začal po obličeji řinout pot. Přejel si rukávem přes čelo, aby mu slané kapky nestékaly do očí. Košile se mu lepila na tělo. Svrbělo ho v rozkroku, jak byl zapařený. Všude ho svědilo. Vrtěl se na sedadle. Položil pistoli na sedadlo vedle sebe a otřel si dlaně o nohavice.

Jestli se Carl pro něho nevrátí, bude mít fakt nahnáno.

Když ale neudělá přesně to, co Carl říkal, Carl se bude zlobit. Pamatoval si, co mu nařídil.

„Uděláme to takhle, Myrone. Posloucháš? Dobře. Nechám peníze tady u tebe. Peníze, které jsme vzali z banky, pamatuješ?“

„Pamatuju se, Carle.“

„Dobře. Jsou v kufru, jasný?“

„Jasný.“

„Nemůžu je vzít s sebou, protože chlap s plátěným pytlem by vzbuzoval nepatřičnou pozornost. Proto je musím nechat tady. Chápeš?“

„Jasně, Carle.“

„Ne abys usnul.“

„Neusnu.“

„Jseš hlídač. Nesmíš nikoho nechat, aby tě překvapil. Máš zbraně?“

„Tady, Carle.“ Zvedl ruku s pistolí, aby Carlovi ukázal, že má zbraň připravenou. Nabitou brokovnici měl položenou na kolenou.

„Dobrá práce,“ řekl Carl a Myron pocítil pýchu. „Kdyby se někdo přiblížil k vozu, zastřel ho.“

„Jasně, Carle.“

„Myslím to vážně, Myrone. Je to důležité. Nemluv, nic nedělej, jen zastřel každého, kdo se přiblíží.“

„Jasně, Carle. Můžu pít kolu?“

„Samosebou.“

Carl položil vedle něho na sedadlo celé balení po šesti. „Kam jdeš, Carle?“

„Jak jsem ti říkal, Myrone, mám něco na práci.“

„Můžu jít s tebou?“

„Kristepane.“

Dlouze vydechl, jako když se snažil ovládnout vztek, a Myron ho slyšel, jak o něm říká, že vypadá jako chodící příšera a že by mohl docela dobře nést pod paží mimozemšťana a vyšlo by to nastejno, jako kdyby s ním šel Myron.

Myron nevěděl, co to všechno znamená, ale tohle Carl říkal, a proto musel zůstat ve voze a hlídat peníze v kufru a zastřelit lidi, kdyby se k němu přiblížili.

Carl byl ale pryč dlouho. Začínal mít strach. Zpoceným ukazováčkem si pohrával se spouští brokovnice. Kňučel děsem při představě, že zůstane opuštěný. Nevěděl by, co dělat, kdyby se Carl nevrátil. Nevěděl by, jak se sám dostat přes hranici a najít si nějakou povolnou Mexikánku.

Zadíval se před sebe do míst, kde naposledy Carla viděl, a přál si, aby se tam znovu objevil. Vtáhl spodní ret a začal si skousávat tvář. Znovu si setřel z čela pot. Ohlédl se přes rameno zadním okénkem.

Při tom, co uviděl, vyrazil nanejvýš úzkostný sten.

Nějaký vůz zpomaloval a zastavoval vedle něho.

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ PÁTÁ

Čtyřiadvacet hodin neznamená žádný rozdíl, pomyslel si Emory Lomax.

Včera si odškrtával dlouhé hodiny, které zbývaly do konce pracovní doby, aby už mohl jít domů a lízat si rány, které mu způsobil chlápek jménem Jack, který ho přepadl v jeho kanceláři. Se svěšenýma ušima se stáhl domů, kde spolykal několik aspirinů, aby zdolal bolest hlavy, jež mu způsobilo pivo, které vypil u oběda. Na smůlu to ještě později přiživil několika sklenkami bourbonu.

Potom se rozpoutala bouřka. Každé zablesknutí a každé zahřmění jako by mířilo přímo do středu jeho lebky, a to jedině za tím účelem, aby ještě vylepšilo jeho mizérii. Ale kromě toho, že ho hlava bolela jako střep, ho bouřka zasáhla jen zanedbatelně.

Neměl ponětí, kdy vichr urval okenice a rozmetal plechové popelnice po ulici. Neuvědomoval si, že leje jako z konve, že odtoky přetékají a voda že mu zaplavila garáž až po osy kol jaguáru. Nevěděl nic o tornádu až do rána, kdy ho nastavené buzení probudilo zprávami.

Zatímco v jeho okolí řádila smršť, on se probíral z opilecké ztuhlosti, chvílemi se bahnil v sebelítosti, chvílemi potil strachy, že ho zruinují jeho obojetné machinace, a průběžně soptil nad urážkami toho kovboje Jacka.

Když teď ujížděl v pohodlí klimatizovaného vozu po silnici ke Corbettovu ranči, kladl si snad už po tisící otázku, co si to ten chlap dovoluje, že s ním mluvil s takovou blahosklonností. Vnutil se do jeho kanceláře. Vyhrožoval mu ublížením na těle. Držel mu nůž na krku! Panebože, taková drzost!

Na společenském žebříčku neznamenal tenhle chlápek zhola nic. S vypracovaným tělem a obličejem jako Marlboro Man je současnou verzí toulavého kovboje, hotový výsměch, darmošlap, který nemůže loktem do kapsy.

Proč mu dovolil, aby ho zastrašoval na jeho vlastní půdě, tomu nedokázal přijít na kloub. Počkal si na něho a překvapil ho, což je nepochybně jeden z důvodů, proč se mu s ostudným spěchem podrobil.

Dalším důvodem bylo, že měl právě za sebou nepříjemné setkání s Connaughtem a spol., nafrněnými panáky, kterým ukvapeně nasliboval věci, jež bude jen těžko schopný dodržet.

Pomyšlení na Jesse Garcíu a co je to za charakter ho taky dvakrát nenadchlo, ovšem ten týpek Jack připustil, že lhal, že mu lhal, když se s ním sešel, takže mohl docela dobře lhát ve všem. Jak může Emory vědět, jestli se ti dva vůbec setkali? Nikdy neslyšel, že by García některého ze svých zákazníků prásknul. Riskoval tím svoji reputaci, takže se nezdálo pravděpodobné, že by s podváděním klientů začal teď. Ani kvůli posvátné vzpomínce na toho strejdu, co dělal boty.

Že se nechal zastrašit, se dá připsat na vrub kterékoli z těchto okolností, nebo všem. Nebo tomu, že není zvyklý u oběda pít. Nebo tomu dusnému vedru včera odpoledne. Nebo tomu, že mu to dost nemyslelo. Nebo čemukoli.

Důležité mu momentálně připadalo, že rozpoznal, co vlastně to kovbojovo vytahování znamená. Honák Anny Corbettové na něho žárlí, tudíž na něho dělá ramena.

Velká sranda.

Na druhou stranu je opravdu k smíchu, že v tom, aby získal Corbettovy pozemky, mu brání jen pár výhrůžek nějakého chlapa, který není hoden ani toho, aby mu vyleštil boty.

Ráno se Emory probudil s pekelnou kocovinou, ale s jasnější hlavou a pochopením, co musí udělat. Souboj o Annu Corbettovou se nedá odložit. Musí opravdově začít dnes.

Možná se k němu dál bude chovat studeně, ale až ho pozná, roztaje. A jediný způsob, jak ho může poznat, je, že s ním bude trávit čas. Přesně to měl v úmyslu. Dneska to bude namlouvací návštěva. Nabídne jí svoje služby a během příštích pár týdnů jí bude poskytovat neomezené laskavosti, profesionální i osobní.

Až začne být závislá na jeho velkorysosti a laskavosti, rozbalí svůj šarm a nechá ji, aby si myslela, že se jí dvoří – ovšem jenom do té doby, než uzavřou obchod. Nevadilo by mu trochu si užít, ale ať se propadne, jestli si uváže na krk hluchou ženskou a toho jejího spratka.

Jack ho varoval, aby se od ní držel dál. „Ohohó, už mám v kalhotách,“ oslovil Emory luxusní přístrojovou desku svého jaguáru. Co jako mu ten chlap udělá? Podřízne mu krk? Zbije ho? Emory se ušklíbl. Zastrašovací taktika. Nic jiného to není, a na to Emory neskočí.

„Dej kovbojovi do ruky zlověstně vyhlížející nůž a myslí si, že je pán světa,“ zamumlal a zabrzdil.

Vepředu, na odpočívadle u silnice, parkoval jeden vůz. Pokud Emory viděl, seděl uvnitř jeden člověk, na místě pro spolujezdce.

Neměl v sobě altruistickou žilku, ale byl diplomat. Pyšnil se tím, že se umí dobře krýt. Kdyby to auto bylo porouchané a z toho člověka uvnitř se vyklubal klient banky, který by později řekl, že Emory Lomax prosvištěl kolem, aniž by zastavil a nabídl pomoc, na veřejnost by to nedobře působilo. Ani jinak by mu to neposloužilo, protože jeho vztahy s prezidentem banky už byly napjaté.

Ale kdyby se říkalo, že Emory Lomax nenechá nikoho ve štychu, že nedbá nepohodlí kvůli někomu v nouzi, to by mu vyneslo moc potřebné body.

Nasadil žoviální úsměv a zastavil vedle toho vozu.

„Měl jsi zavolat.“

Cořin hlas byl tak studený, jak to Ezzy jaktěživ neslyšel. Byla naštvaná, což při momentálním Ezzyho rozpoložení jenom přilévalo olej do ohně. Měl chuť jí říct „ať si to nechá“ a zavěsit.

„Věděl jsi, že budu mít starost,“ postěžovala si.

„Že by?“

Ta poznámka ji teprve popíchla. Namíchnuté si povzdechla. „Nevolám, abych se s tebou hádala, Ezzy. I tady jsme slyšeli zprávy o včerejších bouřkách ve východním Texasu. V televizi říkali, že tornádo Blewer téměř srovnalo se zemí. Volám už kolik hodin a až teprve teď jsem dostala spojení. Když jsi doma nebral telefon… představ si, že bys byl na mém místě. Copak by tě nerozčililo, kdybych se ti neozvala? Představovala jsem si všecky možné hrůzy.“

„Včera večer volal šerif a ptal se, jestli bych nechtěl za těchhle mimořádných okolností vypomoct.“

„Takže jsi se vším praštil a hned tam spěchal.“

Její jedovatý tón napovídal, že je Ezzy politováníhodné individuum, které ztratilo veškerou hrdost a sebeúctu, trouba, co skočí po příležitosti, při níž může dokázat svoji užitečnost. „Jo, přesně tak,“ řekl. „Byl to moc dobrý pocit, že mě někdo potřebuje. Kdokoliv.“

To se mu nepodobalo, vyřizovat si s Corou při hádce účty, ale krucinál, tornádo ho div nezabilo. Kromě toho byl celou noc vzhůru, pil mizernou kávu a živil se vším možným z prodejních automatů, monitoroval policejní hlášení a vysílal mladší a schopnější zástupce, aby vykonali úkoly, na které už je starý.

Dělal poskoka. Když se ohlásil, přidělili mu právě tuhle práci. Žádné hledání nebo záchranářské práce. Žádná kontrola stavu vody. Žádná chlapská práce. Byl dobrý jedině k tomu, aby dělal to, co by uměla kdejaká stará bába. Potřebovali jenom někoho, kdo by přijímal a vyřizoval vzkazy, k čemuž vystačil s jedinou kvalifikací, aby neležel tuhý na prkně. Takovouhle práci přidělili veteránovi policejního sboru po padesáti letech zkušeností.

Nejhorší na tom bylo, že jim neřekl, aby si to strčili za klobouk, a šel pryč. Přistoupil na to. Když potom znovu zapojili telefon, ponížili ho ještě víc. Vzali mu původní úkol a přesunuli ho za stůl, aby bral telefony a podle potřeby informoval veřejnost.

Podle jeho náhledu měl plné právo být poněkud nedůtklivý, zvláště k ženě, která se rozhodla, že ho opustí.

Zeptala se: „Kdy jsi naposled jedl?“

„S tím si nedělej starost. Na to dohlíží Lucy, abych se najedl.“

„Lucy z bistra?“

„Znáš snad nějakou jinou Lucy?“

„Jen jsem se ptala.“

„Jo, Lucy z bistra,“ odpověděl jízlivě. „Chodím tam jíst pořád.“

To ji uzemnilo. Na dlouhou chvíli se odmlčela a Ezzy si vychutnával, jak se Cora dusí ve vlastní šťávě. Jen ať jí to vrtá hlavou, pomyslel si.

Nakonec řekla: „I když jsi příjemný jako osina v zadku, ulevilo se mi, že jsi v pořádku.“

Nebyl tak docela v pořádku, ale nechal to být. Boule na hlavě nestála za zmínku. Nebyl mrtvý ani vážně zraněný ani uvězněný pod trámem spadlého domu, a to měla na mysli.

„Jak to dopadlo s domem? Je poškozený?“

„Nebyl jsem doma, abych to mohl zjistit.“ Vynasnažil se, aby to vyznělo lhostejně. „Tady v okrese nikde nejde proud. V kanceláři jedeme na náhradní zdroj. Opraváři dělají nepřetržitě, ale ve středu města je hrozná spoušť a tam jsou hlavní transformátory. Musím se spojit s telekomunikační společností, na jak dlouho to vypadá. Musím končit, Coro.“

„Tak tedy… dobře… určitě ti nic nechybí?“

„Jsem jako rybička.“

„Zavolej mi, až budeš mít chvilku.“ Ignoroval úzkost v jejím hlasu a odměřeně jí odpověděl: „Tak zatím,“ a zavěsil. Jestli si dělá kvůli němu takovou

starost, může docela dobře vlézt do buicku a přijet domů.

Jen co zavěsil, telefon se okamžitě znovu rozřinčel. „Šerifova kancelář.“

„Mám na dvoře spoustu hadů, pane. Když opadla voda v řece, začli se nám tady všude plazit. Žena může zešílet. Uštkli mi jednoho psa.“

K Ezzymu doléhal štěkot loveckých psů, ječení nějaké ženy a neidentifikovatelné bušení. Položil muži obvyklé otázky a zaznamenal je na formulář. Když volající uvedl venkovskou adresu, Ezzy se zeptal: „Takže vám už jde telefon?“

„Ne, pane, nejde. Je to úplně hluché. Volám z mobilu.“

Ezzy slíbil, že tam někoho pošle, jak jen to půjde, ale dodal, že by to mohlo chvilku trvat. Poradil muži, aby byl opatrný, než dorazí pomoc, že budou nejspíš v domě nacházet hady ještě týdny, možná měsíce. Věděl, že po povodních k podobnému zamoření dochází.

Jako další volal nějaký člověk, který se naštval na svého souseda. „Kdyby si ten zatracenej plot udržoval, tak ho vítr neodnes do našeho bazénu.“

Ezzy mu doporučil, aby ho spolu se sousedem vylovili a aby přestal blokovat linku kvůli takové osobní malichernosti. To pokárání na zuřivce neplatilo. Začal Ezzymu nadávat a Ezzy zavěsil.

Dnes nebyl zrovna v nejlepším rozpoložení. Trpělivost a tolerance mu už před hodinami došly. Když telefon znovu zařinčel, prakticky na volajícího vyštěkl:

„Šerifova kancelář.“

„Kdo je u telefonu?“

„Ezzy Hardge.“

Na chvilku se odmlčela. „Nejste už v penzi?“

„Co pro vás mohu udělat, madam?“

„Nejsem si tak docela jistá, že to půjde. Dobře vím, že máte všichni moc práce. Asi jsem ani neměla volat. Nejspíš se nic neděje.“

„Jmenujete se, madam?“

„Promiňte, Ella Presleyová. Z banky. Jsem sekretářka Emoryho Lomaxe.“

To máš smůlu, pomyslel si Ezzy. „Dnes je banka otevřená?“

„Ne, pane, nejde proud a vyrazilo to několik oken. Právě nám zapojili telefon. Pár nás přišlo, abychom pomohli uklidit ten nepořádek.“

„Vykradli vás nebo tak něco?“ zeptal se.

„Ne, ne, nic takového. Proč volám… tedy, pan Lomax před chvílí odešel a prezident banky svolal na čtvrtou odpoledne naléhavou schůzi, a já nemůžu pana Lomaxe zastihnout, abych ho o té schůzi uvědomila.“

Ezzymu to připadalo jako další osobní problém. Co to s těmi lidmi dneska je? Copak tornádo odneslo z okresu Blewer veškerý zdravý rozum? Pomalu ztrácel i ten malý zbytek trpělivosti, který mu zbyl po telefonátu s Corou. „Paní Presleyová, nevidím, proč –“

„Neobtěžovala bych vás, až na to, že pan Lomax je vždycky k zastižení. Vždycky. Kdykoli se s ním spojím buď přes mobil, nebo přes pager. Ale nebere mobil ani neodpovídá na pager.“

„Možná je vypnul.“

„To by neudělal. Vlastně mi leží v hlavě to, že je na cestě na Corbettův ranč. Paní Corbettová – víte, ta hluchá žena – je klientkou banky. Pan Lomax má osobně na starosti její účty. Dělal si starost, že jí možná nejde proud ani telefon, tak mi řekl, že to tam zajede zkontrolovat.“

Ezzy se musel nad naivitou paní Presleyové usmát. Lomax vypnul pager, protože je s Annou Corbettovou a nepřeje si být rušen. Když si teď vzpomněl, jak tuhle večer vypadala, ani se tomu ouřadovi nedivil, i když si nedovedl představit, že by taková žena na úrovni jako ona mohla mít jakýkoli milostný zájem o hňupa, jako je Lomax.

„Však on se brzy objeví,“ řekl bez zájmu. „Na vašem místě bych si s tím nedělal těžkou hlavu.“

„Nedělala bych si, kdyby nebylo toho, co se stalo včera odpoledne.“

Ezzy potlačil zívnutí a podepřel si pěstí bradu. Dokonce zavřel oči. „Co se stalo včera odpoledne?“

„Do banky přišel nějaký muž a chtěl za panem Lomaxem. Když jsem mu řekla, že se ještě nevrátil z oběda, řekl, že na něho počká, a prošel rovnou kolem mě do soukromé kanceláře pana Lomaxe.“

„Jaký muž?“

„On a pan Lomax tvrdili, že jsou staří kamarádi ze školy, ale jedna pokladní mi později řekla – o přestávce na kávu – že ten člověk není nic takového. Říkala, že je to honák z Corbettova ranče a nejspíš ani na vysokou nechodil.“

Otevřel oči. Spustil pěst a posunul se kupředu, až spočíval oběma lokty na stole, volnou rukou si masíroval čelo. Začínalo to být zajímavé. „Proč by něco takového dva dospělí mužští dělali, proč by ho vydával za kamaráda z vysoké?“

„Je to mnohem podivnější, šerife. Podle mě vůbec nejsou přátelé. Slyšela jsem za dveřmi zvýšené hlasy. Jako by se hádali. A i když se snažili mě přesvědčit, že je to legrace, tak to s tím nožem –“

„Nožem?“

„To jsem vám ještě neříkala?“

„Ne, ne, neříkala.“ Ezzy popadl blok a tužku. „Ale budu moc rád, když mi to povíte teď.“

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ ŠESTÁ

Ezzy nemohl Emoryho Lomaxe ani cítit. Byl to nesmysl, marnit na toho chytráka silami a dělat si kvůli němu starosti, natožpak aby na něho vynaložil hodinu svého času. Tak dlouho mu potrvá, než zajede na Corbettův ranč a než se vrátí. Čtvrthodinu potom, co opustil kancelář šerifa, byl stále na vahách, jestli tam má jet, nebo ne. Oči ho pálily od nedostatku spánku. Navzdory tomu, co navykládal Coře, měl hlad jako vlk. Když tak o tom popřemýšlel, to poslední, co jedl a co nevypadlo v celofánu z automatu, byl Lucyin závin, který mu včera odpoledne ukrojila.

Mezi lopatkami ho bodavě bolelo od toho, jak se celou noc hrbil nad stolem a udával trasu policistům, kteří volali, že se ztratili, když se snažili najít uvízlé motoristy a další občany v podobně nebezpečné situaci.

Seděl tam tak dlouho, až mu ztuhly klouby a artritida se ozývala až běda. Po spoustě kávy měl v ústech takovou pachuť, že kdyby dýchl na velblouda, tak padne. Nutně se potřeboval oholit a osprchovat.

Jedno s druhým, cítil se pekelně.

A musel taky tak vypadat, protože mu šerif Foster řekl, aby si udělal dvouhodinovou přestávku. Měl by si nechat prohlédnout hlavu, jestliže polovinu z toho vynaloží na to, aby zkontroloval Emoryho Lomaxe. Ještě že Cora neví, že se zase honí za chimérami a že ho k tomu vede čistě instinkt. Ta by mu dala!

Ani mu tolik neleželo na srdci blaho Emoryho Lomaxe, spíš byl zvědavý na toho honáka, a to ho přimělo, že se hnal na ranč a kličkoval cestou mezi troskami po bouři. Delrayův honák musel mít na Lomaxe pěknou pifku, když na něho vytáhl nůž. Nebo to byla Anna Corbettová, kdo ho uvedl do varu? Jde tady o obyčejnou staromódní žárlivost? Jestli jo, potom to vzali hopem. Ačkoliv v lásce to takhle někdy chodí. Podívejte se na něho a Coru.

Jo, podívejte se na mě a na Coru.

Záměrně ukončil hovor, když byli na sebe protivní. Teď se kvůli tomu cítil bídně. Tvářil se, že je mu fuk, že si o něho Cora dělá starosti. Čistě naschvál. Měl by jí zavolat a omluvit se. Zavolá jí, až se vrátí do města. Hned potom.

Vrátil se v myšlenkách k úkolu, který měl před sebou. Připomněl si den, kdy mu Delray představil svého nového zaměstnance. Ezzymu nepřipadal jako nějaký zvlášť přátelský, upovídaný typ. Ale také nevypadal jako nějaká horká hlava.

Emory Lomax by samozřejmě dokázal vytočit i svatýho. Jako posledně, když vtrhl do šerifovy kanceláře a žádal po Ezzym, ať něco udělá s těmi ptáky, kteří „kálejí“ na jeho z Anglie dovezený poklad, když parkuje na parkovišti pro zaměstnance.

Ezzy si celou tu tirádu vyposlechl, a když konečně došel Emorymu dech, klidně se ho zeptal, jestli si opravdu myslí, že šerifova kancelář může něco udělat s vyměšovacími zvyklostmi vrabců. Lomax oddusal a všichni policisté a ostatní zaměstnanci se mohli potrhat smíchy.

Nebylo divu, že ho ten nový chlápek ve městě nemůže vystát. Lomaxe sneslo jen málo lidí. Mnozí z těch, kteří si u něho čas od času podávali žádost o půjčku, by ho nejspíš s chutí zamordovali. Rozdíl byl v tom, že nikdo, koho Ezzy znal, nejednal z náhlého popudu tak výbušně jako ten neznámý muž.

Jestli ale měl Lomax pocit, že je jeho život ve skutečném ohrožení, proč to napadení neohlásil na policii? Ezzy si to prověřil. Možná byl ten incident nakonec přece jenom žert mezi kamarády z vysoké a paní Presleyová si to zkrátka špatně vysvětlila.

Ať už je to jakkoli, to nejde, nechat lidi, aby na sebe vytahovali nože. Dokonce i v žertu je to nebezpečné. To proto byl na cestě na Corbettův ranč. Pokud Lomax přijel navštívit Annu Corbettovou a narazil přitom na jejího honáka a jeden z nich nebo oba dva jsou do ní zakoukaní, je malér na spadnutí.

Ale cítil v kostech, že je za tím ještě něco víc, než je patrné na první pohled. Ať si kdo chce říká, že je starý a bláznivý, že má vlčí mlhu a všechno se mu v hlavě plete, v těchhle věcech má padesátiletou zkušenost, a tady něco nehraje. Přinejmenším si to žádá, aby to prověřil.

Včera večer, když se hlásil do služby, tak mu Foster ve spěchu řekl: „Považujte se za zástupce šerifa!“ Po právní stránce měl tedy Ezzy policejní pravomoc, avšak pochyboval, že by ho Foster uvolnil, aby prověřil hlášení o pohřešované osobě. Co se ale Foster nedozví, to ho nebude bolet. Kromě toho byl plně zaměstnaný následky smrště, takže proč ho obtěžovat s něčím tak triviálním?

Byl sice celý rozlámaný a ne zrovna v nejlepší formě, ale byl to moc dobrý pocit, sedět zas v hlídkovém voze. Nemohl jet lincolnem, někdo zaparkoval tak, že se s ním nedalo hnout. Když požádal, jestli by si mohl vzít na dobu volna hlídkový vůz, policista u telefonu mávl rukou a hodil mu klíčky.

Vůz mu připadal pohodlný a důvěrně známý jako ten starý flanelový župan, který už tolikrát ke Cořině nelibosti zachránil z pytle určeného pro charitu. Příležitost řídit policejní vůz mu poskytla dostatečně dobrý důvod, aby se do téhle záležitosti pustil. Mohl stejně tak dobře ověřit oznámení Elly Presleyové, jako si schrupnout, z čehož by byl jenom ještě rozlámanější. Případně mohl prohlédnout jejich dům, jaké bouřka nadělala škody, které by beztak neuměl opravit, nebo si lámat hlavu nad tou mlhavou stopou k případu McCorkleová, kterou mu zanechal umírající člověk.

Kvůli tomu by mu Cora taky dala co proto.

*

Myron neměl daleko k slzám.

Carl byl pořád pryč a on začínal mít opravdu strach.

Měl také strach, že udělal něco špatně.

Carl mu nařídil, aby zastřelil každého, kdo se přiblíží k vozu, on ale nechal toho člověka ve voze projet a nezastřelil ho. Vůz zpomalil, když projížděl kolem. Ten muž se naklonil a podíval se dovnitř na něho. Potom šlápl na plyn a odfrčel opravdu rychle, dřív, než měl Myron možnost ho zastřelit.

Při pomyšlení, že to Carl zjistí, se ho zmocňovala panika, ale zpanikařil ještě víc při představě, že se Carl pro něho nevrátí a že zůstane sám a nebude vědět, co dělat, až se setmí. Byl by radši, aby na něho Carl řval a nadával mu do kreténů, než aby ho opustil.

Přemýšlel o tom, že přesedne za volant a vydá se směrem, kterým odešel Carl. Mohl by jít Carla hledat, ale nevěděl, kudy se pustit. Co kdyby se mu ho nepodařilo najít? Co kdyby se Carl vrátil a on by byl pryč? Potom by se Carl na něho opravdu rozzlobil, že neudělal to, co mu nařídil.

Takže dál seděl, potil se a hlídal peníze.

Ale dalšího člověka, který pojede kolem, zastřelí. To potom Carl, jestli to zjistí o tom druhém, nebude tolik zuřit.

Když se takto rozhodl, ani nekňučel strachy a rozčilením, když si všiml blížícího se vozu. Sledoval ho v bočním zpětném zrcátku. Neotočil se, aby se na něj podíval, ale hleděl přímo před sebe. Vůz zpomalil a zastavil na odpočívadle za jeho vozem. Myron byl rád, že vůz zastavil, protože chtěl někoho zastřelit, aby na něho byl Carl pyšný.

Byl to policejní vůz. Bílý, s modrým nápisem na boku. Na střeše měl světlo. Nesvítilo, ale vůz s nápisem na boku a světlem na střeše představoval nepřítele. Carl nenáviděl poldy víc než kohokoli jiného. Když Myron odbouchne poldu, bude Carl zvlášť rád.

Řidič otevřel dveře a vystoupil. Myron ho v zrcátku pozoroval, jak míří k vozu ze strany řidiče.

„Copak, máte něco s vozem?“

Jak se blížil, Myron slyšel jeho kroky na štěrku. Prst měl vlhký, ale přitiskl jej na spoušť. „Potřebujete pomoc?“

Když se policista sklonil a otevřeným okénkem se na něho usmál, Myron zvedl brokovnici a vystřelil.

Emory Lomax vytáhl z náprsní kapsy saka sprej a nastříkal si mátový osvěžovač do úst. Ve zpětném zrcátku si zkontroloval, jak vypadá, a ulevilo se mu, že se po tom strachu, který zažil, netváří vyjeveně.

Zpomalil, aby nabídl pomoc člověku v porouchaném voze, když ale k němu dojel, vyděsil se tak jako nikdy v životě. Oči, které mu oplácely pohled, byly bezbarvé, přesto růžově orámované. Vězely v bezkrevném obličeji s vlasy, které vypadaly jako paruka na Halloween. Co živ nic podobného neviděl a vyděsilo ho to k smrti.

Vykašlat se na dobré úmysly a na veřejnost. I kdyby ten zjev byl klientem banky, o čemž pochyboval – kdo by mohl zapomenout takový obličej, kdyby jej jednou viděl? – nehodlal zastavit. Přidal plyn a vystřelil odtamtud a nezpomalil, dokud nedojel k bráně na Corbettův ranč.

Než vystoupil, uhladil si vlasy a vyzkoušel si ve zpětném zrcátku úsměv. Připadlo mu to tam nepřirozeně tiché. Nikde nikdo. Když vyšel po schodech na přední verandu, popudilo ho, že jeho jistina utrpěla škody, zvláště stodola. Dům se ovšem zdál v pořádku, až na rozbité okno.

Už se chystal stisknout zvonek, když si vzpomněl, že nejde proud. Třikrát zaklepal na futro dveří. Dveře mu otevřel právě ten chlap, na kterého měl momentálně nejvíc spadeno.

„Co tady děláte, Lomaxi?“ zeptal se Jack drsně. „Ne že by vám po tom něco bylo, ale přišel jsem navštívit paní Corbettovou. Zavolal byste ji laskavě ke dveřím?“

„Není k dispozici.“

„Co to znamená, že není k dispozici?“

„Znamená to, že není k dispozici. Vyřídím jí, že jste se tady stavil.“

Drzost toho chlapa přiváděla Lomaxe k zuřivosti. Ani neměl dost slušnosti, aby se mu díval zpříma do očí. Místo toho se díval za něho a těkal očima po okolí. „Mějte se.“

Zkusil zavřít dveře, ale Emory udělal krok a opřel se do nich rukou. „Hele, Jacku, trvám na tom, abyste zavolal paní Corbettovou ke dveřím.“

„Momentálně s vámi nemůže mluvit. V každém případě ani nechce.“

Emory vybuchl: „Jak můžete vědět, co chce, a co ne? To snad je na ní, aby řekla, jestli se mnou chce mluvit?“

„Říkám to místo ní. Teď jděte pryč.“

Ten honák ho odháněl jako toulavého psa. To Emory nestrpí. „Kdo ksakru jste, abyste si na mě takhle dovoloval?“

„Hele, Lomaxi, někdy si spolu dáme pivo a já vám vyjmenuju všechny důvody, proč si myslím, že jste pitomec k pohledání. To ale není to hlavní, proč vás žádám, abyste odešel. Chci po vás, abyste šel pryč, protože je to ve vašem nejlepším zájmu.“

„Že by?“

„To mi věřte.“

„No tak já vám nevěřím. Je to ve vašem nejlepším zájmu, abych odešel.“

„No dobře, ale přeje si to i paní Corbettová.“

„Paní Corbettová. Jak zdvořilé. A taky pěkná přetvářka. Kdekdo ve městě ví, k čemu vás tady má. Začal jste tam, kde ten dědek skončil, nemám pravdu? Vyměnili jste aspoň prostěradlo, když umřel, nebo jste rovnou skočil do postele a –“

„Buďte zticha.“

„Nebo co?“

„Prostě odejděte.“

„Ne dřív, než paní Corbettové řeknu, že jestli chce, abych k ní byl milý, měla by být milá na mě.“ Pokusil se Jacka odstrčit, ten se ale nehnul z místa. „Jdu dovnitř.“

„Nemůžu vás vpustit.“

„Přes vás, kolem vás, skrz vás, jdu dovnitř.“ Emoryho už přestalo bavit, aby skákal, jak Anna Corbettová a tenhle její honák písknou. Nemohl připustit, aby ho takhle uráželi a on s tím nic neudělal. Jestli se ona sníží k tomu, že spí s takovými, jako je tenhle kovboj, nezaslouží si, aby s ní jednal v rukavičkách.

Takže legrace skončila. Už žádný pan Příjemný. Vyřídí si s nimi účty. Vyzve ji, aby splatila půjčku, převezme pozemky, předá je Connaughtovi a stane se hrdinou společnosti.

Však už tu hluchou holku naučí, aby si na něho vyskakovala!

Chtěl jí to ale říct osobně, dokud ho neopustí vztek a jeho rozhodnutí nezačne ochabovat. Bez ohledu na její hluchotu jí to vytmaví.

Nejdřív se ale musí dostat přes tady toho chlapa. Emory se znovu pokusil odstrčit ho z cesty, a když se Jack ani nehnul, začali se nedůstojně přetlačovat.

„Nenechám se vyhnat nějakým najatým dělníkem,“ zafuněl Emory pohrdavě.

Plnou silou se opřel Sawyerovi o hruď a udělalo mu moc dobře, když uviděl, že mu obličej zbělel neskrývanou bolestí. Klopýtavě couvl a Emory využil příležitosti a vtrhl dovnitř.

Zmateně zůstal stát jako přibitý.

Anna klečela na podlaze.

Kluk se tiskl ke zdi a u hlavy měl pistoli.

Chlap s pistolí –

Revolverem?!

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ SEDMÁ

David byl vyděšený.Právě uviděl, jak pár kroků od něho zastřelili člověka. Plakal a musel brečet hodně nahlas, protože ho Carl popadl za rameno a pořádně s ním zatřásl. „Nech toho řvaní, kluku! Slyšíš? Přestaň!“

Anna napřáhla k synkovi ruce a Carl ho postrčil se slovy: „Uklidni toho zatracenýho haranta.“

Netušila, co na ni Carl chystá, když ji srazil na kolena, protože právě v tu chvíli se dostavil Lomax. Jack k ní stál zády, takže nedokázala sledovat, co říká, ale podle toho, jak stál v pootevřených dveřích, poznala, že se pokouší Lomaxe ochránit nejspíš tím, že ho přesvědčuje, aby odešel. Lomaxovi ovšem nadutost nedovolila ustoupit. Vtrhl dovnitř a Carl ho okamžitě zastřelil.

David se k ní pevně tiskl a drobné tělíčko se mu nezvladatelně třáslo. Jack si přitiskl prst na rty a tím Davida prosil, aby byl zticha. David přikývl a dělal, co mohl, aby byl statečný, ale nedokázal zvládnout plačtivé skytání.

Jak rychle se změnilo to, co je v životě důležité, pomyslela si Anna. Od Davidova narození měla starosti, že bude její postižení chlapce vystavovat posměchu. Teď jí takové obavy připadaly malicherné. Pokud budou jejich životy ušetřeny, pokud jim bude dovoleno žít dál, jaký v tom bude vlastně rozdíl, jestli slyší, nebo ne?

Horečnatě si přála, aby mohla vrátit hodiny nazpátek. Sotva před několika minutami si naivně neuvědomovali, co jim budoucnost chystá. Teď jim hrozí nebezpečí, že brzy zemřou. Proč se to muselo stát právě teď, když se s Jackem našli?

Jack. Trpěl velkými bolestmi. Musel si zlomit žebro, když dopadl na zeď. Neustále si držel bok a obličej měl bílý bolestí. Poznala, že každé nadechnutí není nic jiného než přerývané úsilí překonat bolest. Rty měl napjaté a nepřirozeně se mu pohybovaly, přesto rozuměla všemu a uvědomila si, že se snaží vyslovovat co nejpřesněji, aby rozuměla tomu, o čem s Carlem mluví.

Také jí neuniklo, když jí naznačil slovo nůž, a vzpomněla si, určitě stejně jako on, že jeho nůž je pořád ještě v Davidově batohu. Potom, co David označkoval stromy, prosil, jestli by si ho nemohl ještě chvíli ponechat, a Jack souhlasil, za podmínky, že nůž zůstane v pochvě a že ho ponese v batohu. A tam také zůstal, v dětském batohu s potiskem dalmatinů.

Jak se ale k němu dostat, aby to Carl neviděl?

David musel batoh upustit, jen co vešel do domu, když ho Carl popadl. Carl ho spolu s jejím fotografickým vybavením a piknikovým košem odkopl do kouta. Mezi batohem a Jackem stál Carl. Ona k němu byla blíž, ale neměla o nic větší možnost se k němu dostat než Jack. Kdyby se o to pokusil, Carl by ho zabil. O tom nepochybovala. Carl šťouchl do krvácejícího těla špičkou boty, zřejmě mu bylo naprosto jedno, že právě připravil někoho úplně cizího o život.

„Kdo je to?“ Emory Lomax dopadl na podlahu na záda, nevidomýma očima zíral na strop, na tváři pořád ještě údiv.

„Je mrtvý,“ řekl Jack. „Co vám na tom záleží, kdo to je?“

„Nezáleží, mám ten dojem.“ Zamračil se na Jacka. „Pamatuješ, že jsem tě varoval, abys mi nelhal?“

„No a co?“

„Tenhle tuhej se vyjádřil dost jednoznačně ohledně toho, jakej máš vztah k mojí švagrovy.“

Anniny prsty se rozkmitaly. „Neříkej mi tak, ty hajzle.“

„Hele, hele, co to bylo?“ Posmíval se jí a začal se po ní opičit, začal napodobovat znakovou řeč. „Co říká?“

„Neznám znakovou řeč,“ odpověděl Jack.

Carl se zatvářil skepticky, ale odbyl to lhostejným pokrčením ramen. „Na tom nesejde. Dovedu se domyslet, co říkala, podle toho, jak se tváří.“

Nesnesla, že mu připadá tak zábavná. Nesnesla, že se jí posmívá, jako to dělávaly kruté děti, když chodila do školy. Kdyby mu to však znakovou řečí řekla, jenom by mu tím poskytla další příležitost, aby ji mohl zesměšňovat. Brzy se naučila nevšímat si posměšků od lidí příliš hloupých a necitlivých, aby jim došlo, že když si z ní utahují, jedině tím ponižují sami sebe.

Znovu se zaměřil na Jacka. „Lhal jsi, abys tu ženskou s klukem chránil. To je sladké. Opravdu sladké.“

„Se mnou udělejte, co chcete,“ řekl Jack. „Nebudu se ani bránit, pokud je necháte jít.“

„Ne!“ Anna vyskočila a udělala krok k Jackovi. Carl ji popadl za paži a surově ji k sobě otočil.

„Kam jako jdeš? Jestli se nemůžeš dočkat a chceš se lepit na chlapa, jsem tady.“ Přitiskl ji k sobě. Nehnula brvou, jenom na něho povýšeně hleděla.

„Co je na tobě tak zvláštního, hmm? Jeden chlap se ti dere do dveří, druhý je ochotný pro tebe umřít. Asi máš na to chuť, to si myslim já. Je to z tebe cítit, takže se za tebou ženou s vyplazeným jazykem.“

Mnohem pozorněji se jí zadíval do očí. „Rozumíš tomu, co říkám? Patříš k těm, jak se jim říká? Co umějí číst ze rtů? Umíš to, zlatíčko?“

Kamenně na něho hleděla.

„Vsadím se, že tomuhle budeš rozumět docela dobře.“

Přejel jí rukou přes prsy, pak jí zajel mezi nohy a stiskl ji v rozkroku. Podvědomě sevřela nohy a pleskla ho po ruce, čímž ho jenom rozesmála. Jeho tichý smích vyzněl zvláště vulgárně.

Pocítila na tváři jeho dech, ale nedopřála mu to zadostiučinění, aby zhnuseně odvrátila hlavu, a to ani když si zvedl prsty k nosu a přičichl k nim. Chlípně zamrkal. „Pěkné.“

Neslyšela Jacka, ale vycítila to o zlomek vteřiny dřív, než plnou silou vrazil do Carla. Carl ho čísl pažbou revolveru do spánku. Jack se zhroutil. Přisedla k němu na bobek. Na hlavě se mu po straně otevřela pěticentimetrová rána. Začala značně krvácet. David se znovu hlasitě rozplakal.

Navzdory vší bolesti natáhl Jack k Davidovi ruku a pokoušel se ho utišit. Avšak přestože hladil Davida po hlavě a mluvil na něho, díval se na ni. Ještě nikdy se na ni nikdo neusmál tak něžně a smutně zároveň. Jako by celý Jackův život směřoval k téhle chvíli, jako by se smířil s tím, že tohle jsou poslední okamžiky, než jeho život skončí, a že je to přesně tak, jak očekával. Bezvýchodnost, kterou ten úsměv napovídal, jí drásala srdce.

Jak jen by si přála povědět mu, že bude všechno v pořádku. Přála by si sama tomu věřit. Místo toho mu položila špičky prstů na rty a on neslyšně řekl „Miluju tě“ tak, aby to pocítila, stejně jako to udělal ráno – v nějakém jiném životě.

Carl jí srazil ruku a surově ji vytáhl do stoje. „Nerad ruším takovou dojemnou scénu, opravdu nerad. Ale přišel jsem za jediným účelem, a to, abych se pomstil svýmu nevlastnímu fotrovi.“

„Přišel jste pozdě,“ řekl Jack.

„Na to, abych ho zabil, jo. Což ovšem neznamená, že si nedopřeju zadostiučinění. Jelikož nemůžu zlikvidovat Delraye, budu se asi muset spokojit s těma, co po něm zbyli.“

„Jestli jste sem přišel, abyste nás zabil, proč jste to už neudělal?“

„Jseš tak chtivej, abys to měl odbytý, kovboji?“

„Jsem jen zvědavý.“

Carl pokrčil rameny. „Jasná řeč. Nechci si pokazit zábavu, tak je to. Čekal jsem na tenhle den v base přes dvacet podělanejch let. Chci si to potěšení prodloužit, stejně jako s Cecilem. Zasloužil si dlouhou, bolestivou smrt za to, že byl takový posera, a taky ho to neminulo. Skoda že jsem se nedostal k tomu, abych zabil taky Delraye. Moc rád bych ho nechal trpět za všecka ta léta, co jsem ho musel snášet. Dobrá zpráva je, že je po smrti.“ Namířil revolver na Jacka. „Špatná zpráva je, že –“

„Špatná zpráva je, že váš kumpán se zřejmě dostal do maléru.“

Anna i Carl sledovali, jak Jack pokývl k otevřeným dveřím a oba najednou se otočili.

Ten bledý člověk se usmál, i když mu po obličeji stékala krev. „Ahoj, Carle.“

„Kristepane, Myrone!“

Carl popadl Myrona vepředu za zakrvácenou košili a vtáhl ho přes práh. Vyhlédl dveřmi, ale uviděl jenom otřískaný oranžový náklaďák a naleštěný jaguár, který musel patřit tomu mrtvému.

„Kde je auto, Myrone?“ zaječel.

„Auto?“

Carl přirazil dveře a vrhl se na Myrona. „Co se stalo? Proč jsi opustil vůz? Kde jsou prachy?“

Myron se přestal idiotsky tlemit. „Prachy?“

„Prachy z banky, Myrone. Ježišmarjá! Co tě to napadlo, jít pryč a nechat je tam?“

Myron si rozčileně přejel rukávem přes obličej a rozšmudlal si krev a pot. „Zastřelil jsem toho člověka, jak jsi říkal.“

Carl měl sto chutí ho zabít. V žilách mu pulzovala potřeba ho zamordovat. Přímo se viděl, jak svírá Myronův dlouhý, vyzáblý krk a tiskne ho, dokud mu ty podivné oči nevylezou z důlků. Viděl se, jak ho znovu a znovu střílí do obličeje, dokud se ten jeho idiotský ksicht nezměniv růžovou kaši a všechna ta tupost nezmizí.

Dokud se ovšem nedozví, co je s penězi, musí nechat Myrona naživu. Přemohl se a několikrát se zhluboka nadechl. Nakonec už neměl pocit, že mu co chvíli prasknou žíly v mozku. Mnohem klidněji se zeptal: „Kde jsou peníze, Myrone? Co jsi s nimi udělal?“

„Jsou pořád v kufru.“

„Kde je vůz?“

„Víš, kde je, Carle.“

„Na stejným místě, co jsem ho nechal?“ Jo.“

„Kde máš zbraně?“

Myron mu odpověděl jenom prázdným pohledem.

„Tvoje zbraně! Zbraně!“ vyvřískl Carl.

Myron neměl daleko k pláči. „Musel jsem je tam nechat.“

Znovu se Carla zmocnilo téměř nekontrolovatelné nutkání, aby Myrona zabil holýma rukama. Nechal všechny zbraně kromě svojí pistole u Myrona, neboť se s nimi nechtěl táhnout pro případ, že by mu nějaký všetečný motorista nabídl, že ho sveze. Dokonce i nůž měl pod sedadlem ve voze. Zbyla mu jen jedna mizerná pistole a pár kulek a všechno je to Myronova vina.

Třásl se vzteky, ale potlačil zlost natolik, že se dokázal zeptat, co se stalo: „Pověz mi, co se stalo, Myrone.“

Myron se znovu začal usmívat. „Zastřelil jsem toho člověka –“

Jakého člověka?“

„Poldu. Přišel blízko k vozu. Říkal jsi, abych zastřelil každýho, kdo přijde blízko k vozu.“

„Dobrá práce, Myrone.“

„Ustřelil jsem mu hlavu brokovnicí.“

Kluk začal naříkat, což vážně rozptylovalo pozornost. Carl ho chtěl zastrašit, aby byl zticha, ale nejdřív musel zjistit, jak se stalo, že má Myron v rameni zřejmě ránu po kulce a nad pravým uchem rozseknutou hlavu. Jestli ale bude na Myrona tlačit, aby odpovídal, bude ještě zmatenější, a bůhví, že Myron nemůže potřebovat, aby byl ještě popletenější.

„Kdo tě postřelil, Myrone?“

„Polda.“

„Ten, cos ho zastřelil?“

„Ten druhý.“

Carl polkl. „Byli dva?“

Jo, Carle. Jeden zůstal ve voze. Když jsem toho prvního střelil, ten druhý z vozu vylez a začal po mně střílet.“ Otočil hlavu, aby si viděl na poraněné rameno. „Hrozně to bolí.“

„Později na to něco sezeném. Co se stalo s tím druhým poldou? Je taky mrtvej?“

„Asi jo. Střelil jsem po něm.“

„Střelil jsi po něm, ale nevíš, jestli je mrtvý? Nepřesvědčil ses? Odešel jsi a ani ses neujistil, že jsou oba mrtví?“

Myron nerozhodně sešklebil obličej. „Křičel.“

„Křičel,“ zopakoval Carl, prohrábl si prsty vlasy a dlouze si povzdechl. „A nechals peníze bez dozoru.“

„Měl jsem strach, Carle. Bolí mě ruka. Šel jsem tě hledat. Mrzí mě, že jsem na peníze zapomněl. Zlobíš se na mě, Carle?“

„Drž hubu!“ zařval Carl. „Sklapni už zobák, zatraceně, a nech mě přemýšlet!“ To je vážné. Co by měl udělat?

Mohl zapomenout na pomstu, vypadnout, vrátit se k vozu, k penězům, tomu klíči k svojí budoucnosti. Co když ale někdo jel kolem a ty zabité policisty objevil? Nebo jednoho. Druhý by mohl být pořád naživu. S jedním revolverem by při jakékoli přestřelce mohl skončit bradou vzhůru nebo by ho chytli. To je výběr.

Kromě toho neměl jistotu, že by mohl svěřit Myronovi, aby to tady uhlídal, než se mu podaří zmizet. Myron je naprostý kretén. Jakmile by on, Carl, vypadl, tady ten chlap, ten kovboj, ať už je to, kdo chce, by z Myrona nadělal fašírku. Je to práskaný prevít. Cecil říkal, že je „ostrý“, a v tomhle bodě s ním Carl souhlasil. V minutě by Myrona převezl. Pak by se pustil za ním, zavolal by poldy nebo by mu jeho plán překazil jinak.

Kdyby tady všechny postříleli a skoncovali to, mohli by se s Myronem vrátit společně k vozu, ale pořád by nevěděl, co tam na ně čeká, a jenom jeden z nich by byl ozbrojený. A kdyby tady všechny pozabíjeli, nezbyla by jim žádná rukojmí, aby mohli vyjednávat.

Proboha, co dělat?

Potřeboval přemýšlet. Zachovat si chladnou hlavu a dostat se z toho. V tomhle byl vždycky dobrý, v přemýšlení. V plánování. Tohle je ovšem nejhorší malér, do jakého se kdy dostal. Možná Cecil by na něco připadl. Ale Cecil je mrtvý. Zabil Cecila.

Lepší na to nemyslet, protože měl z toho mozek jako vygumovaný.

Jak má ale člověk na něco připadnout, když tady ten fakan tak řičí? To by člověka přivedlo k šílenství. V záchvatu zlosti se bleskurychle otočil a namířil revolver na ječící dítě.

„Policista zastřelen.“

Ezzy byl tak zabraný v myšlenkách, že ta horečnatá slova, která vycházela z policejní vysílačky, zpočátku nezaregistroval. Když mu to došlo, rychle se posadil rovně a zesílil zvuk.

„Policista zastřelen!“

Ezzy se ohlásil: „Tady BC čtyři. Kdo je tam?“

Okres začal před pár lety používat tyhle ultrakrátkovlnné vysílačky, a i když se pořád ještě někdy používal desetikódový systém, většinou se domlouvali přímo. Jednotlivé vozy se daly identifikovat podle kombinace písmen a čísel.

Ezzymu odpovědělo jenom tiché zasténání, takže mnohem hlasitěji a naléhavěji zopakoval: „Slyšíte mě?“

„Jim je, myslím, mrtvý.“

Ezzy si to rychle srovnal v hlavě. Jim Clark byl jediný Jim na oddělení. Jeho parťák byl nováček, prakticky ještě kluk jménem Steve Jones. Byl zřejmě v úzkých, pravděpodobně zraněný a velice vyděšený.

Ezzy se klidně zeptal: „To jsi ty, Steve?“

Zasténání, ale vyrozuměl z něho souhlas.

„Ezzy?“ ozvalo se praskavě z vysílačky. „Ezzy Hardge?“

„Vypněte vysílačku,“ nařídil Ezzy policistovi na stanici, který se na ně napojil, „ať můžu s tím klukem mluvit.“

„Kde jste?“ nedal se odbýt policista.

„Okresní silnice čtrnáct dvacet,“ odpověděl netrpělivě. „Mířím na východ. Uvolněte spojení.“

Další hlas. „Jim se hlásil před pár minutami, Ezzy. Říkal, že na okresce čtrnáct dvacet jižně od River Road stojí nějaký vůz. Že zastavují, aby to prověřili, zjistili, o co jde. Šedá honda civic, pozdější model. Texaská poznávací značka H jako Harry, G jako Gary, R jako Roger pět pět tři.“

„Deset čtyři,“ odpověděl Ezzy. „Už tam budu.“

„Ezzy, nemůžete –“

„Steve Jones?“ přerušil ho Ezzy. „Poslyš, chlapče, jsem na cestě. Zůstaň, kde jsi. Slyšíš?“

Odpověď nedostal. Zaklel a sešlápl plyn. Na křižovatce státní dálnice s Rover Road nezastavil na stopce. Chvíli poté uviděl hlídkový vůz zaparkovaný na odpočívadle za šedou hondou. Obojí dveře hlídkového vozu byly otevřené. Nikde známky nějakých potíží, jedině že na silnici leželo tělo. Mouchy už kolem něho začaly kroužit.

Ezzy se skřípotem zabrzdil za hlídkovým vozem. Otevřel dveře vozu, skrčil se za nimi a vytáhl zbraň. Pohlédl na tělo na silnici. Byl to opravdu Jim. Vlastní máma by ho nepoznala podle toho, co zbylo z jeho obličeje, ale dal se poznat podle bot. Drahé vysoké boty značky Lucchese, které vždycky nosil a vždycky je měl vyčištěné do vysokého lesku. Špičky bot, nyní obrácené k nebi, měl potřísněné krví.

Vyplížil se ze svého úkrytu a přikrčený přeběhl k zadní části druhého hlídkového vozu. Přesunul se k pravé straně a natáhl krk, aby viděl na místo spolujezdce. Uviděl mladého policistu vklíněného v otevřených dveřích.

Spěchal k němu. Mladík držel vysílačku v natažené ruce a pod sebou měl spoustu krve, která mu tekla z kolena, zřejmě roztříštěného výstřelem z brokovnice. Byl téměř v bezvědomí. Ezzy ho zlehka popleskal po tvářích. „Steve, to jsem já, Ezzy. Pomoc je na cestě, synku. Kudy se pustil?“

Za celou svoji službu u policie Ezzy nezažil, že by někdo zastřelil policistu nebo dva, potom opustil svůj vůz a odešel pěšky. I kdyby předpokládal, že je vůz podezřelého nepojízdný, proč si nevzal hlídkový vůz? Třeba jen na pár mil. Byla to záhadná souhra okolností.

Mladý Jones byl zřejmě v šoku. Obličej měl bílý jako křída a posetý kapičkami potu. Zuby měl stisknuté, aby mu necvakaly, „Dostal Jima?“

„Bohužel jo, chlapče.“

„Ta zrůda. Jako… jako duch.“

Ezzymu srdce udělalo kotrmelec, potom jako by se na okamžik zastavilo, než se znovu rozběhlo. „Velký, přiblblý chlápek?“

Jones přikývl. „Mám nohu pryč?“

„Ne, budeš v pořádku,“ řekl Ezzy s větším přesvědčením, než pociťoval. „Byl ten člověk sám?“

„Jo. Dostaň ho, Ezzy.“

Ezzy doufal, že mladý policista řekne přesně tohle. „Určitě nechceš, abych počkal, než –“

„Ne, jdi po něm. Pustil se… támhle.“ Ukázal bradou. „Pěšky?“

„Krvácel. Myslím, že jsem ho trefil.“ Ezzy ho popleskal po rameni. „Tos udělal dobře, chlapče.“ Slzy mu vstoupily do očí. „Vyšplouchnul jsem Jima.“

„Nemohls nijak zasáhnout.“

Ezzy jej znovu ujistil, že lékařská pomoc je na cestě, a odběhl zpátky ke svému vozu, do kolenou mu přitom vystřelovala bolest, alespoň je ale obě měl.

Vysílačkou informoval ostatní vozy, kde přesně k přestřelce došlo. „Sanitka je na cestě,“ sdělili mu.

„Taky budete potřebovat koronera. Postupujte s nejvyšší opatrností. Podezřelí tady v okolí stále ještě musejí být, jsou opěšalí, ale ozbrojení a nebezpeční. Mohli by to být uprchlí vězni Myron Hutts a Carl Herbold.“

„Ezzy, tady šerif Foster,“ ozvalo se tím nejhrozivějším vojáckým hlasem. „Jste ještě na místě činu?“

Ezzy neodpověděl, ani když šerif zopakoval otázku. Vypnul vysílačku, objel tělo Jima Clarka a odjel. Bál se jet příliš rychle, aby neztratil stopu, a příliš pomalu, aby nestačili uniknout.

Rozhlížel se ze strany na stranu a doufal, že Myrona Huttse zahlédne. A z hloubi srdce doufal, že to bude dřív, než ten grázl zahlédne jeho. Zabít jednoho poldu navíc, na tom jemu i Carlu Herboldovi sotva sešlo.

To by se povedlo, kdyby Carl Herbold stačil uskutečnit svoje výhrůžky. To by se všichni kriminálníci mohli uchechtat, kdyby Carl dostal policistu, který ho jako první strčil za mříže. Pro všechny lotry by se stal vzorem.

Ezzy se zasmál, ale v tom smíchu nebyla špetka veselí. Kdyby připustil, aby ho Carl zabil, Cora by mu to nikdy neodpustila.

Vyjel do svahu a napravo před sebou uviděl Corbettův ranč. Vepředu parkoval náklaďák a jaguár, který, jak věděl, patřil Emory Lomaxovi. Pustil to z hlavy, na srdci mu ležela naléhavější záležitost. On –

Dupl na brzdu tak prudce, až vůz dostal smyk a zůstal stát předkem v příkopu na druhé straně příjezdové cesty. Skoro přehlédl krvavou stopu vedoucí z vysoké trávy v příkopu rovnou po cestě k domu.

Vystoupil z vozu. Pozvedl zbraň a přikrčil se vedle sloupu, který podpíral oblouk z tepaného železa.

Vtom k němu dolehlo neklamné prásknutí výstřelu.

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ OSMÁ

„Příští ten fakan schytá, jestli nepřestane takhle děsně vřískat.“ Carl vystřelil do zdi, záměrně minul Davida jen o vlásek.

V tu chvíli si Jack uvědomil pravdu.

Nevyhnutelnou. Nevyvratitelnou. Naprostou.

Bude muset tohohle člověka zabít.

Samozřejmě se pokusí o nenásilné řešení. Pokusí se zabránit krveprolití. Nejdřív vyčerpá všechny možnosti. Ovšem jak tak ležel na podlaze a vzhlížel ke Carlu Herboldovi, s neotřesitelnou jistotou poznal, že bude nucen zbavit ho života.

Připadal si najednou velice starý. Unavený životem. Poražený. Chtěl zahrozit pěstí Bohu a dožadovat se vysvětlení, proč to musí udělat právě on.

Nebyl mu však dopřán luxus sebezpytování. Nebyl na to čas. Carl se vztekal, že David pláče. Jack se pokusil o rozumnou domluvu. „Je mu pět. Má strach. Právě viděl, jak jste chladnokrevně zastřelil člověka… Tadyhle váš přítel není zrovna někdo, koho potkáte běžně na ulici. Jak byste očekával, že se za těchto okolností bude chovat dítě?“

„Očekával bych, že bude zticha!“ zařval Carl.

„Děláte větší kravál než on.“

„Kdo se tě ptal?“

„Proč nedovolíte, aby ho matka odvedla nahoru a uložila do postele?“

„Myslíš si, že jsem blbec? Chci ji mít pěkně na očích.“

„Telefon nejde. Proud nejde. Co by mohla dělat?“

„Řekl jsem ne.“

„Mohlo by pomoct, kdyby se trochu napil. V kuchyni –“

„Všichni zůstanete tady, kde na vás vidím.“

Jack letmo pohlédl do kouta. „Možná by pomohlo něco na hraní. Má ve svém batůžku nějaké hračky.“

Z čirého znechucení z Jackovy neodbytnosti o tom Carl pouvažoval. Nakonec ukázal do kouta a nařídil Myronovi: „Podej klukovi jeho batoh.“

Myron se sehnul, zvedl batoh, pak jej odnesl k Jackovi. David Myrona sledoval se strachem a úzkostí. Jack byl rád, že je chlapec momentálně soustředěný na něco jiného, protože vypadalo přirozeněji, když podal batoh Anně místo Davidovi.

Na okamžik se zahleděla Jackovi do očí, potom rozepnula zip na batohu a zajela rukou dovnitř.

„A už od něho nechci slyšet ani pípnutí,“ řekl Carl a píchl prstem do vzduchu, aby to zdůraznil.

Jack řekl: „Vylepší to nějak vaši situaci, když nás budete terorizovat?“

„Ty víš o mojí situaci starou belu.“ Pak mu to nedalo. „Jakou situaci?“

Anna vytáhla z batohu figurku válečníka v bederní roušce, se štítem a mečem. Zakomíhala s ní před Davidem. Usmál se a natáhl po ní ruku.

Dýchat tak zhluboka, aby mohl mluvit, stálo Jacka hodně úsilí, ale věděl, že rozhovorem získají cenný čas. „Nemáte to lehké, Carle. Můžu vám přesně říct, na co myslíte.“

Carl ho sjel útočným pohledem, ale nepřestal mu naslouchat. „To jsou kecy. Nic o mně nevíš.“

„Vím, že byste rád zabil tadyhle svého kumpána.“

Myron se opíral o zeď, držel si zraněné rameno a prázdně pozoroval Davida, jak pošupuje římského válečníka po podlaze. Zřejmě nevnímal nebo nepochopil, co Jack řekl. Ani Lomaxovo tělo v něm nevzbudilo nejmenší zvědavost, tělo, které musel dvakrát překročit, aby podal batoh.

Jack pokračoval: „Myron vás vyšplouchnul, zničil váš plán, tak vás rozzuřil. Ale nemůžete ho vyřadit ze hry. Přestože je zraněný, mohl by se hodit, aby se vrátil pro peníze.“

Když Carl stočil pohled na Myrona, Jack poznal, že je na správné cestě. „Měl jste nás zabít dřív.“

Carl potěžkal revolver. „Všecko, cos říkal, dává smysl.“

„Protože teď už je příliš pozdě.“

„No dobře, chytrolíne. Hraju s sebou. Proč jako je moc pozdě?“

„Protože jestli je ten druhý policajt ještě naživu –“

„Není.“

„i tak si myslíte, že by mohl být, viďte, Carle? Přinejmenším víte, že ta možnost tady je.“

Nechal Carla, ať o tom pár vteřin podumá. Anna znovu strčila ruku do batohu a vyndala modelínu, z které začala Davidovi na koleně modelovat.

Jack navázal: „Policista už stačil přivolat pomoc. V několika málo minutách máte na krku poldy a v tom případě budete potřebovat rukojmí. Bez rukojmí nemáte šanci se odtud dostat. Mrtví vám nejsme k ničemu. Doufám, že jste si užil tím, jak jste nás mučil, protože teď máte se vším konec.

Nakonec si budete chtít vzít Lomaxův vůz a vrátit se pro peníze sám a pak ujíždět jako o život a nechat ubohého Myrona, ať se o sebe postará sám. To by byla vaše první volba.“ Jack svraštil čelo. „Ale má to velký háček. Bojíte se to risknout. Bojíte se, že až byste se vrátil k vozu, vlítnul byste rovnou do nejlepšího. Nepříjemná vyhlídka pro někoho, kdo má jenom jeden revolver.“

„Ty zabedněný poldové?“ řekl pohrdavě Carl. „Ty bych dokázal spořádat s jednou rukou přivázanou za zády.“

„To si nemyslím, Carle. A vy si to nemyslíte taky.“

„Přestaň mi vykládat, co si myslím, jo?“

„Kdyby vám to nedělalo starost, už byste byl ze dveří. Něco vás od toho odrazuje.“

„Když jseš tak chytrej, jak to, že já tady stojím se zbraní, zatímco ty se válíš na podlaze s prázdnýma rukama?“

„Víte, co si myslím, Carle?“

„Může mi to být ukradený.“

„Nezabil jste Davida, když brečel. Ani mě jste nezabil, a to jsem vás pěkně provokoval. Myslím, že víte, že máte času namále. Začínáte být nervózní ohledně budoucnosti. Z toho, co z ní zbývá. Nebo vás děsí, co přijde po smrti. Sečteno a podtrženo si myslím, že jste bezpáteřný zbabělec.“

Carl se rozpřáhl nohou, že ho nakopne, ale Jack byl na ten útok připravený. Popadl Carla za podpatek. V tu chvíli zabořila Anna Carlovi nůž do stehna, vysoko na noze a z vnitřní strany. Vytáhla nůž a krev se vyřinula v dokonalém rudém oblouku a postříkala zeď za nimi.

Carl zaječel.

Jack použil jeho zvednutou nohu jako páku, aby ho dostal na záda. „Utíkej, Anno!“ zařval.

Nemohla ho slyšet, avšak zareagovala s neuvěřitelnou rychlostí. Popadla Davida do náruče, přeskočila Lomaxovo tělo a pádila ke dveřím. Jack jí je otevřel a vystrčil je ven.

„Myrone,“ křikl Carl.

Carlův šílený jekot vlil do Myrona energii. Skočil. Jackovi připadalo, jako by na něho dopadl pytel cementu. Padl obličejem na podlahu, Myron na něho.

„Vem si zbraň, Myrone!“

Carl se horečnatě pokoušel zastavit gejzír krve, který mu tryskal z poraněné stehenní tepny, a poslal revolver po dubových prknech podlahy směrem k Myronovi. Když se Myron natáhl po zbrani, Jack se zpod něho prosmekl, vrhl se do kouta a popadl jedinou zbraň, kterou měl po ruce, a překulil se na záda.

Myron namířil zbraň přibližně do kouta.

Jack stiskl spoušť na blesku Annina fotoaparátu. Oslepivé šípy světla vytryskly, jako když pálí z kulometu.

Oslepený Myron vypálil první střelu bez míření. Při druhém výstřelu podvědomě zvedl ruku, aby si chránil oči, a zasáhl lustr na chodbě. K zemi se snesla sprška skla.

Jack nemarnil čas a vyskočil. Dokud má Myron revolver, musí se mu postavit. Sklonil hlavu a zabořil ji Myronovi do břicha. Albín se zakymácel a se zlověstným zaduněním narazil hlavou do zdi. Jack mu sevřel zápěstí a vší silou se snažil Myrona přimět, aby zbraň pustil. Využil Myronovy slabosti, kterou způsobovalo jeho poraněné rameno, a několikrát mu udeřil rukou o zeď.

Vlastní síla ho už téměř opustila, když konečně Myronovy dlouhé bílé prsty povolily a revolver padl na podlahu. Jack jej vykopl ze dveří, pak udeřil Myrona s největší silou, kterou dokázal sebrat, hranou ruky do krku. Myron se v bezvědomí sesul na podlahu.

Právě včas se Jack otočil a uviděl, jak se Carl s pomocí volné ruky plazí po podlaze. Druhou měl pevně přitisknutou na ránu ve stehně. Jack byl v pokušení prchnout z domu, ale pak si všiml, o co Carlovi jde.

Jeho nůž. Anna ho musela upustit, když ve spěchu utíkala. Nůž teď ležel jen několik centimetrů od Čadových hmatajících prstů. Jack se po něm vrhl a zmocnil se ho snad jen o vteřinu dřív než Carl.

Převrátil Carla na záda, jedním kolenem si mu klekl na hruď, druhým na pravou paži. Modrou špičkou nože vyhledal měkké, zranitelné místo pod Carlovou čelistí.

Carl zakňučel: „Ne! Prosím, prosím ne!“

Jak se Jack nad Carlem skláněl, skapávala z jeho obličeje na Carlův krev smíšená s potem. Po zápasu s Myronem rychle, chrčivě oddychoval. Ale neuvědomoval si ani námahu ani zlomené žebro ani spoustu dalších drobných poranění, která při tom zápasu utrpěl.

Byl mimořádně čilý, plný energie, bažil po krvi.

Za všechny zločiny, kterých se Carl Herbold dopustil na nevinných lidech, dokonce i za zločiny, kterých se dopustil na lidech ne tak úplně nevinných, by měl zaplatit životem.

„Tebe je zapotřebí zabít.“

Vtiskl mu nůž hlouběji do měkké tkáně na krku, až se objevila krev a v tenkém pramínku stekla po čepeli. Carl zmítal neporaněnou levou nohou. Hlas mu vypovídal, jak žadonil o slitování.

Začalo ho ovládat pokušení. Prudké a neodolatelné nutkání. Vědomí, že je to správné a morální, Jacka pobízelo, aby zabořil zubaté ostří Carlovi do krku.

„Pošlu tě do pekla, ty hajzle.“

Od železné brány k domu to bylo nejméně pětasedmdesát metrů většinou otevřeného prostoru. Cestu vyznačovala krvavá stopa. Ezzy přebíhal od stromu ke keři, k čemukoliv, co mu mohlo poskytnout úkryt. Ještě měl před sebou takových dvacet metrů, když se zastavil za pekanovým ořešákem, na kterém visela dětská houpačka, aby popadl dech. Z domu k němu doléhaly ryčné hlasy, ale na tu vzdálenost slova nerozeznával.

Zkontroloval si revolver, jestli má všechny komory nabité, a obešel strom. Přesně v tu chvíli se ozval výkřik, při kterém tuhla krev v žilách, a hlasité „Utíkej, Anno!“

Vteřinu nato vystřelila z hlavních dveří Anna Corbettová s dítětem v náručí a pádila, jako by na tom závisel její život, a Ezzy nepochyboval, že je tomu tak. Přeběhla verandu, seběhla se schodů a pustila se přes dvůr. Ezzy se s ní střetl na půl cesty mezi zaparkovanými vozy a domem a musel ji prakticky přeprat, aby ji dostal za starý oranžový náklaďák. Divoce s ním zápasila, dokud ho nepoznala a neuvědomila si, že se ji snaží ochránit.

„Jste v pořádku, jste v pořádku.“

Chlapec plakal. Pevně ho k sobě tiskla a hladila ho po zádech, ale upírala pološílený pohled k domu a Ezzy si říkal, kdo asi zůstal uvnitř. Ten kovboj? Lomax? Hutts a kdo další? Herboldové? Vrátili se domů? Byla by schopná mu to říct, kdyby se jí zeptal?

„Proboha,“ zamumlal Ezzy. Na vyptávání nezbyl čas.

Uchopil Annu za bradu, otočil ji k sobě a nařídil jí: „Zůstaňte tady!“ Zezadu opatrně obešel náklaďák, pak se přiřítil k verandě a skrčil se po straně předních schodů, kde na něho nikdo zevnitř nemohl vidět. Opíral se o boční laťovou stěnu schodů a považoval za zázrak, že se dostal takhle daleko, aniž ho zastřelili, a přiznával, že ti, co ho kritizovali, měli pravdu. Už je na podobné záležitosti moc starý. Zhluboka dýchal a soustředil se na to, aby se mu zklidnilo srdce.

Otevřenými dveřmi k němu doléhal hluk zápasu – nárazy těl a údery, jak někdo vrazil do zdi, hekání a bolestné steny. Natáhl krk jen natolik, aby viděl přes okraj verandy. Vtom vyletěl předními dveřmi revolver, sjel po prknech verandy a zastavil se několik stop od jeho nosu.

Tázavě se na zbraň zadíval. „Co to je, ksakru?“

Nedosáhl na ni. Nemohl se k ní dostat, aniž by ho uviděli, a do toho se mu nechtělo. Annin honák by možná rád věděl, že má oporu, ale dokud ti kriminálníci nebudou vědět, že tam Ezzy je, dává mu to malou výhodu.

Stále ještě přemýšlel, co by měl udělat, když muž jménem Jack, jak si najednou vzpomněl, vyklopýtal ven. Potácivě a téměř v předklonu přešel verandu. Po schodech dolů mu pomohla spíš setrvačnost, než koordinace vlastních svalů. Nicméně se mu podařilo neupadnout a s levou rukou přitisknutou k pravému boku klopýtal přes dvůr. Zdálo se, že se pod ním nohy každou vteřinu podlomí.

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ DEVÁTÁ

Bohu díky, bohu díky, pomyslela si Anna, když se Jack objevil ve dveřích. Trpěl bolestí od zlomeného žebra, to bylo očividné. Z rány na hlavě mu crčela krev. V obličeji byl potlučený a poškrábaný, ale žil.

Hlavně aby nezakopl a neupadl. Rozčileně sledovala, jak to zvládl přes verandu a po schodech dolů.

Ještě pár metrů, Jacku, a budeš v bezpečí s námi.

Dovlekl se téměř k Lomaxovu vozu, když se ve dveřích domu objevil Carl.

Rukou mokrou od vlastní krve se opíral o dveře. Pravou nohavici kalhot měl prosáklou krví a z rány po noži se mu řinul šarlatový pramínek. Už byl sinalý jako mrtvola. Kolem zapadlých očí měl tmavé kruhy. Rty měl bezkrevné. Život z něho doslova vyprchával.

Ale ještě nebyl mrtvý. Ještě mu zbylo dost sil, aby udělal pár šouravých kroků a sehnul se pro revolver, který ležel na verandě. Ještě mu zbylo dost síly, aby zvedl paži.

Anna vyskočila z úkrytu za náklaďákem. Natáhla se přes kapotu, jako by házela Jackovi záchranný pás.

Usmál se na ni.

Musíš ho varovat! Varovat!

Jeho jméno jí připadalo důvěrně známé, jako by ho vyslovila už miliónkrát, když rozechvělo její hlasivky. Opřela jazyk o patro v ústech do správné polohy. Její rty spolupracovaly téměř nevědomky.

Léta pobídek a cvičení udělala své. I trpělivost učitelů přinesla ovoce. Neslyšené zvuky, do omrzení opakované, se propracovaly její myslí, vynořily se, když je potřebovala.

Ale bez lásky, bez vůle promluvit, aby mu zachránila život, by zůstala němá.

Jacku!“

Čas se zastavil. Pohyb ustal. Pozorovala, jak se mu na tváři objevuje ohromené překvapení. Oči se mu rozzářily a vrásky kolem nich se prohloubily, když se na ni usmál. Vtiskla si ho do paměti lépe, než by to dokázal zachytit jakýkoli fotoaparát. Takhle si ho bude pamatovat do konce svých dnů.

Potom se všechno zase dalo do pohybu a čas jako by se snažil dohnat, co zameškal.

Radostný výraz vystřídala v jeho obličeji bolest, když jej kulka z Carlovy zbraně zasáhla do zad. Paže mu vyletěly dopředu dlaněmi obrácenými vzhůru, jako by se vzdával. Klesl nejdříve na kolena, pak padl na tvář.

Anna vykřikla a už chtěla oběhnout kapotu a běžet k němu, když si všimla Ezzyho Hardge, přikrčeného pod verandou, jak na ni mává, aby zůstala, kde je.

Carl znovu pozvedl revolver. Tentokrát zamířil na ni.

Carl pozoroval, jak ten honák mizí předními dveřmi. Styděl se, že se před ním svíjel, že škemral, aby ho ušetřil. Při tom blekotání nebyl o nic statečnější než Cecil.

Vězel v průšvihu až po uši. Krvácel jako podříznuté prase, a jestli krvácení rychle nezastaví, umře. Jednou se v base ve sprchách koukal, jak tam jeden vykrvácel po ráně nožem do jater. Nebyl to jeho spor, takže nehnul prstem, aby té rvačce zabránil, ani zraněnému nepomohl. Jenom tam s ostatními stál a sázel se, jak dlouho to potrvá, a pozoroval, jak krev spoluvězně mizí v odtoku sprchy, až přestala téct docela.

Takhle umřít nechtěl. Nechtěl umřít, tečka. A rozhodně nenatáhne brka, aby s sebou nevzal toho parchanta.

Přemohl se a odplazil se ke dveřím. Myron, jak si všiml, byl v limbu, z otevřených úst mu kapaly sliny. Carl si moc přál, aby se mu naskytla příhodná příležitost a mohl ho zabít za to, že je takový kretén a všecko nebetyčně zvoral.

Teď ale nechtěl marnit čas na Myrona. Každá vteřina se počítala.

Chtěl dostat toho práskaného frajera, kterej si myslí, jakou že mu prokázal laskavost, že ho nechal naživu. Carl by byl radši, aby mu podřízl krk, než aby se nad ním slitoval. Jako kdyby on nějaké milosrdenství potřeboval. On ne. Carl Herbold nikdy.

Přelezl přes toho hňupa s jaguárem. Další zastávka –otevřené dveře. Ale dostat se k nim mu připadalo, jako by chtěl přeplavat Niagarské vodopády. Každá vteřina mu připadala jako tisíciletí. Málem několikrát upadl do bezvědomí. Jenom touha vraždit ho udržovala v pohybu.

Konečně se dovlekl ke dveřím.

Chytil se veřeje, ručkoval po ní a vytáhl se do stoje, silou vůle přiměl nohy, aby ho unesly, i když už je měl studené a bez života. Ve chvíli, kdy se postavil, spatřil revolver. Připadalo mu, že je na míli daleko, přestože ležel jen pár stop ode dveří.

Nebude mít čas ani sílu znovu nabít. Kolik kulek bylo vypáleno? Tři? Čtyři? Přinejmenším dvě by tam měly ještě být, pomyslel si. Možná tři. Kulky mu budou k ničemu, jestli se nedostane k revolveru.

Pouhou silou vůle se pohnul a překročil práh, sehnul se a zvedl zbraň. Zvednout paži vyžadovalo mnohem víc sil, než měl, ale dokázal to a zamířil doprostřed zad toho kovboje.

Koutkem oka zahlédl, jak ta ženská vyskočila z úkrytu za náklaďákem. „Jacku!“

Lhali mu! Lhali Cecilovi. Jako troubové uvěřili, že je hluchoněmá. Blbej Cecil. Spolkl jim tu lež a předal ji dál Carlovi a on na to jako hovado taky naletěl.

Jack. Takhle mu říkala? Jack. Dobrý jméno pro vtipálka.

Usmíval se, protože to byl on, kdo se smál naposled, a stiskl spoušť.

Chlap padl. Carl pohnul paží trochu doprava a zamířil na tu potvoru, která ho obalamutila.

Ezzy se vztyčil, čímž Carla překvapil a odvedl jeho pozornost od Anny Corbettové. „Hej, Carle, pamatuješ se na mě?“

Carlovi v údivu poklesla čelist. Netušil, že je tam ještě někdo další. A rozhodně by nepočítal s tím, že to bude jeden z jeho zapřísáhlých nepřátel.

„Odhoď zbraň,“ řekl Ezzy klidně a zadoufal, že to Carl udělá.

Neudělal. Vystřelil.

Ezzy vystřelil současně s ním.

Trhl však přitom paží, takže minul cil a revolver mu vyletěl z ruky do záhonu květin.

Kulka se zaryla do sloupu verandy, roztříštila dřevo, ale Carlovi v nejmenším neublížila.

Carl se zasmál. Ezzy zíral do hlavně jeho revolveru.

Jack se překulil na bok a ohlédl se přes rameno právě ve chvíli, kdy Ezzy Hardge a Carl Herbold současně vystřelili. Nepřemýšlel o tom. Nezaváhal. Nedohadoval se ani s Bohem ani s ďáblem, ani se neptal, proč to zůstalo na něm, ani neuvažoval o následcích. Jednal instinktivně. Hodil nůž.

Nůž Carla zasáhl ve chvíli, kdy vystřelil.

Zajel mu do prsou tak hluboko, že bylo vidět jenom střenku, která se po tom ochromujícím nárazu chvěla.

Několik vteřin Ezzy nevěděl, jak to, že není mrtvý.

Carl i Ezzy se zatvářili nechápavě.

Ezzy připitoměle zíral na nůž.

Carl sklonil hlavu a uviděl, jak mu z hrudi ční vyřezávaná střenka, otevřel ústa, aby zaječel, ale vyřinula se mu z nich krev.

Zavrávoral, ale byl mrtvý dřív, než dopadl na verandu.

Ezzy, rázně vytažený z pokraje vlastního hrobu, pohlédl na dvůr, kde Anna Corbettová klečela vedle Jacka a držela jeho hlavu na klíně. Chlapec stál vedle ní a plakal. Jack byl ale naživu, pohyboval nohama.

Ezzy vylovil revolver ze záhonu petúnií a vyšel po schodech na verandu, kde zůstal stát a zadíval se na Carla. Vždycky byl na sebe ohromně namyšlený. Nešlo by mu pod nos, že ve smrti nevypadá zrovna pěkně. Na obličeji mu utkvěl hloupý údiv. Ezzy ho obešel a opatrně vstoupil do domu. Vstupní chodba domu Anny Corbettové vypadala a smrděla jako jatka. Lomax ležel na zádech, očividně mrtvý po střelné ráně, kterou měl v těle.

Myron Hutts se krčil stočený do klubíčka u zdi a nesrozumitelně blekotal.

Ezzy k němu s obavami přistoupil, ale Myron nekladl žádný odpor, když k němu poklekl. „Natáhni ruce, Myrone.“ Hutts poslušně natáhl ruce, Ezzy mu nasadil pouta a pak teprve zastrčil revolver do pouzdra.

„Carl se na mě zlobí?“

„Carl je mrtvý.“

„Ach.“

„Hodně krvácíš, Myrone.“

„Bolí to.“

„Myslíš, že dokážeš vstát?“

„Tak dobře.“ Ezzy mu pomohl na nohy a vedl ho kolem Lomaxe. Myron se na něho ani nepodíval, ani si zřejmě nevšiml Carla, když se šoural přes práh. „Mohl bych dostat čokoládovou tyčinku?“

„Jistě, Myrone.“

„A zmrzlinu?“

„Jen co tě dostaneme do nemocnice, uvidím, co se dá dělat.“

Sanitky a hlídkové vozy se hnaly po příjezdové cestě.

Ezzyho zaskočilo, když si uvědomil, že je to sotva pár minut, co přijel k bráně. Nepřekvapilo by ho, kdyby mu řekli, že mezitím uteklo milion let. Připadalo mu to strašně dlouho.

Předal Myrona dvěma ozbrojeným policistům, kteří mu začali předčítat jeho práva, dokonce už když ho ještě ošetřovali zdravotníci. Řekl jim, že Myronovi slíbil čokoládu a zmrzlinu.

Další zdravotnice přikázala Ezzymu, aby se natáhl na verandu, než přijdou s nosítky.

„To jako proč?“ zeptal se hádavě.

Mladá zdravotnice na něho konsternované pohlédla: „No, jste postřelený, pane.“

Až teprve v tu chvíli si uvědomil svíravou bolest v pravé paži. „Teda to mě podržte!“ Vlastně byl rád, že ho Carl zasáhl. Myslel si, že upustil zbraň z neopatrnosti nebo prostě proto, že je starý.

Zasmál se, pročež si ho mladá ošetřovatelka s obavami změřila. „Kdepak, mladá dámo, nechytá mě fantas,“ uklidnil ji. Rovněž odmítl, aby ho na tu krátkou vzdálenost k sanitce položili na nosítka. „To dojdu.“

„Počkat, Ezzy!“ Šerif Foster k němu doběhl a srovnal s ním krok. „Jste v pořádku?“

„Nemůžu si stěžovat.“

„Odvedl jste velký kus práce. Fakt, že jo.“

Ezzy tu poklonu přešel jakoby nic a zeptal se: „Co Steve Jones?“

„Až mu dají koleno dohromady, čeká ho dlouhá rehabilitace, ale zvládne to.“

„Je to dobrý policista. S Jimem… to je zlý.“

„To jo.“

„Co támhleten?“ Pozoroval, jak muže, který mu zachránil život, nakládají do sanitky. Anna Corbettová s chlapcem nastoupili za nosítky.

„Je sotva při vědomí. Může mít vnitřní zranění. Tady se musí počkat, pak se uvidí.“

Ezzy zachmuřeně přikývl, hrdlo se mu stáhlo. „Nebýt jeho, tak jsem v pánu.“

„Jen co vám to doktoři sešijou a budete se na to cítit, budu potřebovat vědět, co se stalo.“

„Co se dělo uvnitř, nevím,“ odpověděl Fosterovi. „Muselo to bejt zlý. Zázrak, že přežili.“

K sanitce to nebylo daleko. Teď si nezadá, aby požádal o nosítka, která předtím odmítl, ale cítil trochu závrať. Ztratil víc krve, než si myslel. Musel se zvlášť soustředit, aby mu nohy nevypověděly službu.

Foster právě říkal: „Nemůžu vyslechnout Annu Corbettovou, dokud neseženeme tlumočníka, ale když jsem se zeptal chlapce, říkal, že ten zlý pán zastřelil pana Lomaxe a uhodil Jacka a že maminka píchla toho zlého pána do nohy.“

„Anna ho bodla?“

„Jackovým nožem.“

„Tím slavným nožem,“ zamumlal Ezzy. „Cože?“

„Ale nic.“ Ezzy neviděl důvod, proč se zmiňovat o incidentu mezi Jackem a Emory Lomaxem. Jejich rivalita –pokud mezi nimi něco takového bylo – byla už nepodstatná.

„Šerife Fostere?“

Připojil se k nim další policista. „Koroner říkal, že vám mám předat tohle. Carl Herbold to měl zaražený v prsou jako špunt v láhvi.“ Podal Fosterovi plastikový sáček na důkazy, v němž byl zapečetěný zakrvácený nůž.

„Děkuju.“ Foster pozvedl sáček a prohlížel si nůž. „Tahle věcička dovede pořádně pošramotit tělo, to jo.“

„Můžu se podívat?“

Šerif podal sáček Ezzymu. Nůž byl neobvyklý, přesně, jak ho popsala Lomaxova sekretářka. Paní Presleyová říkala, že má střenku z kosti, ačkoli Ezzymu to spíš připadalo jako jelení paroží. Myslel si, že plácá nesmysly, když popisovala ostří, ale ono je opravdu měňavě tmavomodré a zvlněné, jako když hladinu hlubokého ledovcového jezera rozčeří vítr.

„Hmm. To teda není běžný lovecký nůž.“

„Nerad bych, aby se do mě strefil,“ podotkl Foster.

„Viděl jsem jenom jeden takhle vyrobený nůž,“ řekl Ezzy. „Je to už kolik let, jeden chlápek tady z města takový měl. Jmenoval se John –“

Najednou Ezzy nemohl popadnout dech a nohy mu vypověděly. Musel se zapotácet, protože Foster natáhl ruku, aby ho podepřel. „Myslím, že nám tady omdlí.“

Zdravotnice Ezzyho popadla kolem ramen. „Já věděla, že by měl počkat na nosítka.“

Ezzy se ji pokoušel setřást. „Jak se tomuhle říká?“ vypravil ze sebe chraptivě a přejel prstem po nerovné čepeli nože v sáčku.

„Pojďte, Ezzy. Nastupte,“ vybídl ho mladý šerif shovívavým tónem, který by Ezzyho dožral kdykoliv, ale teď ho namíchnul o to víc.

I když se šerif i sestra snažili s ním hnout, pevně se rozkročil a odmítl. „Tomuhle se nějak říká. Co je to?“ Nechtěl si dělat marné naděje, pokud by se mýlil. Chtěl, aby mu někdo jiný potvrdil, že má pravdu.

Věděl, že je to tak.

„Ezzy –“

„Odpovězte mi, krucinál.“

„No, ehm…“ Foster luskl prsty a hledal správný výraz. „Pazourek. Je to pazourek. Indiáni svého času vyráběli takovéhle nože z pazourku.“

KAPITOLA PADESÁTÁ

„Neměl byste vstávat, pane Hardgei.“

Ošetřovatelka, která si právě odbývala praxi, vešla do pokoje a našla Ezzyho, jak sedí na kraji postele.

„Už to tak bude, že bych neměl, ale udělám to i tak.“

„Zavolám sestru.“

„Hleďte si svého,“ utrhl se na ni Ezzy. „Postřelili mě do paže. Nic to není. Neexistuje důvod, proč bych nemohl chodit.“

„Ale operovali vás. Dostáváte infuze.“

„Je mi dobře.“ Spustil nohy na podlahu a postavil se. „Vidíte? Je mi dobře. Jen se chci projít po chodbě. Než si toho někdo všimne, jsem zpátky. Takže o tom nic neříkejte, dojednáno?“

Pojízdný stojan s infuzí mu posloužil jako opora, když se šoural ke dveřím. Dlaždice podlahy ho studily do nohou. Volnou rukou sáhl za sebe, aby si přidržel tu směšnou nemocniční košili.

Vyšel z pokoje a vzal to po chodbě doleva. Ohlédl se za sebe na mladou sestřičku, která si nerozhodně mnula ruce, a konejšivě ukázal palcem nahoru.

Když včera odpoledne dorazil v sanitce do nemocnice, byl jako opilý z toho, co mu cestou pouštěli do žíly. Cora říkala, že si nemůže vzít ani půlku aspirinu, aby z toho nebyl v náladě. Na pohotovosti si matně uvědomoval, že ho prohmatávají, zkoumají, rentgenují a prohlížejí, a dověděl se, že mu kulka prošla paží a nenadělala ani moc škody. Operovat nicméně museli, aby ránu vyčistili od štěpinek kosti a dali do pořádku případné poškození svalu a tak dále… Ezzy rychle ztratil zájem a přibližně ve stejnou chvíli i vědomí.

Dnes ráno se vzbudil s ovázanou paží, celý rozbolavělý, s hlavou otupělou a celý nedočkavý, aby si mohl promluvit s pacientem v pokoji o kus dál na chodbě a žádná staniční sestra nebo hlavní sestra nebo vůbec nějaká sestra mu v tom nezabrání.

Na chodbě ho nikdo nezastavil. Když došel ke dveřím, které hledal, otevřel je a vešel. Jediným zvukem v místnosti bylo skřípání jednoho kolečka na jeho pojízdném stojanu s infuzí. Pacient otočil hlavu po zvuku. Vypadal, jako by dostal pořádně do těla, ale Ezzy měl dojem, že předtím nespal, přestože měl oči zavřené. Ezzymu rovněž připadalo, že není překvapený, že ho vidí.

„Šerif Hardge,“ řekl.

„Ahoj, Johnny.“

Jack Sawyer se nevesele usmál. „Už dlouho mi tak nikdo neřekl.“

„Kdy sis změnil křestní jméno?“

Obrátil pohled ke stropu a nabídl Ezzymu pohled na svůj profil. Podobnost, která Ezzymu doposud unikala, byla teď tak patrná, že se Ezzy divil, jak to, že si toho nevšiml. Samozřejmě ale tu podobnost nehledal. Sawyer dlouhou chvíli hleděl ke stropu, nakonec otočil hlavu k Ezzymu. „Po té noci jsem si přestal říkat Johnny.“ Po krátké odmlce dodal: „Ta noc změnila mnohem víc než jenom moje jméno. Změnila spoustu věcí.“

Oba muži na sebe dlouze hleděli, oba zasažení váhou toho prohlášení.

Vyrušila je Anna Corbettová, která vešla s šálkem kávy. Na rozdíl od Jacka Sawyera ji zřejmě překvapilo, že tam Ezzyho vidí. „Dobrý den, Anno.“

Usmála se na něho, postavila šálek na podnos na posteli, napsala něco do bloku a ukázala mu to. „Nemusíte mi děkovat,“ řekl po tom, co si to přečetl. „Jsem rád, že jste z toho s chlapcem vyvázli. To je důležité. Jak na tom dneska je?“

„Je u Marjorie Bakerové,“ řekl Jack. „Zašla s ním místo

Anny k dětskému psychologovi. David pravděpodobně bude potřebovat terapii.“

„Po čase bude v pořádku. Děti jsou odolné.“

Anna napsala Ezzymu další sdělení: „Bojí se o Jacka a zlobí se na mě, že jsem mu nedovolila jít za Jackem do nemocnice na návštěvu.“

Ezzy se podíval na Jacka. „Má tě rád, co?“

„A já mám rád jeho. Je to bezvadný kluk. Hrozně mě mrzí, že u toho včera byl, všechno viděl a slyšel ty hnusárny, co Carl říkal.“ Bylo na něm znát, jak mu to leží na srdci a jak mu na chlapci záleží. „Anna by měla být s ním, místo aby mě tady obskakovala.“ Zvedl k ní oči. „Ale nechce odejít.“

Hleděli na sebe s tak nepokrytou láskou a touhou, že Ezzy pocítil, jak červená. Jack ji uchopil za ruku, zvedl si ji k ústům a dlouho ji tak s očima zavřenýma držel. Když oči znovu otevřel, Ezzymu neuniklo, že se mu lesknou slzami. „Asi to dělají ty prášky proti bolestem,“ vysvětlil chraplavým, rozpačitým hlasem. „Sestra říkala, že někteří jsou z toho naměkko. To jenom… pokaždé, když si vzpomenu, jak to mohlo včera skončit…“

Nemusel říkat nic. Anna se sklonila a něžně ho políbila na rty, pak přisunula židli a zatlačila Ezzymu na rameno. Vděčně se posadil, hlava se mu točila víc, než očekával. Anna mu přehodila přes ramena pokrývku.

„Děkuju.“

S otázkou v očích ukázala na jeho paži.

„Je to dobrý. Nějakou dobu s ní nebudu pořádně hýbat, ale jinak…“ pokrčil rameny.

Posadila se na kraj nemocničního lůžka a vzala Jacka za ruku.

Ezzy řekl: „Ještě jsem se nezeptal na tebe. Co zranění?“

„Pekelně to bolí, ale doktor říká, že jsem měl štěstí. Kulka minula páteř a důležité orgány. Kousek na jednu nebo na druhou stranu a skončil bych ochrnutý nebo mrtvý.“

„Tak to je dobře.“

Rozhostilo se rozpačité ticho. Anna to vycítila a zvědavě hleděla z jednoho na druhého. Napsala něco Jackovi, na což jí odpověděl: „Ne, s těmi otrávenými krávami to nemá nic společného. Je to něco mnohem vážnějšího.“

„Nějak nerozumím. Otrávené krávy?“

„Na tom nesejde,“ odpověděl mu Jack.

Jejich rozhovor Annin zmatek a starost ještě prohloubil. Jack Sawyer jí stiskl ruku. „Bude to dobré, Anno.“ Otočil se k Ezzymu, pevně mu pohlédl do očí, chvíli váhal a potom řekl: „Když jste onehdy přišel do Dairy Queen a dal se do řeči s Delrayem, málem jsem se podělal.“

„Nepoznal jsem tě, Johnny. Dospěl jsi, stal se z tebe muž. Ale i kdybych tě poznal, nezáleželo by na tom. Dal jsem si to do spojitosti až včera.“

„Co já věděl, měl jste na mě dvaadvacet let zatykač.“

„Ne.“

Jack pohlédl na Annu, natáhl ruku a dotkl se její tváře. „Opravdu jsem hodně riskoval, když jsem se vrátil do Bleweru, ale… musel jsem. Pokud byl Carl ve vězení, měl jsem svědomí čisté. Zasloužil si trest, který dostal za to, že při vloupání do samoobsluhy zabil toho policistu. Ale jakmile jsem se dověděl, že utekl, věděl jsem, že musím být po ruce pro případ, že by se pokusil uskutečnit svoji výhrůžku, že Delraye zabije.“

Anna rychle něco naznačila.

„Proč?“ zeptal se Jack. „Protože je to moje vina, že mu Carl tak vyhrožoval. Delray vinil Carla z něčeho, co neprovedl. Myslel si, že jeho nevlastní synové mají prsty ve smrti dívky jménem Patsy McCorkleová. Neměli. A já to věděl.“

Rty se jí rozevřely v bezhlesém úžasu. Vrhla pohled na Ezzyho. Sklopil oči do klína na volně sepnuté ruce. Obruč, kterou cítil kolem hrudi po téměř čtvrt století, začínala povolovat.

„Víš, Anno,“ pokračoval Jack, „moje máma mě vychovala prakticky sama. Čas od času se objevil otec, ale vždycky z toho koukaly maléry. Opil se. Vyčítala mu to. Přistihla ho s jinou ženou. Pohádali se. Plakala. Vytahoval se se svými milenkami. Strašlivě se hádali.“

Na chvilku se odmlčel a Ezzy mu na očích poznal, jaká jsou to pro něho muka, vzpomínat na ty nešťastné časy. „Nebudu tě zatěžovat podrobnostmi. Krátce řečeno, můj táta nestál za nic. Byl to mizerný manžel a ještě horší otec. Ani matku příliš nelituj. Smiřovala se s tím. Rozhodla se tak. Milovala svoji mizérii víc, než milovala jeho nebo mě.

Když umřela, dali mě do pěstounské péče. Táta mě tam nějakou dobu nechal, pak se rozhodl, že si mě vezme k sobě. Ne z dobroty srdce nebo že by mu sešlo na tom, co se mi stalo. Potřeboval společníka, poskoka. Získal práci jako dělník na naftových polích a poslali ho sem do Bleweru. Hodně vydělával. Všechno šlo dobře.

Popravdě řečeno, život začal být zábavný. S mojí matkou to byla otročina, ale s mým tátou to byl neustálý mejdan. Lidi nás často považovali za bratry. Nevypadal tak starý, aby mohl být můj táta – nebyl na to dost starý, jenom biologicky.

Neměl ponětí, co je to disciplína. Nechal mě dělat, co jsem chtěl, a po pobytu v několika pěstounských rodinách, kde vládl tuhý režim, jsem svobodu miloval. Nikdy mě nenutil, abych chodil do školy. Jednou přišla pracovnice ze sociální péče, že chodím za školu, a on ji tak omámil, že ještě to odpoledne skončili v posteli.

Skoro každý večer mě s sebou brával do hospody. K patnáctým narozeninám mi věnoval noc s jednou ze svých přítelkyň. Potom jsme se běžně dělili o ženy se stejnou netečností jako o tyčinku čokolády. V šestnácti jsem formálně vyšel ze školy a hned dostal práci u těžební věže, zde pracoval i on.“

„Tehdy nějak jsem vás oba poznal,“ vložil se do toho Ezzy.

Jack přikývl. „Táta své chování vůbec nezměnil. Pořád se opíjel a někdy vyváděl. Párkrát jste ho přivedl domů, Ezzy, pamatujete?“

Ezzy přikývl.

„Jednou večer se v hospodě v baru popral kvůli nějaké ženě. Zavolal jste mi, ať si pro něho přijdu, jinak že ho strčíte za mříže.“

„Na chlapce svého věku jsi měl hodně odpovědnosti.“

„Jak jsem říkal. Byla to legrace. Nějakou chvíli. A potom, nevím, co se přesně stalo. Nemůžu si vybavit, co mi vlastně otevřelo oči, že jsem si uvědomil, jaký odporný život to vedeme. Myslím, že mi to pomalu docházelo nějakou dobu. Postupně mi náš způsob života nepřipadal tak báječný. Ve skutečnosti se mi zhnusil.

Jak tátovi přibývala léta, tím víc se honil za mladšími a mladšími. Jeho sexuální narážky a sváděcí praktiky mi už nepřipadaly zábavné a rozpustilé, jenom odpudivé. Čím víc se snažil uspokojit svoje choutky, tím to bylo těžší.

Jednou večer jsme si přivedli domů nějakou dívku, táta začal být surový a ona dostala strach. Řekl jsem, že s něčím podobným nechci mít nic společného. Proklínal mě, nadával mi, že jsem posera a že se za mě stydí. Zatímco takhle pořvával, děvče posbíralo šaty a uteklo. Když vystřízlivěl, tak si, myslím, ani nepamatoval, co jí to chtěl udělat.“

Odmlčel se a zadíval se přímo před sebe. Ezzy se domyslel, že se stydí na něho nebo na Annu pohlédnout. „Patsy McCorkleovou jsme potkali U Kola. Tahala se s takovými, co nejvíc vyváděli, včetně bratrů Herboldových. Chodili do stejných hospod jako táta a já, ale vždycky z nich koukaly maléry. Už si něco odkroutili v nápravném zařízení a ve vašem vězení, Ezzy, a dalo se čekat, že to bude čím dál horší. Držel jsem se od nich dál.

Patsy nebyla hezká, ale měla dobrodružného ducha, a to dělalo na tátu dojem. Byl pro ni dost starý, ale jeho pozornost jí dělala dobře. Když se dali poprvé dohromady, odbylo se to na zadním sedadle našeho vozu na parkovišti U Kola. Později mi to podrobně vylíčil a říkal, že bych se neměl nechat odradit tím, jak vypadá, že nevím, o co přicházím, a že když zavřu oči, nesejde na tom, jestli je pěkná, nebo ne. Takhle nějak to říkal, jenom mnohem hruběji. Když se podívám zpátky, myslím, že dával přednost ženám citově ochuzeným, jako moje matka, jako Patsy, protože mu to dělalo dobře.“

„Co se té noci stalo, Johnny?“

„Táta zapomněl na splátky, takže nám několik dní předtím zabavili auto. Byl naštvaný a otrávený, ale chtěl si vyrazit a pobavit se, nemyslet na to, jaké má potíže. Když jsme přišli do baru, už tam byla hlava na hlavě. Když táta viděl, jak se Patsy tahá s Herboldy, náladu mu to nevylepšilo. Chtěl ji odlákat, ale ten večer měla oči jenom pro ně.

Táta do sebe obracel jednu sklenici za druhou, dokud neutratil všechno, co měl. Když mu peníze došly, nabídl barmanovi, že mu prodá svůj nůž. Všichni ten nůž znali, protože byl tak neobvyklý. Rád o něm vykládal, že ho podědilo kolik generací Sawyerů. Nevím, jestli to byla pravda. Nejspíš ho ukradl, ale měl ho, co jsem se pamatoval.

Tak nebo tak, barman neměl zájem a táta to vzal jako urážku svojí rodiny. Začali na sebe řvát. Barman – myslím, že mu to tam patřilo –“

„Patřilo. Parker Gee,“ řekl Ezzy.

„Mi řekl, ať tátu odvedu ven, než dojde na pěsti. Ať ho zkusím uklidnit. Ještě jsme tam postávali, když se vypotácela Patsy s bratry Herboldovými. Byla opilá, ale ne tak opilá, aby jí nedocházelo, že ji pouštějí k vodě. Čekala, že s nimi odejde a že budou pokračovat někde jinde. Říkali, že něco mají a že s nimi nemůže.“

„Takže jejich alibi sedělo.“

„Asi ano, Ezzy, protože odešli od Kola bez Patsy.“

„Nabídla tobě a tvýmu tátovi, že vás sveze.“

„Víceméně. Podrobnosti se mi už trochu pletou, ale odešli jsme s ní. Pokud vím, nikdo nás do jejího vozu nastupovat neviděl.“

„Ale všichni, které jsem vyslýchal, tvrdili, že odešla s Herboldovými. Vy dva jste to tvrdili taky.“

„Jo,“ řekl a povzdechl si. „Lhal jsem vám, Ezzy. Ven vyšla s Carlem a Cecilem, ale odjela s mým tátou a se mnou.“

Ezzy si vzpomínal, jak mluvil s chlapcem dva dny po té události, a ten mu řekl totéž, co všichni ostatní. Neměl důvod mu nevěřit. „Pokračuj. Co se stalo, když jste odešli?“

Bylo to přesně tak, jak Ezzy předpokládal v to ráno, kdy uviděl její tělo. Patsy a dva muži odjeli k řece a tam si spolu užívali.

Na Annině obličeji nebylo znát, co si myslí, Jack se ale celý v bolestech svíjel, když přiznával, že se toho také zúčastnil. „Taky jsem s Patsy byl, protože jsem byl trochu opilý a nechtěl jsem tátu zase naštvat tím, že bych řekl, ne, děkuju pěkně. Potom si to párkrát rozdali oni dva a já jsem tam seděl a pil a pil… dokonce mě ani nevyplašilo, když na ni šel zezadu, protože říkal, že to tak Patsy chce, že se jí to líbí.“

Ezzymu tváře jen hořely, ne že by se styděl, ale protože mu bylo trapně kvůli Anně. Seděla klidně, obličej vyrovnaný, to se jí muselo přiznat. Ezzy však věděl, že rozumí každému slovu, protože se jí v očích leskly slzy.

Jack dlouhou chvíli hleděl do prázdna. „Byli tak zaujatí tím, co prováděli. Ona i táta. Popadl ji za vlasy, pak jí tak nějak prudce trhl hlavou. Vtom se ozvalo prasknutí. Asi takhle,“ luskl, „zlomil jí vaz. Jako větvičku. Slyšel jsem to. Táta to, myslím, neslyšel, v každém případě nepřestal, dokud… však víte.“ Po další krátké odmlce zamrkal a zaostřil na Ezzyho. „Přísahám, nechtěl ji zabít.“

„Proč jsi mi to potom proboha neřekl?“ zeptal se Ezzy hněvivě. „Krucinál, Johnny, uvědomuješ si vůbec, co jsem vytrpěl –“

„Já si uvědomuju mnohem víc než vy, jak to koho přišlo draho,“ odsekl Jack podobně hlasitě.

Ezzy se ovládl a několikrát se zhluboka nadechl. „Když jsem tě přišel k vám domů vyslechnout, proč jsi mi o tom večeru lhal? Proč jsi to tehdy neřekl? Jestli si dobře vzpomínám, kryl jsi tátu. Říkal jsi, že má práci mimo město.

Bůh mi pomoz, uvěřil jsem ti a vůbec jsem si to neověřil. Neměl jsem důvod ti nevěřit. Tvůj táta byl ničema, opilec a holkař, ale nebyl to žádný zabiják. Jestli to byla nehoda, soudili by ho za neúmyslné zabití a pravděpodobně by vyvázl s podmínkou. Žádná porota z Bleweru by nesympatizovala se známou rajdou, která provozovala anální sex se starším mužem, jehož nedospělý syn se na ně přitom díval. Proč nepřišel a nevysvětlil, co se stalo?“

„Nemohl.“

„Nesmysl. Říkals, že ji nezabil úmyslně.“

„Nezabil. Já ale úmyslně zabil jeho.“

KAPITOLA PADESÁTÁ PRVNÍ

Anna slyšitelně zalapala po dechu. Ale zůstala naprosto klidná a hleděla na Jacka se stejným nevěřícným ohromením jako Ezzy.

Jacku Sawyerovi se stáhl obličej. „Řekl jsem mu přesně totéž, co jste mi právě říkal vy, Ezzy. Patsy byla plnoletá. Nebylo to znásilnění. Byla k tomu svolná. Byla vstřícná. Šlo o nehodu. Prosil jsem ho, aby udělal to, co je správné.

Nechtěl ani slyšet. Dokonce se o tom odmítal bavit. Říkal, že se nezaplete do žádné právnické tahanice kvůli nějaké flundře. Něco na ten způsob. Začali jsme se hádat a zvrtlo se to ve rvačku.

Párkrát jsme do sebe praštili a já ho pak strčil do řeky, abych ho zchladil, aby vystřízlivěl, aby se mu vrátil zdravý rozum. Ale zatáhl mě do vody s sebou a strčil mě pod hladinu a držel mě tam. Bojoval jsem a bojoval. Nepustil mě. Držel mě pod vodou. Vlastního syna. Hlavou mi blesklo: Můj táta mě zabíjí. Utopíme, jestli něco neudělám, abych tomu zabránil.

Plíce mě pálily, div se mi neroztrhly, ale on mě nepustil. Rukou jsem narazil na pochvu s nožem. Ve vteřině jsem držel nůž a seknul ho s ním do ruky. Pustil mě a já se vynořil. To, že jsem ho poranil, ho ale ještě víc rozzuřilo. Říkal, že nikdy nestál ani o mě ani o ni. Že jsme mu zničili život a už má dost toho, mít na krku takového ufňukance, jako jsem já. Pak se na mě znovu vrhl, popadl mě za krk a stáhl mě pod hladinu. Tak jsem ho zabil.“

Ani jeden se dlouhou chvíli nepohnuli. Vyhýbali se pohledu do očí a rozhovoru jako cizinci ve výtahu. Všechno, co by teď řekli, by vyznělo banálně, to mlčení však možná bylo ještě horší.

Ticho bylo nekonečné, až si Jack odkašlal a přerušil je. „Bál jsem se upustit nůž do řeky, bál jsem se, že by ho mohli najít jako důkaz. Tak jsem si ho nechal. Zpočátku ze strachu, že by mě chytli. Potom jako talisman. Byla to neustálá připomínka toho, čeho jsem schopen, a nahánělo mi to hrůzu. Ani bych nespočítal, kolikrát od té noci jsem ho chtěl zahodit, ale jakýmsi pokřiveným způsobem mě chránil, abych jej ještě někdy použil. Dokonce bych ho nedokázal použít ani včera proti Herboldovi, dokud jsem neměl na vybranou.“

„Ani tehdy v noci jsi neměl na vybranou, Johnny,“ řekl Ezzy tiše. „Jednal jsi v sebeobraně.“

„Opravdu?“ zeptal se se zahořklým smíchem. „Rád bych si to myslel, ale nejsem si tím jist. Byl jsem mladší a silnější než on. Třeba bych ho nakonec utahal a vpravil do něho trochu rozumu. Třeba jsem před ním měl utéct. Nebo udělat spoustu jiných věcí. Otevřeně řečeno, nevím.

Ale neuplyne den, abych se sám sebe neptal, jestli bylo nutné ho zabít. S jistotou vím jediné, že jsem do něho zabořil nůž, že jsem chtěl, aby umřel.“

„To by udělal každý, kdo by bojoval o život.“

Jack na něm na chvíli utkvěl pohledem, pak vyhýbavě sklopil oči.

„Co jsi s ním udělal?“

„Odtáhl jsem ho po proudu. Brodil jsem se hodiny a táhl ho za sebou. Když začalo svítat, vytáhl jsem ho na břeh a holýma rukama jsem vyhrabal v lese jámu. Zakryl jsem ji kameny. Počítám, že tam pořád ještě leží. Celý další den mi zabralo, než jsem se dostal domů. Pak jsem skoro čtyřiadvacet hodin spal. Zrovna jsem se balil, že odejdu, když jste se objevil u našich dveří a začal se vyptávat na Patsy McCorkleovou. Měl jsem takový strach, že mě překvapuje, že jste neslyšel, jak se mi klepou kolena.“

„Byl jsi ještě chlapec, Johnny.“

„Byl jsem dost starý, abych věděl, že musím z Bleweru vypadnout, než někdo začne tátu pohřešovat. Zaplatil jsem všechny dluhy ve městě, vypověděl nájem a domácímu jsem řekl, že se stěhujeme a že nevím kam, a ještě tu noc jsem naskočil na nákladní vlak.

Nezastavil jsem se, ne doopravdy, až teď. Pořád jsem se ohlížel přes rameno. Nikdy jsem si nepovolil a nezůstal na jednom místě příliš dlouho. Nikdy jsem nenavázal žádné vztahy, které bych nemohl bez dalšího přerušit.“ Pohlédl na Annu, pak odvrátil oči, jako by se bál, jaký na ni mělo jeho vyprávění dopad. „Když jsem se doslechl, že Carl utekl, věděl jsem, že přišel čas zaplatit. Riskoval jsem svobodu tím, že jsem se vrátil, ale vždyť jsem vlastně stejně svobodný nebyl.“

Ezzy dlouho seděl a pozoroval vzorek na linoleu, pak se s obtížemi zvedl. „No, dostal jsi Carla Herbolda a to z tebe dělá hrdinu. A co se ostatního týká, už nejsem policista. O tomhle se nedělal žádný zápis. Udělals pro mě víc, než tušíš, Johnny… promiň, Jacku. Mně stačí, že vím, co se stalo. Je to už tak dávno. Když se to tak vezme kolem a kolem, podle mě nesejde na tom, jak se to stalo.“

„Mně na tom sejde,“ prohlásil Jack, a tím ho překvapil. „Ta noc změnila můj život, ale ne navždy. Ne dokud s tím sám něco neudělám. Kdybych řekl pravdu, ani vy, ani Delray byste jeho nevlastní syny ze smrti té dívky neobviňovali. Mohli mít mezi sebou jiné vztahy.“

„Byli to stejně grázlové, Jacku. Nikdy by to mezi nimi neklapalo.“

„V každém případě by nežil s výhrůžkou, že ho Carl zabije,“ řekl hádavě. „Včera by Annin a Davidův život nebyly v ohrožení.“ Tvrdohlavě zavrtěl hlavou. „Ne, Ezzy, způsobil jsem mnoha lidem hodně bolesti – včetně vás – tím, co jsem udělal a neudělal.

Ať to nazvete jakkoli, zabil jsem otce. Chci se jednou provždy té viny zbavit. Tahle polovičatá výpověď, kterou jste právě slyšel, to nedokáže. Ať se toho chopí právní systém. Nechte to projít všemi cestami, ať už to bude mít jakékoli důsledky. Zatčení. Vězení. Velkou porotu. Soud. Cokoliv. Chci, aby to skončilo.“

„Co tím chcete říct, že nevíte, kde je? Vám se tady běžně ztrácejí pacienti? Kdo má službu? Chci, aby se můj manžel našel, a chci, abyste ho našli hned.“

Na sesterně dávala Cora ošetřovatelkám co proto. Ta ostýchavá mladá sestřička, která věděla, že Ezzy utekl ze svého pokoje, předstírala, že je zabraná do práce.

„Coro?“

Při zvuku jeho hlasu se otočila. Navzdory tomu, jak si podala zdravotnický personál, vypadala, že se co chvíli sesype. Když ho uviděla, brada se jí začala třást. Pevně stiskla rty, aby se jí nechvěly, třebaže slzy v očích prozrazovaly, že má na krajíčku, a ne poprvé.

Táhl s sebou vrzající stojan s infuzí a moc si přál, aby vypadal a cítil se víc jako muž než jako hotová troska. Byl by radši oholený a úplně oblečený, zkrátka chlap, když ji po tom, co odešla, poprvé vidí. Místo toho vypadaly jeho nohy jako chlupatá párátka, byly bledé a žilnaté a nehty na nohou potřebovaly určitě ostříhat. V té směšné košili, z které koukal zadek, nebyl zrovna frajer.

Přes to přese všechno bylo znát, že ho moc ráda vidí. Hnala se k němu po chodbě a těsně u něho zůstala stát. „Včera večer mi volali, co se stalo.“ Víc ze sebe nevypravila, brada se jí zase roztřásla.

„Vrátila ses?“

„Jestli chceš?“

„Vždycky jsem chtěl.“

Rozevřel náruč a Cora do ní vlítla. Všechno o Herboldech se dozví z médií, zvláště když objevili těla Cecila a Connie. Později bude dost času, aby jí pověděl o Jacku Sawyerovi a aby zdůraznil, jak jinak budou teď s Corou žít, když se vyřešila záhada oné letní noci.

Zaprotokoluje Sawyerovu výpověď tak, jak to po něm Jack žádal. Ale jak Coru zná, bude se hádat, že byl Jack

Sawyer ještě pouhý chlapec v mimořádně svízelné situaci a že si zaslouží slitování, ne trest, zvláště když zabil veřejného nepřítele číslo jedna a zachránil Ezzymu život, a pokud dojde k soudnímu vyšetřování, měl by Ezzy svědčit v Sawyerův prospěch, a že by měli jeho a Annu Corbettovou pozvat k nim na večeři, aby ukázali, že je neochvějně podporují.

Pravděpodobně ji moc překvapí, až s ní bude souhlasit.

To všechno ale může počkat. Prozatím ji jenom pevně objímal, dával jí najevo svoji lásku a znovu se cítil jako celý člověk.

S obavami zvedl pohled k Anninu obličeji. Smutně se usmál a bezmocně pokrčil jedním ramenem. „Jednou jsi žádala, abych ti pověděl svůj příběh. Teď víš, proč jsem se neměl k tomu, abych ti ho pověděl. A chtěl bych ti jenom říct, že… že to pro mě hrozně moc znamenalo, že moje minulost nebyla pro tebe důležitá, když, však víš… když jsme byli spolu. Že jsi mě přijala. Že jsi mě chviličku milovala.“ Pokývl ke dveřím. „Ale nemáš ke mně žádné závazky, Anno. Pochopím, když odejdeš. Už mě nikdy neuvidíš.“

Odpověděla mu jazykem, v němž se cítila nejlépe. Prsty se jí rozkmitaly.

„Zeptala jsem se, jaký je tvůj příběh, protože jsem tě chtěla poznat, Jacku, ne tě soudit. Je to nešťastné, co se stalo, a kvůli tobě mě to moc mrzí. Ale nic to nemění na tom, co k tobě cítím. Ve skutečnosti tě miluju o to víc. Chtěla bych ti dát co nejvíc štěstí, protože jsi ho měl tak málo.

Nevěřím, že tě za smrt tvého otce obžalují. Ne po tom, co jsi nám všem včera zachránil život. Ale pokud ano, budu stát při tobě, budu stát při tobě na každém kroku a bez ohledu na to, co se stane, protože… protože mě miluješ. Mě,“ zopakovala a přitiskla si ruce na hruď.

Moji rodiče mě měli rádi, ale byl v tom i pocit viny, že dva zdraví lidé přivedli na svět neslyšící dítě. Kladli si to za vinu. Nedokázali si vysvětlit, čeho tak zlého se dopustili, že bylo jejich dítě potrestáno hluchotou.

Vím, že mě Dean miloval. Kdyby nezemřel, prožili bychom báječný život. Díval se ale na můj handicap jako na nepřítele, kterého musíme porazit. Přál si ho porazit, ale protože to bral jako něco, s čím se musí poprat, vím, že moji hluchotu špatně snášel.

Delraymě měl také rád. Alespoň si to myslel… ale jeho láska byla… byla dusivá. Ne, ne dusivá. Lip snad, když řeknu, že jsem nemohla dýchat. Nemohla jsem být tím, čím jsem chtěla…

Rodiče cítili za moji hluchotu odpovědnost. Dean ji chtěl porazit. Delray ji využíval. Ale s tebou, Jacku, neznamenala žádný rozdíl. Žádný. Přijals ji jako součást mě samé. To proto tě miluju.

To je hlavní důvod. Jsou ještě jiné. Miluju tě proto, že ti záleží na Davidovi. To není maličkost. Nikdy bych nemohla milovat muže, který by neměl rád i mého syna. Vím, že ho máš skutečně, bez přetvářky rád.

Také po tobě toužím. Nemine hodina, abych nemyslela na to, jak se spolu milujeme. Z těch představ jsem celá rozpálená. Už dřív jsem si něco podobného představovala… ale když teď vím, jaké to je, být s tebou, je to něco jiného. Jsem celá vzrušená. Tady.“ Dotkla se prsou a podbřišku.

„Dívám se na tebe a srdce mi buší rychleji. Myslím na tebe a nemůžu popadnout dech. Dotkneš se mě a ten… ten nádherný pocit se ve mně vzedme a mně se chce plakat a smát se zároveň. Nedokážu ten pocit potlačit. Myslím, že je to radost. Radost. Protože i když máme před sebou těžké časy, jsem šťastná tak jako nikdy v životě. Ty jsi mě učinil šťastnou, protože mě miluješ.

Budeš to zkoušet a budeš mi vymlouvat, abych s tebou nezůstávala. Já tě znám. Budeš tvrdit, že jsi mně a Davidovi nepřinesl nic než potíže. Mýlíš se. Věděla jsem, že toho v našich životech hodně chybí, ale nevěděla jsem, co to je, dokud jsem tě neuviděla. A tehdy jsem si to uvědomila. Potřebujeme tě dokonce víc, než ty potřebuješ nás. Dovol, abychom byli tvoje rodina, rodina, kterou jsi nikdy neměl. Jestli nás chceš, chceme my tebe. Jestli chceš mě, chci já tebe. Jestli mě přijmeš se všemi nedostatky, přijmu já tebe. Miluju tě, Jacku.

Dál mu hleděla do očí, ale spustila ruce do klína a nepohnula se.

Neodtrhl oči od jejího obličeje. Odezíral slova tak, jak je formovaly její rty, pátral v jejích očích po významech, odhadoval jejich tvary podle měnícího se výrazu jejího obličeje.

Její řeč mu připadala jako půvabný tanec nabitý emocemi, sdělující její nejvnitřnější myšlenky a pocity, špičky jejích prstů se staly prodloužením její duše. Neměl ponětí, co říkala, ale poznal, co mu sdělovala.

Sáhl po jejích rukou, políbil je a pak je pevně stiskl v dlaních.

Neřekl slovo.

Po jejím výmluvném vyznání lásky by všechna slova byla nadbytečná.