Sandra Brown

Skandál

PROLOG

Vracela se do Palmetta.

Jade Sperryová stála u okna své kanceláře a přes žaluzie pozorovala čilý ruch na ulici před Lincolnovým centrem dvacet pater pod sebou.

Studený vítr vymetal rohy a popoháněl městské autobusy, které chrlily do znečištěného velkoměstského ovzduší oblaka výfukových zplodin.

Mezi nimi se proplétaly žluté taxíky, připomínající podrážděné brouky nervózně se přesunující z jednoho ucpaného pruhu do druhého. Chodci se neodvažovali nepřetržitý proud vozidel přerušovat a spěchali po chodnících s aktovkami pevně přitisknutými k tělu.

Když se Jade přistěhovala do New Yorku, nemohla si dlouho zvyknout na neustálý pohyb, který všude vládl. Křižovatky ji děsily k smrti. Nedovedla si představit horší situaci, než když stála na kraji chodníku rušné manhattanské avenue a přemýšlela, co ji smete jako první - jestli šílený taxikář, městský autobus, supící dtěsně kolem ní, nebo dav lidí, který se na ni mačkal zezadu, podrážděný venkovankou, jež se pohybovala pomalu a váhavě a stejně pomalu a váhavě mluvila.

Jade však neztratila hlavu a poradila si jako vždycky. Nezačala chodit a hovořit rychle jako rodilí Newyorčané, ale nenechala se jimi ani odradit - prostě zůstala jiná. Neuměla spěchat. Vyrůstala v prostředí, kde v horkém létě nejpracovitější bytost představovala vážka, klouzající se po zaplavené bažině.

Nicméně v době, kdy začala žít v New Yorku, už byla zvyklá tvrdě pracovat a leccos si odpustit. A tak se přizpůsobila a díky své jihokarolínské umíněnosti a hrdosti, která pro ni byla typická podobně jako pomalá mluva, přežila.

Bohatě se jí to vyplatilo. Po stovkách hodin pečlivého plánování, přemýšlení a úmorné dřiny na ni konečně čekala odměna.

Nikdo netušil, kolik let a kolik slz ji stálo úsilí, aby se mohla znovu vrátit domů do rodného města.

Vracela se do Palmetta.

Stále tam žili ti, kteří u ní měli dluh, a ona dohlédne na to, aby ho do poslední kapky splatili. To, o čem léta snila, se přiblížilo na dosah ruky.

Konečně přišla její chvíle.

4

Jade upřeně sledovala ulici pod sebou, ale většinu pouličního dění nevnímala. Představovala si vysokou trávu, která rostla na bažinatém pobřeží. Cítila vůni slané mořské vody a opojných mag-nolií. V ústech měla chuť jižanské kuchyně. Místo mrakodrapů viděla vysoké borovice; široké avenue se proměnily v líně tekoucí kanály. Jade si vybavila těžký tetelící se vzduch, v němž se nikde nepohnulo ani stéblo, a zelené plavuně visící z větví starých letitých dubů.

Vracela se do Palmetta.

Až tam přijede, rozpoutá peklo.

5

Kapitola 1

Palmetto, Jižní Karolína, 1976

„To si vymejšlíš!”

„Přísahám.”

„Kecáš, Patchette.”

„Co myslíš ty, Lamare? Kecám, nebo ne? Dokáže ti dobrá kurva nasadit gumu pusou a vůbec se tě při tom nedotknout?”

Lamar Griffith střídavě vrhal tázavé pohledy na Hutche Jollyho a Neala Patchetta, své nejlepší přátele. „Já fakt nevím, Neale. Dokáže?”

„Že tady s várna ztrácím čas,” posmíval se jim Neal. „Nikdy jste s žádnou kurvou nebyli.”

„A ty snad jo?” rozchechtal se Hutch.

„Jasně, mockrát.”

Tři studenti palmettské střední školy okupovali box v místním mléčném baru Dairy Barn. Hutch a Lamar seděli vedle sebe na umělohmotné lavici. Neal se rozvaloval za růžovým umakartovým stolem naproti nim.

„Nevěřím ti ani slovo,” prohlásil Hutch.

„Vzal mě k ní fotřík.”

Lamar se nad tou představou ušklíbl. „Nepřipadal sis trapně?”

„Jasně že ne.”

Hutch se opovržlivě podíval na Lamara. „Kecá, vole.” Otočil se k Nealovi s otázkou: „A kde je teda ten bordel?”

Neal zkontroloval svůj vzhled v okně na konci boxu. Shlížel na něho pohledný obličej s tmavě blonďatou ofinou, frajersky hozenou do čela a končící těsně nad uhrančivýma zelenýma očima. Přes ramena Nealovi viselo lehce obnošené hnědobílé sako školní uniformy.

„Netvrdil jsem, že mě vzal do bordelu. Říkal jsem, že mě vzal za kurvou.”

Hutch Jolly postrádal Nealovu fyzickou přitažlivost. Byl to podsaditý kluk s širokými svalnatými rameny a světle zrzavými vlasy.

Uši mu trčely z hlavy jako plácačky. Naklonil se přes stůl a olízl si 6

masité rty. Spiklenecky ztišil hlas: „Chceš tvrdit, že přímo tady ve městě bydlí nějaká kurva? Kdo je to? Jak se jmenuje? Kde bydlí?”

Neal věnoval kamarádům lenivý úsměv. „Vy si fakt myslíte, že vám prozradím takový tajemství? Abyste k ní mohli běžet a bouchat jí na vrata? Ještě byste se ztrapnili a já bych se musel stydět, že vás znám.”

Mávl na servírku a objednal pro všechny další rundu třešňových kokakol. Jakmile bublinkové pití přistálo na stole, Neal nenápadně vytáhl z náprsní kapsy školního saka stříbrnou placatici, kolu si hojně vylepšil bourbonem a poslal láhev dál. Hutch si také posloužil.

Lamar odmítl. „Díky, nechci. Už mám dost.”

„Srabe,” sykl Hutch a dloubl spolužáka loktem do břicha.

Neal schoval placatici zpátky do saka. „Fotřík tvrdí, že jsou dvě věci, kterejch chlap nikdy nemá dost. Pití a ženskejch.”

„Amen.” Hutch vždycky souhlasil se vším, co Neal řekl.

„Ty máš snad jinej názor, Lamare?” neodpustil si Neal rýpnutí.

Tmavovlasý mladík pokrčil rameny. „Jo.”

Neal se nespokojeně zamračil a opřel se. „Jsi moc střízlivěj, Lamare.

Jestli s náma nebudeš držet krok, budeme se muset obejít bez tebe.”

Lamarovi se v očích objevil strach. „Jak to myslíš, když s várna nebudu držet krok?”

„Myslím tím, když budeš trhat partu, když s náma nebudeš šukat a chlastat.”

„On má tyhle ošklivý věci od maminky zakázaný.” Hutch si zženštile podepřel bradu velkýma zarudlýma rukama a divoce zamrkal. Mluvil fistulí a směšně se pitvořil. Lamar vzal jeho poznámku vážně.

„V pátek jsem se poblil úplně stejně jako vy!” bránil se. „Melouny jsem šlohnul přesně tak, jak jsi mi řekl, Neale. A kdo šel koupit barvu na graffiti, když jsme chtěli nastříkat zeď na poště?”

Hutch s Nealem se jeho obhajování smáli. Neal natáhl ruku přes stůl a poplácal Lamara po tváři. „To bylo fakt dobrý, Lamare.

Fakt dobrý.” Pak se neovládl a znovu se rozchechtal.

Hutchova statná ramena se otřásala smíchem. „Vyblil jsi toho víc než my dva dohromady, Lamare. Co tvojí včerejší kocovině říkala maminka?”

„Nevěděla, že je mi blbě. Zůstal jsem v posteli.”

7

Nudili se. Nedělní podvečery byly vždycky nuda. Holky, které se uměly odvázat, se vzpamatovávaly ze sobotních mejdanů a nechtěly, aby je někdo otravoval, a slušňačky pravidelně chodily do kostela.

Sportovní akce se v neděli zásadně nekonaly. Na chytání krabů nebo na rybaření neměli náladu.

A tak Neal, hlavní vůdce a iniciátor všech nápadů, vyzvedl kamarády se svým sporťákem, společně křižovali ulice Palmetta a hledali nějaké povyražení. Když několikrát projeli hlavní třídu, otráveně konstatovali, že v Palmettu se naprosto nic neděje.

„Nechcete zajet do Walmartu a porozhlídnout se tam?” navrhl Lamar.

Hutch s Nealem jednohlasně odpověděli: „Ne.”

„Mám nápad,” vykřikl Neal v záchvatu náhlé inspirace. „Zajedeme do černošskýho kostela. Tam je vždycky sranda.”

„Um - umm,” zamumlal Hutch a zavrtěl zrzavou hlavou. „Táta mě varoval, že ze mě stáhne kůži, jestli mě tam ještě někdy načapá.

Posledně to málem přerostlo v rasovou demonstraci.” Hutchův otec Fritz Jolly působil jako okresní šerif. Ve svém synovi často vyvolával špatné svědomí.

Další nápad byl zajet do mlíčňáku a doufat, že na zábavu narazí tam.

Dokud si objednávali a chovali se slušně, vedení podniku nemělo důvod je vyhazovat. Samozřejmě že jakmile by zjistili, že Neal schovává v kapse saka láhev whisky, nastal by rachot.

Před odchodem z domova Nealovi jeho otec, Ivan Patchett, zakázal, aby si s sebou vzal pivo. „A proč jako?” zajímalo Neala.

„Protože mi včera ráno volal Fritz. Byl pěkně nasranej. Hutch přej přišel v pátek večer domů zlitej pod vobraz a pivem jsi ho zásoboval ty.

Fritz nadával, že není možný, aby šerifův syn jezdil po městě vopilej a dělal výtržnosti. Dora Jollyová taky zuřila. Slíbil jsem mu, že to vyřeším.”

„No a?”

6 7

„No a tak to řeším,” zahřímal Ivan. „Dneska večer necháš všechno pivo doma.”

„Beze všeho.” Neal vyšel ven a bouchl za sebou dveřmi. Jakmile se ocitl v autě, ušklíbl se a poplácal náprsní kapsu saka, kde měl 8

schovanou stříbrnou placatici otcova oblíbeného bourbonu. Ivan ji určitě postrádat nebude.

Historky s fotříkem pomalu přestávaly na kluky působit. Hutch do sebe ládoval druhý hamburger. Z jeho způsobů se Nealovi zvedal žaludek. Cpal se, jako by už nikdy v životě neměl dostat najíst.

Ukusoval si obrovská sousta, hlasitě mlaskal, žvýkal a živě při tom konverzoval.

Lamar se odjakživa choval jako otrava a posera. Pořád se strachoval, aby Neal něco neprovedl, protože trpěl neustálým pocitem viny.

Jenomže Neal kolem sebe potřeboval mít někoho, z koho si mohl utahovat a kdo by mu sloužil jako terč posměchu. Lamar působil zakřiknutě a nenápadně a jediným důvodem, proč ho Neal trpěl ve své společnosti, bylo, že ho měl místo boxovacího pytle.

Dneska se Lamar zdál nedůtklivý a nervózní jako snad ještě nikdy.

Jakmile na něj někdo promluvil, hned podrážděně vyskočil. Podle Neala byl věčně vyděšený proto, že žil s mámou. Ta baba by dokázala vynervovat každého.

Myrajana Griffithová si o sobě myslela, zeje hrozně nóbl, protože pocházela z rodiny Cowanových. Kdysi Cowanovi patřili k největším pěstitelům bavlny od Savannah až k Charlestonu. Ale to bylo tak dávno, že si na to nikdo z dnešní mladé generace nepamatoval. Cowanovým se časem přestalo dařit a jejich rod postupně vymíral. Staré rodinné sídlo na bývalé plantáži na pobřeží stále ještě stálo, ale protože hypotéku, která na něm vázla, nikdo léta neplatil, banka dům vyvlastnila a určila k demolici.

Přesto Myrajana na svém rodném jménu silně lpěla. Pracovala v Patchettově továrně na zpracování sojových bobů jako téměř všichni obyvatelé z okresu. V práci se stýkala s černochy a s lidmi, o které by v lepších dobách ani pohledem nezavadila. Manžela utrápila k smrti. Ivan Patchett nad rakví Lamarova otce prohlásil, že po letech se ten chudák konečně zase jednou usmívá.

Panebože, vůbec se nedivím, že je Lamar pořád tak nervní, pomyslel si Neal, když musí žít s takovou megerou.

8

Nealovi nevadilo, že jeho máma umřela, když byl ještě mimino.

Dokud byl malý a strpěl výprask, aniž by rány vracel, vychovávaly ho 9

chůvy, většinou barevné ženy z Palmetta a okolí. Jeho matka, Rebeka Flory Patchettová, byla unylá blondýna, kterou nebavil sex. Alespoň tak ji popisoval otec, když Neal začal projevovat zájem o matčinu povahu.

„Rebeka byla docela pěkná ženská, ale v posteli jako bys šoustal s kusem ledu. Nicméně to, co jsem od ní chtěl, mi dala.” Po téhle větě Ivan vždycky lehce poplácal Neala po tváři a dodal. „Syna.”

Zodpovídat se ze všeho jenom jednomu rodiči nebyla podle Neala žádná výhra, ale Ivanovi naštěstí nechyběla shovívavost a z Nealových prohřešků nedělal velkou vědu. Platil Nealovy pokuty za překročení rychlosti i škodu za věci, které Neal zničil nebo ukradl.

„Vy zřejmě nevíte, kdo je můj táta!” rozčiloval se Neal na prodavače v železářství, jenž ho nedávno chytil, jak krade.

Šerif Fritz Jolly vyřešil situaci tak, že zavolal Ivanovi, aby přijel a záležitost urovnal. Ivan zaplatil lovecký nůž, který jeho syn ukradl, a Neal vyšel z obchodu se samolibým úsměvem, jenž málem dohnal prodavače k šílenství. O několik dní později někdo propíchal chudáku prodavači všechny čtyři pneumatiky u auta.

Neal by podobnou legrací nepohrdl ani dneska.

„Kostel nepřipadá v úvahu.” Lamarova poznámka vytrhla Neala z přemítání.

Do mléčného baru se nahrnula skupinka mladých lidí. Kluky Neal okamžitě ohodnotil jako pobožné kretény, kteří nestojí za pozornost, zato každé dívce věnoval rozžhavený pohled. Na dívčí ego působil jako balzám na duši a holky měly v noci hned hezčí sny.

Navíc, nikdy neškodilo připravit si půdu do budoucna. Až bude Neal některý večer toužit po společnosti, třeba se mu právě jedna z těchhle holek hodí. Zavolá jí a ona si vzpomene na roztoužený pohled, kterým ji oblažil v mléčném baru. Jednou se chlubil, že by během pěti minut dokázal sbalit všechny sopranistky ve sboru v kostele. A rozhodně se nechvástal jen tak naprázdno.

„Ahoj, Neale. Ahoj, Lamare, Ahoj, Hutchi.”

9

U jejich boxu se zastavila Donna Monroeová. Neal zcela výjimečně přejel její postavu pohledem odshora až dolů. „Čau, Donno. Jaký to bylo dneska v kostele? Dostaneš se do nebe?” „Já jo, zato ty se budeš 10

smažit v pekle, Neale Patchette.” Zasmál se. „To máš pravdu. Už se nemůžu dočkat, až tam budu. Ahoj, Floren.”

S Donninou kamarádkou se seznámil před pár týdny, na svatého Valentýna na diskotéce v klubu. Úlovky ten večer za moc nestály, proto s ní Neal trochu flirtoval, ačkoliv jindy by si jí nejspíš ani nevšiml.

Vytrvale s ní tančil, dokud nezměkla - doslova. Když se s ní dostal ven a vklouzl jí rukou pod šaty a mezi nohy, okamžitě měl úplně mokrý prsty. Zrovna když to začínalo být zajímavý, objevil se Florenin táta a sháněl se po dcerušce.

Neal sklopil oči a svůdně se zeptal: „Tak z jakejch špatností ses dneska zpovídala, Floren? Netrápí tě v poslední době hříšný myšlenky?”

Dívka se začervenala až ke kořínkům vlasů, něco nesrozumitelného zamumlala a odspěchala za partou, s kterou přišla z kostela.

Donna váhala. Byla to přidrzlá dívka s tmavýma pichlavýma očima a trochu obhroublým smyslem pro humor. Bohužel moc krásy nepobrala.

Měla rovné, nepříliš husté vlasy, které nosila uprostřed učesané na pěšinku, ani ne tak proto, že by se jí to líbilo, ale proto, že s nimi nic jiného nesvedla. Široký nos s velkými nosními dírkami se jí téměř dotýkal horního rtu. S předkusem a neklidnýma korálkovýma očima připomínala přátelskou krysu. Líbil se jí Hutch, ale jako obvykle si jí nevšímal.

Pozoroval parkoviště za oknem. „Podívej, kdo je tady,” řekl a kývl hlavou směrem ven. „Náš vzorný pan předseda.”

Sledovali, jak Gary Parker parkuje. Na předním sedadle vedle něj seděla Jade Sperryová.

„A má s sebou svoji oblíbenou vzornou studentku,” dodal Lamar.

Neal vrhl na Lamara zlostný pohled. Napadlo ho, jestli se mu Lamar neposmívá. Nejspíš ne. S tím, že se mu Jade Sperryová líbí, se kamarádům nesvěřil.

„Fuj, taková šunka, to snad ani není auto,” prohodil Hutch neadresně.

10

Lamar konstatoval: „Zdá se, že to Jade nevadí.”

11

„No jasně že jí to nevadí, ty blbečku,” zpražila ho hned Donna. „Je zamilovaná. Je jí jedno, že je Gary chudej jako kostelní myš. Jdu se s nima pozdravit. Uvidíme se později.”

Neal se zamračeně díval z okna a pozoroval Garyho s Jade. Gary musel říct něco vtipného, protože Jade se rozesmála, opřela se Garymu o rameno a třela si spánek o jeho bradu.

„Páni, ta ho žere,” zabručel Hutch. „Co se jí na tom trapným farmáři líbí?”

„Pálí mu to,” řekl Lamar.

„Anebo umí dobře šukat,” zavtipkoval Hutch.

Lamar se zasmál. Neal zachoval kamenný výraz a mlčel. Aniž by hnul brvou, sledoval upřeným pohledem, jak Gary lehce políbil Jade na rty, otevřel dveře auta a vystoupil. Byla to taková cudná, nesmělá pusa.

Neala napadlo, jestli už se Jade někdy líbala s někým, kdo to umí - s někým jako on.

Jade jednoznačně patřila k nejhezčím dívkám na palmettské střední škole. A na nejhezčí dívku, stejně jako na nejhezčí šaty a nejlepší auto, měl nárok jedině Neal Patchett. Jeho fotřík byl nejbohatší a nejvlivnější muž v kraji. Dostatečný důvod, aby Neal dostal všechno, na co si ukázal. Slečnu Sperryovou o tom však očividně nikdo neinformoval.

Neala nezajímalo Garyho IQ. Nechápal, proč Jade dává přednost obyčejnému chudému farmáři před ním. Nejenže ho zcela jasně ignorovala, ale Neal měl dokonce dojem, že se jí hnusí. Z

nevysvětlitelné příčiny ho považovala za plebs. Samozřejmě k němu byla vždycky zdvořilá, Jade se chovala slušně ke všem -ale pod tou slupkou zdvořilosti Neal cítil pohrdání, což ho pěkně žralo.

Možná netušila, oč přichází. Možná ji nenapadlo, že by uspěla i s vyššími nároky. Nejvyšší čas, aby konečně prohlédla.

„Jdeme,” zavelel nečekaně Neal a vysoukal se z boxu. Vysázel na stůl částku, která bohatě pokryla útratu za pití i za Hutchovy hamburgery, a loudal se ke dveřím.

Venku zamířil k okénku, kde se kupovalo jídlo s sebou. Ani nemusel Hutche a Lamara vybízet, aby ho následovali. Věděl, že automaticky půjdou za ním. Vždycky se mu drželi v patách.

11

12

Donna otevřela dveře Garyho auta a vklouzla na sedadlo vedle Jade.

„Nevěděla jsem, že jedeš sem, mohli jsme tě z kostela svézt.”

„Jako pátý kolo u vozu? Ne, díky.”

Donna se na Jade nezlobila. Obě dívky byly nerozlučné kamarádky už od mateřské školky. Každému, kdo se na ně podíval, muselo být jasné, že Jade Donnu nápadně zastiňuje, ale Donna na svoji pohlednější přítelkyni nikdy nežárlila.

„Co jsi říkala dnešnímu kázání?” zeptala se Donna. „Nefuněl ti Bůh za krk pokaždý, když kazatel vyslovil slovo smilstvo?”

Jade bylo zvolené téma nepříjemné, ale s klidem odpověděla: „Já se nemám za co stydět.”

„Ale stejně,” nedala se odbýt Donna.

Jade si zklamaně povzdechla: „Já věděla, že jsem ti neměla říkat, že jsme o tom s Garym mluvili.”

„Prosím tě,” zvolala Donna. „Vždyť spolu chodíte tři roky. Všichni si myslí, že jste spolu spali nejmíň tisíckrát.”

Jade si skousla spodní ret. „Včetně mojí mámy. Než mě dneska Gary vyzvedl, pohádaly jsme se.”

„No a co?” Donna si půjčila z Jadeiny kabelky rtěnku a nalíčila si rty. „S mámou se přece hádáš pořád. Nezlob se, že ti to říkám, Jade, ale tvoje máma to trochu přehání.”

„Ona nechápe, že Garyho miluju.”

„Ale chápe. V tom je ten problém. Jenomže nechce, abys ho milovala. Myslí si, že bys mohla mít někoho lepšího.”

„O nikom lepším tady nevím.”

„Ty víš, jak to myslím,” řekla Donna a nepřestávala se prohrabávat v Jadeině kabelce. „Chtěla by, abys chodila s někým bohatým a důležitým - s někým, jako je Neal.”

Jade se zhnuseně otřásla. „Ani náhodou.”

„Myslíš, že se na tý diskotéce v klubu vyspal s Floren? Nebo •

Floren kecá? Někdy si děsně vymejšlí.”

„Myslím, že vyspat se s Nealem Patchettem není nic, s čím by se měl člověk chlubit.”

„To jsi teda výjimka.”

„Díkybohu.”

„Neal je hezkej,” konstatovala Donna.

13

„Leze mi na nervy. Podívej se na něj. Myslí si, že je hvězda.”

12

Dívky pozorovaly, jak Neal s kamarády obstoupil Garyho, který čekal ve frontě, aby si mohl objednat. Neal poplácával Garyho po rameni. Gary mu nejspíš řekl, aby se zklidnil, a Neal zaujal boxerský postoj.

„Je hnusnej,” prohlásila Jade znechuceně.

„Jo. Škoda že Hutch chodí všude pořád jen s ním.”

Nebylo žádné tajemství, že Donna je až po uši zamilovaná do Hutche Jollyho. Nosila srdce na dlani. Jade si v duchu myslela, že se Hutch chová jako balík, ale protože se nechtěla dotknout Donniných citů, nikdy svůj názor nevyslovila nahlas.

Zrovna tak Jade Donně nikdy neřekla, že jí Hutch neustále volá a zve ji na rande. Odmítala jeho nabídky, protože chodila s Garym. Ale i kdyby neměla stálého přítele, s Hutchem by kvůli Donně na schůzku nikdy nešla.

„Ty Hutche nemáš ráda, viď, Jade?” vyzvídala Donna.

„Ale ne, Hutch je v pohodě.” Upřímně řečeno, Hutch Jade znervózňoval. Měli společné hodiny trigonometrie a Jade ho často přistihla, jak ji při vyučování pozoruje. Vždycky se pod pihami začervenal a nasadil nafoukaný výraz, aby skryl rozpaky.

„Co je na něm špatnýho?” bránila ho Donna.

„Nic. Vážně nic. Až na ty kluky, s kterejma se kamarádí.”

„Myslíš, že mě pozve na školní ples, Jade? Jestli ne, tak se zblázním.”

„Nezblázníš,” ujistila ji Jade otráveně. Když se Donně nedostalo větší útěchy, zatvářila se tak zničeně, že se nad ní Jade slitovala, a změnila tón. „Promiň, Donno. Asi tě pozve. Pevně věřím, že tě pozve.”

Maturitní ples, který se měl konat v květnu, byl pro Jade bezvýznamnou a dětinskou záležitostí. Ona i Gary by se bez něho klidně obešli. Jade o téhle školní akci moc nepřemýšlela; nejspíš proto, že na ni nepotřebovala shánět partnera. Na rozdíl od Donny ji netrápil strach, že se před ostatními znemožní, když nebude mít na večer doprovod.

„Nenapadá mě nikdo, koho by Hutch mohl chtít pozvat, tebe jo?”

starala se Donna.

14

„Ne.” Jade se podívala na hodinky. „To je doba. Do deseti musím být doma, jinak máma spustí kravál.”

13

„A to vám musí zbejt chvilka do parku, co?” Donna se podívala na kamarádku a zašeptala: „Hele, když jste s Garym sami, není ti někdy na umření z toho, jak ho chceš?”

„Jo,” připustila Jade a nepatrně se zachvěla. „Hlavně proto, že vždycky musíme přestat.”

„Nemusíte.”

Jade nakrčila tenké hladké obočí a zamračila se. „Když se s Garym máme rádi a myslíme to spolu vážně, proč je to něco špatnýho, Donno?”

„To jsem já nikdy neřekla, že je to něco špatnýho.”

„Ale kněz v kostele to říká. A bible taky. A moje máma. Všichni.”

„Všichni tvrdí, že smilstvo -”

„Nemohla bys používat nějaký jiný slovo, tohle zní hrozně.”

„Jak tomu teda chceš říkat?”

„Milování.”

Donna pokrčila rameny. „Vždyť je to stejný. Ale o to teď nejde.

Všichni tvrdí, že milovat se mimo manželství je hřích, jenomže myslíš, že tomu někdo věří?” Donna zavrtěla tmavovlasou hlavou. „Podle mě ne. Myslím, že kromě nás dvou všichni hřeší o sto šest a náramně si při tom užívají. Kdybych mohla, dělala bych to taky.”

„Fakt bys to dělala?” Jade se potřebovala ujistit, že má kama-rádčinu podporu.

„To si piš. Kdyby o to Hutch stál, tak jo.”

Jade se předním okénkem podívala na Garyho a ucítila příjemné, vzrušující napětí, mísící se s obavami. „Možná to není hřích. Možná bychom s Garym měli přestat poslouchat kněze a řídit se radši instinktem. Panebože, já nevím, co mám dělat,” zaúpěla. „Pořád to s Garym rozebíráme a nakonec jsme z toho vždycky ještě otrávenější, než kdybychom o tom vůbec nemluvili.”

„To je mi vás teda děsně líto,” zamumlala Donna. „Hele, já jdu dovnitř. Čau.”

„Počkej, Donno,” chytila ji Jade za rukáv. „Co blázníš tak najednou?”

15

„Já neblázním.”

„Mně se zdá, že jo.”

„Víš, Jade, já bych chtěla mít tvoje problémy. Taky bych chtěla mít od přírody hustý vlnitý černý vlasy a dokonalou pleť. Chtěla bych mít velký modrý oči a kilometr dlouhý řasy. Chtěla bych mít kluka, kterej by stál o moje tělo, ale zároveň by si mě vážil. A taky bych chtěla mít počítačovou paměť a stipendium na vysoký.”

„Ještě ho nemám,” namítla Jade ve snaze zlehčit Donniny dvojsečné poklony.

„Ale dostaneš ho. Je to jen otázka času. Tobě vždycky všechno vyjde, Jade. Proto mi přijde směšný, když si stěžuješ. Na co ty si, prosím tě, můžeš stěžovat?

Jsi dokonalá, aniž by ses o to nějak zvlášť snažila. Jsi chytrá. Všichni tě mají rádi. Na konci roku nejspíš dostaneš za úkol pronést závěrečnou řeč. A když nepověří tebe, tak kluka, kterej zbožňuje půdu, po který chodíš, a vzduch, kterej dejcháš. Jestli chceš píchat, tak píchej. Jestli ne, tak to nedělej. Ale hlavně o tom přestaň mluvit, jo?”

Po svém výlevu Donna potichu zaklela. Potom o něco smířlivějším hlasem dodala: „Měla bys mi platit za to, že jsem pořád tvoje nejlepší kamarádka, Jade. Někdy to s tebou vůbec není jednoduchý.”

Popadla svoji kabelku, vystoupila na chodník a přirazila za sebou dveře.

„Nazdárek, Gary.” Nealův hlas zněl podezřele přátelsky. Lamar s Hutchem zněli jako jeho ozvěna.

„Ahoj, kluci.” Gary se bezelstně usmál. „Co je?”

„Celkem nic,” odpověděl Neal. „Už víš, jestli jsi dostal stipendium?”

„Zatím ne. Zatím ho nemám ani já ani Jade. Ale vyrozumění by mi mělo přijít každým dnem.”

„Chceš ty poháry posypat ořechy, Gary?” zeptala se servírka u okénka.

„Určitě.”

„Určitě,” opakoval líně Neal. Podíval se směrem k autu, kde seděla Jade. „Jade takový věci miluje. Hlavně když jsou dost velký.”

14 15

Hutch vyprskl smíchy. Lamar se zahihňal.

16

Garyho úsměv naopak zmizel. „Nech toho, Neale,” poznamenal naštvaně. Ohlédl se k autu.

Neal nevinně zvedl ruce nad hlavu. „To byl jenom fór. Copak nerozumíš srandě?” Bratrsky poplácal Garyho po rameni.

Gary popuzeně ucukl. „Pokud jde o Jade, tak ne.”

„Tady to máš, Gary,” ozvala se servírka a podávala Garymu objednané občerstvení. „Jeden karamelový pohár a jeden čokoládový.

To je dolar a padesát centů.”

„Děkuju.” Gary zaplatil, vzal si dva ubrousky a do každé ruky uchopil jeden pohár. Obrátil se zády k okénku, ale Neal mu zatarasil cestu, obklopen Hutchem a Lamarem.

„Kterej je pro Jade?”

Garymu Nealova zdánlivě neškodná otázka nedošla. Pokrčil rameny a řekl: „Karamelovej.”

Oba poháry byly na vrchu ozdobené červenou třešní. Neal uchopil třešeň za stopku a sundal ji z kopce šlehačky. Vložil si ji do pusy a s dramatickým gestem stopku odtrhl. Chvilku převaloval třešeň v ústech a potom si ji dal mezi přední zuby, aby byla vidět. Upřeně se díval na Jade, poživačně skousl a lascivně ovoce žvýkal. Nakonec polkl.

Samolibě se usmál na Garyho: „Vyřiď svý přítelkyni, že ta třešinka byla skvělá.”

„To ti přijde draho, ty hajzle. Tady máš přídavek. Žer.”

Gary vrazil Nealovi pohár do obličeje.

Neala jeho reakce zaskočila, zavrávoral a začal se dusit, tvář zapatlanou od lepkavé sladké zmrzliny. Gary pohotově využil toho, že je ve výhodě. Zahákl nohu Nealovi za kotník, prudce trhl a podrazil mu nohy. Neal se složil zády na chodník.

Gary se tyčil nad ním. „Příště drž hubu a nech Jade na pokoji.” Hodil druhý pohár Nealovi do klína a odkráčel k autu.

Neal se vyškrábal na nohy a chrlil ze sebe výhrůžky. „Za to tě zabiju, Parkere. Tohle si ke mně beztrestně nikdo dovolovat nebude.” Pak si uvědomil, že se ostatní baví na jeho účet, a ovládl se. „Kristepane!”

vykřikl na své přihlížejícíkamarády, kteří ochromeni překvapením sledovali Nealův výstup. „To tu budete stát a čučet na mě až do smrti?

Dělejte, pomozte mi.”

16

17

Hutch a Lamar přiskočili a podávali Nealovi kapesníky a papírové ubrousky. Neal si otíral obličej a vztekle šilhal za Garyho vzdalujícím se autem. Ten farmář si možná myslí, že ho dostal, ale však on ještě uvidí.

17

Kapitola 2

„Měl jsem ho zmlátit.”

„Skvěle jsi ho utřel, Gary,” smála se Jade, když si vybavila Nealův konsternovaný výraz a nos zapadaný polevou.

„Proč jsem mu to nenandal, jak si zasloužil?”

„Protože nejsi neandrtálec jako on. Přece by ses nesnížil ke rvačce.

Navíc jsi byl v menšině. Musel bys přeprat taky Hutche a Lamara.”

„Myslíš, že se jich bojím?”

Dokazování si mužnosti ve rvačce připadalo Jade jako zbytečné plýtvání energií, ale snažila se nesnižovat Garymu sebevědomí.

„Přestaň se rozčilovat. Neal za to nestojí.” Po chvilce ticha se zeptala: „Co vlastně řekl, že tě tak naštval?”

„Něco, co je pro něho typický,” odpověděl Gary pohrdavě. „Zase měl ty svý nevinný narážky. Je prase. Urážel tě.” Gary bouchl pěstí do dlaně druhé ruky. „Je to pěknej hajzl. Mě nezajímá, že je bohatej, pro mě je prostě jen obyčejnej hajzl.”

„Když to víš, tak proč si kvůli němu kazíme rande? Musím bejt brzo doma.”

Gary měl světle hnědé vlasy a oříškové oči. Většinou byl milý a přátelský, rozčiloval se málokdy. Po Jadeině mírné výtce se uklidnil a na tváři se mu rozhostil obvyklý přívětivý úsměv. Pohladil Jade prstem po tváři.

„Máš pravdu. Přesně o to mu šlo, zkazit nám večer. Jenomže já prostě nesnesu, aby z tý svý hnusný huby vypustil tvoje jméno.”

Jade Garymu prohrábla vlasy. „Miluju tě, Gary Parkere.”

„Já tebe taky.”

Gary Jade prudce políbil a přitiskl ji k sobě, jak nejvíc mu to přední sedadla auta dovolovala. Zaparkoval na odlehlém místě na kraji přílivové mokřiny.

18

18

Venku vládl chladný vlhký únorový večer. V autě bylo teplo, dokonce čím dál tepleji. Zatáhli okénka. Oba hlasitě oddechovali a těla měli rozpálená přesně tou touhou, kterou kněz v kostele zavrhoval.

Gary zabořil prsty do Jadeiných hustých inkoustově černých vlasů.

Druhou rukou jí vklouzl pod svetr. „Jade?” Roztouženě k němu zvedla oči. „Ty víš, že tě miluju, viď?”

Vzala ho za ruku a pak si ji položila na prsa. „Jo, vím, že mě miluješ.”

Začala s Garym chodit ve druhém ročníku. Předtím ji do tanečních a na školní večírky doprovázeli různí chlapci, ale nikdy u toho nechyběli rodiče. V pátek večer chodila s kluky do kina, nicméně Donna jí dělala garde, takže kromě občasného držení se za ruku a letmých polibků na rozloučenou Jade žádné sexuální zkušenosti s opačným pohlavím neměla a ani o ně neusilovala. Situace se změnila, teprve když se seznámila s Garym.

Na druhé schůzce ji naučil líbat jazykem. Některé spolužačky tvrdily, že se jim to líbí, jiné to naopak považovaly za nechutné. Po vlastní zkušenosti Jade dospěla k názoru, že do té druhé skupiny patří holky, které se ještě nikdy nelíbaly. Cítit v ústech Garyho neklidný jazyk pro ni byl příjemně vzrušující pocit.

Několik měsíců je vášnivé líbání plně uspokojovalo. Další důvěrnosti přicházely postupně s tím, jak rostla jejich vzájemná fyzická přitažlivost. Jade toužila, aby ji Gary pohladil po prsou dávno před tím, než se k tomu odvážil. Nejprve se dotýkali přes oblečení, pak se Gary osmělil vklouznout jí pod šaty a laskat nahou kůži. Teď jemně svíral její ňadra v dlaních a opatrně je třel. Náležitě se na vzájemné něžnosti soustředili, aby si je mohli plně vychutnat. Dlouze se líbali. Jade vsunula ruce pod Garyho sako, rozepnula mu košili a hladila ho po hladkých svalech na prsou. Gary jí obratným pohybem, který se naučil praxí, rozepnul na zádech podprsenku. Dotkl se dívčích bradavek. Ostře vystupovaly pod dotyky jeho prstů.

Jade blaženě vydechla. Když ji Gary začal laskat jazykem, tiše zašeptala. „Gary, já se s tebou chci milovat.”

„Já vím. Já vím.”

19

Měla těsné punčocháče, ale Garymu se podařilo zdolat pružnou látku a pohladit zarostlý trojúhelník, smáčknutý spodním 19

prádlem. Tak daleko se odvážil teprve nedávno. Pro Jade to stále bylo nové, zvláštní a opojné poznání, cítit Garyho prsty na nejintimnějších místech svého těla.

Skousla si spodní ret a slastně zavzdychala. Gary přejížděl jazykem její zašpičatělá ňadra. Jade měla pocit, že se rozpláče radostí; toužila se s Garym podělit o svoje tělo. Dnes večer mu vrátí rozkoš, kterou jí tak nesobecky poskytoval. Milovala jeho vysokou atletickou postavu a chtěla ji poznat ještě důvěrněji. Nemotorně nahmatala Garyho stehna a položila mu dlaň na poklopec.

Gary prudce zvedl hlavu a zadržel dech. Jeho ruka v Jadeiných punčocháčích znehybněla.

„Jade?”

Jade zrozpačitěla, ale nechala ruku na místě, místo aby ji stáhla.

„Hmm?”

„Nemusíš to dělat. Chci říct, nechci, aby sis myslela, že to od tebe čekám.”

„Já vím. Ale já chci.” Tlak její dlaně zesílil.

Opakovaně šeptal její jméno a zápasil přitom s přezkou pásku, s knoflíkem, se zipem a nakonec jí zavedl ruku do rozepnutých kalhot.

Jade cítila pod prádlem horké, tvrdé přirození. Gary jí kolem něho obtočil prsty. Jade překvapilo, jak je najednou obrovské. Samozřejmě že měla určitou představu, ale cítit pod rukou vyboulené kalhoty bylo přece jenom něco jiného než držet obnažený naběhlý penis v dlani.

Zatímco ji Gary dál líbal, zkoumala nesměle jeho erekci. Bez dechu jezdila ohnutou dlaní nahoru a dolů. Gary jí šeptal do ucha její jméno a pomaloučku jí vklouzl prstem do rozkroku.

Jeho pohyb zapůsobil jako elektrický výboj. Jade podobný pocit ještě nikdy nezažila. Nadzvedla boky a snažila se mu vyjít vstříc. Gary znovu pohnul prstem. Jade se zachvěla a měla pocit, jako by jí v těle zapálil vánoční prskavky.

„Gary?” To byl úžasný objev. Chtěla mu o svých pocitech říct, podělit se s ním o ně. „Gary?” Pevně sevřela jeho penis.

20

Gary něco tiše zabručel, odtáhl se od ní a posadil se. Odstrčil jí ruku ze svého klína. „Přestaň. Jinak to nevydržím.”

„To nevadí,” zašeptala.

20

„Vadí.” Gary zkřížil ruce na volantu a opřel si o ně čelo. „Jade, tohle je k zbláznění. Strašně to s tebou chci dělat.”

Slibné vnitřní jiskření, které Jade pociťovala před chvílí, pohaslo.

Posmutněla. Okusila překvapivé vzrušení, které jí málem vyrazilo dech; cítila téměř posvátnou hrůzu, ale zároveň toužila poznat, k čemu to vede dál. Byl tohle orgasmus?

Ještě větší starost si dělala o Garyho, který se tvářil mnohem smutněji než ona. Přisunula se k němu a pohladila ho po vlasech.

„Nevím, co je horší,” zašeptal ochraptěle, „jestli se tě vůbec nedotýkat nebo se tě dotýkat tak, že mě z toho bolí celé tělo.”

„Myslím, že kdyby ses mě nedotýkal vůbec, bylo by to mnohem horší. Alespoň pro mě.”

„Pro mě by to taky bylo peklo. Ale takhle už pokračovat nemůžeme.”

„Tak to spolu budeme dělat.”

Gary zvedl hlavu a podíval se na ni. Chvilku na ni zkoumavě hleděl, potom sklopil oči a zavrtěl lítostivě hlavou. „To nejde, Jade. Ty jsi to nejlepší, co mám. Nechci to zkazit.”

„Proč by se milováním mělo něco zkazit?”

„Co když přijdeš do jinýho stavu?”

„Nepřijdu. Když si budeme dávat pozor.”

„Stát se to může stejně. Pak bychom se z tyhle díry nikdy nedostali,”

bojovně vystrčil bradu dopředu. „Já bych musel pěstovat sojový boby pro Ivana Patchetta a ty bys makala v tý jeho hnusný fabrice. Všichni by říkali, že jsem dopadl stejně jako můj táta, a měli by pravdu.”

Rodina Otise Parkera se neustále rozrůstala, proto po městě kolovaly vtipy, že Garyho otec neví, kdy ho vyndat. To byla jedna z mnoha věcí, které si chtěl Gary ve svém životě zařídit jinak.

Přivinul si Jade pevně na prsa a bradu si opřel o temeno její hlavy.

„Nesmíme promarnit šanci, jestli chceme žít lip.”

„Milování přece neznamená, že si musíme zkazit budoucnost.”

21

„Bojím se pokoušet osud. Ty si nedovedeš představit, jak je mi s tebou dobře, Jade. Jinak si připadám hrozně sám. Zní to praštěně, že jo?

Jak si můžu připadat sám, když mám šest sourozenců, který neustále lítají po baráku? Ale je to tak.

Někdy si říkám, jestli nejsem nějakej adoptovanej sirotek, že 21

naši snad ani nemůžou bejt moji rodiče. Táta se smířil s tím, že vlastní pole, který jsou pravidelně pod vodou, takže mu většina úrody shnije, a že to, co zbyde, bude až do smrti prodávat ve feu-dalistický díře, jako je Palmetto. Vadí mu, že je chudej a ne-vzdělanej, ale není schopnej s tím nic udělat. Od Ivana Patchetta vezme cokoliv, a ještě mu za to poděkuje.

Já jsem sice chudej, ale ne blbej. Já se od Patchetta zastrašo-vat nedám. Nechci dopadnout jako táta a pokorně přijímat věci tak, jak jsou, protože takhle to prostě na světě chodí. Chci něco dokázat.

Já vím, že na to mám, Jade. Dokážu to, když mě podržíš.” Vzal Jade za ruku, políbil ji na dlaň a nechal si ji u úst. „Jenomže se strašně bojím, abych tě nezklamal.”

„Ty mě nikdy nemůžeš zklamat.”

„Jednoho dne se třeba rozhodneš, že ti prostě nestojí za to pořád bojovat. Budeš chtít kluka, kterej to má v životě lehčí, kterej nemusí nic dokazovat. Třeba takovej Neal.”

Jade stáhla ruku a rozhořčeně zamrkala. „Něco podobnýho přede mnou už nikdy neříkej. Teď mluvíš jako moje máma. Přitom víš, jak mě vytáčí, když mi plánuje život beze mě.”

„Co když má pravdu, Jade? Holka jako ty si možná zaslouží někoho, kdo má prachy a společenský postavení, někoho, kdo by jí položil svět k nohám. Alespoň to bych ti chtěl dát já. Co když ztratíš trpělivost dřív, než se mi to podaří?”

„Poslouchej, Gary Parkere. Já na společenský postavení kašlu.

Netoužím žít v přepychu. Mám vlastní ambice, který nesouvisí s tím, jestli tě miluju nebo ne. Musím získat stipendium, abych mohla jít studovat. To je první krok. Já se za svoji rodinu stydím podobně jako ty.

Jestli toužím po tom, aby mi nějakej svět ležel u nohou, tak jedině svět, kterej si sama vytvořím.” Ztišila hlas a objala Garyho kolem krku.

„Svět, kterej si vytvoříme spolu.”

22

„Ty jsi fakt skvělá, víš to?” Gary zavřel oči a vroucně zašeptal: „Já jsem děsně rád, že se mnou chodíš.”

Řadové domky, v nichž Jade bydlela s matkou, byly postaveny krátce po druhé světové válce jako příbytky pro vojenskou posád-22

ku, která měla základnu podél plavebních kanálů. Za třicet let ale bílé domy postupně zchátraly. Pastelová okna a dveře už nevypadaly upraveně a vesele, ale ošuntěle a lacině.

Dům Sperryových na rozdíl od zbytku ulice vypadal upraveně. Měl jenom dvě ložnice a jednu koupelnu. Obývací pokoj byl podlouhlý s úzkými okny, na kterých visely hustě nařasené záclony. Byla to v domě jediná místnost, kde podlahu pokrýval koberec. Vcelku obyčejný nábytek se dokonale leskl, protože Velta Sperryová nesnášela špínu v jakékoliv podobě. Proto v bytě nepěstovala žádné zelené rostliny, vadila jí i hlína v květináčích. Jediným zpestřením v obývacím pokoji Sperryových byla barevná televize, kterou Velta koupila na úvěr u Searse.

Když Jade přišla domů, Velta seděla v křesle a dívala se na televizi.

Kritickým okem pohlédla na dceru a hledala důkaz nemravného chování. Nic závadného nenašla. Jade byla natolik chytrá, že všechny stopy pečlivě zamaskovala.

Místo pozdravu matka prohlásila: „Jdeš jen tak tak.”

„Ale stihla jsem to. Je přesně deset.”

„Kostel skončil před několika hodinama.”

„Šli jsme potom do mlíčňáku. Všichni.”

„Určitě jel jako blázen, aby tě stihl dopravit domů včas.”

Velta neměla Jadeina přítele ráda a pokud nemusela, nikdy mu neřekla jménem.

„Nejel jako blázen. Gary jezdí opatrně. Vždyť to víš, mami.”

„Nediskutuj se mnou,” zvýšila Velta hlas.

„Tak přestaň Garyho napadat.”

Velta měla na Garyho vztek, protože Jade s ním podle jejího názoru trávila zbytečně moc času. V podstatě jí ale vadil Garyho původ. Byl synem farmáře, který se živil obděláváním sojových polí. Navíc měli Parkerovi spoustu dětí a zdaleka s nimi ještě neskončili, každých deset měsíců se jim narodilo nové mimino.

23

Otis Parker byl po uši zadlužený. Velta to věděla, protože pracovala jako písařka a archivářka v úvěrovém oddělení. K lidem, kteří neměli peníze, Velta přílišnou úctu nechovala.

Vůbec by se nedivila, kdyby ten Parkerovic kluk přivedl Jade do jiného stavu. Doufala, že je Jade natolik chytrá, aby tomu uměla zabránit. Ale bohužel zdědila po otci sklon k romantismu.

23

Velta sklouzla pohledem k fotografii na kraji stolu. Z obrázku se na ni dívaly modré usměvavé oči Ronalda Sperryho - tolik podobné Jadeiným. Na kudrnaté čupřině vlasů mu našikmo seděla vojenská čapka. Na krku mu visela čestná medaile. Další vojenská uznání za statečnost a odvahu v korejské válce měl na uniformě.

Velte bylo šestnáct, když se temperamentní válečný hrdina vrátil domů. Ospalé jižanské městečko nikdy předtím nemělo čest uvítat tak významného hrdinu. Všichni obyvatelé ho přišli uvítat k vlaku na nádraží. Město pro slavného rodáka, který měl dorazit přímo z Washingtonu D.C., kde se zúčastnil slavnostní recepce a navíc si potřásl rukou s prezidentem, dokonce nachystalo červený koberec.

Velta se s Ronaldem Sperrym seznámila na městském plese. Už ten večer, kdy spolu tančili, doprovázeni zpěvem Pattiho Page a Franka Sinatry, si předsevzala, že se za něho provdá.

Dva roky ho bezostyšně uháněla a nepolevila, dokud ji nepožádal o ruku. Do týdne se konala svatba. Velta chtěla mít jistotu, že si to její ženich nerozmyslí.

Bohužel, v Palmettu nevládli severokorejští komunisté a Ro-nald ani po několika letech, která uplynula od jeho vítězoslavného návratu domů, nevěděl, jak se bude po zbytek života živit. Neměl velkou ctižádost. Přestože byl velice pohledný, netoužil zužitkovat svoji medaili jako Audie Murphy. Netoužil stát se mediální hvězdou.

Jako sirotek bez halíře se dal naverbovat do armády, aby měl kde spát a co jíst. Ztělesňoval ideálního vojáka, protože mu vyhovovalo, když mu říkali, co a kdy má dělat. Důstojnický rozkaz zněl střílet a zabíjet šikmooké rákosníky a on, protože byl vynikající střelec, plnil úkol na jedničku. Ten den, kdy zneškodnil dvacet dva Korejců, ho vůbec nenapadlo, že za svůj čin získá vysoké státní ocenění.

24

Jeho okolí si ho oblíbilo. Byl hezký a měl charisma, které obyčejné lidi přitahovalo. Rona Sperryho viděl každý rád. Nicméně chození do hospody s kamarády a vyprávění veselých historek při biliáru moc nevynášelo. Ron se potácel od jednoho neperspektivního zaměstnání k druhému.

24

Pokaždé, když změnil místo, Veltina naděje vzrostla. Konečně nastane chvíle, kdy se vyhrabou z nejhoršího a vyšvihnou se mezi boháče. Díky válečnému ocenění si Rona všichni vážili, ale společenské postavení a bohatství, po kterých Velta toužila, mu medaile nezajistila.

Jižanská smetánka mezi sebe nepřijala nikoho, kdo neměl významné předky a hory peněz, na tom nic nezměnilo ani vyznamenání za hrdinství.

Velta se narodila jako čtvrtá z devíti dětí. Její otec byl zemědělský pachtýř, který jednoho dne nečekaně zemřel na poli a zanechal svoji ženu a nezaopatřené děti bez prostředků. Rodina se musela spoléhat na dobročinnost druhých, ať už šlo o jídlo nebo o střechu na hlavou.

Víc než chudobou nebo hladem trpěla Velta pocitem ponížení.

Když Ronova sláva začala pohasínat, Velta tušila, že se jim lidi za zády smějí. Vyčítala manželovi, že promarnili jedinou šanci, jak si dopomoct k penězům a zařadit se do lepší společnosti. Vyhrožovala mu, prosila ho, ale Ronovi zkrátka chyběla energie, aby se začal řádně živit prací. Vrátit se do armády mu Velta zakázala. To by znamenalo potupu, tím bys přiznal porážku, tvrdila mu.

Jejich soužití nikam nevedlo. Velta se rozhodla, že Rona opustí, ale zjistila, že po šesti letech bezdětného manželství čeká Jade. Upnula se k naději, že dítě Rona přinutí dělat něco užitečného, oživí úspěch, kterého dosáhl jako voják. Nicméně po Jadeině narození to byla ona, kdo šel pracovat do továrny Ivana Patchetta.

Posledních deset let Ronova života proběhlo ve znamení nekonečných nástupů do nových zaměstnání a zklamaných odchodů, planých snů, z kterých nikdy nic nevzešlo, a marných slibů, jež beznadějně mizely v narůstajícím množství kořalky.

Jednoho dne, když byla Jade ve škole a Velta v práci, si Ron čistil pušku a přišel při tom o život. Šerif Jolly Ronovu smrt milosrdně označil za nešťastnou náhodu. Velta a Jade dostaly od místního Spolku 25

válečných veteránů peníze, aby mohly vypravit Ronu Sperrymu slavnostní pohřeb a pochovat ho jako hrdinu na Arlingtonském národním hřbitově.

Když se Velta podívala na Ronovu fotografii, necítila ani špetku smutku. Ron byl sice hezký, vášnivý a hodný, ale co z toho měla?

25

Jade na rozdíl od matky otec chyběl. Velta nesnášela, když na něho Jade vzpomínala, stejně jako za Ronova života žárlila na jejich láskyplný vztah, plný vzájemného obdivu.

Ron často choval dceru na klíně a říkal jí: „Ty se v životě neztratíš, panenko. Kukuč máš po mně a kuráž zase po mamince. Hlavně se nesmíš bát a všechno bude dobrý.”

Ne, Jade si musí zajistit lepší život. Pokud do toho bude moct Velta jen trochu mluvit, Jade se přinejmenším lip provdá.

„Před chvílí volal Neal Patchett.” Velta se poprvé od dceřina příchodu domů usmála. „Ten kluk má kouzlo.”

„Je slizkej.”

Prudkost Jadeiny reakce Veltu zarazila. „Jak to mluvíš, to od tebe není hezký.”

„Neal je hnusnej.”

„Hnusnej? Proč, polovina holek ze školy by dala bůhvíco za to, aby jim zavolal.”

„Ať jim klidně zavolá.”

„Myslím, že ještě není tak pozdě. Můžeš mu zatelefonovat zpátky.”

Jade zavrtěla hlavou. „Musím se učit. Zítra máme umět novou kapitolu z dějepisu.”

„Jade,” ozvala se Velta kategorickým hlasem, když dcera zamířila do svého pokoje. „Když ti někdo zavolá, je slušný se mu ozvat, obzvlášť když je to někdo jako Neal.”

„Mami, já s Nealem nechci mluvit.”

„S tím Parkerovic klukem visíš na drátě celý hodiny.”

Jade sevřela rty a teprve po chvilce opakovala. „Musím se učit, mami. Dobrou noc.”

Velta vypnula televizi a následovala Jade do její ložnice. Téměř jí šlapala na paty, aby jí dcera nepřibouchla dveře před nosem. „Moc se učíš. To není normální.”

26

Jade si sundala sukni a svetr a pečlivě je pověsila do úzkého šatníku.

„Jestli chci dostat stipendium, musím mít dobrý známky.”

„Stipendium,” zasyčela Velta. „Na nic jinýho nemyslíš.”

„Protože bez něj se na vejšku nedostanu.”

„Podle mě je to pro takovou pěknou holku jako ty stejně jen zbytečná ztráta času.”

26

Jade se obrátila od šatní skříně a podívala se na matku. „Mami, nechci se s tebou zase hádat. Hodlám vystudovat vysokou školu, ať s tím souhlasíš nebo ne.”

„Tady nejde o můj souhlas. Já si prostě myslím, že vysoká není pro holku důležitá.”

„Pokud chci dělat kariéru, tak je.”

„Vyplejtváš spoustu peněz a energie a pak se nakonec stejně vdáš.”

„Dneska může ženská zvládnout obojí.”

Velta popošla k Jade a prstem jí zvedla bradu, až Jade musela zaklonit hlavu. Na krku se jí začervenal flek a odhalil důkaz, který matka hledala. „Jestli hned na začátku přijdeš do jinýho stavu s tím Parkerovic klukem, ani nebudeš mít příležitost najít si někoho slušnýho.”

„Gary mě nepřivede do jinýho stavu. A je to ten nejslušnější člověk, kterýho znám. Já si vezmu Garyho, mami.”

„Jade, kluci odnepaměti přesvědčujou holky, aby s nima dělaly zakázaný věci. Nakukají jim, že je milujou! Jestli dáš tomuhle, žádnej slušnej kluk už tě nebude chtít.”

Jade se posadila na okraj postele, smutně se dívala na matku a vrtěla hlavou. „Já jsem nikomu nic nedala, mami. A jestli k tomu dojde, bude to s Garym a bude to proto, že se máme rádi.”

Velta odfrkla. „Jsi ještě moc mladá na to, abys věděla, co je to láska.”

Jadeiny oči ztmavly zlostí. „Kdybych byla zamilovaná do Neala Patchetta, tak bys mluvila jinak. Pořád mě nutíš, abych ho balila. V jeho případě by ti nevadilo, kdybych se s ním vyspala.”

„Byla bys v tomhle městě někdo, kdyby si tě vzal.”

Já jsem někdo!”

27

Velta si dala ruce v bok. „Ty jsi stejná jako tvůj táta - máš hlavu v oblacích, jsi idealistka.”

„Na tom není nic špatnýho, když si člověk stanoví cíl.”

„Cíl?” odfrkla Velta pohrdavě. „To jsi zvolila to pravý slovo, když mluvíme o tvým otci. Ten nikdy v životě žádnej cíl neměl. Za celou dobu, co jsme byli svoji, neudělal jedinou užitečnou věc.”

„Měl mě rád,” namítla Jade. „To podle tebe není užitečný?”

Velta se obrátila a vzpřímeně došla ke dveřím. Než vyšla z po-27

koje, prohodila: „Když jsem byla v tvým věku, vzala jsem si největšího hrdinu ve městě. Pro tebe je dneska hrdinou Gary. Hezkej, s atletickou postavou, předseda třídy, co víc si holka může přát.”

Velta se ušklíbla. „Vezmi si příklad z toho, jak jsem dopadla já, Jade. Hrdinství je pomíjivý. Vybledne jako lacinej závěs. Jediný, co se v životě počítá, jsou peníze. Bez ohledu na to, kolik ocenění ten Parkerovic chlapec dostane, pořád to bude syn Otise Parkera. Chtěla bych pro tebe něco lepšího.”

„Ne, mami,” nesouhlasila Jade jemně. „Ty to nechceš kvůli mně. Ty chceš něco lepšího kvůli sobě.”

Velta za sebou mlčky zabouchla dveře.

Jade seděla na barové stoličce a uždibovala sušenku. Podpatky bot měla zaháknuté o kruhovou chromovou opěrku na nohy. Na klíně jí ležela otevřená učebnice chemie.

Každý den po škole a v sobotu dopoledne pracovala v obchodě se smíšeným zbožím bratrů Jonesových. Ve všední dny začínala ve čtyři odpoledne a končila zpravidla kolem šesté, kdy ji Velta vyzvedávala po cestě z továrny.

Neměla dlouhou pracovní dobu, ale Petovi, nejmladšímu a poslednímu ze tří bratrů Jonesových, který žil, její brigáda umožňovala navštěvovat manželku v léčebně pro dlouhodobě nemocné, a Jade se hodil každý dolar.

Podobných obchodů se smíšeným zbožím už moc nebylo. Na dřevěné navoskované podlaze se leskla vrstva citrónového oleje, kterým se prkna stírala už několik desítek let. V zimě se kolem bachratých kamen scházeli důchodci, žvýkali tabák, hráli domino a diskutovali o událostech ve světě.

28

Na háčcích zašroubovaných ve stropě visely zuby dolů vidle.

Zákazník si mohl vybrat výbavu pro koně i pro novorozence. Prodávaly se tady karty, kostky i bible. Díky rozmanité škále zboží i kupujících tu byla zajímavá práce.

Jade se snažila soustředit na text, který četla, ale myšlenky jí utíkaly k osobním problémům, především k neshodám s matkou. Velta odmítala brát vážně Jadein vztah ke Garymu i dceřinu touhu chtít od života víc než jen manžela, domov a děti.

28

Samozřejmě že rodina byla důležitá a Jade se jí nezříkala. Ale měla vyšší cíle. Většina holek ze třídy se smířila s tím, že než se vdají, budou pracovat v továrně Ivana Patchetta, a potom začnou rodit a vychovávat děti, které v budoucnu zaměstná Neal. Gary sdílel stejný názor s Jade -

oba chtěli uniknout nudnému, ubíjejícímu maloměstskému stereotypu.

Ať úmyslně či náhodou, Ron Sperry vypěstoval v dceři odvahu, které se jemu samotnému nedostávalo. Podporoval v Jade touhu zařídit si život lépe než rodiče. S tím Velta souhlasila. Nicméně vidina lepšího života se od matčiny představy zásadně lišila. Zvolila si jiný cíl i prostředky, pomocí nichž svého cíle chtěla dosáhnout. Jade se obávala, že se její a matčiny názory různí natolik, že se nikdy nedomluví, obzvlášť pokud šlo o Garyho.,

Gary byl další důvod Jadeiných starostí. Zatím ani jeden z nich nedostal vyrozumění o udělení stipendia, o něž žádali. To, plus neustálé potlačování sexuální touhy a nepříjemnosti, které jim po střetnutí před mléčným barem působil ve škole Neal, mělo za následek, že se k sobě chovali podrážděně a netrpělivě.

Potřebovali rozptýlit. Kdyby bylo o víkendu hezky, mohli by si udělat piknik na pláži, nebo si zajet na výlet. Uvolnili by se a všechno by klapalo jako dřív.

Jade se stále ještě probírala vlastními myšlenkami, když nade dveřmi zacinkal zvonek a dovnitř se vevalila Donna. Prsa se jí dmula, jak byla zadýchaná, sotva popadala dech.

Jade vyskočila a učebnice chemie s hlasitým žuchnutím spadla na podlahu. „Co se proboha děje?”

Donna si ovívala obličej rukama a snažila se zhluboka nadechnout.

„Letím rovnou ze školy. Pan Patterson mě požádal, jestli bych se mohla 29

po vyučování chvilku zdržet a pomoct mu s vyplňováním něj akej ch dotazníků.”

„No a?”

„Máš ho. Máš stipendium.”

Jade se rozbušilo srdce. Nebyla si jistá, jestli se nepřeslechla, proto po Donně opakovala: „Mám ho? Mám stipendium?”

Donna rychle kývala hlavou. „Do Jižní Karolíny.”

„Jak to víš? Jsi si jistá?”

„Všimla jsem si, že na Pattersonově stole leží dopis. Obálka 29

vypadala děsně úředně, se zlatými ornamenty a tak. Bylo na ní napsaný tvoje jméno, a tak jsem ji jakoby náhodou shodila na zem, když jsem se natahovala pro desky, který jsem měla -”

„Donno!”

„No dobře, prostě jsem si ten dopis přečetla. Děkan nebo kdo blahopřál našemu řediteli k tomu, že na palmettské škole studují dva tak vynikající žáci.”

Jade vykulila oči. „Dva?”

Donna si dala ruce v bok a zavýskla: „Gary ho dostal taky.”

Obě dívky začaly radostně juchat. Tleskaly rukama, hopsaly, tančily, až na pultě nadskakovaly sklenice s bonbony.

„Panebože. Já tomu ani nemůžu uvěřit! Kolik? Stálo tam, kolik to dělá?”

„Bylo tam napsáno stipendium v plné výši. To snad znamená, že máš placený všechno, ne?”

„Nevím. Doufám. Mám radost, ať je to kolik chce,” vydechla Jade nadšeně „Musím to říct Garymu. Byl ještě ve škole? Neviděla jsi ho venku?” Atletické družstvo každý den po škole trénovalo na hřišti.

„Ne. Omluvila jsem se panu Pattersonovi, že mi není dobře, běžela jsem na hřiště pro Garyho, aby šel se mnou a mohli jsme ti to říct společně, ale nebyl tam.”

„Třeba se zrovna převlíkal.”

Donna zavrtěla hlavou. „Ptala jsem se. Marvie Hibbs mi řekl, že ho viděl odcházet.”

Jade mrkla na kyvadlové hodiny na stěně. Kolem nich visely několikeré kukačkové hodiny, všechny nařízené tak, aby odbíjely v půl 30

šesté. „Pan Jones se občas vrací ještě před šestou. Určitě mi dovolí vypadnout o pár minut dřív.”

„Proč?”

„Abych to mohla jet oznámit Garymu.”

„Proč mu jednoduše nezavoláš?”

„Chci mu to říct osobně. Zavezeš mě k němu domů? Donno, prosím, prosím!”

„Třeba už to ví,” uvažovala nahlas Donna. „Vsadím se, že děkan poslal dopisy i vám. Určitě na tebe čeká doma ve schránce.”

„Asi jo. Ale Parkerovi bydlí stranou. Občas dostávají dopisy se 30

zpožděním. Navíc se s Garym potřebuj uvidět. Dneska. Hned teď.

Prosím tě, Donno.”

„No tak jo. Ale co tvoje máma? Co až se tady pro tebe staví?”

„Pan Jones jí vyřídí, že už jsem odešla.”

„Naštve se, jestli se dozví, že jsi to řekla Garymu dřív než jí.”

„No tak bude naštvaná. Gary to musí vědět jako první.”

Starý pan Jones nevěděl, co si má myslet, když o několik minut později vešel do krámu a Jade se mu vrhla s rozpřaženýma rukama kolem krku. Objímala ho a líbala na vrásčitou tvář.

„Pane Jonesi, dneska se stalo něco strašně důležitýho. Já vím, že je ještě brzy, ale nemohla bych výjimečně odejít dřív? Příště to nahradím.

Prosím.” Jade ze sebe pálila slova jako kulomet.

„No tak běž. Mám dojem, že dneska by s tebou už stejně nic nebylo.”

„Děkuju! Děkuju!”

Ještě jednou ho políbila na tvář a běžela si dozadu pro učení, kabát a kabelku. Byla rozčilením celá rozpálená, tak si kabát přehodila jen tak přes rameno, sebrala z podlahy chemii a spěchala ven. Donna si mezitím prohlížela novou kolekci perleťových očních stínů. Jade ji nedočkavě tlačila ze dveří.

„Na shledanou zítra, pane Jonesi. Kdyby se pro mě stavovala máma, řekněte jí, prosím vás, že jsem jela s Donnou a budu doma asi tak za hodinu. A taky jí vyřiďte, že pro ni mám dobrou zprávu.”

„Vyřídím.”

„Mockrát děkuju. Nashle!”

31

„Dávejte na sebe pozor, děvčata, slyšíte?”

Vyběhly na chodník, pletly se jedna druhé pod nohy a mířily k Donnině autu. Jade hodila svoje věci dozadu a skočila na sedadlo vedle řidiče, zatímco Donna vklouzla za volant.

Úspěšně zdolaly několik křižovatek a za pár minut ujížděly po dvouproudé silnici směrem z města. Obloha se zatáhla a padla mlha, ale nechaly okénka stažená a pustily si na plné pecky rádio.

Čím víc se vzdalovaly od centra, tím byla okolní krajina ošklivější.

Míjely polorozbořené domy, které téměř nepřipomínaly lidská obydlí.

Střechy a verandy propadlé, v oknech místo skel papír, okenice utrhané a děravé. Na předních dvorcích se povalovala 31

stará ojetá auta, nefunkční farmářské nářadí a mezi tím se popelila hejna vyhublých slepic. Ráz krajiny se cestou k pobřeží, vzdálenému několik málo kilometrů, neměnil. Pak se objevil Atlantský oceán, posetý tečkami ostrůvků.

Uzavřené komunity, které na nich žily, jako by ani nepatřily do dvacátého století. Podobná bída se hned tak někde neviděla. Na mnohých ostrovech nebyla dokonce ani kanalizace. Mezi pobřežím a ostrovy se táhly přílivové bažiny plné komárů. Hmyz přenášející infekční nemoci značně znepříjemňoval jižanům na pobřeží život. Na ostrovech se pro změnu běžně vyskytovaly choroby, způsobené podvýživou a špatnými hygienickými podmínkami, které západní země už dávno vymýtily.

Jade připadaly hospodářské podmínky v této části Států otřesné.

Nebylo divu, že Gary občas propadal sklíčenosti ze společensko-ekonomických rozdílů, které tu existovaly. Podle běžných měřítek většiny lidí byli Parkerovi chudí, ale ve srovnání s mnohými ostrovany si žili jako králové.

Průmyslová

odvětví,

která

prosperovala

Piedmontu

v

severozápadní části Jižní Karolíny, tady dole na jihu živořila. Podél pobřeží nejvíce kvetl turistický ruch a jeho hlavní představitelé se rozvoji průmyslu bránili, protože s sebou přinášel znečištění krajiny, jež by mohlo odrazovat bohaté hosty. Farmáři jako Otis Parker se snažili na chudé půdě uživit a despotové jako Ivan Patchett tyli z toho, že je vysávali.

32

Mělo by to být naopak. Možná že Jade a Gary budou prvními vlaštovkami, první novou jižanskou generací, průkopníci -

„Do prdele!”

Nadávání vytrhlo Jade ze snění. „Co se stalo?”

„Došel nám benzin.”

„Cože?” Jade se nevěřícně podívala na ručičku ukazatele.

„Jsi snad hluchá? Došel nám benzin.”

Donna zajela s autem na okraj silnice a zastavila. Jade sena kamarádku nedůvěřivě podívala. „Jak ti může dojít benzin?”

„V tom rozčilení jsem zapomněla natankovat, než jsme vyjely z města.”

„Co budeme dělat?”

„Asi budeme muset počkat, až nás někdo sveze.”

32

„No to je teda výborný!” Jade sebou praštila o sedadlo a sevřela si dvěma prsty nos.

Po chvilce ticha se Donna začala kát: „Hele, udělala jsem chybu.

Všichni lidi na světě - kromě tebe - mají právo dělat občas chyby. Mně je jasný, že se nemůžeš dočkat, až uvidíš Garyho, a chápu to. Promiň.”

Při jejích omluvných slovech se Jade zastyděla. Kdyby nebylo Donny, ani by nevěděla, že stipendium dostala.

„Ne, ty promiň mně.” Dotkla se Donniny paže a čekala, dokud Donna neotočila hlavu a nepodívala se na ni. Jade se omluvně usmála.

„Nechtěla jsem, aby to vyznělo tak kriticky.”

Donna se ušklíbla a vycenila na Jade křivé zuby. „To je v pořádku.”

Potom se rozesmála. „My ale máme pech!” ulevila si. Vystrčila hlavu z otevřeného okénka a hystericky zakřičela: „Pomoc! Pomoc! Dvě půvabné mladé dámy se ocitly ve svízelné situaci!”

„Neblbni a zastrč hlavu, budeš mít mokrý vlasy.”

Donna vypnula světla, aby nevybila baterii, a obě dívky se pohodlně usadily, odhodlané vyhlížet první kolemjedoucí auto. Slunce zašlo, ještě než vyjely z města. Na opuštěné venkovské silnici se začalo stmívat. Po čtvrthodině čekání Jade značně znervózněla.

„Hele, není moc velká zima, a teď dokonce přestalo poprchávat.

Možná bychom se mohly vrátit do města pěšky.”

33

Donna se na Jade podívala, jako by zešílela. „Neblázni, je to několik kiláků.”

„Mohly bychom dojít alespoň k nejbližší telefonní budce.”

Donna se bázlivě ohlédla přes rameno. „Ty se chceš producírovat kolem těch negerskejch chatrčí? Uf. Já teda ani náhodou. Klidně by se nám mohlo stát, že nás už nikdy nikdo neuvidí.”

„To, že jsou černý, ještě neznamená, že jsou nebezpečný. Je to stejný, jako jet stopem. Nikdy nevíš, kdo ti zastaví.”

„Já neriskuju.”

Dohadovaly se, dokud Donna s výkřikem neukázala na silnici.

„Světla!” Otevřela dveře, vystoupila z auta a postavila se doprostřed vozovky. Mávala rukama nad hlavou a volala: „Halóó! Hééj!

Zastavtéé!”

33

JMT

Řidič sportovního auta schválně ještě víc zrychlil. Donna se pevně rozkročila uprostřed přerušované čáry. Auto smykem zastavilo několik centimetrů před ní.

„Neale Patchette,” zaječela, „ty kreténe, vždyť jsi mě málem zabil.”

Neal sundal nohu z brzdy a nechal auto pomaličku dojet k Don-ně, kde se zastavilo o její hubené holeně. Donna několik kroků ucouvla a znovu zanadávala. V autě se prohýbali smíchy Hutch a Lamar.

Neal zahlédl otevřeným okénkem Donnina auta Jade. „Kde se tu, dámy, berete?”

„Jely jsme ke Garymu, ale došel nám benzin,” vysvětlovala Donna.

„Nemáš trochu navíc?”

Hutch ze sebe okamžitě vychrlil: „Ani náhodou.”

Donna ho probodla pohledem. „A mohli byste nás alespoň svézt do města a vysadit u benzinový pumpy? Zavolám odtamtud tátovi a on nás už odveze.”

Hutch otevřel dveře na straně spolujezdce a vysoukal své dlouhé tělo z nízkého sedadla. „Když hezky poprosíš,” popichoval ji.

Lamar, který seděl vzadu jako obvykle, se naklonil dopředu.

„Zadarmo nevozíme.”

„Vy jste teda tak milí,” procedila Donna skrz zuby sarkasticky, „že se snad neovládnu.”

34

Jade se strachem pozorovala, jak Neal vystoupil, obešel Donnu a zamířil k odstavnému pruhu. Bez ohledu na bahno na krajnici přešel ke dveřím spolujezdce a otevřel je.

„Vystup.”

„Z tebe to táhne jako z pivovaru,” poznamenala Jade a vylezla z auta.

„Po škole jsme si dali pár piv a pak jsme zaskočili na ryby.”

„Chytili jste něco?”

„Až doteďka ne.”

Jade se nelíbil Nealův tón, ale rozhodla se ho ignorovat. Opatrně Neala obešla tak, aby se ho ani jednou nedotkla, a namířila si to k ostatním. Od toho večera, kdy se potkali v Dairy Barn, ji Neal provokoval víc než obvykle, neustále jí volal domů a ve škole se jí na chodbě schválně pletl do cesty. Vyhýbala se mu, jak jen to šlo. Naskakovala jí z něho husí kůže, ale po tom nedělním incidentu před několika týdny se rozhodla, že už svoji nechuť nebude dál skrývat.

Neal Patchett dostal do vínku spoustu výhod, které považoval za samozřejmé, dokonce s nimi nehorázně plýtval. Jade připadalo nespravedlivé, že svědomití kluci, jako například Gary, museli o každou příležitost tvrdě bojovat. Neal byl líný a ve škole neustále vyrušoval, nicméně učitelé se mu neodvážili dát špatnou známku, natož ho potrestat. Neal to moc dobře věděl. Manželky, manželé nebo příbuzní učitelského sboru pracovali v továrně Ivana Patchetta.

Jade byla přesvědčená, že za Nealovo vyzývavé chování nemůže jen puberta. Neal totiž neprováděl obyčejné klukovské žertíky, jeho prohřešky obvykle hraničily s krutostí. Za vším, co Neal dělal nebo říkal, se skrývala vrozená nenávist, zlá povaha. Neal byl nebezpečnější, než si většina lidí myslela. Jadein odpor k němu pramenil z podvědomého strachu.

„Jak se tam všichni vmáčkneme?” Donna si předním okénkem pochybovačně prohlížela vnitřek sportovního auta.

„Už jsem to vymyslel,” prohlásil Neal. Posunul řidičovo sedadlo blíž k volantu. „Vlez si dozadu k Lamarovi,” poručil Jade.

35

Pod zadním šikmým okénkem nebyla sedadla, jen prázdný prostor.

Jade zaváhala. „Možná by bylo lepší, kdybych počkala u Donnina auta.”

„To tady chceš čekat sama?” vyděsila se Donna.

„Vždyť vám to nebude moc dlouho trvat,” zadoufala Jade.

„Maximálně půl hodiny, víc určitě ne. Mně by nevadilo tu počkat, fakt ne.”

„Nasedni.”

„Neal má pravdu, Jade,” přesvědčovala ji Donna. „Nemůžeš tady v tý tmě zůstat sama. Vlez si dozadu k Lamarovi. Já pojedu Hutchovi na klíně.” Vypadalo to, že se jí taková představa zamlouvá.

Jade její nadšení nesdílela. Bála se. Nakonec dospěla k závěru, že se strachuje zbytečně. Neal sice jezdil jako šílenec, ale nejspíš bylo opravdu bezpečnější jet s ostatními než zůstat potmě večer sama na opuštěné silnici.

34 35

Přelezla přední sedadlo a vmáčkla se dozadu vedle Lamara, který se jí snažil udělat trošku místa. „Ahoj, Jade.”

„Ahoj,” usmála se na něho. Lamar se neustále tvářil, jako by se omlouval, a pořád na někoho bral ohledy. V Jade vzbuzoval lítost.

Nechápala, proč se s Nealem kamarádí.

Neal vklouzl za volant a zabouchl dveře. „Hutchi, nástup si.”

Hutch uposlechl rozkazu.

Donna přešla na stranu spolujezdce. Než stačila nasednout, Neal na Hutche zahučel: „Zabouchni.”

Hutch zabouchl dveře a nechápavě se na Neala podíval. „A co Donna?”

Neal nastartoval. „Tu necháme tady.”

Donna popadla za kliku, ale Neal se natáhl přes Hutche a pohotově zamáčkl dveřní pojistku.

„Pusťte mě dovnitř, vy kreténi!” Dona zabušila na okénko.

Hutch opatrně namítl: „Neale, asi bychom ji tady neměli -”

„Drž hubu!”

„Pusťte ji dovnitř!” Jade vykoukla mezi předními sedadly, naklonila se Hutchovi přes klín a sápala se po klice.

36

„Otevři, Donno, dělej!” Vysunula pojistku, ale než Donna stačila otevřít, Neal zařadil a auto vyrazilo dopředu. „Jestli nejede Donna, tak já taky ne!” vykřikla Jade.

Přestala pomáhat Donně dostat se dovnitř a naopak se soustředila na to, jak co nejrychleji vypadnout z auta ven. Znovu se natáhla k zajištěným dveřím.

„Drž jí ruce, Hutchi.” Přestože Neal právě prováděl nebezpečný obrat o sto osmdesát stupňů a vozovka klouzala, jako by ji někdo naolejoval, ani nezvýšil hlas. Jeho ledový klid Jade děsil.

„Ne!” Začala se s Hutchem, který se ji pokoušel chytit, prát. Máchala kolem sebe rukama, tloukla Hutche, snažila se mu vykroutit a dostat se do pozice, z níž by dosáhla na kliku.

Zasáhla loktem Neala do ucha. „Panebože, to ji nemůžeš držet, Lamare? Já musím sakra řídit.”

Lamar popadl Jade kolem pasu. Jade zaječela a vykopla nohu směrem k zadnímu okénku. Rukou chňapla po spojce, ale Neal použil karatistický hmat a Jade najednou ztratila v prstech cit.

36

Světla auta na okamžik osvítila Donnu, která stála uprostřed silnice a překvapeně mrkala.

„Donno, pomoc!”

Hutch chytil Jade za zápěstí a pevně ji držel. Lamar ji svíral kolem pasu. Auto se řítilo do tmy.

„Pusťte mě ven!”

„Co budeme dělat, Neale?” zajímal se Hutch.

„Trošku se pobavíme.” Neal zařadil pětku.

„Tohle není žádná zábava, vy kreténi!” ječela Jade. „Zavezte mě •

zpátky k Donně. Nemůžete ji tam přece takhle nechat. Bude se bát.”

„Je tam pěkná tma, Neale,” ozval se nesměle Lamar.

„Chceš ven?”

„Ne, já jenom -”

„Tak drž hubu.”

Nealovi kumpáni poslušně ztichli. Jade se snažila uklidnit a potlačit strach. Tihle kluci přece nebyli cizí - znala je celý život. Lamar s Hutchem moc chytrosti nepobrali, ale v zásadě byli fajn. Nicméně Neal se uměl chovat pěkně surově.

37

„My se nevracíme do města, Neale,” všiml si Hutch. „Kam ji vezeš?”

„Jela přece za Garym, ne?”

„To jedeme ke Garymu?” nevěřícně se zeptal Lamar.

„Hutchi, pusť mě, prosím tě,” požádala Jade Hutche naprosto klidně.

„To bolí.”

„Promiň.” Pustil ji. Stejně tak ji pustil i Lamar.

„Hodíme tě ke Garymu, Jade,” řekl a zasmál se. „Může tě odvézt zpátky k Donninu autu. Benzin vám nejspíš půjčí z tátova traktoru.”

Jade se podívala na Lamara, ale neusmála se. Všichni mlčeli. Za normálních okolností by se pošťuchovali, vtipkovali by, probírali by zítřejší písemku z chemie. Napjaté ticho Jade znervózňovalo. Jestli byli neklidní i dva nejlepší Nealovi kamarádi, pak Jade měla důvod se bát.

„Budeme odbočovat,” upozornil Hutch. Neal nezpomalil. „Asi padesát metrů před náma doprava, Neale.”

Auto profičelo kolem úzké cesty, která končila u farmy Parkerových.

37

„Co děláš?” dožadovala se Jade vysvětlení. „Nech mě vystoupit.

Dojdu to z křižovatky.”

„Neale, o co ti jde?” zeptal se Hutch.

„Nejdřív se chci zastavit ještě jinde.”

Jade se strachy rozbušilo srdce. Před hodinou se radovala z toho, že dostala stipendium; teď měla dlaně ledové a zpocené zlou předtuchou.

Na další křižovatce Neal sjel na hrbolatou polní cestu. Mezi vyjetými kolejemi rostl vysoký plevel. Přední světla auta se houpala nahoru a dolů jako bójky na rozbouřeném moři.

„Vracíme se zpátky ke kanálu?” zeptal se Lamar.

„Jo.”

„Proč?”

„Něco jsem si zapomněl,” odpověděl Neal.

Hutch se nedůvěřivě podíval na kamaráda, ale mlčel. Jak se blížili k vodě, cesta začínala být blátivá a rozmáčená. Neal zastavil. Vypnul motor, ale světla nechal rozsvícená. „Všichni vystupte.”

Otevřel dveře a vylezl na rozbahněnou cestu. Hutch zaváhal, ale pak udělal totéž. Jade slyšela, jak se ptá: „Co tady budeme dělat, Neale? Co sis zapomněl?”

38

Lamar Jade postrčil. „Radši vylez. Když si Neal něco usmyslí, je lepší ho nedráždit, jinak začne zuřit.”

„Pro mě za mě si může zuřit, jak chce, mně je to jedno.”

Neal odemkl zadní dveře a zvedl je. „Řekl jsem, všichni ven.”

„Jdi se vycpat.”

„Lamare, pomoz mi s ní.”

Neal popadl Jade za ruku. Nečekala to a vykřikla, protože Nealovo sevření ji zabolelo. Neal ji táhl ven. Lamar ji postrkoval za zadek.

Kdyby se rychle nepostavila na zem, spadla by obličejem rovnou do bahna.

Narovnala se, vyškubla a podívala se Nealovi do očí. „Nesahej na mě.”

„Pročpak? Dostal bych výprask od tvého přítele? Zase by mi hodil zmrzlinu do obličeje?” ušklíbl se posměšně. Otočil se k Jade zády a popošel k chladicímu boxu, vykukujícímu zpoza uschlé trávy. „Chceš pivo?”

38

„Ne.”

„Hutchi? Lamare?”

Nečekal na odpověď, otevřel box, vyndal tři piva a hodil každému kumpánovi plechovku. Potom svoje pivo odzátkoval a zhluboka se napil. Hutch s Lamarem udělali jako opičky totéž.

Jade se opřela o nárazník. Ze všech sil se snažila nevšímat si jich a třela si paže, aby se zahřála. Zapomněla si vzít z Donnina auta knížky i kabát.

Byla nezvykle tmavá noc. Měsíc se schovával za nízkými bachratými mraky. Jade slyšela šumění vody, ale kromě kuželů světla, které vrhaly reflektory auta, neviděla nic. Vál mírný větřík, ale zima nepříjemně zalézala pod kůži.

Neal dopil pivo. Rozmáčkl v dlani plechovku a odhodil ji do křoví na úzký břeh kanálu.

„Nepojedeme už zpátky?” Přestože se Jade bála, snažila se, aby její hlas zněl sebejistě.

Neal se k ní loudávě přiblížil. „Ještě ne.”

„Proč ne?”

39

„Protože předtím, než pojedeme,” prohodil líně, „si s tebou všichni tři trošku zašpásujeme.”

39

Kapitola 3

Donna Monroeová nevěděla, co má dělat. Připadala si provinile, že je doma, zatímco Jade vězela bůhvíkde. Kdyby už se taky vrátila domů, určitě by jí zavolala.

Donna čekala u odstaveného auta jenom asi pět minut. Zastavila jí farmářská rodina s dodávkou, která projížděla kolem, a nabídla jí, že ji sveze do města. Dvacet minut po tom, co kluci s Jade zmizeli ve tmě, byla Donna zpátky v Palmettu.

Měla vztek, že ji nechali trčet na silnici samotnou. Co si to dovolovali, takhle jí ujet? A proč nepustili Jade ven, když jim dala jednoznačně najevo, že s nimi sama jet nechce? Neal Patchett by si zasloužil postavit ke zdi a zastřelit.

Hutch jako obvykle bez sebemenšího protestu poslouchal Nealovy rozkazy. Donnu zlobilo, že o ni nestojí, protože jinak by ji nenechal stát na opuštěné silnici. Její další osud ho očividně nezajímal. Představa, že s ní Hutch Jolly prchl do temné noci, byla samozřejmě bláznivě romantická, ale Donna o podobné situaci snila snad tisíckrát. Bez Lamarovy a Nealovy přítomnosti by se u svého dobrodružství obešla, ale stejně Jade záviděla, že ji kluci „unesli”.

Seděla ve svém pokoji a přemýšlela, co by měla ohledně Jade udělat.

Vysadil Neal Jade tam, kde ji nabral, nebo ji odvezl do města? Nebo ke Garymu? To se dalo zjistit jen jedním způsobem. Donna vzala telefon a začala vytáčet číslo Parkerových. Ale co když u nich Jade není?

Vzhledem k tomu, že se Gary s Nealem nedávno chytil před mléčným barem, určitě by zuřil, kdyby zjistil, co Neal provedl.

Donna nechtěla způsobit Jade problémy ani doma, ani s Garym.

Taky netoužila po tom, aby se někdo zlobil na ni. Ale neměla klid.

Potřebovala zjistit, co se stalo. Nakonec se rozhoupala a vytočila telefonní číslo.

40

„Odešla?”

40

„Ano, Velto,” přikývl Pete Jones. „Vrátil jsem se od manželky chvilku před šestou a Jade s tou svou kamarádkou skákaly až do stropu.

Když jsem jim dovolil odejít dřív, okamžitě zmizely. Jade ještě řekla, abych vám nezapomněl vyřídit, že přijde domů asi za hodinu a že pro vás má dobrou zprávu.”

Velta neměla překvapení ráda, ani příjemná. Dnes obzvlášť o žádné nestála. Padala únavou. Z celodenního sezení za psacím stolem ji bolela záda. Hlady téměř neviděla. Chtěla jet domů, najíst se, vykoupat a vlézt si do postele.

Velte bylo necelých čtyřicet, ale vypadala starší, obzvláště když přísně sevřela rty jako například teď. „To Jade nikdy nedělá, aby odešla, aniž by se mě předem dovolila.”

Pete Jones se usmál. „Muselo to být něco důležitýho, protože Jade se div nevznášela.”

„Neříkala, čeho se ta dobrá zpráva týká?” „Ne.”

„No, snad se brzy objeví,” donutila se Velta prohlásit lhostejným tónem. Nechtěla, aby o nich po městě kolovaly řeči. „Děku-ju, pane Jonesi. Dobrou noc.”

Cestou domů se Velta rozhlížela po ulicích, jestli někde nezahlédne Donnino auto. Tuhle akci určitě vymyslela Donna. Od okamžiku, kdy Donna dostala od rodičů tu starou rachotinu, měla děvčata až moc velkou svobodu. Proto Velta Jade nikdy nepůjčovala auto, pokud přesně nevěděla, kam jede a jak dlouho bude pryč. Lidi se většinou dívali na dívky, které měly moc volnosti, skrz prsty. Než Velta dojela domů, značně nervózněla. Dopisní schránka přetékala poštou, ale Velta byla příliš utahaná a rozčilená, aby ji začala třídit. Hodila ji na kuchyňský stůl, aniž by ji prohlédla. K večeři si ohřála polévku. Právě se vykoupala, když se ozvalo zvonění telefonu. „Haló?”

„Dobrý den, paní Sperryová. Tady Donna. Mohla bych mluvit s Jade?”

„Pan Jones mi tvrdil, že je s tebou!” „No, byla. Ona ještě není doma?”

„Donno, buď tak laskavá a ihned mi to vysvětli. Jade před šestou odešla z obchodu a teď je skoro devět. Kde je?”

41

„Jely jsme ke Garymu a cestou nám došel benzin.”

41

„Proč jste proboha jely tak pozdě k Parkerovým?”

„Jade potřebovala Garymu něco říct.”

„To mu to nemohla sdělit po telefonu?”

„Paní Sperryová, nenuťte mě, abych vám to říkala já. Jade vám to prozradí sama. Prostě nám na poloviční cestě došel benzin, ale jel kolem Neal Patchett. Ještě s Hutchem a s Lamarem. No, víte, oni vzali Jade s sebou.”

„Kam ji vzali s sebou?”

„Já nevím. Odjeli a mě nechali u auta. Nejspíš to měl bejt vtip, ale blbější vtip si Neal nemohl vymyslet.”

„Ty už jsi doma?”

„Už nějakou dobu.” Donna vysvětlila Velte, jak se dostala do města.

„Myslela jsem, že Jade touhle dobou bude taky doma -víte, říkala jsem si, že ji Neal nebo Gary přivezou. Naposledy jsem ji viděla, jak míří v Nealově autě směrem k farmě Parkerových.”

„Jade ještě nedorazila. Nemám od ní vůbec žádné zprávy.”

„Myslíte, že je v pořádku?” zeptala se Donna rozčileně.

„Jestli ji Neal vysadil u Garyho, nejspíš se u něj zdržela. S ním vždycky ztratí pojem o čase. A to jsem jí nedávno vyčítala, že chodí domů pozdě.”

„Proč se pro mě ale nezastavili na zpáteční cestě?”

„Jak dlouho jsi tam čekala?”

„Moc dlouho ne.”

„Nejspíš to udělali, jenomže ty už jsi tam nebyla.”

„Asi jo. Možná by jedna z nás měla zavolat ke Garymu a zeptat se, jestli tam Jade opravdu byla. Já jsem tam zatím radši nevolala, protože Gary se s Nealem nemá rád. Garymu by vadilo, kdyby se dozvěděl, že Neal svezl Jade autem.”

„Jestli ji Neal ke Garymu odvezl, tak to Gary stejně ví, ne?”

„To je pravda,” došlo pomalu Donně. „Možná se naštval a Jade se ho snaží uklidnit.”

„Nedělej si starosti, Donno. Já teď Parkerovým zavolám. Dobrou noc.”

Velta zvažovala, jestli se hodí, aby Parkerovým telefonovala.

Nakonec se rozhodla nevolat. Jestli je Jade s Garym, nic se jí ne-42

42

stane. Pokud je s Nealem Patchettem, proč Garyho rozčilovat. Co oči nevidí, to srdce nebolí.

Velta se usmála a v šedých očích jí spokojeně zajiskřilo. Třeba večer strávený v Nealově společnosti změní Jadein postoj. Třeba Jade konečně pochopí, že je důležité stýkat se se správnými lidmi a že je mnohem lepší být zamilovaná do bohatého kluka než do chudého.

Když o tom Velta přemýšlela, dospěla k závěru, že nic lepšího se vlastně nemohlo stát.

Kdyby rozhodnutí spočívalo pouze na ní, ležela by Jade na rozbahněné zemi, dokud by neumřela žízní, hladem nebo zimou. Pud sebezáchovy jí to naštěstí nedovolil. Nevěděla, jak dlouho se choulila ve tmě do klubíčka, otupělá násilím, které prožila.

Mraky plakaly místo ní. Celodenní drobné mrholení se proměnilo v nepříjemný déšť. Jade, roztřesená zimou, hanbou a ponížením, se ale nakonec narovnala a vyškrábala na kolena.

Popolezla několik metrů dopředu a hledala botu, kterou ztratila, když se bránila. Tápala ve tmě, ale nemohla ji nahmatat. Bylo jí to jedno.

Všechno jí bylo jedno. Nezáleželo jí na tom, jestli umře nebo jestli bude žít.

Ne, vlastně to nebyla tak docela pravda. Mnohem silnější než vůle přežít byla Jadeina touha potrestat Hutche Jollyho, Lamara Griffitha a Neala Patchetta. Musí pykat za to, co jí udělali.

S vidinou jejich spravedlivého potrestání se Jade postavila na nohy a snažila se zapnout si blůzu. Marně. Všechny knoflíky měla utrhané.

Podařilo se jí zapnout si jedině podprsenku. Prsa ji bolela.

Mraky, které jí pluly nad hlavou, zakryly měsíc. Všude se rozprostřela černočerná tma. Jade tápala v trávě s rukama před sebou jako slepec. Zorientovala se, teprve když klopýtla a narazila na vyjeté koleje, jež v rozbahněné zemi zanechalo Nealovo auto.

Znovu padla na kolena a lezla dopředu po čtyřech, protože věděla, že když se bude držet vyjeté cesty, dostane se zpátky na silnici. Pod nohy se jí připletlo nějaké zvíře. Jade vyděšeně ucukla, zadržela dech a poslouchala. Uplynulo několik minut. Když ne-43

slyšela nic, jenom zběsilý tlukot vlastního srdce, a nezaznamenala ve vysoké trávě, která křivolakou polní cestu lemovala, žádný pohyb, 43

pokračovala podél vyjetých kolejí dál a soustředila se na to, aby pečlivě kladla ruce na zem, pěkně jednu vedle druhé. Nohy táhla za sebou, až ji kolena bolena. Stejně tak ji bolel celý zbytek těla. Déšť jí stékal za límec a po zádech a vlasy se jí lepily k hlavě.

Neustále se musela přemáhat, aby to nevzdala. Toužila si lehnout a umřít, protože během posledních několika hodin její život úplně potemněl. Nechtěla si přiznat, co se jí stalo, ani se vyrovnávat s potupnými a bolestivými následky.

Jenomže kdyby to vzdala, těm hnusným násilníkům by to beztrestně prošlo.

A tak se plahočila dál. Ruka, koleno, ruka koleno, ruka, koleno…

Po zdánlivě nekonečné době narazila na příkop u silnice. Přeplazila se přes něj a ucítila pevný povrch vozovky. Lehla si na silnici a přitiskla se k němu tváří, jako by ho chtěla co nejpevněji obejmout; jako poutník, který po dlouhém trmácení našel vytouženou svatyni. Silnice byla tvrdá, ale Jade to nevadilo. Ležela na ní a odpočívala.

Když se dokázala dostat až sem, zvládne i cestu zpátky do města, do nemocnice, na policii. Díkybohu, že to přežila, že to může jít nahlásit šerifovi. Hutche, Lamara a Neala nebude těžké chytit. Jak rychle se dostanou za mříže, záleží jen na tom, jak rychle se jí podaří vrátit.

Nemůže jí to trvat víc než pár hodin.

Zdaleka ještě nebyla odpočatá tak, aby se mohla vydat zpátky, ale postavila se na nohy a popoháněná touhou potrestat viníky, dopotácela se doprostřed silnice. Sledovala bílou přerušovanou čáru, která jí připadala bezpečnější než nerovná krajnice.

Opatrně vrávorala po silnici a v duchu počítala, jak dlouho jí může trvat, než se dostane do Palmetta. Nebo má dojít jenom k prvnímu domu? Odtud by mohla zavolat pomoc.

Máma určitě šílí strachy. Velta chtěla vždycky na minutu přesně vědět, kde Jade je.

Snad Donna zalarmovala pomoc, když zjistila, že se Jade neobjevila - pokud ji taky neznásilnili.

44

„Panebože, jen to ne,” mumlala si Jade potichu.

44

Zadoufala, že ji třeba už hledají dobrovolníci, že pročesávají okolní krajinu ve snaze ji najít. Možná že než dojde zpátky do města, budou všichni tři násilníci dávno sedět.

Jade si uvědomila, že slyší auto. Bylo už téměř u ní. Tak hluboce se obírala vlastními myšlenkami, že si přibližujících se světel málem nevšimla.

Neal! Vrátil se pro ni. Ještě ho nezavřeli. Vrátil se a chce jí znovu ublížit, možná ji chce zabít, aby proti němu nemohla svědčit.

Jade se vrhla ke kraji silnice a skočila do příkopu. Na dně bylo po kolena stojaté vody, která nechutně páchla. Mazlavý sliz za-studil Jade mezi prsty, ale strach přehlušil odpor.

V šílené panice se brodila rákosím a trávou, které se jí zachytávaly o okraj sukně, a polykala slzy. Ucítila ostnatý drát plotu, přikrčila se vedle sloupku oplocení a snažila se dělat, že je neviditelná.

Auto zpomalilo a pomaličku jelo podél krajnice. Když ji kužel předních světel zachytil, vůz zastavil.

„Ne, ne.” Jade schoulila hlavu mezi ramena a chránila šiji zkříženýma rukama, do krve poškrábanýma od ostružiní, jež rostlo v příkopu.

„Hej, slečno. Slečno, co tady děláte takhle pozdě večer?” Byl to černošský hlas. Stejně jako ruce, které se k ní natahovaly. „Slečno? Jste zraněná?”

Ruce se jí dotkly. Jade ucukla. Ruce se odtáhly., Já vám neublížím, slečno. Co se vám stalo?”

Ve světle reflektorů se rýsovala mužská postava. Jade rozeznala montérky a promáčklý plstěný klobouk. Muž k ní znovu natáhl ruce.

Tentokrát neuhnula. Muž ji uchopil pod paží, opatrně ji zvedl a vytáhl z příkopu.

Jednou rukou ji podpíral v podpaždí a vedl ji k místu spolujezdce starého pickupu. Dveře se s hlasitým plechovým klapnutím zavřely a Jade sebou vylekaně škubla. V autě bylo sucho, ale zima. Jade se neovladatelně roztřásla.

„Kam máte namířeno, slečno?” zeptal se jí muž a vklouzl za volant.

„Bydlíte tady někde blízko?”

„Odvezl byste mě do nemocnice, prosím vás?” Nepoznala vlast-45

45

ní hlas. Byla celá ochraptělá, jak křičela. Neal ji za to několikrát uhodil. Hutch jí zakrýval ústa svou obrovskou dlaní. Lamara její ječeni vzrušovalo.

„Do nemocnice? To víte, že jo, slečno. Zatím si odpočiňte. Za chvilku vám bude lip.”

Jade poslechla mužovy rady. Opřela si hlavu o podpěrku a zavřela oči. Byla v bezpečí. Zpod zavřených víček jí stékaly horké slzy a kutálely se jí po tvářích. Zatímco stará dodávka kodrcala po silnici k městu, tiše plakala.

Buď na chvilku usnula nebo ztratila vědomí, protože se jí zdálo, že auto během pár vteřin začalo zpomalovat, až zastavilo úplně. Muž vystoupil, obešel přední kapotu k jejím dveřím, otevřel a pomohl jí ven.

„Děkuju,” zašeptala Jade. Jakmile se postavila na zem, všechno se s ní zatočilo a ve spodní části těla jí bolestivě tepalo. Zapotácela se a musela se opřít. Zavřela oči a chladila si tvář o studený plech auta, dokud závrať nepominula. „Děkuju vám,” opakovala.

Otočila se k muži, který ji zachránil, ale jeho auto už couvalo pryč.

„Ne, počkejte.” Zaclonila si oči proti předním světlům, ale stejně neviděla, jak vypadá, ani jak vypadá jeho auto. Poznávací značka chyběla. Jakmile pickup vyjel na hlavní ulici, muž přeřadil a pomalu splynul s deštivou tmou. Jade pochopila, že rychlý únik je jediný způsob, jak se může ochránit, aby ho nikdo ne-nařkl ze znásilnění bílé oběti. V Palmettu bohužel stále žilo dost lidí, kteří by při pohledu na Jade v dané situaci nejprve jednali a teprve potom kladli otázky.

Jade váhavě vykročila k automatickým skleněným dveřím s červeným neonovým nápisem POHOTOVOST. Dveře se před ní otevřely. Za nimi na Jade zaútočilo ostré modrobílé osvětlení. Jade se mu bála vydat na milost, proto se zastavila v otevřených dveřích a čekala, až si jí někdo všimne. Za přepážkou si dvě sestry povídaly s mužem, který vypadal jako údržbář.

Jade si myslela, že jí nebude dělat potíže vysvětlit, co se jí přihodilo, ale najednou ji přepadl strach. Přitom tohle byl teprve první z mnoha obtížných kroků na cestě ke spravedlivému potrestání viníků. Nicméně odhodlala se jít za svým cílem bez ohledu na potíže či zahanbení, které ji pravděpodobně čekaly.

46

46

Sebrala odvahu, zamířila k recepčnímu pultu a cestou za sebou zanechávala stopy bláta. „Promiňte.” Obrátily se na ni tři páry očí.

„Můžete mi, prosím vás, pomoct?”

Při pohledu na Jade se obličeje u přepážky na několik okamžiků vyděsily. Potom údržbář ustoupil na stranu, jedna ze sester popadla telefon a druhá běžela Jade podepřít.

„Co se vám stalo? Měla jste nehodu?”

„Byla jsem znásilněná.”

Sestra se na Jade přísně podívala. „Znásilněná? Tady v Palmettu?”

„U kanálu, hned vedle pobřežní silnice.”

„Panebože.”

Jade si intenzivně uvědomovala přítomnost údržbáře, který hltal každé její slovo a zíral na její ňadra, vykukující z roztrhané blůzy.

Druhá sestra mluvila do telefonu. „Pane doktore, potřebujeme vás na příjmu. Přišla nějaká dívka. Tvrdí, že ji znásilnili.”

„Já to netvrdím, já jsem byla znásilněná.” Jade se zlomil hlas.

Neměla daleko k slzám. Přála si, aby na ni údržbář přestal civět.

„Pojďte, počkáme na pana doktora. Nepotřebujete někomu zavolat?”

„Dokud nebudu čistá, tak ne.”

Sestra ji odvedla do malé vyšetřovny. Tenký zvlněný závěs kolem vyšetřovacího lůžka připomínal žlutý padák. „Kristepane, vy jste zřízená. Svlékněte se. Všechno dolů. Pan doktor vás bude muset vyšetřit vnitřně. Oblečte si tohle.” Sestra podala Jade modrobílou pruhovanou nemocniční košili.

„Vy nemůžete?” zeptala se Jade roztřeseným hlasem.

„Co jestli nemůžu?” Sestra připravovala nerez nástroje. Vypadaly ohavně a naháněly strach.

„Vyšetřit mě.” Jade nechtěla, aby se jí dotýkal muž. Měla pocit, že se nepřinutí, aby před mužem rozevřela nohy a nechala ho na sebe koukat.

„Nezlobte se, ale nemůžu. Ty škrábance na rukou máte taky od něho?”

„Od nich. Byli tři.”

Sestra nevěřícně vydechla: „Byli to černoši?”

„Ne, běloši.”

47

47

Zdálo se, že se zdravotnici ulevilo. „Zavolám na policii. Doktor tady bude co nevidět.”

Sestra vyšla ven a nechala Jade samotnou. Jade se pomaličku svlékala. Celé tělo ji bolelo. Mokrou roztrhanou blůzu, sukni a podprsenku nechala ležet na hromadě na podlaze. Spodní kalhotky ani punčocháče neměla. Ztratila je spolu s botami.

V nemilosrdném světle si prohlížela svoje tělo. Musela si přitisknout zaťaté pěsti k ústům, aby nezačala křičet. Byla neuvěřitelně špinavá.

Nohy jí od kolen dolů pokrývala vrstva bahna. Ruce jí hyzdily dlouhé krvavé šrámy. Kolena a klouby na rukou měla odřené a samou krev a špínu.

Na břiše a na stehnech jí ulpěla lepkavá hmota, zbarvená krví do růžová. Byla špinavější než plivátko. Rychle sáhla po nerez umyvadle na nízké skříňce, protože se jí zvedl žaludek.

„Slečno, ehm, Sperryová?”

Za závěsem těsně za Jade se ozval mužský hlas. Lékař viděl za plentou postavu. Jade vykašlala zvratky a ulevilo se jí.

„Rád bych vás vyšetřil, slečno Sperryová.”

„Ano… okamžik.” Jade chvilku zápasila s pruhovanou košilí a nakonec se jí podařilo přetáhnout si ji přes hlavu. Nesahala jí ani do poloviny stehen. Jade vylezla na vyšetřovací lůžko a stáhla si látku co nejníž přes boky. „Ano.”

Dostavil se další šok. Lékař, který sloužil, byl velice mladý. Měl hlaďounkou tvář, jako by se ještě ani neholil. Tázavě se na Jade podíval. Jade doufala, že se objeví postarší laskavý pan doktor, připomínající postavu ze známého obrazu Normana Rockwella -

šedovlasého džentlmena s bříškem a brýlemi.

Lékař musel její averzi vůči své osobě vycítit. Snažil se mluvit i jednat pokud možno ohleduplně, nejspíš se bál, aby Jade nedostala hysterický záchvat. „Chvilku to bude nepříjemné, slečno Sperryová.

Vyšetřím vás, udělám pár snímků polaroidem a položím vám několik otázek. Obávám se, že některé budou velice intimní. Začneme s nimi, abyste to měla co nejdříve za sebou, ano?”

Pustil se do práce, vytáhl dotazník a z kapsy bílého pláště propisovačku.

„Celé jméno?”

48

„Jade Elizabeth Sperryová.”

48

„Věk?”

„Osmnáct.”

„Datum narození?”

Zapisoval osobní údaje do kolonek na formuláři; přesně jak ji varoval, otázky byly čím dál osobnější. „Datum poslední menstruace?”

„Nevím, nepamatuju se.”

„Potřebuji to vědět. Alespoň přibližně.”

Jade si třela spánky a přemýšlela. Uvedla přibližné datum. Lékař je zapsal.

„Prodělala jste někdy nějaké pohlavry choroby?”

Otázka Jade vyvedla z míry. „Prosím?”

„Prodělala jste někdy nějakou pohlavní nemoc nebo měla pohlavní styk s osobou, která se na ni léčila?”

Jade se sevřel žaludek a cítila, jak v ní roste zlost. „Až dodneška jsem byla panna!” Najednou pochopila, že dnes večer ztratila nevinnost hned v několika ohledech.

„Aha, dobře.” Lékař udělal poznámku do dotazníku. „Ten muž, co -”

„Muži. Oznámila jsem to už sestře. Byli tři. Ona vám to neřekla?”

„Ne, promiňte, neřekla. Tři?”

„Tři.”

„Všichni tři s vámi měli poševní pohlavní styk?”

Jade cítila, jak se jí začíná chvět spodní ret. Skousla si ho zuby.

„Ano.”

„Jste si tím jistá?”

„Ano!”

„Všichni tři ejakulovali?”

Jade se znovu udělalo špatně. Polkla a zamumlala: „Ano.”

„Víte to určitě, slečno Sperryová?” zeptal se lékař nedůvěřivě. „Chci říct, jestli jste byla panna, možná to ještě přesně nepoznáte.”

Jade vrhla na doktora pohled, ale nevydržela se na něho dlouho dívat. Prudce svěsila ramena. „Všichni tři… to udělali.”

Lékař odložil chorobopis a zavřel propisovací tužku. Vystrčil hlavu z plenty a zavolal na sestru, aby mu šla asistovat. Sestra po-49

49

mohla Jade položit se a nohy jí umístila do studených kovových třmenů. Doktor si navlékl tenké chirurgické rukavice a mlaska-vým zvukem si je přetáhl přes zápěstí. Posadil se na nízkou stoličku na konci vyšetřovacího stolu a namířil na Jade ostré světlo. Zlehka se dotkl jejích rozbolavělých stehen a odtáhl je víc od sebe. Jade se pokusila zaprotestovat.

„Upozornil jsem vás, že to bude nepříjemné, slečno Sperryová.

Budu se snažit, aby to nebolelo.”

Nedokázala se na něho podívat, když k ní mezi stehny zvedl hlavu.

Naopak zavřela oči. Cítila, jak do ní vsunuje něco studeného, tvrdého a protivného. Chytila se okrajů stolu.

„Uvolněte se. Zachovala jste se naprosto správně. Je dobře, že jste nejdřív neběžela domů a neosprchovala se, než jste se vydala sem.”

Nedokázala konverzovat v poloze, kdy před ním a před sestrou ležela takhle obnažená. Pokožku měla chladnou a lepkavou na dotek, ale polévalo ji horko studem. V hlavě jí hučelo a srdce jí splašeně tlouklo.

„Myslíte si, že byste byla schopná ty muže identifikovat?”

„Ano, jistě. Můžu je identifikovat.”

„Alespoň něco pozitivního. Zaplatí za svoje chování. Tedy, pokud neztratíte nervy a nestáhnete žalobu dřív, než se váš případ dostane před soud.”

„Já rozhodně nervy neztratím,” procedila mezi pevně sevřenými zuby Jade.

„Tak, hotovo. Ještě ochlupení. Některé chlupy nejsou vaše. Pár jich vezmu do laboratoře.”

Jade se vyděsila. Nechávala oči pevně stisknuté, dokud jí sestra nesundala nohy ze třmenů a nepomohla jí posadit se. Doktor jí vyčistil nehty, potom si stáhl rukavice a hodil je do koše.

„Postavte se a zůstaňte chvilku stát,” přikázal jí a uchopil fotoaparát.

Sestře přikázal, aby Jade držela košili.

Dalších několik minut Jade zepředu i zezadu fotografoval. Přestože ani jednou nebyla úplně obnažená, připadala si jako nahá. Doktor jí vyfotil obličej, ramena, prsa, břicho, stehna, hýždi ¦ a všechna místa, kde měla modřiny nebo škrábance. Nebylo jich moc. Na tohle si Neal dával pozor.

50

50

„Co ty škrábance na rukou a na kolenou?”

Jade zavrtěla hlavou. „Ty mám od toho, jak jsem se snažila dostat na silnici.”

„Dobře. Napíšu hlášení a odnesu vzorky do laboratoře. Teď už tam sice nikdo nebude, ale ráno přijdou na řadu jako první. Sestra vás odvede do sprchy. Dostanete nemocniční šaty, vaše dáme také do laboratoře.”

Jade přikývla. „Děkuju.”

Lékař vzal věci, které určil na rozbor, a spěchal pryč.

„Pojďte za mnou.” Sestra zatáhla plentu a zamířila ke dveřím.

Jade zaváhala a podvědomě si popotahovala krátkou košili. „Takhle?

Vždyť mi kouká zadek.”

„Tady jste v nemocnici. Tady jsou na to všichni zvyklí.”

Jade si pomyslela, že údržbář určitě ne. Nicméně se zdálo, že nemá na vybranou. Následovala sestru chodbou a snažila se dělat co nejmenší kroky, aby se na ní košile pokud možno nehýbala.

„Máte štěstí. Doktor Harvey sem přišel z velké nemocnice. Ví, co má dělat,” poznamenala sestra.

Prošly dvojími automatickými dveřmi označenými nápisy VSTUP

POUZE PRO ZAMĚSTNANCE a dostaly se do haly, kde několik sestřiček pilo kávu a jedlo obložené housky z automatů. Zvědavě si Jade, cupitající za sestrou, prohlížely.

„Tak tady,” oznámila sestra Jade a otevřela dveře do dámské převlékárny. „Ručníky a všechno, co budete potřebovat, najdete ve sprše. Jsou tam i polštářkové šampony.”

Jade si přála, aby nemluvila tak hlasitě. Všichni v hale se na ně dívali. „Jako bych se ještě nikdy nesprchovala,” zamumlala si vztekle pro sebe.

„Návod k použití je na obalu. To je asi všechno.”

Jade vklouzla do dveří. Potřebné hygienické potřeby našla ve skříňce, přesně jak jí popsala sestra. Sundala si nemocniční šaty a vlezla do sprchy. Voda byla díkybohu krásně teplá. Jade točila kohoutkem, dokud netekla úplně vařící. Stoupla si pod kouřící proud a vychutnávala příjemné pálení. Byl to očisťující pocit na těle i na duši. Chtěla ze sebe 51

smýt všechny jejich stopy. Najednou se divila, že na těle tak dlouho snesla takovou špínu, aniž by se zbláznila.

51

Když se třikrát celá vydrhla mýdlem, zvedla nohu, opřela si ji o držátko na mýdlo a důkladně si umyla rozkrok. Bolest jí vháněla slzy do očí, ale nepovolila a drhla se téměř až do živého masa. Nakonec si šamponem vymyla bláto z vlasů a několikrát si horkou vodou pečlivě vypláchla ústa.

Hned se cítila mnohem lépe, i když věděla, že úplně čistá si nebude připadat už nikdy. Pošpinili ji - duševně, fyzicky i citově. Už nikdy nebude jako dřív. Při té představě posmutněla a zároveň ji zaplavil vztek.

Osušila se a vlhké vlasy si zabalila do hrubého ručníku. Na skříňce leželo složených několik párů zelených návleků. Druhý pár jí docela padl. Měkké papírové návleky byly určeny na boty, ale Jade si je navlékla na bosé nohy.

Nesměle otevřela dveře a rozhlédla se po hale. Sestra v ní byla sama, seděla na pohovce a sledovala televizní estrádu. Když uviděla Jade, vstala. „Chtěla byste něco k pití? Třeba kolu nebo kávu?”

„Ne, děkuju.”

„Volali z recepce. Přijel zástupce šerifa a rád by si s vámi promluvil.”

„Jsem hotová.”

Návleky zašustily po podlaze. Když Jade se sestrou došly k recepci, šerifův zástupce tlachal s údržbářem a doktorem Harveyem. Zástupce zákona si posunul klobouk dozadu, zaujal úřední postoj a podezřívavě si ji změřil pohledem.

„Slečna Sperryová?”

„Ano.”

„Pojďte se, prosím, tamhle posadit.”

Jade si opatrně sedla na okraj umělé, světle fialové pohovky.

Policista se uvelebil v křesle naproti ní. Doktor Harvey zůstal stát na jednom konci gauče. Zástupce šerifa, který nebyl o mnoho starší než lékař, vytáhl z náprsní kapsy malý zápisník.

„Tady doktor Harvey mi řekl, že tvrdíte, že vás dneska večer znásilnili.”

52

Jade se nevěřícně podívala z policisty na doktora. „Proč všichni i lkáte, že .tvrdím, že mě znásilnili’ nebo že jsem ,řekla, že mě znásilnili’?

Já jsem byla znásilněná. Máte dojem, že lžu?”

52

„Počkejte. Nikdo vás neobviňuje, že lžete. Já pouze zjišťuju, co se stalo. Uklidněte se laskavě, ano?”

Jade zmlkla. Snažila se ovládnout. Musela zmobilizovat všechny síly, aby nezačala ječet. Údržbář a sestry se znovu shlukli u příjmu. Jade si byla naprosto jistá, že si o ní šeptají. Každou chvilku se někdo z nich nenápadně otočil, podíval se na ni a pak zase pokračoval v tiché konverzaci.

„Jak se jmenujete celým jménem?” zeptal se policista.

Jade najednou viděla rozmazaně. Uvědomila si, že má oči plné slz.

„Mě znásilnili,” upozornila ho. „Ty, který to udělali, si klidně chodí na svobodě, zatímco mě tu neustále někdo ponižuje a uráží.” Přerývaně se nadechla. „Jméno, adresu, datum narození a další údaje jsem nadiktovala panu doktorovi. Nemělo by vás spíš zajímat, co se mi stalo a kdo to udělal?”

„Všechno pěkně po pořádku,” odrazil její srdceryvný výlev policista.

„Tohle je běžný úřední postup, který se v případě stížností, jako je vaše, užívá. Milá slečno, to chcete, aby se kvůli formálním nedostatkům váš případ vůbec nedostal před soud?”

„Odpovězte na položené otázky, slečno Sperryová,” radil jí mírným a zdvořilým hlasem lékař. „Zdlouhavý je většinou jenom začátek.

Nechcete se něčeho napít?”

„Ne, děkuju.”

„Můžu vám dát nějaké sedativum, pokud byste chtěla.”

Jade energicky zavrtěla hlavou. Obrátila pozornost k šerifovu zástupci a chladně a věcně mu poskytla odpovědi na jeho rutinní otázky.

„Takže k dnešku,” prohlásil muž zákona a odkašlal si. „Vy jste sdělila tady doktoru Harveymu, že vás napadli tři muži a znásilnili vás.”

„Ano.”

„Byli ozbrojení?”

„Ne.”

„Ne? Oni na vás nemířili pistolí nebo nějakou jinou zbraní?”

53

„Měli přesilu. Porazili mě na zem.”

„Všichni tři s vámi měli pohlavní styk?”

„To se dočtete v mojí zprávě,” snažil se Jade pomoct doktor Harvey.

53

„Vyšetřování vedu já, doktore, dík}’. Prosím, odpovězte, slečno Sperryová.”

„Ano,” přikývla Jade. „Všichni… se mnou měli… pohlavní styk.”

„Dopustili se sodomie?”

„Ne, nedopustili,” pospíšil si doktor, když viděl, že otázka vyvedla Jade z míry natolik, že není schopná odpovědět.

„Nutili vás k orálnímu sexu?”

Jade zavrtěla hlavou a sklopila oči. „Ne.”

„Kde k vašemu údajnému znásilnění došlo?”

Údajnému? Ten výraz ji rozčílil, ale vysoukala ze sebe: „U kanálu nedaleko pobřežní dálnice. Myslím, že se ta odbočka nijak nejmenuje.

Je to jenom polní cesta. Mohla bych vám to ukázat. Našli byste tam zbytky mýho oblečení, pokud je nikdo neodnesl.”

„Můžete nám poskytnout popis údajných násilníků?

„Nejen to, pane. Já dokonce vím, jak se jmenujou.”

„Vyje znáte?”

„Ano.”

„Výborně, to nám výrazně pomůže. Povídejte.” Pero se nedočkavě rozjelo po papíru.

„Lamar Griffith.”

Pero se zastavilo, policista zvedl překvapeně hlavu a znovu si nevěřícně přečetl jméno, které si právě zapsal. Podíval se na Jade.

„Syn Myrajany Griffithový?”

Chvilku se na Jade upřeně díval. Potom se naklonil k jejímu obličeji a zašeptal:

„To si ze mě utahujete, ne?”

Jade mu vytrhla z ruky poznámkový blok a napsala do něj tři jména.

Zabodla hrot tužky do papíru a vykřikla: „Tady máte jména těch, který mě znásilnili. Vaší povinností je postarat se o to, abyste je chytili a posadili za mříže.”

54

Policista polkl a podíval se na doktora, jako by u něj hledal pomoc.

„Slečno, ehm, mmm -”

„Spe-rry-ová,” slabikovala mu podrážděně.

„Slečno Sperryová, to, co mi tady tvrdíte, asi nemyslíte vážně, že.”

„To teda myslím smrtelně vážně.”

„Zřejmě se vám to v hlavě trochu popletlo.”

54

„Neal, Hutch a Lamar mě násilím vytáhli z auta mojí kamarádky, odvezli mě na opuštěný místo ke kanálu a všichni tři mě znásilnili.

Potom mě tam nechali a ujeli.” Jade vyskočila z pohovky a postavila se.

„Co tady sedíte a vejráte jako trouba? Zjistěte, co je s Donnou! Chyťte ty hajzly! Dejte jim želízka! Zavřete je!”

„Slečno Sperryová.” Doktor ji uchopil za ruku. Přinutil ji, aby se znovu posadila, a kývl na sestru. „Přineste jí valium.”

„Žádný valium nechci,” vyštěkla na něho Jade a vykroutila se z jeho sevření. Obrátila se k policistovi. „Jestli nejste schopen zatknout tři kluky, který evidentně porušili zákon, tak zavolejte někoho jinýho.”

„Mladá dámo, právě jste jmenovala syna mýho šéfa a obvinila ho ze znásilnění.”

„Přesně tak. Druhej byl Hutch. Byl z nich nejsurovější a největší.

Málem mě udusil.” Dokud ji nezačaly bolet dlaně, vůbec nevnímala, že do nich vztekle zarývá nehty. Podívala se na ruce a na odřené kůži uviděla obtisknuté půlměsíčky.

„Radši zavolejte šerifa,” navrhl doktor policistovi.

„Panebože,” povzdechl si šerifův zástupce a váhavě se postavil.

Přejel si rukou po hladké, kulaťoučké tváři. „Tak z tohohle teda radost nemám. To bude v prdeli, až šerifovi Jollymu řeknu, že jeho syn spolu s Patchettovic klukem byli obviněný ze znásilnění.”

Hodinu poté se Jade ocitla u výslechu. V místnosti čpěl starý tabákový kouř a pot. Šerifův zástupce ji z nemocnice odvezl přímo na stanici a posadil ji do malé výslechové místnosti, jako by tím pro něj tahle nepříjemná záležitost končila a on si nad ní myl ruce.

Jade tušila, že než se celý případ vyřeší, zažije mnohem horší situace. Potupné osobní urážky, kterým bude muset čelit, sníží její pocit zadostiučinění z vyvozených právních důsledků. A jak to vysvětlí Garymu?

55

Na to nedokázala myslet, protože by se nejspíš zbláznila. Zároveň ji trápila ještě spousta jiných věcí. Například co je s Donnou. Jade se bála, jestli se jí něco nestalo. Nabízela se varianta, že když kluci nechali Jade u kanálu, vrátili se pro Donnu a uděla-55

li jí totéž. Takhle si to Neal nejspíš naplánoval. Oddělil je od sebe, aby je co nejvíc oslabil. Co když Donna leží někde u dálnice, zraněná a v bezvědomí? Nebo dokonce mrtvá?

Do místnosti vešel šerif Fritz Jolly a vyrušil Jade z ustrašených myšlenek. Místo uniformy měl na sobě modré džíny a flanelový kabátek od pyžama, který zamaskoval loveckou vestou. Očividně ho vytáhli z postele. Na tvářích a na bradě měl neoholené nare-zavělé strniště.

„Ahoj, Jade.”

„Dobrý večer, šerife.”

Pravidelně mu v obchodě prodávala žvýkací tabák. Vždycky se k sobě chovali přátelsky. Teď šerif složil svoji mohutnou vysokou postavu na židli u stolu naproti Jade a sepnuté ruce položil na stůl.

„Jestli jsem to správně pochopil, dostala ses dneska tak trochu do potíží.”

„Já se nedostala do potíží, šerife.”

„Pověz mi o tom.”

„Mohla bych s tím počkat, až přijde moje máma?” Nechtěla tu historku vyprávět několikrát. „Doktor v nemocnici mi slíbil, že jí zavolá a pošle ji sem.” Šerifův zástupce Jade zatelefonovat nenechal.

„Velta je tady, na policejní stanici, a je trochu rozčilená,” oznámil Jade šerif. „Rád bych slyšel nejprve tvoji výpověď, než ji přivedu.”

„Proč mě posadili do vyslýchací místnosti?”

„Protože se k podobným účelům využívá. Je tu klid.”

Jade se na šerifa nedůvěřivě podívala. „Nic špatnýho jsem neudělala.”

„Nikdo netvrdí, žes udělala něco špatnýho. Co se stalo?”

Upřeně se na ni díval a vyhrál. Jade sklopila oči, pevně zaťala pěsti a zhluboka se nadechla. „Neal, Hutch a Lamar potkali mě a Donnu na dálnici ve chvíli, kdy nám došel benzin. Mě odvezli Ncalovým autem 56

pryč, přestože jsem se bránila. Vrátili se se umou na místo, kde předtím odpoledne pili pivo a chytali ryby, a pak mě…”

Zvedla hlavu a setkala se s šerifovým pohledem. „Střídavě mě v ii hni znásilnili.”

56

Šerif na ni dlouho bez jediného slova zíral.

Jade dodala: „Mám strach, že Donně udělali to samý.”

„Zástupce mi říkal, že ses na ni ptala. Volal jsem k Donně domů. Je doma a je v pořádku.”

Jade s úlevou vydechla. „To je dobře.”

Šerif mluvil hlubokým uklidňujícím hlasem, který navozoval důvěru.

„Obvinění, které jsi proti těm klukům vznesla, Jade, je vážná věc.”

„Znásilnění je vážný zločin.”

„Nemůžu uvěřit, že by něco takovýho udělali.”

„Já tomu taky nemohla věřit. Ještě včera bych si něco podobnýho vůbec nedokázala představit.”

„No tak mi teda podrobně popiš, jak k tomu došlo.”

57

Kapitola 4

Nealův otec rozrazil dveře a vpadl do synova pokoje, ve kterém vládla ještě tma. Zamířil rovnou k posteli, odhodil pokrývku a vší silou udeřil syna přes obnažený zadek.

„Vstávej, ty smrade!”

Neal se převrátil na druhou stranu postele a vztyčil hlavu. Otec a syn se měřili pohledy přes rozházenou postel. Neal Patchett byl nahý. Ivan Patchett měl na sobě trenýrky a staré vytahané bílé tričko. Rozcuchané šedivé vlasy mu na hlavě trčely na všechny strany. Nicméně nevypadal směšně. Působil hrůzostrašně.

„Co to do tebe, kurnik, vjelo?” nechápal Neal, posadil se na posteli a položil si ruce na úzké boky. Byl taky rozcuchaný, ospalý a rozmrzelý.

Za své pevné urostlé tělo vděčil spíš genům než pravidelnému cvičení.

Ne že by se sportu vyhýbal, ale nerad se namáhal, pokud to nebylo nezbytně nutné. Vrozenou štíhlou postavu a dobrou fyzičku považoval za samozřejmost.

57

„Právě mi volal Fritz Jolly,” oznámil mu otec.

„No a? Je ještě noc. Chci spát.”

„Se spaním se rozluč.”

Neal už si znovu lehal, ale Ivan ho popadl za vlasy a jedním pohybem ho vytáhl na nohy. Pustil ho a hbitě ho nakopl do holého zadku. Neal se zastavil až o zeď. Otočil se, nastavil pěsti a zaujal bojovou pozici.

„Dneska večer jsi znásilnil holku.”

Neal okamžitě spustil paže podél těla. „Do prdele, já vůbec nevím, o čem mluvíš.”

„Mluvím ó Jade Sperryový, která je momentálně na policejní stanici a obviňuje tě ze znásilnění. O tom mluvím.” Ivan vztekle zabodl ukazováček doprostřed Nealových prsou. „Radši mi řekni pravdu, Neale.” Jeho halas by probudil i mrtvého.

58

Neal těkal očima po tmavém pokoji, zastavil se pohledem na několika předmětech a teprve potom se odvážil podívat do Ivanovy rozzuřené tváře. „Jestli tvrdí, že jsem ji znásilnil, tak prostě kecá.”

„Takže ty moc dobře víš, o čem mluvím, ty hajzle.”

„Já nelžu!” vykřikl Neal. „Vzali jsme ji s Hutchem a s Lamarem na ryby. Vypili jsme pár piv. Byli jsme trochu v náladě. Chovala se přátelsky - myslím tím hodně přátelsky. Říkala si o to, táti. Tak měla, co chtěla.”

Ivan se zkoumavě díval na syna a v očích, které jiskřily jako střípky skla, se mu odráželo svítání. „Kecáš. Sperryová patří k slušnejm holkám. Navíc je pořád nalepená na mladýho Parkera. K čemu by jí byli takoví panáci, jako jste vy tři?”

Neal v duchu zaklel a pročísl si prsty rozcuchané vlasy. „Říkám ti, táti, že si o to koledovala. Tváří se, že bez Parkera nemůže vydržet, ale jakmile se jí naskytne příležitost, tak provokuje. Samozřejmě že když se objeví ten její cukrouš, hned se zase nafoukne. Před ním nade mnou ohrnuje nos, jako kdyby šlápla do hovna.

Jenomže takový chování si já od žádný holky nenechám líbit! Ani náhodou! Včera večer jsem si řekl, že jí předvedu, jatc vypadá pořádnej kus chlapa. Jestli to považuje za znásilnění, je to její problém.”

58

„To teda není!” Ivan poslouchal Nealovo vysvětlování s překvapivou trpělivostí, ale teď zaskřípal zuby. „Není to její problém. Díky jejímu obvinění je to šerifův problém, a to znamená i můj problém.”

Neal se rozpačitě poškrábal v rozkroku. „Jakpak to chceš tedy vyřešit?”

„Nijak.”

„Co?” Neal očividně zkrotí.

„Nebudu vůbec nic řešit, dokud nevyklopíš, jak to bylo. Donutil jsi ji?”

Neal pokrčil rameny. „Trochu se mi to vymklo z ruky,” připustil, ale hned rychle dodal: „Jenže ona to fakticky chtěla, tím jsem si naprosto jistej.”

„A co Lamar a Hutch?”

„Taky si chtěli trochu užít.” Neal se ušklíbl. „Nejsem sobec.”

59

Ivan okamžitě vystřelil paži, že mu za tu drzost jednu vlepí. Pak se rozhodl, že nebude zbytečně plýtvat energií, a zase ruku spustil.

„Ze se chtěl Hutch přiživit, to si dovedu živě představit. Ale nezdá se mi, že by se cpal holce mezi nohy i Lamar.”

„Je fakt, že Lamar potřeboval trošku povzbudit, ale nakonec to zvládl dobře.”

Ozvalo se zaklepání na dveře. Otec i syn se otočili a uviděli stát na prahu hospodyni Eulu. „Budete chtít svoji ranní kávu, pane Patchette?”

„Ne!” vyštěkl na ni Ivan. „Až budu chtít kafe, tak vám řeknu.”

„Ano, pane. Jenom jsem se chtěla zeptat.”

Hospodyně vycouvala ze dveří. Ivan za ní zíral a po chvilce pomalu řekl: „Proč jste si nezajeli do černošský čtvrti a nesba-lili tam černou holku, která by držela jazyk za zuby? To jste si museli vybrat zrovna Sperryovic holku?”

„Tvářila se, že s náma jede dobrovolně, proto.”

„Panebože, to je bordel.”

Neal nevypadal, že by si dělal velké starosti. Vstal z postele a natáhl si džíny, které si večer přehodil přes pelest postele. „Tak co s tím uděláš, táti?”

59

„Ještě nevím. Nech mě trochu přemejšlet.” Ivan začal přecházet podél postele. „Je ti jasný, že jestli se prokáže, že jste se dopustili znásilnění, tak by tě mohli zavřít?”

„Panebože, to je k posrání,” reptal Neal. „Nemůžou mě přece zavřít za to, že jsem vošoustal holku, která to potřebovala jako prase drbání.”

„Zatím to víme jen my dva,” uvažoval Ivan. „Musíme se postarat, aby se o tom nikdo jinej nedozvěděl.”

„Já teda sedět nepůjdu. To v žádným případě. Ještě aby mě tam vopíchal nějakej negr. Musíš s tím něco udělat, táti,” zakňoural Neal.

„Drž klapačku a nech mě myslet!” okřikl ho Ivan. Pak z ničeho nic vrazil synovi facku. „Ty smrade jeden! Zase jsi mi zkazil Celej den.”

60

Jade si ve výslechové místnosti položila zkřížené paže na stůl a opřela si o ně hlavu. Pálilo ji pod víčky. Strávila na policejní stanici celou noc. Jednou jí dovolili jít na záchod, ale tam i zpátky ji doprovázel policista. Chovali se k ní, jako by byla zatčená, zatímco proti jejím útočníkům, alespoň pokud věděla, nepodnikli naprosto nic.

Dvakrát celou událost, i se všemi podrobnostmi, vylíčila šerifu Jollymu. Poprvé i podruhé vyprávěla do posledního slova totéž. Měla vynikající paměť, kterou hojně využívala ve škole. Dnes se jí hodila, aby mohla přesně popsat své násilníky. Nevynechala nic, přestože mnohé detaily jí byly nepříjemné.

Aniž by se ji šerif snažil urazit, kladl jí otázky, které ji měly zmást.

„Jade, když jsem před chvílí odcházel, Hutch byl doma.”

„Já nevím, kde je teď, já jen vím, kde byl a co dělal kolem sedmé večer.”

„Říkáš, že se to stalo kolem sedmé?”

„Stalo se to. V sedm Hutch doma nebyl, nebo byl?”

„Přišel asi v devět a tvrdil, že strávil večer venku s Lamarem a s Nealem.”

„To mluvil pravdu. Všichni tři mě znásilnili.”

Fritz Jolly si přejel mohutnou dlaní po neoholené tváři a podrbal se.

„Jak vysvětlíš čas mezi sedmou, kdy se odehrálo tvoje údajné znásilnění, a dobou, kdy jsi přijela do nemocnice?” Šerif nahlédl do kroužkového bloku svého zástupce. V nemocnici ses objevila v půl dvanácté a čtyři minuty.”

60

„Ležela jsem tam ještě dlouho po tom, co mě tam nechali a odjeli.

Pak jsem se doplazila na dálnici, kde mi zastavilo auto -”

„Měl jsem dojem, že jsi říkala, že to byl pickup.”

„Ano, byl. Byl to pickup. Ale já si zpočátku myslela, že to je Nealovo auto. Dostala jsem strach a schovala jsem se do příkopu. Ven mi pomohl nějaký černoch. Vytáhl mě ven, posadil do auta a odvezl do nemocnice.”

„Neřekl ti, jak se jmenuje?”

„Ne.”

„A můžeš ho popsat?”

„Byla tma. Jediný, co si pamatuju, je, že měl klobouk a montérky.”

61

„Tak chodí oblečená většina jižanů. Není mi jasný, proč s tebou nešel až do nemocnice, když se k tobě zachoval tak hezky. Proč se tak rychle vypařil?”

„Kdybyste byl místní černoch a rozhodl se odvézt na pohotovost bílou holku, kterou evidentně znásilnili, zdržoval byste se tam dýl, než je nutný, šerife?”

Šerif projevil rozhořčení. „Některý bělošky by radši umřely, než aby přiznaly, že je znásilnil černoch.”

Jade vstala ze židle, obešla ji, opřela se o opěradlo a měřila si šerifa přes stůl. „Vy si myslíte, že jsem se svezla s černochem, nechala se od něj znásilnit a teď to chci hodit na vašeho syna a jeho kamarády? Že z nich chci udělat obětní beránky? To je vaše teorie?”

„Musím to prověřit ze všech stran, Jade, obzvlášť, když je z tak těžkýho zločinu obviněn můj syn.”

„A neměl byste zpovídat spíš Hutche než mě?”

„Na něho taky dojde.”

Když spolu domluvili, šerif pustil k Jade její matku. Velta chodila vždy jako ze škatulky, proto Jade vykulila oči, když ji uviděla ztrápenou a neupravenou. Vřítila se do vyšetřovny, div že o šerifa nezakopla.

„Jade! Co se ti stalo? Nechtějí mi nic říct. Kde jsi celou noc byla?”

Jade nepotřebovala, aby jí někdo kladl další otázky. Toužila, aby ji někdo objal a konejšil. Prahla po bezvýhradném pochopení. Místo toho po ní matka chtěla odpovědi, aby ukojila svoji zvědavost. Možná že by 61

Jade na jejím místě reagovala stejně, ale to jív dané situaci útěchu nepřineslo.

Velta nehnula ani brvou, když jí Jade vylíčila, co se jí přihodilo.

Chvilku na dceru nechápavě zírala a pak nevěřícně opakovala: „Znásilnili tě?”

„Ano, mami.”

Velta rozpačitě natáhla ruku a odhrnula Jade z tváře rozcucha-nr vlasy. „Kdo ti to udělal?”

Jakmile Jade vyslovila jména, ucukla s rukou, jako by od Jadeiných vlasů dostala elektrickou ránu. „To… není možný, Jade. Vždyť ty kluky znáš odmalička. To by neudělali.”

62

„Udělali to.” Jade měla oči plné slz. „Ty mi nevěříš, mami?”

„Samozřejmě že ti věřím, Jade. Samozřejmě že ti věřím.”

Jade o tom pochybovala, ale neměla sílu ani chuť matku přesvědčovat. Na šerifův rozkaz převyprávěla všechno ještě jednou, tentokrát před matkou. Když skončila, šerif odešel s tím, že se za chvíli vrátí.

Jade s matkou osaměly, ale nebyly schopné mluvit spolu o ničem důležitém. Velta se Jade zeptala, jestli je v pořádku, a ta pouze přikývla, protože jí matčina otázka připadala absurdní. Kromě toho, že Velta odhrnula Jade vlasy z obličeje, se dcery už víc nedotkla.

Časně ráno se objevil šerifův zástupce a nabídl Velte šálek čerstvé kávy. Jade ho poprosila o sodovku, protože měla úplně vyschlo v krku.

Dělalo jí potíže polknout, hlavně proto, že ji v krku pálily slzy.

Najednou se dveře do vyšetřovny rozletěly, Jade zvedla hlavu a uvědomila si, že musela vyčerpáním usnout. Vzápětí vyděšeně vykřikla, protože první osoba, která se vynořila na prahu, byl Neal Patchett.

Jade hned začala přerývaně dýchat, jako by dlouho utíkala. „Co tady dělá?”

Za Nealem vkráčeli do místnosti Ivan Patchett a šerif Jolly.

„Prý jsi tady použila nějaká silná slova, mladá dámo,” obrátil se na Jade Ivan. „Když mi Fritz volal a objasnil mi, o co se jedná, požádal jsem ho, abys mohla mého syna obvinit tváří v tvář. Zdravím vás, Velto.”

62

Jadeina matka zareagovala na přítomnost Ivana Patchetta podobně, jako Jade reagovala na Neala. „Dobrý den, pane Patchette.”

„Tyhle dva se nám dneska ráno postarali o zábavu, co? Tropit takovej rozruch!”

„Ano.”

„Jájsemnicneztropila!” ohradila se Jade proti způsobu, jakým se Ivan snažil dostat její matku na svoji stranu, na stranu proti nevychovaným dětem. „Ublížili mi. Já za to nemůžu.”

„Ale jdi, Jade,” ozval se Neal. „To si fakt myslíš, že ti někdo uvěří, že jsme tě znásilnili?”

63

„Nemusím nic říkat, stačí se na mě podívat. Stačí se podívat na fotky, který udělali v nemocnici. A laboratorní zkoušky moje slova potvrdí.”

Neal se posadil na kraj stolu. „Netvrdím, že k ničemu nedošlo,”

pronesl klidně. „Jenom tvrdím, že to dost volně interpretuješ.”

„To není pravda!” Nejradši by se od něj odtáhla mnohem dál, ale bránila jí v tom židle. Neal byl sice pohledný mladík, nicméně Jade se z něho zvedal žaludek.

„Tak se na to podíváme,” vmísil se jim do řeči šerif Jolly. „Neale, prosím tě, pojď sem.” Ukázal na místo u zdi. „Ivane, posaď se.”

Ivan si sedl. Podíval se na Veltu. „Dávám vám dneska placený volno.”

„Děkuju.”

Jade se za poddajnost vůči Ivanu Patchettovi na matku nevraživě podívala.

„Jade?” Jade musela obrátit pozornost zpátky kFritzovi. „Mohla bys tady před panem Patchettem a před Nealem ještě jednou vyprávět, jak se to stalo?”

Hrozný požadavek. Jade nevěděla, jestli bude schopná hovořit o všech těch intimních podrobnostech v přítomnosti Neala a Ivana Patchetta. Nicméně, pokud se její případ dostane před soud, bude mít mnohem větší publikum.

Ivan se na ni chápavě díval, ale Jade neušlo, jak se mu pod vlídným pohledem zračí zloba a zášť. Neal se opíral o protější stěnu s rukama zkříženýma na prsou. Drze se usmíval.

63

„Jasně, Jade. Chci od tebe slyšet, jak jsem tě znásilňoval.”

Jeho posměšný tón Jade dodal odvahu. To, co jí Neal provedl, si odpyká, i kdyby to měla líčit třeba tisíckrát.

Jade usrkla zteplalou vodu, kterou jí šerifův zástupce časně ráno přinesl. Začala tím, jak jim v Donnině autě došel benzin, a skončila svým příchodem do nemocnice. „Všechno ostatní je v zápise.”

„Už jste našli toho tajemnýho černocha?” zeptal se Ivan Fritze.

Šerif zavrtěl hlavou. „Nedokáže říct nic, podle čeho bychom ho mohli identifikovat.”

„Hmm.” Ivan se spokojeně usmál.

64

„Nevymyslela jsem si ho,” hájila se Jade. „Celou cestu zpátky do města bych pěšky v takovým stavu neušla.”

„Na to právě táta naráží,” usadil ji Neal. „Tys rozhodně nebyla v tak špatným stavu, jak se nám snažíš namluvit. Měla jsi spoustu času vrátit se pěšky zpátky do města. A přesně to jsi taky udělala. Na zpáteční cestě ti byla zima, tak sis vzpomněla na Parkera, a taky jsi začala přemejšlet, jak mu, až se to dozví, vysvětlíš, že sis s náma u kanálu užívala.”

Jade vyskočila ze židle. „Neopovažuj se znovu vyslovit jeho jméno!

Nesaháš mu ani po kotníky. Radši bych se od tebe nechala znovu znásilnit, než abych ti dovolila zatáhnout do toho Garyho.”

„Jade, proboha tě prosím, sedni si.” Velta popadla dceru za paži a tahala ji zpátky na židli.

Ivan si zapálil doutník, ledabyle mávl rukou, aby uhasil zápalku, a pak ji odhodil na podlahu.

Šerif Neala upozornil: „Neale, na její obvinění nemusíš nijak reagovat.”

„Mně to nevadí. Lže.”

„Ivane, víš určitě, že nechceš zavolat svýmu právníkovi?”

„V žádným případě. Nač ho budit takhle brzy ráno. My nemáme co skrývat. Můžeš se Neala ptát, na co chceš.”

Fritz se obrátil k Nealovi. „Co se dělo, když jste potkali Don-nu a Jade?”

64

„Je to přesně tak, jak Jade říká,” odpověděl Neal. „Nabídli jsme holkám, že je svezeme. Jade nasedla do mýho auta dobrovolně.

Dokonce přelezla dozadu k Lamarovi.”

„Nenutil jsi ji nastoupit násilím?”

„Ježišmarjá, vůbec ne!”

„Nastoupila jsem, protože jsem si myslela, že Donna pojede taky,”

vysvětlovala Jade rychle. „Když jsem viděla, že ji hodlají nechat na silnici, chtěla jsem vystoupit. Nenechali mě. Drželi mě. Ji nepustili dovnitř a mě zase ven.”

Neal se zasmál. „To byla legrace. Takovej jakoby únos. Jenom jsme blbli.”

Neal se ujal slova a dovyprávěl, jak dojeli ke kanálu. „Jade vystoupila a posadila se. My jsme pili pivo.”

„A co jsem měla dělat jinýho?” bránila se Jade. „Když jsi mi 65

řekl, co chceš, a já viděla, že to hodláš vážně udělat, utíkala jsem.

Jen jim to řekni, Neale. Moc dobře víš, že to je pravda. Snažila jsem se vám utéct.”

„Neale, co jsi jí řekl, že chceš?” zeptal se Fritz.

„Řekl jsem jí, že si s ní zašoustáme.”

Velta si položila ruku na prsa a překřížila nohy. Ivan zatáhl z doutníku. Fritz se podrbal na spánku. „To potvrzuje Jadeinu výpověď.”

„Když to řekl, začala jsem utíkat, jenomže jsem nedoběhla daleko.

Neal mě chytil za vlasy a povalil mě na zem.”

Neal jen pokrčil rameny. „Křičela něco jako ,Vy jste blbí’, ale smála se při tom.”

„Nic takovýho jsem neříkala a už vůbec jsem se nesmála. Strašně jsem se bála.”

„Tří kamarádů, který znáš od dětství?” odfrkl Ivan pohrdavě.

„To je pravda, že začala utíkat,” potvrdil Jadeina slova Neal. „Ale ne naplno, jenom tak, abychom ji mohli chytit. Popadl jsem ji za vlasy.

Trochu jsme se přetahovali. Na oko se bránila, jak to holky dělají - aby se neřeklo.”

„To je lež,” zašeptala Jade ochraptěle a nesouhlasně vrtěla hlavou.

„To je lež. Uhodil mě. Roztrhl mi -” Najednou dostala nápad. Podívala se na Nealovy džíny, plné skvrn od bláta - byly to ty, které měl na sobě 65

včera. „Roztrhl mi punčocháče a pak i spodní kalhotky. Nacpal si je do kapes u džínů. Podívejte se mu do kapes.”

„Neale?” Fritz kývl hlavou na Neala, aby poslechl.

Ivan se ohlédl a přes rameno sledoval, jak jeho syn loví v pravé kapse. Vytáhl žluté spodní kalhotky. Velta poznala Jadeino spodní prádlo a zakryla si ústa dlaní, aby potlačila zděšený výkřik.

Neal se lítostivě podíval na Jade. „Řekla jsi mi, že si je můžu nechat na památku, lásko. Vzpomeň si.”

„Lže!” Jade vyskočila ze židle, obešla stůl a zaťatými pěstmi hrozila Nealovi do obličeje. Fritz ji chytil kolem pasu a zadržel ji.

Otevřely se dveře a dovnitř nahlédl šerifův zástupce. „Všechno v pořádku, šerife?”

„V pořádku,” ujistil ho Jolly.

„Šerife, pokud jde o ty vzorky z laboratoře -”

66

„Jo, chtěl bych si co nejdřív přečíst oficiální zprávu.”

„O to právě jde, šerife.” Policista nervózně přešlápl. „To jsem vám přišel říct. Někdo všechny vzorky omylem vyhodil. Všechno, co se týkalo slečny Sperryový, dneska ráno spálili v nemocniční spalovně.”

Když to Jade uslyšela, bojovnost ji opustila. Podvolila se Frit-zovu sevření a nechala ho, aby ji zatlačil zpátky na židli. Neměla daleko ke zhroucení. Všechny důkazy o tom, co se jí stalo, nenávratně zmizely. I kdyby doktor z pohotovosti svědčil v její prospěch, jediné, co mohl potvrdit, byla skutečnost, že měla pohlavní styk a že byl zřejmě brutální. U křížového výslechu by jeho výpověď neobstála. Navíc nemohl identifikovat násilníky.

Rovněž tvrzení, která padla tady na policejní stanici, by u soudu neměla žádnou váhu - dokonce ani Nealovo doznání, že s ní měl sexuální styk. Klidně mohl svoji výpověď změnit, nebo dokonce popřít, že u toho vůbec byl. Od této chvíle stálo slovo proti slovu.

Jade se topila v nekonečném moři zoufalství, ale najednou jí svitla nová naděje. Zvedla hlavu. „Donna.”

„Cože?” Šerif se k ní obrátil.

„Zavolejte Donnu. Viděla, jak jsem se bránila. Viděla, že jsem se snažila z Nealova auta vystoupit. Potvrdí, že jsem s nima nejela dobrovolně.”

66

Fritz se podíval na náramkové hodinky a pak kývl na svého zástupce. „Zavolejte k Monroeovým. Zkuste Donnu zachytit a přivézt, ještě než půjde do školy. Řekněte jí, že potřebuju, aby se tady na skok zastavila, ale neříkejte jí proč.”

Policista si narazil klobouk a zmizel za dveřmi. Všichni zaujali čekací polohy. Velta sebrala Jadeiny spodní kalhotky ze stolu a nacpala si je do kabelky. Ivan požádal o kávu, kterou mu po chvilce úslužně přinesla nenápadná úřednice. Neal si došel do služební místnosti pro kolu z automatu. Aby se na něj Jade nemusela dívat, znovu si položila hlavu na zkřížené paže a pevně zavřela oči.

Prahla po spánku. Toužila si sundat nemocniční oblečení a směšné návleky, které měla místo bot. Chtěla se učesat a vyčistit si zuby.

Postrádala soukromí, kde by mohla oplakat to, co jednou provždy ztratila - panenství.

67

Gary, Gary, úpěla tiše v duchu. Nebude ji obviňovat za to, že ji znásilnili, ale Jade nebyla naivní. Nevěřila, že celá událost jejich vztah negativně neovlivní. Přemýšlela, do jaké míry se na něm podepíše, ale drásalo jí to srdce natolik, že se musela přinutit myslet na něco jiného.

„Jak dlouho už pro mě pracujete, Velto?” slyšela, jak se Ivan ptá matky. Stále ještě kouřil ten hnusný smradlavý doutník. Z doutníkového dýmu se Jade zvedal žaludek.

„Dlouho.”

„Byla by škoda, kdybychom se museli kvůli tomuhle směšnému nedorozumění rozejít.”

Jade zvedla hlavu a podívala se na Patchetta staršího. „Nezastrašujte, pane Patchette. Doufám, že matka do vaší smradlavý továrny už nikdy nevkročí. Nechci vaše peníze, který si u vás vydělává, nechci, aby mi za ně kupovala jídlo a oblečení.”

Za normálních okolností by Jade takhle nikdy s dospělým nemluvila.

Ale byla surově a bolestivě napadena a bránila se stejně jako poraněné zvíře.

Ivan odklepl popel na podlahu. Nesouhlasně se zamračil. „Vaše dcera si pouští pusu na špacír, Velto. Je moc hubatá.”

Velta se obrátila k Jade a zašeptala: „Mlč. Proč to děláš ještě horší, než to je?”

67

V tom okamžiku se objevil šerif s Donnou. Ostýchala se vejít, proto ji šerif musel popostrčit. Postavil před ni poslední volnou židli. „Posaď se, Donno. Chceme ti položit pár otázek.”

„Ohledně čeho?” Donně se třásl hlas strachy. Ocitla se v neznámém prostředí. „Co se stalo? Někoho zabili nebo co?”

„Nic takovýho,” uklidnil nervózní dívku šerif. „Včera večer se přihodila jedna nepříjemná věc. Možná že nám pomůžeš objasnit pár skutečností.”

„Já? Jaká nepříjemná věc?”

„Něco se semlelo po tom, co ti došel na silnici benzin.”

„Já se dostala v pořádku domů.”

„Ale Jade ne.”

Donna se otočila k Jade. „Co se stalo? Vypadáš příšerně.”

„Znásilnili mě.”

68

Donna hlasitě nasála vzduch. Vytřeštila oči. „Znásilnili? Panebože, fakt tě znásilnili, Jade? Znásilnili?”

„To tvrdí ona,” vpadl jim do řeči Neal.

Donna se k němu prudce otočila. „Jak ji mohli znásilnit, když byla s tebou?”

„On to udělal! Znásilnil mě on, Hutch a Lamar!”

Donna podruhé během několika minut utrpěla šok. „Hutch tě znásilnil?” vydechla.

„Lže,” vykřikl Neal.

„Mlč!” Šerifův hlas zazněl jako prásknutí bičem. „Nikdo nebude mluvit bez vyzvání. Tohle je moje oddělení a rozhoduju tady já. Já kladu otázky.” Odmlčel se, aby se ujistil, že se Jade i Neal uklidnili, a on mohl začít zpovídat Donnu, která se dívala na přítelkyni a nepřirozeně rychle mrkala.

Jade pozorovala, jak si její nejlepší kamarádka zkoumavě prohlíží její rozcuchané vlasy, zaschlé škrábance na rukou a nemocniční úbor.

Znásilnili tě? říkala její ústa, ale nahlas nevydala ani hlásku, buď ze strachu před šerifem, nebo tomu prostě nemohla uvěřit. Jade měla pocit, že se udusí. Nešťastně přikývla.

„Donno?” šerif počkal, až mu dívka věnuje pozornost. „Jade tvrdí, že kluci jeli kolem, když vám na pobřežní silnici došel benzin. Neal ji prý 68

přemluvil, aby nastoupila do jeho auta, ale když se ukázalo, že by měla jet sama bez tebe, chtěla vystoupit, jenomže Neal ji nechtěl pustit ven.

Jade tvrdí, že se s kluky musela prát. Prý křičela a kopala kolem sebe a do zadního okénka. Neal tvrdí, že to byla jen legrace. Říká, že Jade věděla, že to nemyslí vážně.

Je mi jasné, že nemůžeš svědčit, pokud jde o to, co následovalo, ale rád bych, abys popsala, v jaké náladě ostatní odjížděli.”

Ivan se naklonil přes stůl a položil Donně ruku na rameno. „Nikdo nepopírá, že se kluci zachovali ošklivě, rozumíš.” Donna se dívala na Jade a zkoumala ji pichlavým pohledem. „Vystřídali se všichni, Neal to přiznal. Ale Jade pak o tom zřejmě trochu přemýšlela a teď obviňuje kluky, že se na ní dopustili násilí. Považuješ to za spravedlivý?”

„Ivane,” Fritz Patchetta otce rázně přerušil. „Nech to na mně.”

69

Jade s rostoucím znepokojením sledovala, jak Donna postupně mění výraz. Když vstoupila do místnosti, bylo vidět, že je vylekaná a zmatená. Potom se dozvěděla, že Jade napadli, a soucítila s ní.

Nicméně, teď si prohlížela Jade s nedůvěrou. Ivan Patchett v ní úmyslně vzbudil podezření tím, že zdůraznil sexuální ráz případu a potlačil jeho násilnou stránku. Stejně jako ostatní moc dobře věděl, že se Donně líbí Hutch, a úspěšně v ní vzbudil žárlivost.

„Donno, já za to nemůžu,” bránila se ochraptělým hlasem Jade. „Já je nijak neprovokovala. Ani jsem s nima nechtěla odjet. Vždyť jsi tam byla. Viděla jsi to. Donutili mě.”

„Donno?”

Donna nespouštěla oči z Jadeina úpěnlivě prosícího obličeje. Pomalu otočila hlavu k šerifovi. Nakonec se na něho podívala. „Myslím, že něco pili.”

„Tohle Neal taky přiznal. Chovali se hrubě? Byli agresivní?

Vyhrožovali?”

Donna si nervózně olízla rty. „Ne. Chovali se jako vždycky. Ironicky a namyšleně. Jako vždycky.”

„Donno, řekni jim, jak to bylo, když jsem nastoupila do auta,”

napovídala Donně Jade. „Viděla jsi přece, že se s nima peru.”

Než Donna odpověděla, vrhla krátký, netrpělivý pohled na Jade. „Jo, to je pravda.”

69

Jade s úlevou vydechla. Zavřela oči a zhluboka dýchala; po několika hodinách vyčerpávajícího napětí pomalu a dlouze nasávala do plic vzduch. Konečně stál někdo na její straně, konečně někdo potvrdil její slova.

„Když Jade nasedla,” rozmluvila se Donna,” začala kolem sebe kopat nohama a tloukla na zadní okýnko.”

„Vidíte, přesně to jsem vám říkala!”

„Donno, myslíš, že to dělala proto, aby se dostala z auta ven?” Šerif zpovídal Donnu a Jade si nevšímal.

„No…, Lamar ji vzadu držel. Jade se totiž natahovala dopředu po klice od dveří nebo po řadicí páce. Neal ji plácal přes ruce. Myslím, že Hutch ji držel za zápěstí.”

„Ano, držel mě. Podívejte.” Jade nastavila zápěstí. Měla kolem nich tmavé podlitiny.

70

Když je šerif Jolly uviděl, zamračil se. Sklopil oči, soustředěně studoval dlaždičky na podlaze a zarputile si kousal spodní ret. Podíval se na Ivana. „Tohle teda vypadá na násilí.”

„Vidíte!” vykřikla Jade.

„Tak jsem to nemyslela.”

Jade nevěřila svým uším. Donnina slova jí tupě duněla v hlavě.

„Cože?” Jade se na Donnu nevěřícně podívala.

Donna spěšně vysvětlovala: „Na první pohled to vypadalo, že spolu v autě zápasí, ale bylo to jen takový to neškodný škádlení. Mě se zase snažili vytočit tím, že mi vyhrožovali, že mě tam nechají.”

Jade vyskočila ze židle. „Prosím tě, Donno, jak to můžeš říct?”

„Posaď se, Jade.”

„Hele, nech už toho,” otráveně poznamenal Neal.

„Jade, chovej se rozumně,” napomenula dceru Velta.

„Ona schválně lže!” Jade byla rozčilením bez sebe. Namířila na Donnu obviňující prst.

Vzhledem k tomu, že faktické důkazy byly zničeny - a Jade byla přesvědčená, že k jejich likvidaci nedošlo náhodou - její jedinou naději představoval očitý svědek. Donna sice neviděla Jadeino napadení, ale mohla potvrdit, že Jade neodjela s chlapci dobrovolně, že ji přinutili 70

zůstat v Nealově autě přes její odpor. Když by se k tomu připočetla výpověď doktora z pohotovosti, soud by musel pojmout pochybnosti.

Jade hlasitě položila dlaně na desku stolu a naklonila se k Donně.

„Mně je jasný, že se snažíš chránit Hutche, ale je to násilník. Znásilnil mě,” vyslovovala pomalu a zřetelně každé slovo.

„To by Hutch neudělal.”

„Udělal to!”

Donna uhnula pohledem a opatrně se podívala na šerifa. „To je všechno, co vím. Můžu jít?”

„Donno, to mi nemůžeš udělat,” nešťastně ji prosila Jade, ale šerif už pomáhal Donně vstát. Jade chytila kamarádku za paži, ale Donna její ruku setřásla. „Hutch si nezaslouží, abys ho chránila,” vykřikla Jade.

„Donno, Hutch mě znásilnil, byl agresivní. Musíš jim říct pravdu!”

71

Donna se obrátila a v očích se jí zablýsklo. „Pravdu? Tak dobře, řeknu jim pravdu.” Otočila se k ostatním. „Před pár týdny mi Jade řekla, že ji nebaví čekat, až se vdá, aby si mohla užívat sexu. Chtěla to zkusit s Garym Parkerem hned.” Zlomyslně se podívala na Jade. „Tuším, že včera večer jsi konečně dostala šanci. Hned třikrát za sebou! Jednou s Nealem. Jednou s Lamarem. A jednou… s Hutchem.”

Jade otevřela ústa, protože chtěla promluvit, ale nevypravila ze sebe ani hlásku. Donna se na přítelkyni ještě jednou nenávistně podívala, otevřela dveře a vyšla ven.

Když odešla, v místnosti se rozprostřelo tíživé ticho. První promluvil Neal: „Říkal jsem vám, že si o to koledovala.”

Šerif po něm rozzlobeně střelil pohledem, ale Jade byla příliš rozčilená, aby si toho všimla. „Neale,” oslovil Neala Fritz, „můžeš jít.

Ivane, počkej na mě, prosím tě, venku. Než odejdeš, chci s tebou mluvit.”

Ivan vstal a konejšivě položil Velte ruku na rameno. „Je to hrůza, jaký nám ty mladý dělají problémy, co?” Pak vyšel za Nealem na chodbu.

„Stále ještě trváš na tom, že chceš vznést oficiální obvinění, Jade?”

Jade zprvu šerifova slova vůbec nevnímala. Nemohla se vzpamatovat z Donniny zrady. „Co?”

„Chceš oficiálně zažalovat kluky, že tě znásilnili?”

71

„Ano.”

Fritz rychle sklouzl pohledem na Veltu, a pak se znovu podíval na Jade. „Důkladně si to rozmysli, než to oznámení podepíšeš.”

„Já si nepotřebuju nic rozmýšlet,” ohradila se Jade. „Oni mě znásilnili. Musí za to bejt potrestaný. Musí si vytrpět stejně, jako jsem si vytrpěla já.” Donnina lež se jí dotkla téměř stejně bolestně jako násilí, které na ní spáchali spolužáci. „Za to, co provedli, budou pykat.” Těmi slovy myslela nejen Neala, Lamara a Hutche, ale i Donnu.

Šerif si povzdechl a otevřel dveře. „No dobře. Teď můžeš jít domů.

Sepíšu o tom hlášení.”

72

Kapitola 5

Šerif Jolly vešel do služební místnosti, kde panoval čilý ruch, protože do práce nastoupila ranní směna. Mužstvo vycítilo šerifovu špatnou náladu a dávalo si pozor, aby se mu zbytečně nepřipletlo do cesty. Všichni si pilně hleděli práce a šéfovi nikdo nevěnoval pozornost.

Fritz zamířil do své kanceláře, kde na něj čekal Ivan Patchett.

Vešel a zavřel za sebou dveře. Ivan jedl koblihu. Namáčel si ji do kávy a jedním kousnutím zlikvidoval minimálně třetinu. „Ta kobliha je vynikající, Fritzi.”

„To se dneska nezaobíráš ničím jiným než koblihama?”

Fritz ztěžka dosedl na židli. Opřel se lokty o stůl a všemi prsty si projel husté vlnité vlasy. Na základní škole se Fritzovi kvůli vlasům pár spolužáků posmívalo a volalo na něj: „Zrzoune!” Fritze to dohánělo k nepříčetnosti. Ale každý si to dovolil jen jednou, víckrát ne.

Ivan Patchett se nebál ani Fritzových svalů, ani jeho společenského postavení. Kývnutím prstu ho lehce mohl dostat z úřadu nebo se postarat o jeho znovuzvolení. Věděli to oba dva.

Pokud šlo o fyzickou stránku, Ivan nebyl zdaleka tak přitažlivý jako Fritz. Prošedivělé vlasy mu řídly, i když zatím nijak dramaticky. S

průměrnou postavou nepůsobil jako velký svalovec, ale zároveň nevypadal ani změkčile. Neoblékal se konzervativně, neliboval si ani v nápadnosti, spíš dával přednost pohodlnému stylu.

72

Průměrnost se Ivanu Patchettovi odrážela i v očích. Arogantně dával najevo, že je neoddiskutovatelně nejbohatší a nejvlivnější osoba v širokém dalekém okolí a že může všem rozkazovat jako král, stačí chtít.

V chladném pohledu se občas zableskl nebezpečný ohníček.

Signalizoval lačnou hrabivost, která Ivana naprosto ovládala.

73

Ivan Patchett si ve svém vlivu a bohatství liboval a pro udržení tyranské moci ve svém království byl schopen udělat cokoliv. Miloval pocit, že v lidech dokáže vzbuzovat strach, miloval ho víc než sex, ruletu a peníze. A vlastního syna vychovával k obrazu svému.

Olízl si polevu z holých prstů. Prsteny nenosil. Prsteny se podle Ivana zdobili jenom teplouši. „Dovol, abych ti sdělil, Fritzi, že se mi vůbec nelíbíš.”

„Co máš konkrétně na mysli?”

„Cuká ti obočí. Pokaždé, když si s něčím děláš starosti, tak ti začne škubat obočí.”

„No to mě děsně mrzí,” odsekl Fritz podrážděně. „Ale představ si, že si dělám starosti, protože můj kluk byl obviněnej z toho, že znásilnil spolužačku. Kvůli tomu si dělám setsakra-mentský starosti.”

„Však ona se situace uklidní.”

„A co když ne. Ta holka mě přesvědčila. Jade není z těch, který by chtěli něco vytřískat ze tří prominentních kluků. A z jaký-ho jinýho důvodu by si podobnou historku vymýšlela? Je hezká, chytrá, nepotřebuje pomáhat, aby z ní něco bylo. Proč by dělala takovej virvál, kdyby to nebyla pravda?”

„Jak to mám vědět?” vybuchl Ivan a poprvé dal najevo známky rozčilení. „Možná jí jde o pozornost. Nebo se naštvala na toho svýho Garyho a tohle je jen způsob, jak ho popíchnout.”

„Ale jdi, Ivane, tomu přece sám nevěříš. Moc dobře víš, že tady jde o víc než jen o puberťácký hrátky, který se dětem vymkly z ruky.” Fritz Ivana bedlivě pozoroval. „Dneska ráno ti v nemocnici někdo prokázal laskavost, viď? Volal jsi tam.”

Ivan nehnul ani brvou. „Šerife, víš jistě, že to chceš vědět? Jsi si jistej, že chceš znát pravdu?”

„Příčí se mi pomyšlení, že někdo falšuje důkazy. Z toho je mi na blití.”

73

Ivan se předklonil. Oči mu planuly. „Chceš, aby bylo Hutchovo jméno spojovaný s případem znásilnění?”

„Samozřejmě že ne.”

„Tak se uklidni,” poručil Ivan. Příkladně se opřel a napil se kávy. „O

všechno je postaráno. Za pár dní se situace zklidní.”

74

Fritz se ustaraně podíval směrem ke dveřím. „Ona je hodlá oficiálně zažalovat.”

„Rozmyslí si to.”

„Co když ne?”

„Rozmyslí.”

„A co když ne?” opakoval Fritz zvýšeným hlasem.

Ivan se uchechtl. „Jestli žalobu nestáhne, tak z ní uděláme malou prolhanou děvku.”

Fritzovi se udělalo mírně nevolno. „Kdo tomu v Jadeině případě bude věřit?”

„Než to s ní vyřídím,” pronesl Ivan a nebezpečně se usmál, „všichni muži v okolí budou tvrdit, že jim ho pravidelně kouřila, a lidi budou lačnit po každý podrobnosti, čím nechutnější, tím lepší.”

Fritzovi se zvedl žaludek. Potřeboval na čerstvý vzduch. Vstal a zamumlal: „Ivane, omluv mě. Jsem tady od půlnoci. Jdu se domů osprchovat a najíst.”

Ivan se také postavil. „Víš, čemu se mi na tom všem nechce věřit?

Že jí ho tam strčil i ten chudinka Lamar. To bych teda vážně rád viděl.”

Zasmál se a poplácal Fritze po zádech. Fritz měl co dělat, aby před jeho dotykem neucukl. „Neal vykládal, že se Hutch choval jako kanec v říji.

Jak to líčil Hutch?”

„Ještě jsem s ním nemluvil. Jenom jsem volal Doře, aby ho neposílala dneska do školy. To je další důvod, proč už chci bejt doma.

Rád bych od Hutche slyšel, že tu holku vážně nemuseli k ničemu nutit.”

Ivan popadl Fritze za rameno a otočil ho k sobě, přestože ho Fritz výrazně převyšoval. „Dobře mě teď poslouchej, šerife,” zasyčel. „Kašlu na to, co ti Hutch řekne, nebo neřekne. Tenhle případ se na veřejnosti prostě přetřásat nebude - ani u soudu, ani v kostele, nikde. Rozumíš?

Doufám, žes to dostatečně pochopil.”

„Ivane, jestli to ty kluci udělali -”

74

„Dělala to i moje prababička. Z čeho je viníš? Z toho, že šukali se spolužačkou? Copak je to zločin, když si mladý kluci trochu zapíchaj?

Tý holce se celkem nic nestalo, jenom se trošku vyděsila.” Pokrčil rameny. „Já ji chápu. Naši kluci si asi nebrali ser-75

vítky. Ale jinak jí nijak neublížili. Dostane se z toho. Ale kdyby kluky zavřeli do chládku, zkazilo by jim to život.”

Přiblížil obličej těsně k Fritzovi. „Můj kluk kvůli svýmu pinďourovi nebude sedět ani den. Nezajímá mě, nakolik Hutche tlačí svědomí, nebo nakolik ses rozhodl dodržovat etický pravidla. Tenhle případ pošleš k ledu, Fritzi, a to hned teď. Hned teď.”

Ivan Fritze pustil a ustoupil o krok zpátky. Rukou si uhladil napomádované vlasy. Přinutil se uvolněně svěsit ramena. Nasadil zdravě upřímný úsměv, otevřel dveře a beze spěchu vyšel do služebny.

Fritz pozoroval, jak Ivan odchází, a nenáviděl ho pro jeho suverénnost, pohrdal jím za nedostatek morálních zásad a zároveň obdivoval jeho neochvějnou odvahu. Zavolal jméno. Během několika vteřin se před ním objevil policista.

„Ano, pane?”

„Jakmile sepíšete protokol, odnesete ho ke Sperryovým a necháte ho tam.” Výhružně se zamračil a zadíval se policistovi zpříma do očí.

„Potom okamžitě zapomenete, že jste nějaký protokol psal. Jestli se ke mně donese, že jste se slovem zmínil o tom, co v tom protokolu bylo, buďete toho až do konce života litovat -mluvím smrtelně vážně.”

Úředník polkl. „Ano, pane.”

Fritz kývl. Věděl, že policista pochopil. „Kdyby mě někdo sháněl, vrátím se asi za hodinu.”

Za pět minut už byl Fritz doma. Bydlel nedaleko centra, jen pár bloků od nejvyšší budovy města, šestipatrové První občanské národní banky. V samotném městě žilo kolem deseti tisíc lidí, ale s přilehlým okolím počet obyvatel stoupl nejméně na čtyřnásobek.

Jollyovi bydleli ve staré klidné čtvrti. Fritz s Dorou si jako novomanželé koupili velký dům a plánovali, že budou mít spoustu dětí a každé bude mít vlastní ložnici. Bohužel, krátce po Hutcho-vó narození lékaři u Dory zjistili nádor na vaječníku a museli Doře odoperovat 75

dělohu. Z jedné přebytečné ložnice si Dora udělala šicí pokoj a v další Hutch s Fritzem skladovali rybářské potřeby.

Fritz vešel zadním vchodem a sundal si vestu. Dora se ozývala z kuchyně, kde myla nádobí. „Ahoj,” pozdravil ji. „Máš kafe?”

76

Dora Jollyová byla vysoká štíhlá žena veselé povahy, díky které dokázala překonat neradostné období po předčasné sterilizaci. Dovedla vytvořit útulný domov, ale dávno už nepřipomínala milující, věčně usměvavé děvče, s kterým se Fritz kdysi oženil.

Utřela si mokré ruce do utěrky. „Co se děje, Fritzi? Proč tě volali do práce uprostřed noci? Proč jsem měla nechat Hutche ze školy doma?”

Fritz si nalil kávu. „Kde je?”

„Nahoře ve svým pokoji. Chová se divně. Udělala jsem mu snídani, ale skoro nic nesnědl. Stalo se něco, co souvisí s váma oběma. Chci vědět, o co jde.”

„Raději to nechtěj vědět, Doro. Věř mi - nech to plavat.”

Fritz odložil nedopitou kávu na porcelánový odkapávač a vyšel z kuchyně. Dveře do Hutchova pokoje v druhém patře byly zavřené. Fritz jednou hlasitě zaklepal, otevřel a vešel.

Hutch byl oblečený, ale bez bot. Seděl na neustlané posteli, opíral se o její čelo a otráveně civěl do neurčitá. I pod pihami bylo vidět, že je nezvykle bledý. Včera večer tvrdil, že má na tváři škrábanec, protože ho šlehla větev. Teď ale Fritz znal podrobnosti a při pohledu na synovu tvář se mu zvedl žaludek.

Hutch ostražitě pozoroval, jak otec míří k posteli a sedá si na její okraj. „Máma říkala, že jsi skoro nesnídal.”

„Ne.”

„Není ti dobře?”

Hutch si pohrával s okrajem žinylkového přehozu a lakonicky pokrčil rameny. Fritz vyslýchal příliš mnoho podezřelých, takže dokázal rozpoznat vinu, když měl před sebou viníka. Znovu se mu udělalo mdlo od žaludku.

„No tak, chlapče, co je s tebou?”

„Nic.”

„Co kdybychom přestali chodit kolem horký kaše?” navrhl Fritz rázně. „Řekni mi, jak to včera bylo.”

76

„Co jak bylo?”

Fritz ztratil trpělivost. „Dělám, co můžu, abych tě uchránil nejhoršího. Tak si přestaň hrát na hloupýho a vyklop to. Ušetříš si pořádnej vejprask, kterej si, mám takovej dojem, setsakramentsky zasloužíš.”

77

Hutch ztratil nervy. Začal křečovitě polykat. Nadzvedl se na posteli a široká ramena se mu roztřásla. Vypadalo to, že začne brečet nebo zvracet. Nakonec ze sebe vymáčkl: „Však ty víš, jak to s Jade bylo.”

„Vím jenom to, že se včera v půl dvanáctý večer objevila v nemocnici.”

„V půl dvanáctý?” vydechl překvapeně Hutch.

„Tvrdí, že ji našel v příkopu u pobřežní silnice neznámej černoch a odvezl ji do města do nemocnice. Obvinila tebe, Neala a Lamara ze znásilnění.”

Hutch si přitáhl kolena k bradě, opřel se o ně lokty a mnul si dlaněmi oči. „Já nevím, co to do mě vjelo, táti. Přísahám, vůbec jsem si neuvědomil, co dělám, dokud to neskončilo.”

Fritz měl najednou pocit, jako by měl na prsou betonový kvádr.

Poslední špetka naděje, že si Jade vymýšlí, se rozplynula. Unaveně si třel tváře. „Ty jsi to děvče znásilnil?”

„Já nechtěl,” vzlykal Hutch. „Něco do mě vjelo, do nás všech jako by něco vjelo. Měl jsem pocit, jako bych se pozoroval z dálky. Nemohl jsem uvěřit tomu, co dělám, ale zároveň jsem nedokázal přestat.”

Fritz poslouchal synovo plačtivé vyprávění. Každé usvědčující slovo ho bodalo jako dýka. Hutchův popis události se téměř doslova shodoval s Jadeiným.

„Takže jste ji tam nechali?” zeptal se, když se Hutch odmlčel.

„Co jinýho jsme mohli dělat? Neal řekl -”

„Neal řekl,” obořil se na něho Fritz. „To se pořád jenom řídíš tím, co Neal řekne? To nedokážeš myslet sám? Neal řekl: znásilníme Jade Sperryovou. Tak sis rozepnul kalhoty a vytáhnul ptáka. Kdyby Neal poručil: Hutchi, uřízni si koule a sežer je, taky bys ho poslech?”

„S tebou a s Ivanem to je stejný.”

Fritz měl co dělat, aby syna neuhodil do obličeje. Napřáhl ruku, ale pak ji nechal klesnout. Pravdivost Hutchových slov zabránila jeho ruce 77

dopadnout. O co mu vlastně šlo? Chtěl potrestat Hut-che, nebo sebe a svoje špatné svědomí? Zničeně spustil paži a svěsil hlavu.

PO chvíli Hutch promluvil: „Promiň, táti. Já nechtěl.”

78

„To je v pořádku, synku. Na vykračování není čas, ať už je pravda jak chce ošklivá.”

„Řekl jsi to mámě… o Jade?” Fritz zavrtěl hlavou. „Budu muset do vězení?”

„Pokud tomu dokážu zabránit, tak ne. Nechci, aby ti někdo udělal to, co jste včera večer provedli vy Jade.”

Hutch zkřivil ústa jako mimino. Začal nahlas hlubokým ochraptělým hlasem brečet. Fritz ho nemotorně objal a poplácal ho po zádech.

„Já vážně nechtěl, táti. Přísahám na svou smrt. Strašně mě to mrzí.

Nezlob se, prosím tě, na mě.”

Fritz mu věřil. Dokonce Hutche podezíral, že je do Jade Sperryové zamilovaný a že ublížit jí bylo to poslední, o co stál. Jeho syn neměl zlou povahu. Sám by se nikdy podobného násilí nedopustil. Jenomže se dostal do Nealova vleku. Všechny potíže vždy-c-ky vyprovokoval Neal.

Byl takový. Fritz už delší dobu tušil, že jednou dojde ke katastrofě.

Jenom nevěděl, jakou na sebe vezme podobu. Ani v nejdivočejších snech ho nenapadlo, že to vezme takovýhle ošklivý konec.

Neal byl zkažený. Ivan mu vtloukal do hlavy, že je výjimečný, a Neal tomu věřil. Bez zábran uspokojoval svoje potřeby. Co chtěl, to si vždycky vzal. Nikdy za svoje činy nenesl odpovědnost. Díky tomu nabyl dojmu, že pro něj neplatí stejné zákony jako pro ostatní lidi.

Fritze nepřekvapovalo, že si Neal vybral za kamarády Hutche a Lamara. Za prvé to byli jediní jeho spolužáci, kteří se s ním snesli. Za druhé se nechali snadno ovládat. Dělali přesně to, co po nich chtěl. Báli se ho víc než jiné autority, rodiče nevyjímaje. Neal se jim mazaně dostal pod kůži, posiloval jejich ego, jejich jistotu a postupně docílil toho, že ho slepě následovali, že ho na slovo poslouchali.

Fritz věděl, že se Ivanovi podaří tenhle případ ututlat. Mnohokrát byl svědkem jeho špinavých machinací a o jeho moci nepochyboval. I kdyby se případ dostal před soud - ale Fritz nepovažoval za pravděpodobné, že by to došlo až tak daleko - kluci by v palmettském 78

okrese stejně odsouzeni nebyli. Nejméně polovinu poroty by tvořili Patchettovi zaměstnanci a druhou polovinu 79

by Ivan podplatil. Bez mrknutí oka by odsoudil Jade Sperryovou k veřejnému pranýřování.

Ne, vězení Hutchovi nehrozilo. Ale takhle velká chyba se přece nesmaže jedním mávnutím jako nápis křídou na tabuli. Fritz věřil v Boha a bál se pekla. Nepředstavoval si ho jako místo, kde se hříšníci smaží po smrti, ale byl přesvědčený, že provinilý člověk může zažít peklo už na zemi.

„Jo, hochu, obávám se, že tě to bude mrzet ještě mnohem víc, než celá záležitost utichne. A to je mi líto.”

Fritz si byl vědom, že to, co udělá, je nevýchovné, a že tím ublíží Jade Sperryové. Ale nechtěl, aby si jeho syn kvůli jednomu mladickému pochybení zkazil život. Dal se jeho rodičovský krok omluvit? Na to se těžko hledala odpověď. Fritz doufal, že se nedožije dne, kdy Hutch bude muset za svůj prohřešek zaplatit.

„Teď nezapomeň držet klapačku,” nabádal syna, „a s nikým o tom nemluv. Čím míň lidí se o tom dozví, tím lip. O zbytek se postaráme my s Ivanem.”

Přestože přes mraky slabě probleskovalo sluníčko, když se Velta s Jade vrátily domů, dům tonul ve tmě a v zimě. Jade nastavila termostat.

Teplý vzduch, který začal proudit stropními ventily, byl cítit jako spálený prach.

Jade zamířila do svého pokoje. Na prahu se zastavila a zadívala se na známé prostředí. Během dvaceti čtyř hodin, kdy byla pryč, se tu nic nezměnilo. Neodvolatelně se změnila Jade.

Strašlivá skutečnost ji zaplavila jako přílivová vlna. Záchvat lítosti ji nepřepadl poprvé, ale včerejší noční zážitek byl stále ještě natolik čerstvý, že ji hluboce zasáhl pokaždé, když si na něj vzpomněla. Ale nezbývalo jí nic jiného, než se vzmužit a vyrovnat se s ním.

„Jade, nechceš, abych ti něco přinesla? Chceš udělat kakao? Nebo něco k jídlu?”

Jade se otočila a zahleděla se na matku. Tvářila se klidně, ale do duše jí člověk neviděl. Chovala se vlídně jenom z povinnosti. Jade 79

zatoužila po otci, který ji brával na kolena a houpal se s ní ve Btarém rozvrzaném houpacím křesle. Hlavně se nesmíš bát, Jade.

„Ne, díky, mami. Vezmu si něco později, až se vykoupu a převléknu.”

„Myslím, že bychom si měly promluvit.”

„A proč?”

„Neodmlouvej, Jade,” podrážděně vyjela na dceru Velta a napřímila se. „Budu v kuchyni.” Otočila se na podpatku a vyšla do předsíně.

Jade za ní zavřela dveře do pokoje a svlékla si nemocniční oděv.

Nechtěně zahlédla svůj obraz v zrcadle u toaletního stolku. Aby před vlastníma očima skryla svoji nahotu, rychle popadla ze skříně župan a zabalila se do něj.

V koupelně si napustila do vany horkou vodu a až po bradu se do ní ponořila. Nakonec si potopila i hlavu. Nejraději by se zhluboka nadechla, zaplavila plíce teplou vodou a skoncovala se životem.

Samozřejmě to neudělala. K tomu, aby se zabila, nepotřebovala odvahu, ale klid. Uvědomila si, že dokud nedosáhne spravedlivé odplaty, nikdy ho zpátky nezíská. Jakmile to pochopila, vytyčila si jasný cíl.

Matčina slova její rozhoďnutí stvrdila. Když Jade vyšla z koupelny, Velta čekala v kuchyni. Seděla u čtverhranného kuchyňského stolu a míchala si cukr v šálku s instantní kávou. Jade si nalila sklenici mléka a posadila se vedle ní.

„Tohle přinesl šerifův zástupce. Máš si to přečíst, než podáš žalobu u soudu.”

Jade si prohlížela podlouhlou bílou obálku, která ležela na stole mezi ní a matkou, a mlčela.

„Já nechápu, jak ses mohla do takovýhle situace dostat, Jade,” začala Velta. „Vážně to nechápu.”

Jade se napila mléka.

„Neměla bys svoje postavení ještě zhoršovat tím, že na ty kluky podáš oficiální žalobu.” Velta si vzala papírový ubrousek z krabice uprostřed stolu a utřela kávu, která se jí vylila na podšálek.

80

Jade se soustředila na sklenici mléka před sebou a nechala matku mluvit. Její slova kolem ní plynula jako voda po omletých kamenech.

Jediný způsob, jak tohle mohla přežít, bylo přenést se 80 81

v duchu z přítomnosti do budoucnosti, kdy bude všechno jinak.

„Dovedeš si představit, jaký dopad pro nás bude mít, když se bude před soudem rozmazávat, že tě znásilnili?” Velta si třela paže, jako by jí při té myšlence začala být zima. „Lidi si na tebe kvůli tomu budou celej život ukazovat prstem. Na to, že tvůj táta dostal medaili za statečnost, zapomenou, zato pokaždý, když někde zazní tvoje jméno, spojí si ho s touhle nešťastnou událostí.”

Matčina bagatelizující slova s Jade otřásla. Jade zavřela oči a sklopila hlavu. Jen s velkým sebezapřením kousavě neodsekla a dusila odpověď v sobě.

„Šerif měl v mnoha ohledech pravdu, Jade. Jsem přesvědčená, že jednal ve tvém zájmu. Na mou duši si to myslím. Přetřásání celý záležitosti na veřejnosti by všem přineslo jenom potíže. Já bych od Ivana dostala výpověď. Nenechal by mě u sebe dělat, kdybys stála v soudní síni proti jeho synovi. A co bychom si počaly, kdybych přišla o práci?”

Velta se odmlčela, nadechla se a upila kávu.

„Co se opravdu stalo, víte jen vy čtyři. Kluci budou mluvit úplně jinak než ty, Jade. Jejich verze bude stát proti tvojí. Bude to tři proti jedny. Komu myslíš, že lidi uvěří? V první řadě si všichni řeknou, že sis o to koledovala, když jsi vlezla Nealovi do auta.”

Velta poklepala ukazováčkem na ubrus. „Z toho bývá znásilněná oběť obviňovaná často. Tak to prostě chodí, i když to třeba není pravda.

Lidi řeknou, že jsi hezká holka a že ses si toho zatraceně dobře vědoma.

Budou si myslet, že jsi s kluky flirtovala a oni se prostě jen neovládli.

Lidi, který si tě dosud vážili, protože jsi vzorná studentka a dobře vychovaná křesťanka, se na tebe začnou koukat skrz prsty. Někteří si začnou dokonce vymýšlet, aby vypadali důležitě. Nebude trvat dlouho a ani jedna z nás nebude moct projít městem se vztyčenou hlavou.”

Velta si povzdechla. „A pak se rovnou můžeš rozloučit s myšlenkou, že si vezmeš někoho významnýho. Byla bych ráda, abys všechno tohle zvážila, než se rozhodneš podat žalobu.”

81

Jade vstala, přešla ke dřezu a vylila zbytek mléka do výlevky. (

Močila se a podívala se na matku. „Rozmyslela jsem si to, mami, nebudu je žalovat.”

82

Velta otevřela ústa, zase je zavřela a nepatrně se usmála, pokud se vůbec dokázala usmát. „Jade, já -”

„Počkej, mami, než něco řekneš. Chci ti vysvětlit, proč to neudělám.

Nerozmyslela jsem si to proto, že byste mě ty nebo šerif Jolly přesvědčili. A nezajímá mě, jestli tě Ivan Patchett bude chtít vyhodit.

Ty možná nemáš odvahu se mu postavit a sama od něj odejít, ale já se ho nebojím. Příčí se mi pomyšlení, že jsem na někom takhle otrocky závislá.

Taky je mi jedno, že bych soudním sporem mohla pokazit sobě nebo tobě pověst. Kašlu na to, co si ostatní lidi myslí. Každý, kdo je ochoten uvěřit sprostý lži, u mě ztrácí cenu a přestává pro mě bejt důležitej.

Jedinej důvod, proč nechci soud, je Gary. Všichni by náš vztah veřejně přetřásali. Ženský by o nás konverzovaly při věšení prádla.

Nechci, aby bylo něco hezkýho a čistýho nechutně pošpiněno, aby se tomu lidi posmívali.

Mám Garyho moc ráda. Nechci ho zbytečně vystavovat žád-nejm ošklivostem. Dovedeš si představit, jak by mu asi bylo, kdyby se dozvěděl, že… že… do mě ejakulovali tři kluci?” Jade se kutálely po tvářích slzy. Jako by se v ní něco zlomilo. Zavzlykala: „Ne, mami, ty si neumíš představit, co by to s Garym udělalo, ale já jo. Chtěl by je zabít.

Určitě by se o to pokusil a jenom by si tím zkazil život.

Zkušenej obhájce - a Ivan Patchett si takovýho bez problémů může dovolit najmout - by mohl Garyho předvolat k soudu, aby dosvědčil, že jsem měla neposkvrněnou pověst. Gary by musel na veřejnosti mluvit o intimních věcech mezi námi a přísahat, že se mnou nespal. To nechci.”

Jade si rázně otřela slzy z tváří. „Taky jsem si uvědomila, že soudní proces by jenom oddálil to, co je stejně nevyhnutný.”

„Jak to myslíš?” nechápala Velta.

„Já musím mít jistotu, že ti tři jednoho dne zaplatí za to, co mi udělali. Mně se musí dostat zadostiučinění.” Slzy zmizely. „Proč mám podstupovat složitý legální kroky, když stejně povedou k osvobozujícímu rozsudku pro viníky? Proč mám Garyho zbytečně 82

trápit? Bude stačit, že se s ním rozejdu. Abych ho ochránila, musím se s ním rozejít,” dodala prázdným hlasem.

83

„Mimochodem, mami, dostali jsme oba stipendium. Včera přišel dopis. Jely jsme s Donnou tu novinu Garymu oznámit, ale Don-ně po cestě došel benzin.” Jade znovu zaplavil vysilující pocit, že se k ní osud zachoval nespravedlivě. Klesla na kuchyňskou linku.

Velta vstala ze židle a energicky si oprášila ruce. „No, ať už to děláš z jakýchkoliv důvodů, pro mě je hlavní, že náš život půjde beze změny dál. Nejlepší, co můžeš udělat, je na všechno co nejrychleji zapomenout.”

Jade prudce vztyčila hlavu. Z hloubi modrých očí jí probleskoval nenávistný vztek. Přestože stála téměř nehybně, uvnitř byla napjatá a celá se chvěla. Pečlivě se ovládala a ledovým hlasem zasyčela: „Na včerejšek nikdy nezapomenu.”

Při druhé hodině už měl Lamar v podpaždí na košili propocené kruhy. Byl nervózní, rozčilený a zmatený.

Ani Neal a Hutch nepřišli do školy. Ten fakt ho znejistěl. Taky ho napadlo, že zůstane doma, ale to by znamenalo vymyslet si výmluvu pro matku. Pokud to šlo, rozhovorům s Myrajanou se vyhýbal, obzvlášť když věděl, že si bude muset vymýšlet. Myrajana totiž rozpoznala lež na sto honů.

Když se celá třída ráno shromáždila, ředitel, pan Patterson, všem studentům oznámil, že maturantům Garymu Parkerovi a Jade Sperryové se podařilo získat vysokoškolské stipendium v maximální výši. Všichni zatleskali.

„Tuším, že byste chtěli těmto dvěma vynikajícím studentům poblahopřát,” rozléhal se ředitelův hlas do mikrofonu. „Bohužel, Jade dnes ve škole chybí, ale můžete jí pogratulovat, až se mezi nás vrátí.”

Jakmile Lamar uslyšel, že Jade není ve škole, začal se silně potit. O

přestávce potkal na chodbě Garyho Parkera, ale dělal, že ho nevidí, aby s ním nemusel mluvit. Dokáže se ještě někdy podívat Garymu do očí po tom, co provedl jeho dívce? Včera večer byl na svůj sexuální výkon hrdý. Za nemilosrdného denního světla si, nicméně, uvědomil, že se pyšnil na úkor Jade.

83

Lamar pozoroval, jak Gary přijímá od spolužáků blahopřáni, a jeho pocit viny ještě zesílil. Zpocený hanbou a strachem 84

rychle zamířil na nejbližší chlapecký záchod a tam se pozvracel.

Čtvrtou hodinu měl s Donnou Monroeovou. Když vešel do třídy a uviděl Donnu sedět v lavici na jejím místě, ulevilo se mu, ale jen nakrátko. Jakmile se na něj Donna podívala, znovu se mu nebezpečně rozhoupal žaludek.

Věděla to.

Z jejího zkoumavého pohledu poznal, že to ví. Poté, co ji nechali na dálnici, se nějak musela dozvědět, co se stalo. Pohled, kterým ho přejela, byl ještě mnohem horší, než když matka tropila scény kvůli jeho nedostatkům. Připadal si jako nahý v trní. Zatoužil zalézt do úkrytu a schovat se. Místo toho musel přetr-pět padesát pět minut angličtiny.

Čas se neuvěřitelně vlekl.

Kdo to Donně prozradil? Nejspíš Jade. Ale kdy? Jak? Když Lamar Jade naposledy viděl, ležela na zemi s koleny přitisknutými k bradě. V

tu chvíli si Lamar pomyslel, že by bylo lepší, kdyby to nepřežila.

Neexistoval by svědek, který by mohl prozradit, jakou ohavnost spáchal. Lamarova matka by na to nikdy nepřišla. Samozřejmě že Lamar tu myšlenku okamžitě zapudil; dřív, než ho uslyší Bůh a potrestá ho.

Jade na první pohled vypadala hrozně, ale určitě jí nijak vážně neublížili. Jinak by se nedostala zpátky do města. Řekla někomu, co se jí stalo u kanálu? Očividně ano, protože Donna to věděla. Panebože.

Jestli zná Donna pravdu, dostane se brzy i k ostatním a možná se donese i k jeho matce. Bude následovat trest. Bez ohledu na to, co Neal tvrdil, budou potrestáni.

V tuhle chvíli o tom určitě věděl už i šerif. Přestože se to týkalo jeho syna, šerif představoval muže zákona a musel jednat podle toho, co je správné. Každou chvilku se můžou rozrazit dveře, objeví se v nich šerifův zástupce a v ruce bude třímat zatykač na Lamara Griffitha.

V Lamarovi by se krve nedořezal, dokonce si musel položit hlavu na lavici, aby neomdlel. Potil se od hlavy až k patě. Znovu se mu udělalo nevolno.

84

Lamar vážně zvažoval, že uteče ze školy do města a vydá se na milost a nemilost okresnímu prokurátorovi. Lepší zradit kamarády a veřejně se přiznat, lepší udělat si z Ivana Patchetta doživotního nepřítele, lepší sedět v kriminále se zloději, pasáky 85

a mnohonásobnými vrahy, než zažít virvál, jaký by nepochybně udělala matka.

Ale ukázalo se, že Lamar příležitost vrhnout se ke dveřím a zmizet propásl. Zatímco si třída tiše četla Alexandra Popea, Donna přistoupila ke katedře a šeptem požádala, jestli může odejít na ošetřovnu.

„Co je ti?” zeptala se angličtinářka.

„Není mi dobře. To víte.” Donna se podívala na učitelku pohledem, kterým ženy obvykle naznačují, že právě dostaly měsíčky.

„Samozřejmě. Jdi domů, lehni si a vezmi si do postele ohřívací láhev.”

Lamar tajně sledoval, jak Donna odchází. Když za sebou zavírala dveře učebny, upřela na Lamara významný pohled. Ale Lamar nebyl schopen její tichý vzkaz rozluštit. Měl dojem, že mu říká, aby držel jazyk za zuby.

Jakmile vyučování skončilo, roztřeseným krokem zamířil nejkratší cestou ke svému autu. Protože nevěděl, kde jinde by mohl zjistit podrobnosti, rozjel se k Nealovi domů.

Patchettův dům se rozkládal na jednom z nejlepších palmet-tských pozemků. Ze silnice k němu vedla štěrkovaná cesta, která se klikatila hustým stromovým porostem. Velkolepé sídlo obklopoval pečlivě udržovaný trávník o rozloze fotbalového hřiště. Zastiňovaly ho tři staré duby s rozložitými větvemi, jejichž kořeny se plazily po zemi jako lávové jazyky. Ačkoliv dvoupatrový cihlový dům působil impozantně, Myrajana Griffithová jím opovrhovala. „Starej Rufus Patchett neměl vkusu, ani co by se za nehet vešlo. Musel si postavit verandu s osmi sloupy, přestože šest by úplně stačilo. Jenomže potřeboval trumfnout mýho tátu a mít hezčí dům než my. Ta jeho nápadná honosnost byla odjakživa trapná,” říkávala často.

Ovšem občas si protiřečila, když prohlašovala: „Je to ostuda, jak Ivan nechává ten krásnej barák chátrat. Chybí tam ženská ruka. Už 85

dávno se měl znovu oženit. Eula, co u něj slouží, stojí jako hospodyně za starou belu. Je líná a navíc ještě drzá.”

Lamar pokaždé moudře mlčel. Nikdy se nezeptal, odkud matka svoje informace bere. Pokud věděl, do Patchettova domu nikdy 86

nevkročila. Mnohokrát ho sice vysazovala před vchodem, ale dovnitř ji nikdy nikdo nepozval.

Ivanův otec Rufus zbohatl na bavlně. Zúročil pot česáčů, zemědělských pachtýřů a dělníků vyrábějících gin a přeměnil ho v maltu, která držela pohromadě elegantní cihly. Rufus měl čuch.

Zatímco ostatní se handrkovali s brokery o klesajících cenách bavlny a snažili se z nich vyždímat za každý balík pár centů navíc, Rufus přesedlal na sójové boby. Nakonec většina plantážníků, kteří pěstovali bavlnu podobně jako Myrajanina rodina, o všechno přišla. Prodávali Rufusovi rozsáhlé pozemky akr ne za dolar, ale za deset centů, aby nemuseli platit daně z půdy, kterou nebyli schopni obdělávat.

Rufus nenasytně skupoval plantáže napravo i nalevo. Nedbal výsměchu sousedů a vytrvale sázel sóju. Jakmile se naskytla příležitost, postavil továrnu, aby mohl sám vyrábět vedlejší produkty. Po Rufusově smrti zdědil půdu, továrnu i moc, která s ní byla spojená, Ivan. A jednoho dne bude vše patřit Nealovi. A pak jeho synovi.

Lamar Nealovi nezáviděl, spíš pociťoval úlevu, že jemu podobná zodpovědnost nehrozí. Matka ho vychovávala v duchu Cowa-novské hrdosti, kterou z duše nenáviděl a která mu připadala hloupá a omezená.

Co dobrého Cowanovým přinesla? Jediné příbuzenstvo, které Lamar měl, zahrnovalo dva nebo tři vzdálené bratrance a lakomou, hrabivou a sobeckou Myrajanu. Lamarovu otci, po kterém se Lamarovi nikdy nepřestalo stýskat, udělala ze života peklo. Možná že kdyby se Myrajana narodila chudá, byli by všichni mnohem šťastnější.

Když Lamar dojel k Nealovu domu, zjistil, že není jediným Nealovým hostem. Hutchovo auto stálo zaparkované na kruhovém objezdu na konci příjezdové cesty.

Otevřela mu Eula. Lamar si pečlivě očistil boty o rohožku a vešel do mramorové haly. „Ahoj, Eulo. Je Neal doma?”

„Je nahoře s Hutchem. Jsou v Nealově pokoji.”

86

Lamar vyběhl po schodech nahoru a otevřel druhé dveře vlevo. Neal seděl na podlaze a zády se opíral o postel. Hutch se uvelebil v křesle.

Neal vypadal jako vždycky. Hutchovi jako by přes noc ztmavly pihy.

Nebo mu vystupovaly z obličeje proto, že byl nezvykle 87

pobledlý? Škrábanec na tváři nápadně kontrastoval s jeho bílou pletí.

„Čau,” pozdravil Neal. „Pojď dál. Dáš si pivo?”

„Ne, díky.”

Hutch mlčel. Jenom na Lamara vrhl krátký pohled. Lamar se díky jejich společnému provinění nedokázal kamarádům podívat přímo do očí. Hutch na tom byl očividně stejně.

Neal se tvářil, jako by se nic nestalo. „Co bylo dneska ve škole, Lamare?”

„Celkem nic.”

„Nic důležitýho se nedělo?” Neal si lokl piva.

„Ne.” Lamar se na okamžik odmlčel a dodal: „Ředitel nám všem oznámil, že Gary a… a Jade dostali stipendium.” Nenápadně stočil pohled k Hutchovi. Hutch ještě víc zbledl.

„Neříkej?” podivil se unyle Neal. „To se teda mají. To jim přeju.”

Hutch vstal z křesla a přešel k oknu. Po cestě potichu zaklel. Neal ho pozoroval a upíjel při tom pivo. „Co tě žere? Ty jim to štípko snad závidíš?” zasmál se.

Hutch se rozčileně otočil. „My o tom nebudeme mluvit? To budeme předstírat, že se nic nestalo?”

Jakmile Hutch nadhodil téma, Lamarovi se ulevilo, že si konečně bude moct s někým popovídat. „Panebože, celej den jsem měl nahnáno, div jsem se nepodělal.”

„Nahnáno? Z čeho, prosím tě?” posmíval se mu Neal.

„Že bude průser, z čeho jinýho.”

Neal se narovnal a zakroutil hlavou, jako by Lamarovy obavy nechápal. „Už jsem vám to řek včera. Žádnej průser z toho nebude.

Copak ty mě neposloucháš, když vám něco povídám, Lamare?

Neudělali jsme nic špatnýho.”

Lamar se podíval na Hutche. Hutch se netvářil tak sebejistě jako Neal, ale raději mlčel, aby nevypadal jako zbabělec a nepopudil si Neala proti sobě. Lamar musel bojovat sám.

87

Sebral veškerou odvahu a trval na svém. „Některý lidi se na to můžou koukat jinak, Neale.”

„Který lidi?”

„Lidi, který se o tom dozvědí.”

„Kdo jim o tom řekne? Jade?” odfrkl. „Ta těžko.”

Hutch se zapojil do hovoru. „Řekla to mýmu tátovi.”

„Řekla to tvýmu tátovi?” vyjekl Lamar nepřirozeně vysokým hlasem. „Kolena se pod ním podlomila a on se s žuchnutím sesul na podlahu. „A co udělal?”

„Nic, ty vole!” Neal se podrážděně postavil, vzal si z kartonu další pivo a otevřel ho. Víčko cvaklo a pivo vypěnilo Nealovi na ruku. Neal si ruku otřel a obořil se na kamarády. „Vy dva mě pěkně serete, je vám to jasný? Jestli se budete chovat a tvářit takhle provinile, každýho napadne, že se v něčem vezete.”

„Asi to tak, bohužel, bude.” Neal po Lamarovi šlehl pohledem.

Lamar si najednou připadal jako obtížný hmyz, přišpendlený na kusu polystyrénu, ale potřeboval to říct nahlas, jinak by se zalkl. „Můžeš si tvrdit, co chceš, Neale, ale já myslím, že Jade nechtěla, abychom… to, víte co.”

„Ty jsi snad úplně blbej nebo co!” Ta slova vypadla Hutchovi z úst, jako by ho někdo bouchl do zad. „Samozřejmě že to nechtěla. Bránila se jako divá. Jednoduše jsme ji znásilnili.”

„Panebože.” Lamar se zhroutil k jedné straně. Žaludek se mu bouřil.

Bál se, aby neomdlel nebo aby se nepozvracel. Ale i kdyby se takhle zesměšnil, co na tom záleželo. Stejně ho matka zabije, jakmile se o tom doslechne.

„Držte hubu!” zasyčel Neal. „Oba dva. Držte hubu.”

Neal skousl svoje bělostné zuby a vycenil je. „Poslouchejte mě, vy posraný idioti, holky se takhle chovají pořád. Vždycky se na oko brání, to ví každej. Myslíte, že Jade chce, abychom o ní roz-trubovali, že si s náma užívala skupinovej sex? Aby se nerozkřik-lo, že dá každýmu, musí dělat bububu a vymejšlet si takovýhle historky, jinak by vypadala blbě. Copak to nechápete?”

Hutch byl natolik nešťastný, že se ochotně chytil jakéhokoliv stébla, byť sebechatrnějšího. Lamar by taky rád Nealovi věřil, ale pokaždé, když už mu Nealovy argumenty začaly připadat přesvědčivé, vzpomněl 88

si na to, s jakou silou se Jade bránila a jak zděšeně vypadala, když ji s Hutchem Nealovi přidržovali.

Hutch si otřel zpocené čelo hřbetem dlaně. V obličeji měl barvu kytu, pocákaného rezavou barvou. „Asi jsme ji tam neměli nechávat.”

„Dostala se do města sama, nebo snad ne?”

89

„Jak se vlastně dostala zpátky?” zajímalo Lamara.

Neal mu vylíčil, co věděl od otce a o čem se mluvilo ráno na policejní stanici. „Ve škole jsem měl dojem, že Donna o tom ví, “

poznamenal Lamar, když Neal skončil.

„Donna svědčila v náš prospěch,” prohlásil Neal. „Podle ní Jade naprosto přesně věděla, o co půjde, když dobrovolně nasedla do auta ke třem podnapilejm rozjařenejm frajerům. Možná jsme na ten mejdan měli přizvat i Donnu.” Neal se ušklíbl a olízl si rty. „I když podle mě není ani zdaleka tak dobrá jako její přítelkyně. Tak slaďounkou kundičku jsem ještě nezažil.”

Lamar sklopil oči a zadíval se na svoje ruce, které mu ochable ležely na klíně. Pocítil nutkavou potřebu si je umýt.

„Donna na tebe měla vztek, že jsi píchal s Jade,” obrátil se Neal na Hutche. „Byla tak rozzuřená, že se z ní málem kouřilo. Buď na ni trošku víc hodnej, Hutchi. Dopřej jí to, co jsi včera dopřál Jade.”

Hutch sevřel svoje velké ruce v pěst. Do tváří se mu vrátila barva.

Přesněji řečeno zrudl jako řepa. Byl pověstný tím, že si s každým hned všechno vyřídí. Výjimku tvořil pouze Neal. Ale všechno mělo své meze. Lamar v neblahém očekávání zatajil dech.

Nicméně Hutch se po chvilce rozhodl, že bude lepší si Neala nerozházet. Rychle ochladí a rozevřel zaťaté pěsti. „Jdu domů.”

Vykročil ke dveřím. Než k nim stačil dojít, Neal mu zastoupil cestu.

„Moc by mě mrzelo, kdybych zjistil, že moji dva nejlepší kamarádi jsou podělaný citlivky.” Do varovného pohledu, který věnoval Hutchovi, zahrnul i Lamara. „Dneska ráno Jade trochu šťourala ve vosím hnízdě, ale situace už se dávno uklidnila. Před chvilkou volal fotřík. Sdělil mi, že Jade oznámila šerifovi, že se rozhodla nepodávat žalobu. To jasně svědčí o tom, že to ve skutečnosti chtěla.” Když nikdo nereagoval, Neal dodal: „Nemám snad pravdu?”

89

Lamar s Hutchem se na sebe váhavě podívali. Nakonec Lamar zamumlal: „Doufejme, že máš.”

„No tak se laskavě uklidněte, jo.”

Hutch se rozloučil: „Mám teď na několik tejdnů od táty za-ra< ha.

Čau.”

90

Když odešel, Neal zvedl ruce nad hlavu, protáhl se a zívl na celé kolo. „Fotřík mě dneska vytáhnul z postele nechutně brzo. Celej den se mnou nic není.” Vzal pivo a jedním douškem dopil zbytek. „Chceš si ještě chvilku zastřílet na koš nebo něco podobnýho?”

„Ne, taky musím domů.” Lamar vstal. Chvilku zápasil se zipem na bundě, potom zastrčil ruce do kapes a zase je vyndal. „Dozví se o tom moje máma, Neale?”

„Proč?” Neal se usmál jako krokodýl. „Máš strach?”

„Jo, uhodl jsi,” přiznal se Lamar a poněkud mdle Nealovi úsměv oplatil.

Neal bouchl Lamara mezi lopatky. „Neboj, nic nezjistí. A i kdyby na to nakrásně přišla, tak co? Prostě jsi šoustal. To není lež, ale pravda.”

Najednou popadl Lamara za zadek a pomalu měkce zašeptal: „Ukázal jsi jí, že jsi kus chlapa. Byl jsem na tebe fakt pyšnej.” Silně Lamara stiskl, pak ho pustil a svým typicky lehkomyslným způsobem se rozesmál.

Lamar zahuhlal pozdrav a zamířil na schodiště. Pod vysokým klenutým stropem si připadal malý a jako v kleci. Na okamžik se zastavil, aby popadl dech. Opřel se o zábradlí a opět si uvědomil, že je propocený skrznaskrz. Pot ho pálil na horním rtu. Ruce měl kluzké a ledové.

Zároveň došel ještě k jednomu překvapivému zjištěni: zase mu stál.

Měl ho úplně tvrdýho. Jen díky tomu, že s Nealcin chvilku mluvil o tom, jak mu to včera večer skvěle šlo. Nevěděl, jestli se má radovat, nebo znovu zvracet.

91

90

Kapitola 6

Po vyučování v půl čtvrté si Gary Parker počkal na Donnu na studentském parkovišti. Podezření, že se mu Donna úmyslně vyhýbá, se mu potvrdilo. Když ho teď uviděla, téměř upustila učebnice.

„Gary! “Jak to, že netrénuješ?”

„Chci s tebou mluvit, Donno.”

„O čem?” Donna hodila knihy na zadní sedadlo auta a vklouzla za volant. Bylo vidět, že má chuť co nejrychleji odjet. Gary se natáhl dovnitř a vytáhl jí klíček ze zapalování.

„Hele, co to -”

„Chci vědět, co je s Jade.”

„S Jade?” opakovala Donna.

„S Jade. Pokud vím, je to tvoje nejlepší kamarádka.”

>Jo,” vydechla Donna a najednou se zatvářila nepřátelsky. „Co je s ní?”

„Proč nechodí tak dlouho do školy? Co je jí? Když jí volám domů, její matka mi pokaždý jenom oznámí, že Jade není dobře. Jade vůbec nejde k telefonu. To je jí tak zle? Byla jsi u ní?”

„Naposledy minulej tejden,” odpověděla Donna odměřeně. „Jestli její matka tvrdí, že je jí špatně, tak jí je nejspíš špatně.”

„Tys s Jade vůbec nemluvila?”

„Ne.”

„To ti nevěřím, Donno. Jseš přece její nejlepší kamarádka!”

„Ty jsi zase její kluk. Když nechce mluvit s tebou, proč myslíš, že by měla chtít mluvit se mnou? Vrať mi, prosím tě, klíčky. Chci ic! domů.”

Nastavila otevřenou dlaň. Gary ji ignoroval.

„Naznačuješ snad, že jsi Jade volala, ale ona s tebou odmítla mluvit?”

Donnin kulatý obličej se zakabonil a Donna váhavě a rozmrze-92

le řekla: „Hele, Gary, my jsme se s Jade pohádaly a nemluvíme spolu.”

Gary se na Donnu nevěřícně zadíval. „To si děláš legraci, ne?”

„Ani ne.”

„A kdo to zavinil?”

91

„Do toho ti nic není. A teď, prosím tě -” natáhla se pro klíčky, ale Gary s nimi ucukl. „Gary, dej mi ty klíčky!”

„Ne, dokud mi neřekneš, o co jde!”

Obvykle byl Gary klidný a vyrovnaný. Jeho momentální rozčilení pramenilo ze strachu a z nejistoty. V posledních několika dnech cítil, že se něco děje. Spolužáci si ho podezřívavě měřili. Několikrát se mu stalo, že když někam přišel, konverzace okamžitě utichla. Jade měla záhadnou nemoc. Od té doby, kdy se dozvěděl, že získal stipendium na vysokou školu, mu nic nepřipadalo normální. Ačkoliv to nemohl ničím podložit, měl silný dojem, že si s ním život podivně pohrává.

„Co je s Jade?” vyzvídal na Donně.

„Jestli chceš vědět, co je s Jade, zeptej se jí.” Donna popadla klíčky od auta dřív, než jí v tom Gary dokázal zabránit.

Nicméně chňapl po ní otevřeným okénkem a sevřel jí paži. „Souvisí to nějak s Nealem?”

Donna otočila hlavu tak prudce, až jí luplo za krkem. „Jak jsi na to přišel?”

„Protože se v poslední době chová obzvlášť nesnesitelně. Z ničeho nic ke mně začal bejt děsně kamarádskej, jenomže je tak neupřímnej, že by to prokouknul i slepej. Tváří se, jako bych nevěděl, která bije.”

Donna si nervózně olízla rty. Těkala pohledem kolem sebe a vypadala jako lapená v pasti, což v Garym vyvolalo pocit, že odhaduje situaci správně.

„Má Nealovo nečekaně přátelský chování nějakou spojitost s Jade?”

„Hele, já už musím jet.”

„Donno!”

„Musím jet.” Donna nastartovala a vystřelila z parkoviště, aniž by se ohlédla.

„Doprčic!”

93

Gary běžel ke svému autu. Ani ho nenapadlo, že zmešká odpolední trénink. Jednoduše podlehl nutkání, že musí Jade neodkladně vidět. I kdyby měl vyrazit dveře, musí s ní mluvit.

Jade poznala jeho auto po zvuku. Popošla k oknu v obývacím pokoji a pozorovala ho, jak kluše po pěšině ke vchodu a dvakrát bouchá na 92

dveře. Ač se tomu pocitu bránila, cítila, že má radost. Chvilku jí trvalo, než se uklidnila, a pak otevřela dveře.

„Jade!”

„Ahoj, Gary!”

Garyho obličej se rozzářil. Očividně ho těšilo, že Jade zase vidí, a zároveň se mu ulevilo. „Až na to, že se zdáš trochu bledá a pohublá, vypadáš normálně.”

„A cos čekal?”

„Já nevím,” odpověděl starostlivě. „Že máš třeba nějaký otevřený, mokvavý boláky.”

Popadl ji za ramena, přitáhl ji k sobě a pevně ji objal. Vůbec si nevšiml, že Jade jeho nadšení nesdílí jako obvykle.

„Hrozně jsi mě vylekala,” zašeptal jí se rty přitisknutými k její šíji.

„Jsem moc rád, že jsi v pořádku.”

Jade se mu nenápadně vysmekla z objetí. Vešla do domu a pozvala Garyho dál. Provinile se ohlédl přes rameno. „Víš jistě, že se to hodí, když tvoje máma není doma?”

„Jo, to je v pořádku.” V dané situaci si Jade opravdu nelámala hlavu tím, že porušuje jeden z Veltiných přísných zákazů.

Jakmile zaklapla dveře, Gary si ji opět přitáhl k sobě a nemohl se jí nabažit. „Co tě trápilo, Jade? Asi ti bylo děsně špatně. Tvoje máma tvrdila, že nemůžeš jít ani k telefonu.”

„Řekla jsem jí, aby ti to vyřídila.” Gary se na Jade nechápavě podíval. „Sedni si, Gary.”

Jade se obrátila ke Garymu zády, přešla ke křeslu a posadila se.

Když k němu zvedla hlavu, viděla, že její odtažitost nechápe. Ani pro Jade to nebylo jednoduché. Garyho něžné dotyky jí připomněly jiné chvíle, které vůbec nebyly něžné. I když se rozumem přesvědčovala, že mezi Garyho pozornostmi a surovostmi násilníků je nebetyčný rozdíl, její tělo jako by to nedokázalo odlišit. No, vlastně může být jen ráda, pomyslela si. Pokud ji Gary nebude fyzicky přitahovat, bude mnohem snazší mu oznámit, že se s ním rozchází.

Gary přistoupil k Jadeinu křeslu, klekl si před ně a uchopil Jade za ruce. „Jade, já to nechápu. Co se děje?”

„Co nechápeš?”

„Nic. Proč nechodíš do školy? Proč se mnou odmítáš mluvit?”

93

„Bylo mi špatně.”

„Tak špatně, že jsi nemohla sejít k telefonu, abys mi řekla ahoj ?”

Jadein hlas zněl chladně. „Gary, musím ti něco říct.”

„Ježišmarjá, ne,” zašeptal ochraptěle. Naklonil se k ní a položil jí hlavu do klína. Svíral látku jejího županu a kroutil ji mezi prsty. „Ty máš nějakou nevyléčitelnou nemoc! Ty umřeš!”

Jade pukalo srdce. Neovládla se a zabořila ruku do Garyho hnědých vlnitých vlasů. Vlasy se jí omotávaly kolem prstů, jako by žily vlastním životem. Něžně Garyho hladila. Gary nahlas vzlykl; znělo to jako ozvěna jejího vlastního potlačovaného pláče.

Jade nadzvedla Garymu hlavu a ještě než ji přemohly city, ujistila ho: „Nic takovýho. Neumřu.” Gary jí zlehka přejel konečky prstů po obličeji. Lehounce se dotýkal jejích očí, nosu, rtů i brady. „Já jsem jenom…,” začala Jade několikrát po sobě, až nakonec ze sebe vypravila: „Bylo mi špatně po citový stránce.”

Gary opakoval její slova, jako by mluvila neznámým jazykem. „Z

čeho?”

„Prožila jsem hroznej stres.”

„Ve škole?” Pohladil ji po vlasech a odhrnul jí z obličeje jeden pramínek. Jade odolala pokušení nechat tvář v jeho dlani. „Stipendium už máme jistý, tak se to teď určitě zlepší. Hele, vždyť my jsme se od tý doby, co to víme, ještě neviděli. Přijmi moje gratulace!”

„Já ti taky gratuluju.”

„Jak to oslavíme?” Oči mu potemněly a rukou sjel Jade na prsa. „Já vím, jak bych to nejraději oslavil.”

„Ne!” vykřikla Jade ostře a zachvěla se. Garyho to tak překvapilo, že se nechal odstrčit a pustil Jade z křesla. Vstala, ale pohybovala se trhaně a křečovitě, jako by se teprve nedávno naučila chodit.

94 95

„Jade?”

Otočila se a podívala se na něho. Vypadal zmateně. „Ty to pořád nechápeš. Možná jsem vystresovaná kvůli stipendiu, ale hlavně kvůli jinejm věcem. Především kvůli nám dvěma.”

„Co to sakra pořád meleš?”

Čím víc to budu protahovat, tím to bude horší, uvědomila si Jade.

Nešlo to udělat, aniž by Garyho i sebe nezranila. „Jsi přece chytrej 94

kluk,” řekla netrpělivě. „Copak si to neumíš domyslet? Copak to musíš slyšet po lopatě? Vážně nechápeš, co ti chci říct?”

Gary vstal. Dal si ruce v bok a hlavu sklonil na jednu stranu. „Ty se chceš rozejít?”

„Já… já myslím, že si potřebujeme jeden od druhýho odpočinout.

Ano. Věci mezi náma zacházejí moc daleko, vymklo by se nám to z rukou. Musíme zabrzdit.”

Gary spustil paže podél těla. „Já nevěřím vlastním uším, Jade.”

Popošel k ní a pokusil se ji obejmout. Odvrátila se.

„Nevydržím, abys na mě, pokud jde o sex, ještě víc naléhal, Gary.”

„A já to mám vydržet?” rozčílil se Gary.

„Já vím, já k tomu přispívám taky. Právě proto. Trápíme se oba.

Přemáháme čím dál větší touhu a to prostě nejde.”

„Ještě před několika týdny jsi navrhovala, abychom se tý touze přestali bránit.”

„Změnila jsem názor. Měli bychom počkat, dopřát si oddech a v mezičase naše rozhodnutí pečlivě zvážit.” Spěšně si olízla rty. „Klidně při tom můžeme chodit s jinejma. Vždyť my jsme žádný jiný partnery nepoznali, chodíme spolu skoro odmalička. Chci, abys… abys chodil s jinejma holkama.”

Gary na ni mlčky ohromeně zíral. Potom podezřívavě přimhouřil oči.

„Tohle nějak souvisí s Nealem Patchettem, že jo?”

Dveře do pasti se otevřely. Jade cítila, jak padá do černé prázdnoty.

„Ne,” zavrtěla odmítavě hlavou.

Gary ale považoval Jadeino zděšení za známku viny. „Lžeš,”

vyštěkl. „Už víc jak týden se ke mně Neal podezřele lísá. Od tý doby, co jsi nemocná. Chová se, jako by znal bůhvíjaký tajemství a umíral touhou mi ho prozradit. Teď už vím, o co jde. Chce si mě vychutnat. Ty ses s ním vyspala, viď?”

96

„Ne.”

„Nelži. Donna se tvářila stejně provinile jako ty, sotva jsem před ní vyslovil Nealovo jméno. Kvůli němu jste se spolu pohádaly?”

„S Donnou?” Jadein hlas zněl odmítavě.

„Odchytil jsem ji dneska po vyučování. Systematicky se mi vyhýbá.

Zrovna jako ty.”

95

„Co ti řekla?”

„Neboj. Neshodila tě.” Gary vrtěl hlavou. „Takže jsi nakonec podlehla jeho neodolatelnýmu kouzlu. Tvoje máma z tebe bude mít radost.”

Jade zuřivě kroutila hlavou, až jí tmavé vlasy poletovaly kolem obličeje. „Ne. Nesnáším ho. Ty to moc dobře víš, Gary.”

„Když říkáš.” Pohupoval se ze špiček na paty a snažil se potlačit vztek. „Možná se ho zeptám osobně.” Otočil se a zamířil ke dveřím, ale neudělal ani dva kroky a Jade se mu pověsila na záda. „Ne, Gary, ne.

Nic si s ním nezačínej.”

Gary se naštvaně obrátil a setřásl ji. „Když už jsi mě musela podvést, proč to muselo bejt zrovna s Patchettem?”

„Pleteš se, Gary. Není to tak, jak si myslíš -”

„S Patchettem! Ježišmarjá!” Odmršil ji tak prudce, až se zapotácela.

Otevřel dveře a vyběhl ven.

„Gary!”

Neohlédl se, přestože Jade za ním volala, dokud jeho auto nezmizelo na konci ulice. Jade se vrátila domů a práskla za sebou dveřmi. Slzy, které až dosud zadržovala, se jí proudem valily z očí. Plakala, dokud jí oči nevyschly, pak už jen přerývaně vzlykala.

Ze všeho nejdřív Garyho napadlo, že pojede k Patchettovým domů a vyřídí si to s Nealem tváří v tvář. V čestném boji by ho přepral, ale pak si to rozmyslel. Nechtěl, aby to vypadalo, že ho ten hajzl vyprovokoval.

Nechá ho, ať kolem něj dál chodí s nafouka-ným úsměvem, když ho to uspokojuje. Gary Parker se na jeho úroveň nesníží.

Než Gary dojel domů, vztek vystřídalo zoufalství. Farma vypadala ještě ošklivěji než jindy. Gary zastavil před domem. Nenáviděl 97

kuřata, která se popelila na dvoře, nesnášel zápach, linoucí se z výběhu s prasaty. Šel mu na nervy smích a štěbetání mladších sourozenců, kteří se mu pletli pod nohy a bránili mu v chůzi po udusané hlíně.

„Gary, máma říkala, že mi máš dneska pomoct s úkolem z aritmetiky.”

„Gary, ať mě Stevie nešpehuje.”

„Gary, vezmeš mě do města?”

96

„Zklapněte!”

Upřelo se na něho šest párů překvapených očí. Gary se rozhlédl kolem sebe. Nemohl ty oddané milující tvářičky ani vidět. Kdo si myslí, že je? Pánbůh? Odstrčil je všechny z cesty, překračoval kuřata a rychlým krokem zamířil do stodoly. Našel si tmavý kout, posadil se do sena a pohroužil hlavu do dlaní. Uvnitř se v něm svářela touha, nenávist a láska.

Toužil dostat se odsud pryč. Nenáviděl chudobu, špínu, ošklivost a nedostatek soukromí. Na druhou stranu svoji rodinu miloval. Když se přes den zasnil, představoval si, jak se vrací ze studií jako bohatý Santa Claus a rozdává jim dárky. Jenomže dosáhnout toho, aby se mu tenhle sen splnil, vyžadovalo vzít na sebe tíživou zodpovědnost. Gary občas uvažoval o tom, že se jednoduše sebere a zmizí.

Samozřejmě se k tomu nikdy neodhodlal. Ne proto, že by měl tak silně vyvinutý smysl pro zodpovědnost, ale kvůli Jade. Díky ní dokázal snášet každodenní ošklivost. Ona pro něj znamenala naději, že jednoho dne bude všechno jinak. Byla základ jeho nadějí.

„Panebože,” zaúpěl Gary. Jak bez ní dokáže žít? Jade, zoufal si, co se to s tebou stalo, co se to s námi stalo, kde je naše společná budoucnost? Plánovali, že se po vysoké škole vrátí do Palmetta a budou prosazovat spravedlivější společnost. Ale jak se zdálo, Jade se přidala na nepřátelskou stranu - k Patchettovým. Jak mohla něco takového udělat?

„Gary?”

Širokými vraty vešel do stodoly Garyho otec. Otisi Parkerovi nebylo ještě ani padesát, ale vypadal nejméně o deset let starší. Byl to malý, hubený a šlachovitý muž s věčně ohnutými rameny.

98

Montérky mu na hubeném těle volně plandaly. Našel syna sedět v tmavém rohu na kupce nakysle čpějícího sena.

„Gary? Děti říkaly, žes byl nějakej divnej.”

„Copak nemůžu mít chvilku pro sebe?”

„Stalo se něco ve škole?”

„Ne! Jenom chci mít trochu soukromí.” Gary si potřeboval vybít zlost a otec byl vděčný cíl. „Copak mě aspoň pro jednou nemůžeš nechat v klidu o samotě?” vztekal se.

97

„Dobře, dobře.” Otis se obrátil k odchodu. „Nezapomeň nakrmit prasata.”

Gary vyskočil na nohy a zaťal ruce v pěst. „Tak jestli chceš něco slyšet, s krmením prasat končím. Už ty zatracený svině krmit nebudu.

Je mi z nich na blití. Dělá se mi nanic z věčně ječících harantů, který umíš akorát tak udělat. Nenávidím tohle hnusný smradlavý místo, nenávidím tě za to, že jsi tak neschop-nej. A nenávidím školu a taky všechny učitele, který pořád mluví o tom, jak je skvělý, že jsem dostal stipendium, a přitom je jim moje stipendium ukradený. Sere mě bejt pořád hodnej poslušnej hošánek. Je to k ničemu. K ničemu.”

Když ze sebe Gary vylil všechen vztek a nenávist, klesl na kolena do špinavého sena a rozplakal se. Uplynulo několik minut, než ucítil otcovu drsnou ruku na rameni.

„Možná by ti prospělo, kdybys okoštoval tohle.”

Otis Garymu podával zavařovací sklenici s průzračnou tekutinou.

Gary ji váhavě uchopil, otevřel ji a přičichl k ní. Potom trochu usrkl.

Cítil, jak mu domácí pálenka stéká do žaludku. Rozkašlal se, zalapal po dechu a vrátil sklenici zpátky Otisovi, který se zhluboka napil.

„Mámě o tomhle neříkej.”

„Odkud to máš?”

„Myslím, že nastal čas, abych tě seznámil s Georgií. To je jedna černošská dáma, co už léta pálí whisky. Nechce za ni moc. Víc bych si stejně nemoh dovolit. Mám ji schovanou tamhle pod tím starým sedlem, kdyby sis někdy potřeboval loknout, a já zrovna nebyl po ruce.” Otis opatrně zašrouboval víčko. „Trápíš se kvůli ženský?”

Gary vyhýbavě pokrčil rameny, přestože ho Jadeina zrada pálila v žaludku mnohem víc než načerno pálená whisky.

99

„Jenom ženská dokáže chlapa dohnat k šílenství a rozběsnit tak, že mluví jako ty před chvílí.” Otec si syna přísně prohlížel. „Nelíbilo se mi, cos říkal o svejch sourozencích, protože jsi tím urazil i mámu.”

„Promiň. Nemyslel jsem to tak.”

„Jo, jo, myslel. Chci, abys věděl, že každý dítě, který máme, bylo počatý z lásky. Jsme pyšný na vás na všecky.” Otisovi se za-mžily oči.

„A na tebe obzvlášť. Když se zamyslím nad sebou, tak nechápu, kde se 98

to v tobě vzalo, že je z tebe takovej chytrej kluk. Hádám, že se za nás stydíš.”

„Nestydím, táti.”

Otis si povzdechl a dodal: „Já nejsem blbej, Gary. Moc dobře vím, proč si domů nevodíš kamarády. Není těžký si to domyslet. Víš, máma a já nechceme, abys studoval kvůli tomu, že pak budeš schopnej nás a děti zajistit. Chceme ti dopřát, abys odsud vypadnul, z jinýho důvodu -

proto, že po tom tolik toužíš. Nemusíš dopadnout jako já.

Já nikdy neměl nic než tenhle kousek půdy, a to není zrovna velká výhra. Dokonce jsem tu půdu ani sám nezískal, o to se zasloužil můj táta. No, tak se alespoň snažím o ni nepřijít.”

Garyho zamrzelo, co otci před chvílí řekl. Otis to vycítil, smířlivě poplácal syna po koleni, potom se o ně opřel a vstal.

„Pohádal ses s Jade?” Gary přikývl. „Však ono to přejde. Ženský občas přelítne něco přes nos, člověk ani neví proč. Jinak by to ani nebyla ženská. Když mají chuť se hádat, je lepší nechat je bejt.” Poté, co udělil synovi moudrou radu, zamířil Otis ke dveřím. „Za chvilku bude večeře. Radši si odbuď práci před ní.”

Gary se díval za otcem, jak vychází ze stodoly. Houpavým krokem se nesl přes bezútěšný dvůr, plný rozbitých dětských hraček a slepičinců. Gary si zakryl obličej rukama a přál si, až ho zase odkryje a otevře oči, aby byl tisíce mil daleko, pryč od svazujících povinností.

Všichni, včetně rodiny, do něho vkládali veškeré svoje naděje. Air on zklamal ještě dřív, než začal. Bez ohledu na dosavadní skvělé výsledky, kterých dosahoval. Nikdy nebude schopen splnit to, > <> se od něho očekává. Nikdy nebude dost bohatý. Nikdy se nevyrovná Nealu Patchettovi.

100

Proč se, proboha, vyspala Jade zrovna s ním? Protože to byl nejbohatší kluk ve městě? Vždyť přece ví, jak je povrchní. Jak mu mohla dovolit, aby se jí dotýkal? Gary se rozhlédl kolem sebe a napadla ho jediná možná odpověď. Nealu Patchettovi se nikdy nemohlo stát, že by přišel do školy se slepičincem na botách.

Nenávist zaplavila Garyho útroby podobně jako pálenka. Jade bude litovat. Za pár dní se připlazí zpátky. Prostě se do Neala chvilkově zbláznila, to je všechno. Přejde ji to. Ve skutečnosti milovala jeho, 99

Garyho. Jejich vztah byl příliš hluboký a trvalý na to, aby ho takhle hodila za hlavu. Dřív nebo později Jade určitě přijde zase k rozumu.

Mezitím…, mezitím bude co?

Smysl pro povinnost donutil Garyho zvednout hlavu a vstát. Šel nakrmit prasata.

101

Kapitola 7

„Čau, Jade.”

Jade se otočila od skříňky a přitiskla si učebnice na prsa. Skoro nikdo ze třídy s ní nemluvil, proto ji překvapilo a zároveň potěšilo, že ji někdo pozdravil.

Školou kolovaly řeči, i když značně zamlžené. Obecně se šuškalo, že Jade byla Garymu Parkerovi nevěrná s Nealem Patchettem. A proto se s ní Gary rozešel. Během několika týdnů se k nejžádanější a nejobdivovanější dívce maturitní třídy začali všichni chovat, jako by se nakazila leprou. Zatímco spolužáci se chystali na maturitu a s ní spojené radovánky, Jade se školnímu životu vyhýbala.

Řeči nekolovaly jen ve škole. Pronikly i za její zdi mezi palmettské obyvatele. Když se donesly k uším Peta Jonese, Pete Jade propustil s chabou výmluvou, že v obchodě potřebuje na její místo muže.

Doma nebyla situace o mnoho veselejší. Velta si stěžovala, že ji kolegové v práci přehlížejí. „Slyšela jsem, jak si o tobě šeptají. Neříkala jsem ti, že si všichni budou myslet, že to, co se stalo, je tvoje vina?

Měla ses od toho černocha nechat zavést domů. To byla velká chyba, žes jela do nemocnice. Tím jsi svůj osud zpečetila a můj taky.”

Jade se neměla komu svěřit. Nikdy Donně neodpustí, že ji zradila.

Donna zase očividně nemohla strávit, že si Hutch nevybral k ukojení svojí touhy ji. Mezi oběma dívkami se vytvořila nepřekonatelná propast a Jade si díky tomu, že ztratila jedinou kamarádku a důvěrnici, připadala, jako by přišla o ruku.

Kvůli rozchodu s Garym každou noc hořce plakala. Z Garyho Chování jasně vyplývalo, že výmyslům, které se o ní šíří mezi lidmi, věří. Jeho vztek a rozpaky navíc vytvářely živnou půdu pro 102

100

spekulace, které Neal Patchett škodolibě přiživoval. Jemně a vytrvale popichoval Garyho nenápadnými narážkami, jako had v ráji.

Jade pro změnu pronásledoval jako policejní pes a vrhal na ni významné pohledy, jež ostatní utvrzovaly v tom, že je spolu spojuje hanbaté tajemství. Z Patchettovy přesvědčivosti se Jade zvedal žaludek.

Ale ještě víc jí vadila jeho škodolibá radost, protože Gary Nealovo sebejisté a nafoukané chování snášel hůř než surový výprask.

Vyrovnával se s ním obtížněji, než se Jadeino tělo dokázalo vyrovnat s nočním násilím.

„Ahoj, Patricie,” pozdravila Jade dívku, která navzdory obecnému mínění měla odvahu na ni promluvit.

Patricie Watleyová byla nevázaná kyprá odbarvená blondýna. Jade se nepamatovala, že by se spolu ve vyšší třídě, kdy se vytvořila jasná hranice mezi hodnými a problémovými studentkami, někdy bavily.

Donedávna stály každá na opačné straně.

Patriciina matka se před pár měsíci počtvrté rozvedla a intenzivně si hledala pátého manžela. Její aktivní milostný život jí vždycky zabíral spoustu času, a tak byla Patricie ponechávána vlastnímu osudu. Díky tomu stačila do svých osmnácti let nasbírat spoustu životních zkušeností.

„Nic špatnýho tím nemyslím, nelekej se,” šeptala Jade do ucha. „Ale nezbouchnul tě Neal náhodou?”

Jade zaťala prsty do učebnic, až jí zbělely klouby. „Ne. Jak jsi na to přišla?”

Patricie si netrpělivě olízla rty a nasadila chápavý výraz. „Hele Jade, fakt tím nic špatnýho nemyslím, když se tě takhle ptám, ale já poznám příznaky. Mně samotný se to stalo už dvakrát.”

Jade sklonila hlavu a bezmyšlenkovitě dloubala prstem do stříbrné spirály kroužkového bloku. „Mně jenom není dobře.”

„Jak dlouho už jsi nedostala měsíčky?”

Jade měla pocit, že se zhroutí. „Dva měsíce.”

„Ježišmar-já! A to jsi přej chytrá. Na to, abys s tím něco udělala, teda moc času nemáš.”

Jade si odmítala připustit, že by opožděná menstruace mohla něco znamenat. Ani nepřemýšlela o tom, jak by se zachovala, kdyby nastala nejhorší možnost.

101

„Necháš si to vzít, ne?”

103

„Já… Já jsem o tom ještě nepřemýšlela -”

„No, až se rozmyslíš, tak ti můžu pomoct,” nabídla jí Patricie.

„Proč?”

„Je to dítě Neala Patchetta?”

K Patricii se taky něco doneslo. Jade pokrčila rameny, aby naznačila, že si není jistá, s kým je těhotná.

„No, jestli je Neala, tak ti chci pomoct.” Patricie vytáhla krabičku cigaret a jednu si zapálila, přestože kouření bylo ve školní budově zakázáno. Zaklonila hlavu a vyfoukla ke stropu oblak modrého kouře.

„Na konci osmý třídy mi ten hajzl proved totéž. Pro mě to bylo poprvý. Máma samozřejmě šílela. Můj nevlastní otec mi tenkrát odmítnul zaplatit potrat, tak se máma vypravila za Nealovým fotrem, aby jídal peníze. Nechceš cigáro? Seš nějaká bledá!”

Jade mávala rukou, aby rozehnala cigaretový kouř. „Ne, díky.”

„Kde jsem to skončila? Jo. No, a tak dal starej Patchett matce pět set doláčů. Byla jsem u Georgie v černošský čtvrti. Dělá to jenom za padesát, takže jsme na tom slušně vydělaly. Ty to nejspíš nevíš,” dodala pohoršené. „Ale moje máma škudlí každej cent. Ale to není podstatný.

Prostě jestli chceš, tak o tobě s Georgií promluvím. Chápej, je vopatrná; nebere každýho, jenom toho, kdo má doporučení. A mlčí jako hrob, protože nechce, aby tím utrpěly její jiný zaměstnání.”

„Jaký jiný zaměstnání?”

Patricie ztišila hlas. „Kromě potratů ji živí ještě jiný kšefty, ale oficiálně pracuje jako švadlena. Jestli nemáš prachy a nechceš, aby se někdo dozvěděl, že jsi v jináči, jdi k Georgii, ta ti spolehlivě pomůže.”

Patricie znovu zatáhla z cigarety. „Hele, mně je jasný, že je toho na tebe trošku moc najednou. Klidně mi řekni, abych vodprejskla, a já zmizím.

Mně je celkem jedno, co uděláš.”

„Díky za nabídku, Patricie, ale já si to musím ještě rozmyslet. Navíc, nejsem si jistá, jestli budu muset…, jestli to bude nutný.”

Patricie se zadívala Jade na břicho a pokrčila rameny. „No jasné Chápu tě. Já se poprvý taky bála. Ale máma řekla, že nepřilnula v úvahu, abych si to nechala, že v domě žádnýho bastarda nestrpí. Kromě 102

toho, Neal je pěknej hajzl, takže kdo by stál vo to přivíst na svět dalšího takovýho hajzlíka?”

104

Jade se při tom pomyšlení zvedl žaludek. „Řeknu ti, jak jsem se rozmyslela, Patricie. Díky.” Odspěchala na nejbližší dívčí záchod. Za pár minut vyšla z kabinky. Opřela se o umyvadlo, ponořila ruce pod studenou vodu a opláchla si obličej.

„To není dítě,” šeptala svému odrazu v zrcadle. „To není lidskej tvor. Je to jen kus hnusnýho slizu.”

Od té doby pokaždé, když Patricie potkala Jade na chodbě, mlčky tázavě nadzvedla obočí. Jade předstírala, že to nevidí, i když Patricie ji donutila přemýšlet o tom, že její znásilnění má zřejmě vážné důsledky.

Jade byla těhotná.

Stále odmítala představit si plod jako zárodek člověka, jako dítě.

Konečné rozhodnutí chtěla odložit až po maturitě, do které zbývalo jen několik týdnů. Ale život v ní nezadržitelně rostl.

Jade velice pečlivě volila oblečení. Nicméně, jestli měla Patricie pravdu, bylo jen otázkou času, kdy to na ní ostatní poznají. Nejvíc se bála toho, že se někdo se svým podezřením svěří Gary-mu. Gary se to nesměl nikdy dozvědět. Těhotenství znamenalo nezvratný důkaz, že se vyspala s někým jiným. Podaří se jí odmaturovat, aniž by to Gary odhalil? Podaří se jí to utajit?

Navzdory všem nepříznivým událostem skončila jako druhá nejlepší žačka v ročníku. První se umístil Gary a měl pronést závěrečnou řeč.

Jade na něj byla hrdá, i když osobně se mu poblahopřát neodvážila.

Začal chodit s jinou, a když se s Jade potkali na chodbě, pokaždé odvrátil hlavu na opačnou stranu.

Čestné druhé místo ve třídě znamenalo úspěch a Jade se jím právem pyšnila. Léta pilného studia se vyplatila. Jade hřálo vědomí, že sklízí ovoce vlastní zásluhou, bez pomoci rodičů. Nedovolí, aby jí Neal a jeho kumpáni úspěšné zakončení školy zkazili.

Když při řečnickém cvičení, kdy trénovali závěrečné projevy, stála před mikrofonem a chystala se oslovit publikum, dívala se svým násilníkům přímo do očí. Ať vidí, že se jich nebojí. Znehodnotili její tělo a pověst,, ale důstojnost jí nevzali.

Ale co když si na slavnostním zakončení školního roku budou 103

105

diváci, schovaní za programy, šuškat o tom, že je těhotná? Co když se jí to nepodaří ututlat?

V týdnu před maturitním plesem, kdy všichni žili plesovými přípravami, se Jade trápila svým tajným problémem. O přestávce k ní ve škole přistoupila studijní poradkyně.

„S kým půjdeš na ples, Jade?”

„S nikým, paníTrentonová.”

„S nikým? Žádný chlapec tě nepožádal, aby tě směl doprovázet?”

„Ne.” Neal ji sice požádal, ale Jade jeho nabídka připadala jako nejapný vtip, proto se k němu beze slova obrátila zády a ignorovala ho.

Dokonce měl tu drzost a navrhl, že by mohli jít společně s Donnou a Hutchem.

PaníTrentonová se na Jade ustaraně podívala. „Byla bych ráda, kdyby ses do konce týdne zastavila u mě v kabinetu, Jade. Myslím, že bychom si měly promluvit.”

Ona to poznala.

Jade kráčela po chodbě a věděla, že nemá na vybranou. Už nemůže déle čekat. Téměř se jí ulevilo. Už nešlo dál zvažovat možnosti. Musí jednat, vyřešit svoji situaci co nejdřív. Když skončilo vyučování, vyhledala Patricii Watleyovou.

Do černošské čtvrti Jade nejezdila - a už vůbec ne sama. Aby se tam dostala, musela přejet železniční koleje, minout opuštěné skladiště a čističku bavlny, která byla už několik let vyřazená z provozu. Teprve tam oficiálně začínala „černošská čtvrť”.

Před několika lety si Velta najala černošskou ženu na žehlení.

Kdykoliv za ní šly domů, Velta přikázala Jade, aby čekala v autě a s nikým se nebavila. Po několika měsících Velta dospěla k závěru, že nechat si žehlit prádlo je moc drahé. „Kromě toho,” zaslechla Jade, jak matka vykládá přítelkyni, „se do tyhle části města bojím jezdit. Člověk nikdy neví, co tam na něho čeká.”

Jako dítě Jade nechápala, čeho se matka bojí, co by se jim za kolejemi mohlo stát. K jejich autu se nikdy nikdo nepřiblížil, nikdo na ně nepromluvil, ani se jim nesnažil nijak vyhrožovat. A žena na žehlení Jade pokaždé poslala koláče s rozinkami, zabalené 106

104

v ubrousku. Kulaté koláče z listového těsta, máslové, sypané cukrem, do zlatová upečené - Jade se sbíhaly sliny při pouhém pohledu na ně. Bohužel nikdy neměla příležitost je ochutnat. Velta jí je zakázala jíst a pokaždé je zahodila do odpadkového koše, sotva dojely domů.

Jade zaparkovala matčino auto před vysokou myrtou přibližně blok od ulice, kterou jí na kousek papíru napsala Patricie. Když tiskla Jade adresu do dlaně, šeptala: „Zavolám Georgii a řeknu jí, aby tě čekala.

Platit budeš v hotovosti.”

Hotovost, což byly téměř všechny peníze, které si vydělala u Peta v obchodě, si Jade zasunula do kabelky, kterou sevřela v podpaždí, a vykročila po popraskaném dlážděném chodníku. Zjistila, že se nakazila Veltinou chorobnou podezřívavostí, a styděla se za ni. Oči nechávala sklopené, nedívala se ani vpravo, ani vlevo, a pospíchala kolem řady nízkých domků, postavených na úzkých parcelách a nalepených těsně k sobě.

Georgiin dům se ničím nelišil od ostatních. Navzdory strachu, který jí svíral žaludek, a výčitkám svědomí, že jedná proti svému přesvědčení, byla Jade zvědavá, co uvnitř najde. Domek měl z přední strany jen dvě místnosti, ale táhl se do hloubky, takže zadní veranda končila téměř až u zadní uličky, vedoucí podél opačného konce pozemku. Dům měl kdysi bílý nátěr, ale barvu dávno smyl čas.

Mnohokrát spravovaná lepenková střecha se olupovala. Plechový komín byl zrezivělý a po celé jeho délce se klikatila hnědá skvrna.

„Nenech se odradit prvním dojmem,” radila jí Patricie. „Stará Georgie patří mezi bohatý černochy. Kdyby na to přišlo, mohla by vydírat polovinu okresu.”

Z venku to vypadalo, že nikdo není doma. Všechna okna byla zavřená a těžké žaluzie zatažené. Jade sebrala odvahu, odbočila z chodníku, došla po pěšince k přední verandě a zaklepala na rám ochranných síťových dveří proti komárům.

Měla pocit, že ji sleduje nejméně tucet párů očí, poschovávaných v okolí, ale v duchu se přesvědčovala, že si s ní pohrává jen její představivost. Nechtěla se otočit, aby strach vyvrátila, ani se netoužila utvrdit v oprávněnosti svých dohadů.

Najednou jí došlo, že kromě ní na ulici nikdo není - neprojížděla 107

105

tudy žádná auta, nehrály si tu děti, maminky před sebou netlačily kočárky. Černoši se báli bílých vetřelců na svém území stejně, jako se běloši děsili vkročit do jejich čtvrti. Tenhle rasistický rozkol byla jedna z věcí, kterou se chtěli v budoucnu pokusit s Garym napravit.

Přední dveře se pomalu opatrně otevřely a Jade přes síť uviděla Georgii. Byla mnohem mladší, než Jade čekala, nebo možná jen vypadala mladě díky hladké pleti bez jediné vrásky. Silné rty si nalíčila světle červenou rtěnkou. Oči jí svítily jako eben. Její vysoká a hubená postava s dlouhými končetinami připomínala pavouka. Vlasy měla po celé hlavě ostříhané nakrátko. Oblečená byla do světle fialových bavlněných košilových šatů. Jade si oddechla, když viděla, že žena vypadá vcelku čistě.

Nasucho polkla. „Jmenuju se Jade. Doufám, že vám Patricie kvůli mně volala.”

Georgie otevřela dveře a Jade vešla dovnitř. V domě to nepáchlo, jak se obávala. Všude kolem ní stály pečlivě vyrovnané zavařovací sklenice a Jade přemýšlela, co v nich Georgie asi má. V předsíni jich bylo několik beden.

Černoška pokynula Jade rukou a naznačila jí, aby šla před ní.

Chodbou, která dům dělila na dvě části a spojovala přední a zadní vchod, prošly do zadní části domu.

V tichu nezvykle hlasitě tikaly hodiny. Z kuchyně se ozvalo vysoké dlouhé pískání bublající čajové konvice.

Georgie ukázala na pokoj po jejich levé ruce. Jediné, co se v něm kromě stolu, povlečeného bílým gumovým potahem, nacházelo, byla volně stojící staromódní skříňka na lékařské nástroje. Jade na prahu zaváhala.

„Proč jste za mnou přišla?”

Jade při šeptavém zvuku Georgiina hlasu nadskočila, přestože ji ženin hlas vyděsil mnohem méně než stůl pokrytý bílou gumou a lékařská skříňka, ve které se leskly nerez nástroje, určené k mrzačení a zabíjení.

„Potřebuju pomoct v jedné záležitosti,” zamumlala Jade.

(ieorgie natáhla ruku. Jade její gesto nejprve nepochopila. Když jí došlo, co znamená, neobratně začala lovit z kabelky peněženku, vyndala z ní pět desetidolarových bankovek a vložila je 106

108

do černoščiny růžové dlaně. Georgie byla natolik profesionálka, že vyžadovala peníze předem, ale zároveň měla tolik taktu, že si o ně neomaleně neřekla nahlas. Bankovky bez poděkování zmizely v kapse fialových šatů.

„Sundejte si, prosím, spodní kalhotky a položte se na stůl.”

Jade strachy drkotala zuby. Byla k smrti vyděšená. Neobratně položila kabelku na okraj stolu, pod sukní si stáhla spodní kalhotky, které nechala sklouznout na podlahu, a pak udělala krok stranou.

Sehnula se, zvedla je a zeptala se: „Mám se svléknout celá?”

„Teprve až vás vyšetřím. Možná nic dělat nebudu.”

„Proč ne?” Jade se bála potratu, ale zároveň i toho, že jí Georgie odmítne zákrok provést. „Musíte to udělat. Už jste si vzala peníze.”

„Lehněte si, prosím,” přikázala jí žena laskavě. Jade si lehla. Georgie jí zvedla sukni na prsa a od pasu dolů ji prohlížela. Jade otočila hlavu a zírala na holou zeď.

„Některá děvčata za mnou chodí pozdě,” vysvětlovala Georgie.

Položila Jade obě ruce na dolní část břicha a začala je masírovat. „Když moc dlouho otálejí, tak už je na mou pomoc pozdě.”

„Já nejdu pozdě. Ptala jsem se Patricie.”

„Uvidíme.” Georgie nepřestávala hníst Jadeino břicho. Měla při tom zavřené oči. Nechávala pracovat jen ruce, které vytrvale třely Jadeino tělo mezi pupíkem, pánevními kostmi a klínem. Nakonec Georgie spokojeně podala Jade ruku, pomohla jí posadit se a přehodila jí sukni zpátky dolů.

Jade seděla na kraji stolu a nohy jí legračně visely ve vzduchu.

Gumový potah ji pod nahatými hýžděmi studil, působil nezvykle a sterilně jako v nemocnici. Snažila se na to nemyslet. „Uděláte to tedy?”

„To dítě čekáte s Patchettem?”

„Není to dítě,” zaprotestovala Jade. „Není to… nic.”

„Může za to Neal Patchett?”

„Nevím to určitě. Byli tři. Neal a dva jeho kamarádi.” Jadeiny oči se setkaly s Georgiiným pohledem. „Znásilnili mě.”

Žena se na ni dlouze dívala. Potom tiše řekla: „Myslela jsem, že znásilňuje jenom černý. Svlékněte se. Pomůžu vám.”

109

107

Jade šla pomalu po chodníku. Dělala krátké opatrné krůčky. Ruce měla studené a vlhké a připadala si jako v horečce. Třásla se a zároveň se potila. Georgie na ni naléhala, aby ještě chvíli počkala, než půjde, ale Jade se nedala přesvědčit. Začínalo se stmívat. Bude si muset vymyslet nějakou věrohodnou výmluvu, proč vyzvedává Veltu v továrně tak pozdě, ale teď se s přemýšlením nezatěžovala.

Třesoucí se rukou odemkla auto. Dlouho jen tak seděla, zírala předním sklem na kvetoucí fuchsii a myrtu před sebou a uvažovala.

Když se jí udělalo o trošku lépe, nastartovala, odbočila z ulice, kde Georgie bydlela, a ujížděla, aby měla její dům co nejdál za sebou.

Musí se vidět s Garym.

V nejhorším ji odmítne poslouchat, což už vlastně jednou udělal. Ale když mu po pravdě vylíčí, co se tenkrát v noci stalo, a řekne mu to, co dosud nevěděl, možná se k ní vrátí.

Jade si představila, jak ji Gary láskyplně objímá, jak ji jeho náruč chrání, a prudce sešlápla plyn. Proč, ptala se v duchu sama sebe, proč jí tak dlouho trvalo, než se rozhodla, že mu musí říct pravdu? Gary ji znal lépe než všichni ostatní. Když se mu svěří, určitě pochopí, že se bez vlastního zavinění stala obětí sexuálního násilí. Vysvětlí mu, že mlčela, protože ho chtěla ušetřit veřejného pohrdání. To se jí nepodařilo, proto další mlčení nemělo cenu.

Proč by si měli Neal, Hutch a Lamar dělat, co se jim zlíbí? Ona i Gary byli mladí, vytrvalí a inteligentní. Společně, posilováni vzájemnou láskou, dokážou tuhle nepříjemnou příhodu překonat, odjedou z Palmetta a vybudují si nový život.

Představa fyzického kontaktu Jade děsila. Ale Gary byl něžný.

Určitě bude trpělivý a počká, až Jade svůj strach překoná.

Nedělala si iluze, že všechno půjde jednoduše. Požadovala od Garyho hodně. Bude ochotný přijmout téměř nepřijatelné? Jestli ji miluje, tak to udělá - a Jade doufala, že se v něm nemýlí. Chodil sice s jinou a pokaždé, když ho Jade potkala, se snažil 11.i ladit masku lhostejnosti, nicméně Jade v jeho hnědých očích Cel la stejnou bolestnou touhu, jakou cítila sama. To jí i teď, když Ujížděla soumrakem, dodávalo odvahu.

110

108

V domě Parkerových se svítilo. Osvětlená okna připomínala bludičky. Když na cestě zastavilo auto, paní Parkerová vyhlédla z kuchyňského okna. Byl příjemný teplý večer a Garyho mladší sourozenci ještě pobíhali venku a hráli si na dvoře. Otis se na traktoru vracel z pole.

Jade vystoupila a zjistila, že se jí slabostí podlamují kolena.

Namlouvala si, že je zbytečné být ze setkání s Garym takhle nervózní.

Upnula se k naději, že Gary přistoupí k usmíření stejně nadšeně jako ona.

Paní Parkerová na ni mávala přes moskytiéru v kuchyňském okně.

„Jade, kde ses schovávala? Neviděla jsem tě celou věčnost!”

„Já vím,” usmála se poprvé po dlouhé době Jade a vítala se s Garyho sourozenci. Garyho rodina byla ochotná přijmout ji zpátky. „Stýskalo se mi po vás.”

„Hádej, co je novýho, Jade? Joey se konečně naučil chodit na nočník.”

„No, to je skvělý!”

„Ale občas ještě musí nosit plenky.”

Jade nahlas reagovala na každou novinu a radovala se z každodenních maličkostí, kterými Parkerovi žili. „Kde máte svýho velkýho bratra?” Jeho auto parkovalo na dvoře, takže Jade věděla, že nemůže být daleko.

„Je ve stodole.”

„Máma mu řekla, ať jde před večeří nakrmit prasata.”

„Tak já se za ním půjdu podívat.” Jade jemně odstrčila děti na stranu.

„Jade, zůstaneš na večeři?”

„Ještě nevím. Uvidíme.”

„Mami,” zavolal jeden z chlapců směrem k domu, „může u nás Jade zůstat na večeři?”

Jade cestou přes dvůr zamávala na Otise a dávala při tom bedlivý pozor, kam šlape. Otis si sundal klobouk a máváním vysoko nad hlavou jí pozdrav oplatil. Vřelé přijetí Garyho rodinou Jade povzbudilo. Buď se k nim žádné klepy nedonesly, nebo jim prostě nevěřili.

„Gary? Gary?” Jade vešla širokými vraty do stodoly a přimhouřila oči, aby přivykla tmě. Zkoumala rozlehlý prostor. Vonělo tu 111

109

seno. „Gary, ozvi se,” nervózně se zasmála. „Kde jsi? Co tady potmě děláš?”

Nedělal nic - jenom se houpal na konci provazu, který přivázal k jednomu trámu.

Kapitola 8

Atlanta, 1981

Dillon Burke ležel v kalhotách od smokingu na hotelové posteli, přejížděl si rukou zarostlou hruď a nespouštěl oči z koupelnových dveří.

Čekal, až se z nich vynoří jeho nevěsta. Připadal si značně opilý, přestože měl jen jednu skleničku sektu, jenž na svatební hostině, kterou pořádali Debřini rodiče, tekl proudem.

Newberryovi byli baptisté, ale protože svému kostelu štědře přispívali, kněz se pokaždé, když načínali další dvoulitrovou láhev vína, podíval na opačnou stranu.

Nicméně, Dillonova opilost pramenila z lásky a štěstí. Usmíval se a vybavil si, jak mu Debra polila ruku šampaňským, když si, do sebe zavěšeni, křížem připíjeli. Nedbajíc na to, že je ostatní pozorují, mu ji pak vyzývavě olízla.

Babička Dillonovi vždycky radila, aby se oženil s baptistkou.

„Většinou to bývají počestná a poctivá děvčata,” tvrdila, „ale nejsou tak zkostnatělá jako katoličky.”

V Debřině případě měla babička Burkeová pravdu. Debra se držela pevných morálních zásad, ale zároveň jí nechyběl cit. I její početná a hlučná rodina dávala city otevřeně najevo, upřímně, bez falešného studu.

Na Dillona teď čekaly okamžiky nádherné nesobecké lásky. To pomyšlení ho příjemně vzrušilo. Najednou ho kalhoty z půjčovny začaly nepohodlně škrtit. Vstal z postele a přešel po plyšovém koberci k oknu, odkud se mu naskytl panoramatický pohled na střed Atlanty.

Šeřilo se; město se utápělo v záři blikajících světel. Dillon se zhluboka nadechl, seč mu široký hrudník dovolil. Panebože, život dokázal být vážně skvělý. Alespoň ten jeho. Nezačal sice valně, ale nakonec se mu přece jenom podařilo chytit štěstí za pačesy.

Uslyšel otvírání koupelnových dveří, otočil se a v kuželu zla-110

113

tavého světla uviděl Debru. Blonďaté vlasy měla obtočené kolem hlavy jako svatozář. Vykročila k němu a pod bezovou hedvábnou noční košilí se jí lákavě rýsovala ňadra. Při každém kroku, který udělala směrem k Dillonovi, se jí svůdná hebká látka lepila na tělo a naznačovala linii stehen.

Dillon si novomanželku přitáhl k sobě a žádostivě ji políbil. Vklouzl jazykem mezi Debřiny pootevřené rty - a ucítil chuť ústní vody.

„Co je?” zeptala se Debra něžně, když vycítila, že se usmívá.

„Kloktala sis?”

„No, vlastně jo. Když jsem si vyčistila zuby - což jsem učinila, jakmile jsem vylezla z vany.”

„IV ses koupala?” divil se a mazlivě jí přejížděl po teplé, štíhlé šíji.

„Myslela jsem si, že se sluší, aby se nevěsta vykoupala, než se oddá manželovi.”

„Chceš, abych se osprchoval?”

„Ale ne.” Spokojeně zavrněla a sklonila hlavu k jedné straně, aby k ní Dillon lépe mohl. „Klidně pokračuj v tom, co právě děláš.”

Zasmál se. „Já to tušil.”

Sklouzl jí rukama k ňadrům a přejížděl po nich, dokud se pod látkou ostře nezašpičatila. „Vidíš? Tušil jsem to správně.”

Objal ji, přitiskl ji pevně k sobě a začal ji líbat. Pak na okamžik odtáhl hlavu a zašeptal: „Miluju tě, Debro.”

Miloval ji od okamžiku, kdy ji poprvé uviděl. Seznámili se první den zimního semestru na technice v Georgii. Zařadili je do stejného kursu angličtiny. Dillon si vybral angličtinu jako volitelný předmět, Debra, která studovala jazyky, měla semináře historické angličtiny povinné.

Po prvních slovech, která jejich profesor vypustil ze zženštilých úst, dospěl Dillon k závěru, že si bude muset vybojovat změnu v rozvrhu, protože snášet tři hodiny týdně po dobu celého jednoho semestru profesorovy nosovky je prostě nad jeho síly.

Vtom se vhrnula dovnitř Debra. Přišla o pět minut pozdě, blonďaté vlasy kolem ní vlály, tváře zrůžovělé studem, a omlouvala se, že prý nemohla najít učebnu. Sotva popadala dech, jak běžela do schodů.

114

Dillon od ní nedokázal odtrhnout oči.

111

Když hodina skončila, proklestil si k ní cestu a tvářil se, jako by o změně rozvrhu nikdy neuvažoval. „Ahoj,” pozdravil a vecpal se vedle ní. Věděl, že se jmenuje Debra Newberryová, protože si její jméno zapamatoval, když ho hlásila profesorovi, jehož její pozdní příchod popudil.

Debra se podívala na Dillona očima barvy Karibského moře. „Ahoj.”

„Patříš někomu?”

Došli ke schodišti. Debra se zastavila a otočila se k němu. „Prosím?”

Postupovali pomalu kupředu, aby nezpůsobili zácpu, a Dillon zopakoval svoji otázku.

„Patřím sama sobě,” odpověděla tónem, že by na ni Gloria Steinemová byla hrdá.

„Takže žádnej stálej přítel, manžel nebo podobně?”

„Ne. Ale mám dojem, že ti do toho nic není.”

„Moment - hned ti to vysvětlím. Nechtěla by ses se mnou vyspat?”

„Nevím. Že bych?”

Mohla ho ignorovat a jednoduše seběhnout po schodech dolů, aniž by s ním ztratila slovo. Mohla se urazit a vlepit mu facku. Mohla se naštvat a udělit mu lekci o sexuálním harašení. Místo toho zareagovala přesně tak, jak doufal - bez známky nepřátelství. Obrátila návrh ve vtip a odpověď přehrála zpátky na něj. Nejspíš jí položil svoji otázku s tak okouzlujícím úsměvem, že nebyla schopná se urazit.

Až na výjimky se Dillon dívkám líbil. Přiznával to, protože, koneckonců, o svoji pohlednou tvář se nijak nezasloužil. Vděčil za ni genům. Nikdy nad barvou svých očí příliš nehloubal, ale jeho oříškově hnědé oči s nazlátlými skvrnkami zřejmě ženy fascinovaly, nebo jim alespoň připadaly neobvyklé. Rovněž mu záviděly dlouhé černé řasy a hustou hnědou kštici, ve které mu v létě sluníčko pokaždé zesvětlalo proužky.

Ale teprve když ho přejela pohledem Debra, poprvé, kam až mu paměť sahala, mu záleželo na tom, co si žena o jeho vzhledu myslí.

Naštěstí ho asi Debra ohodnotila kladně a jako hodného drobného flirtu.

Místo postele se domluvili, že spolu zajdou na 115

kávu. Teprve při druhém šálku se ho Debra zeptala na jméno. Ze začátku ji evidentně nezajímalo.

112

Poprvé se milovali na Den díkůvzdání. Do té doby sice všude chodili výhradně spolu, ale jejich schůzky končily jen mazlením a vzájemně důvěrným dotýkáním. Dillon se musel hodně krotit, aby se ovládal a nevymáhal víc.

To dopoledne na Díkůvzdání uklízeli u Newberryových v kuchyni nádobí, když Debra z ničeho nic řekla: „Dillone, pojď, pomilujeme se.”

Dillon neztrácel čas, popadl ji za ruku a táhl ji z domu, plného příbuzenstva, do nejbližšího motelu.

„Měla jsi mi říct, že jsi panna,” šeptal jí potom.

Viděla v jeho obličeji nejistotu, proto se k němu přitulila. „Myslel by sis, že jsem divná.”

„Víš, co to znamená?”

„Že mě ráno přestaneš zdravit?” hádala rozpustile.

„Ne. Znamená to, že bychom se měli vzít.”

„Doufala jsem, že to řekneš.”

Se svatbou počkali ještě sedm měsíců, aby stihli dokončit školu, a navíc - Debra se toužila vdávat tradičně v červnu. Kromě toho příprava hostiny pro pět set hostí vyžadovala čas.

Teď měli obřad i všechnu slávu za sebou a Dillon si konečně oficiálně odnesl manželku do postele. Něžně ji položil. „Chceš, abych si to sundala?” zeptala se a dotkla se noční košile.

„Ještě chvilku počkej. Určitě stála balík peněz. Přece ji po pár vteřinách neodhodíš. Mimo to je příjemná na dotek,” dodal.

Přejel jí dlaní po břiše a políbil ji na rty. Debra si pod Dillonovým dotykem připadala jako kloubová panenka, s kterou si moc pěkně hrají.

Dillon nikdy nezneužíval její dychtivosti a vždycky se k ní choval jemně a ohleduplně. I teď dával pozor, aby ji příliš pevně nestiskl.

Opatrně k sobě zespodu nadzdvihl Debřino břicho a přes hladkou látku ho líbal.

„Hmmm,” zamumlala spokojeně, když ji znovu položil do polštáře.

„Miluj mě, Dillone.”

„Miluju.” Měl tak silnou erekci, že ho bolela, přesto nechtěl jejich první manželské milování uspěchat. Celý život čekal, až objeví osobu, se kterou harmonicky souzní. Našel Debru. Chtěl si dát záležet. Chtěl, aby tahle noc byla slavnostní.

116

113

Přejížděl jí prsty po žebrech a palci opisoval okrouhlé tvary ňader.

Potom je začal uprostřed hladit. Hedvábná vrstva mezi jeho a její kůží zvyšovala jejich vzájemně narůstající touhu. Debřino vzrušení pokaždé poznal podle zrychleného dýchání.

Na její žádostivé vzdechy reagoval tím, že z hlubokého výstřihu košile osvobodil jedno ňadro a sevřel jeho bradavku mezi rty. Rytmicky ho nasával a eroticky kouzlil jazykem.

„Dillone, prosím tě…”

Rukou jí vklouzl mezi stehna. Nadzvedla boky a třela se klínem o jeho dlaň. Ještě by to možná chvíli vydržel, ale to by mu nesměla rozepnout kalhoty a vyndat penis. „Panebože,” zašeptal, když mu přejela palcem přes citlivou špičku.

A tak zahájili manželský milostný život v kalhotách od smokingu a hedvábné noční košili. Uspokojili největší touhu, a teprve potom si spolu vlezli nazí do široké postele.

„Mám toho nejkrásnějšího manžela na světě.”

Debra se uvelebila Dillonovi na prsou, šimrala ho a třela si o jeho zarostlou hruď nos.

„Nejkrásnějšího?” zapochyboval. „To těžko.”

Umíněně potřásla hlavou. „Nejkrásnějšího.” Políbila ho na jednu bradavku a zasmála se, protože se rozkošnicky zavrtěl.

„Zkazil jsem tě. Když jsem tě poznal, byla jsi slušná holka,” dobíral si ji.

„To proto, že jsem nevěděla, o co přicházím.”

Až když Debra přijala Dillonovu nabídku k sňatku, připustil si, že by ho mohla skutečně milovat, ačkoliv mu to předtím tvrdila mnohokrát.

Přesto Dillon dlouho nemohl uvěřit, že ho potkalo tak veliké štěstí. On si přece někoho tak čistého a půvabného jako Debra Newberryová nezasloužil. Nezasloužil si ani bezvýhradné přijetí do její rodiny.

Dokonce se kvůli tomu pohádali.

Uprostřed sporu na něj Debra uhodila: „Čeho se pořád bojíš? Že přijdu na nějaký tajemství a přestanu tě mít ráda?”

„Mám záznam v trestním rejstříku,” vyhrkl. „Myslíš, že tvoji rodiče budou chtít zetě, kterej bručel v base?”

„To nevím, Dillone, to bys mi nejprve musel říct, o co šlo.”

Dillonovi rodiče se zabili, když bylo synovi osm let. „Jeli mě 114

117

vyzvednout z letního tábora. Měli nehodu na dálnici. Srazili se s náklaďákem. Úplně je rozmačkal.”

Protože se o Dillona neměl kdo starat, byl svěřen do péče otcovy matky. „Babička Burkeová dělala, co mohla, ale já byl zlobivý dítě.

Dokud žili táta s mámou, zvládali mě v pohodě. Táta měl přísnou ruku.

Máma byla naopak laskavá a milující. Přišlo mi, že to ani vůči nim, ani vůči mně není fér, že se zabili.

Začal jsem mít problémy ve škole. Nosil jsem špatný známky. A vylíval jsem si vztek na babičce za to, že mi chce nahrazovat rodiče, i když při zpětném pohledu si uvědomuju, že jsem pro ni musel znamenat strašnou přítěž - dostala mě na starost na celej život. Po nějakým čase jsem se se svým osudem smířil a rozhodl se, že z něho musím co nejvíc vytěžit. Pak se několik let nic zvláštního nedělo.

Když mi bylo čtrnáct, babička onemocněla. Odvezli ji do nemocnice.

Pamatuju se, jak jsem se ptal, jestli je to s ní vážný, ale doktoři pořád jen mleli něco o vůli boží. Pochopil jsem, že umře. Budiž jí přičteno k dobru, že mi to dokázala říct na rovinu. Je mi to líto, Dillone,’ řekla mi, ,ale nechám tě tady samotnýho. Nemůžu s tím nic dělat.’

Když umřela, dostal jsem se do pěstounský péče. Nenáviděl jsem to tam. V jedný domácnosti žilo kromě mě ještě pět dalších dětí. Hodně jsem tenkrát slýchal o nějaký válce, někde ve Vietnamu, ale rvačky v tom domově, který mezi sebou vedli lidi, co se o nás starali, mi připadaly tisíckrát horší. On ji pravidelně mlátil.

Ještě ten den, kdy mi bylo šestnáct, jsem utekl. Spočítal jsem si, že žít na vlastní pěst bude lepší než zůstávat v pěstounským domově. Měl jsem mít založenej svěřeneckej fond, tak jsem se po něm pídil, ale ukázalo se, že peníze z něj vybrali pěstouni a pro mé jsou nedobytný.

Nenechal jsem se odradit. Doufal jsem, že se uživím sám, ale samozřejmě to nedopadlo jinak, než že jsem začal krást, abych neumřel hlady.

Nakonec mě chytili a poslali na nápravnou farmu pro problémový děti, což je v podstatě skrytý název pro vězení. Jakmile jsem tam přijel, už jsem plánoval, jak uteču. Zkusil jsem to dvakrát. Podruhy mi jeden z vychovatelů podobný nápady jednou provždycky vy tloukl z hlavy.”

118

115

„To je strašný,” zamumlala Debra zúčastněně.

Dillon se na ni pokřiveně usmál. „Nejdřív jsem si to taky myslel. Ale on mi pak vysvětlil, že potřeboval moji naprostou pozornost, abych vnímal a správně chápal jeho slova.

Řekl mi, že mi chce nabídnout pomocnou ruku, ale jak s ní naložím, to že záleží na mně. Buď můžu dál dělat jeden průser za druhým, až nadobro skončím v base, nebo využiju příležitost ve svůj prospěch.”

„Zřejmě jsi poslechl jeho radu.”

„No, dodělal jsem si střední školu. Potom mi tenhle vychovatel zprostředkoval místo ve společnosti, která zajišťovala veřejný služby.

Kreslil jsem různý grafy a tak. Zaplatili mi studium na vysoký i kolej.

Zbytek už znáš.”

Debra se na Dillona s mírným zklamáním usmála: „To je všechno?

To je celá tvoje špinavá minulost?”

„Tobě to nestačí?”

„Dillone, vždyť jsi byl ještě dítě. Prostě jsi párkrát chyboval.”

Dillon umíněně zavrtěl hlavou. „Dítě jsem přestal být v osmi letech, když jsem se dozvěděl, že se naši zabili. Od tý doby jsem vždycky nesl odpovědnost za všechno, co jsem udělal.”

„No dobře, některý tvoje omyly možná přesahovaly obvyklou hranici a následovaly za ně těžší tresty. Ale nesmíš bejt na sebe tak přísnej. Z mladický nerozvážnosti už jsi vyrostl, ne? Ráda bych se setkala s tím vychovatelem a osobně mu poděkovala za to, že ti ukázal správnou cestu.”

„To bych chtěl taky. Bohužel, krátce po tom, co jsem odešel, ho jeden kluk při výchovným sezení pobodal nožem a pak nad ním stál a díval se, jak mu teče krev. Vykrvácel k smrti. Takže,” shrnul svoje vyprávění Dillon, „vlastně nemám nikoho, koho bych pozval na tu šílenou velkolepou svatbu, kterou tvoje máma tak pečlivě organizuje.”

„Hlavní je, že tam budeš ty,” ujistila ho Debra a objala ho. „A protože ty jsi moje štěstí, naši budou taky spokojený.”

Newberryovi patřili ke starousedlíkům v bohaté vilové čtvrti. Byli početná rodina - jenom Debra měla tři bratry a dvě sestry. Bratři byli ženatí a sestra vdaná, takže na rodinných slavnostech se vždycky sešla spousta tetiček, strýčků, bratranců a sestřenic.

119

116

Dillona všichni uvítali s otevřenou náručí. I když Dillon se zpočátku držel zpátky. Fungoval v něm obranný mechanismus. Bál se, že jakmile přijme přátelství Newberryových, nalepí se na něj smůla. Ze stejného důvodu odmítal uvěřit, že ho Debra miluje.

Nicméně teď, příjemně zmožen novomanželským milováním, ležel po boku své ženy a dopřával si trochu luxusu - vyhříval se na výsluní svého štěstí. Získal vysokoškolský diplom, jenž mu otvíral dveře do světa pracovních příležitostí. Měl velkou milující rodinu, kterou nikdy předtím nezažil. Jeho žena byla chytrá, hezká, sexy a ještě navíc měla smysl pro humor.

Nadzvedl ze svých prsou nejprve záplavu jejích vlasů a pak její hlavu. „Radši toho oždibování nech.”

„Nelíbí se ti to?”

„Líbí se mi to tak, že bych ti to mohl chtít oplatit.”

„Není možná.” Debra se usmála a políbila Dillona na břicho.

„Dillone?”

„Hmmm?”

„Nauč mě, jak ti to mám udělat - mmm - pusou.”

Dillon, který ospale mhouřil oči, se na ni překvapeně podíval. S

výjimkou období, které strávil v nápravném zařízení, bral sex jako samozřejmost. Odjakživa se mu nabízel sám.

Jednou ráno o prázdninách, když chodil na střední školu, zaklepal někdo u babičky na zadní dveře a Dillon otevřel.

Jejich sousedka paní Chandlerová byla mladá a temperamentní. Měla velké oči, velká prsa a dlouhé nohy, které neustále vystavovala na odiv, protože nosila kraťoučké šortky, jež se jí navíc zařezávaly do rozkroku.

Manžel paní Chandlerové jezdil s kamionem pro společnost Safeway a trávil víc času na cestách než doma. Paní Chandlerová se sama nudila, a tak často zaskočila k Burkeovým na návštěvu.

„Ahoj, Dillone. Je babička doma?”

Moc dobře věděla, že babička doma není, protože na příjezdoví1

cestě nestálo auto. Třináctiletý pubertální Dillon měl chuť jito připomenout. Ale to by od něj bylo nezdvořilé a babička mu Vždycky kladla na srdce, že se má chovat zdvořile. Proto odpověděl: „Babička jela nakoupit.”

„To je smůla.” Paní Chandlerová zklamaně zamrkala dlouhými 117

120

řasami. „Včera mi říkala, abych se u ní zastavila pro kupony, který mi vystřihla z novin. Nevíš náhodou, kde je má?”

„Leží v předsíni na stolku.”

„Mohla bych si je vzít? Taky jsem chtěla jít nakupovat, ale vzpomněla jsem si, že nemám ty kupony.”

Dillon lež prohlédl. Paní Chandlerová se neoblékla jako na nákup.

Byla oblečená tak, aby ho mohla svádět. Ze zvědavosti otevřel ochranné síťové dveře. Paní Chandlerová vpadla dovnitř. Dillon ji převyšoval.

Přejela mu rukama po nahých pažích a svalnatém, dosud nezarostlém hrudníku a komentovala jeho výšku.

„Můj milý Dillone. Vidím, že jsi pořádně vyrostl.”

V Dillonově těle se bouřily všechny hormony; v hlavě mu hučelo touhou. „No vážně. Stal se z tebe kus chlapa.” Dillon sklouzl paní Chandlerové pohledem na prsa. Pod bílou bavlněnou blůzou se jí zřetelně rýsovaly tmavě ohraničené dvorce.

Paní Chandlerové stačilo pár vteřin a už strkala svoje růžové bradavky Dillonovi před obličej. Ale v okamžiku, kdy zvědavě vsunula ruku Dillonovi do trenek, ozvalo se na příjezdové cestě auto babičky Burkeové.

Za dva dny to paní Chandlerová nevydržela. Odvážně podstoupila riziko, že bude chycena při činu. Odpoledne, kdy Dillonova babička dřímala po obědě, vklouzla zadním vchodem do domu. Přiložila si vztyčený ukazováček na rty na znamení, že se má Dillon chovat potichu, a vybídla ho, aby ji následoval do svého pokoje. Kradli se chodbou a slyšeli, jak se z otevřených dveří ložnice paní Burkeové line slabé pochrupování.

Jakmile Dillon zavřel dveře svého království, paní Chandlerová se na něho vrhla jako hladová kočka. Dillon, prahnoucí po zkušenosti, šel neobratně přímo na věc. Tělo paní Chandlerové bylo vlhké a horké a Dillon do něj okamžitě ejakuloval. Když skončili, paní Chandlerová si postěžovala, že příliš spěchal.

Poplácala ho po ruce a dodala: „Budeme na tom společně pracovat.”

„Jak?” chtěl vědět Dillon a upřel na ni hnědé oči. „Jak na tom budeme pracovat?” zašeptal. „Co mám dělat? Ukažte mi to hned.”

121

118

Dillonův zájem byl tak nečekaný a upřímný, že paní Chandlerová překvapeně vykřikla. Zbytek léta ho učila, jak ji má uspokojovat, a nadávala, že ta „gorila”, kterou má za manžela, vůbec neví, kam sáhnout a proč. „Jenom se na mě svalí a píchá tak dlouho, že potom nemůžu ani chodit. Přitom si myslí, kdovíjakej není milenec.”

Dillon byl učenlivý mladík. Pečlivě dával pozor, aby věděl, jak ženu potěšit a jak jí poskytnout to, co potřebuje. Uvědomoval si, že paní Chandlerová je vdaná a že to, co spolu dělají, je nemorální. V duchu si přísahal, že s tím musí přestat. Ale pak se znovu objevila a vzrušila ho natolik, že za žádnou cenu nedokázal odolat pokušení.

Navíc neměl pocit, že by řidiči kamionu od vedle něco dlužil. Řidič, který zabil jeho rodiče, odjel z místa nehody, aniž by utrpěl zranění.

Na prvního máje přišla paní Chandlerová oznámit babičce, že jejího muže přeložili. „Příští víkend se stěhujeme do Little Rock.”

„Tak štastnou cestu,” zamumlala babička a sledovala, jak si paní Chandlerová krátí cestu přes růžový živý plot, jenž odděloval jejich pozemky.

Dillon babičku nenápadně pozoroval a přemýšlel, jestli ví, co se celé léto odehrávalo v jeho pokoji v době, kdy si ona dávala ve své ložnici pravidelných dvacet. Nikdy už pak o paní Chandlerové nemluvili.

Ale Dillon na ni nezapomněl. Muž nejspíš nikdy nezapomene na ženu, se kterou získá první milostné zkušenosti. Tělo paní Chandlerové pro něho představovalo pokusnou laboratoř, ale provinilé pocity v něm nevzbuzovalo. Paní Chandlerová se mu věnovala a poskytovala mu rozkoš stejnou měrou jako on jí -někdy možná dokonce větší.

Získané zkušenosti Dillon uplatňoval u přístupnějších spolužaček ve škole - většinou starších než on. Později z jeho znalosti 11 žila jedna z „nevlastních sester” v pěstounském domově. Byla tlustá, měla špatný dech a nečistou pleť a projevovala vděčnost za každou noc, kdy jí Dillon projevil trochu něžnosti. Dívky, které Dillon potkával na ulici, vypadaly většinou unaveně a opotře-122

bovaně, a pokud si dal Dillon s některou schůzku, hlouběji na něj nezapůsobila.

Když začal chodit na vysokou školu, byl už, pokud šlo o sex, starý mazák. Příroda mu přála. Na svůj věk byl psychicky i fyzicky vyspělý a 119

úspěšně zúročoval to, co do něj paní Chandlerová v jeho třinácti letech vložila. Měl vysokou urostlou postavu, hezkou tvář a spolužáci ho měli rádi. Nedělalo mu problémy získat nové kamarády, nebo vlákat hezkou spolužačku do postele.

První žena, která ho uspokojila ústy, byla prostitutka, kterou si jednou objednali na studentský večírek. Brala svoji práci rutinně: chvilku se provokativně natřásala, provedla několik zručných tahů a zvládla orální sex během pár vteřin; dělá to deset babek, prosím. S

prostitutkami šel pak ještě několikrát, ale většinou přistupovaly k milování jako k nudné povinnosti, tvářily se otráveně a chybělo jim nadšení; všechno prováděly jakoby mimochodem.

Než poznal Debru, nikdy ho žádná žena zamilovaně nepožádala, aby ji tuto citlivou techniku naučil. Překvapený Dillon pomalu a láskyplně prosíval Debřiny vlasy mezi prsty a něžně ji upozornil: „To nemusíš.”

Zmateně se na něho podívala. „Ale já chci. Stydíš se?”

Krátce se zasmál, protože si uvědomil, že je opravdu trochu v rozpacích. „Trošku.”

„Chtěla bych vědět, jak se to správně dělá.”

„Tady neexistuje správně nebo špatně.”

„No, vsadím se, že určité rozdíly se dají vystopovat. Určitě to může být příjemné, anebo ještě příjemnější.” Natáhla se podél jeho těla a se rty na jeho ústech zašeptala: „Nauč mé, jak se to dělá, aby to bylo ještě příjemnější.”

Mnohem později Dillon pozoroval svoji ženu, jak mírumilovně spí po jeho boku.

Vypadala tak dokonale, že z toho pohledu musel naprázdno polknout. Nejen to, měla dokonalý i charakter. Záludnost v jakékoliv formě jí byla naprosto cizí.

Dillon jako jediný získal nárok na její tělo, což představovalo privilegium, jež bral smrtelně vážně. Debra mu svěřila svoje 123

srdce a lásku. Spoléhala na něj, že jí po zbytek života poskytne finanční i citové zázemí. Dillon se ocitl před nejtěžším úkolem celého svého života - nabídnout Debře všechno to, co od něj očekávala.

Tiše zašeptal do ztichlé tmy: „Nepodělej si to.”

124

120

Kapitola 9

„Pane Burke, chce s vámi mluvit Pilot.”

Dillon zasalutoval, aby potvrdil příjem zprávy, kterou na něho zavolala sekretářka ze dveří oddělené kóje, již sdílel se třemi dalšími projektanty. Odhodil tužku a zakryl si ústa dlaní. Tiše do ní zanadával a kradmým pohledům svých spolupracovníků nevěnoval pozornost.

Vstal a popadl z opěradla židle sako. Aniž by se obtěžoval srolovat si vykasané rukávy košile, vyšel z kanceláře. Patřila, stejně jako stovky podobných kukaní, do rozsáhlého komplexu Pilot Engineering Industries of Tallahassee. Název společnosti byl zavádějící, protože firma neměla s leteckým průmyslem nic společného. Jmenovala se podle svého zakladatele a výkonného ředitele, Forresta G. Pilota. Říkalo se o něm, že je potomkem nechvalně proslulého Piláta Pontského a že po něm zdědil zálibu v krutosti.

Dnes to vypadalo, že si vybral za oběť Dillona Burkeho.

„Hned se vám bude věnovat, pane Burke. Zatím se, prosím, posaďte.” Pilotova sekretářka kývla směrem ke křeslu v recepci před šéfovou svatyní.

Dillon se bojovně posadil. V duchu si spílal za svoje včerejší chování. Tušil, že některý z Pilotových špehů ředitele informoval o Dillonově hlasité kritice. Pilot nesnášel, když někdo projevoval nesouhlas s pravidly, která osobně stanovil. Až do včerejška se Dillon této nepsané politice podřizoval.

Zpočátku byl rád, že u Pilot Industries, známé po celém Jihu, sehnal místo. Ani jemu, ani Debře nevadilo, že se musejí přestěhovat.

Připadalo jim to, jako by si prodloužili líbánky. Dillonův nástupní plat nebyl nijak závratný, ale Dillon věřil, že brzy dostane přidáno. Byl přesvědčený, že jakmile jeho nadřízení objeví jeho 125

potenciál, budou si ho chtít udržet a zvednou mu plat, aby ho nepřetáhla konkurence. Předpovídal si tryskový vzestup až na nejvyšší pozice.

Skutečnost se ukázala poněkud odlišná. Společnost zaměstnávala spoustu mladých inženýrů, kteří právě dokončili školu. Žádnému z nich nedala příležitost postoupit ani o krok. Dillon nehrál první ligu a 121

nevydělával velké peníze. Debra přesto tvrdila, že je šťastná a spokojená, i když Dillon věděl, že jí musí chybět přepych, kterým ji zahrnoval otec. Zasloužila si víc než jen stísněný byt jedna plus jedna.

Pro Dillona jako by se čas zastavil. Byl ze dne na den netrpělivější.

Chtěl toho tolik dokázat, ale v Pilot Engineering Industries nedostal jedinou šanci. Kdyby se nebál nezaměstnanosti, už dávno by dal výpověď. Avšak dokud se před ním nerýsovala jiná možnost, nemohl si dovolit ztratit místo.

Na sekretářčině stole se ozval bzučák. „Můžete jít dál, pane Burke,”

vyzvala ho sekretářka s chladnou zdvořilostí.

Dillon si upravil kravatu a vykročil k obávaným dveřím. Bojovně vzal za kliku a otevřel.

Pilot odložil výkres, který studoval, přes stříbrný horní okraj brýlí na čtení se podíval na Dillona a pokynul mu na židli na opačné straně stolu. Dillon se nedal Pilotovým pohledem zastrašit. Čekal. Nakonec Pilot pronesl: „Doslechl jsem se, pane Burke, že u nás nejste spokojen.”

Dillon si pomyslel, že ho nejspíš čeká vyhazov, a tudíž že nemá co ztratit. Rozhodl se pro naprostou upřímnost. Ať si Forrest Pilot trhne nohou, jestli se mu nebude líbit, co mu Dillon řekne. Debra ho za to, že nahlas vyslovil, co si myslel, jenom pochválí. „Ano, máte pravdu. Jsem nespokojený.”

„Těšilo by mě, kdyby moji zaměstnanci byli spokojení. Spokojenost vytváří lepší pracovní atmosféru.”

„Neměl jsem v úmyslu narušovat pracovní atmosféru. Pouze jsem vyjádřil názor na něco, co se mi nelíbilo. To je všechno.”

Pilot si sundal brýle a zamyšleně šije čistil kapesníkem. „Proč se vám nelíbí, že jsem pana Greysona určil jako vedoucího inženýra projektu té nové kliniky?”

„Nejenže se mi to nelíbí, ale dokonce mě to velice namíchlo.

126

Na tu práci jsem si podal oficiální žádost a pan Greyson mě ubezpečil, že vám ji doručí na stůl.”

„To také udělal.”

„Ach tak. Dal jste přede mnou přednost panu Greysonovi.”

„Pan Greyson pracuje u firmy deset let. Vás jsme přijali teprve vloni, přišel jste rovnou ze školy. Váš prospěch i ukázky prací, které jste 122

předložil, nás natolik zaujaly, že jsme se rozhodli vás zaměstnat, ale stále ještě jste nováček.” Pilot rozpřáhl ruce. „Pan Greyson má větší zkušenosti.”

„Já jsem talentovanější.”

Dillonovo přehnané sebevědomí ředitele překvapilo. Krátce se zasmál. „A zdá se, že ho chcete uplatnit.”

„Když jsem k vám nastupoval,” pokračoval Dillon, „slibovali jste mi, že dostanu příležitost dělat samostatnou práci. Ten, kdo pracuje na projektu kliniky, bere třikrát víc než já, přestože má nižší kvalifikaci.

Váš systém hodnocení mi připadá neadekvátní, pane Pilote. Usilovná práce a talent by se měly oceňovat, ne zavírat do skleněných kukaní, kterým říkáte kanceláře.”

„Pane Burke -”

„Jsem inženýr. Chci stavět. Když si stejně starý kluci jako já malovali autíčka a letadýlka, já si kreslil domy a přemýšlel jsem, jak by se daly postavit.”

Dillon popuzeně vstal a začal přecházet po místnosti. „To, co tady dělám,” prohlásil a máchl rukou ke dveřím, „jsem dělal v prvním ročníku na technice.”

„Spousta mladíků považuje práci u Pilot Engineering za prestižní místo.”

„Sedět celý den za rýsovacím prknem a čekat, až konečně bude pět hodin, nepovažuju za prestižní ani zajímavé. Navíc za několik let se budou výkresy dělat na počítačích. Z projektantů se stanou počítačoví operátoři.”

Pilot se na židli opřel. „Jaká je vaše představa prestižní a zajímavé práce, pane Burke?”

„Spolupráce s architektem, zajišťování dodavatelů, dohlížení na celý projekt. Být na místě od prvního kopnutí krumpáčem až do zašroubování poslední žárovky.”

„V tom případě vás nemohu zaměstnat.”

127

Jakmile Dillon slyšel, co nahlas říká, bylo mu jasné, že dostane padáka. Panebože, co si o sobě myslel, že se nechal vehnat do takovéhle slepé uličky? Co bude dělat? Jak uživí svoji ženu a sebe?

„První kopnutí krumpáčem už proběhlo.”

123

Dillon zamrkal a zaostřil na Pilota. „Prosím?”

„Konstrukce byla v zásadě hotová, už když management stavbu přebíral.”

„Nerozumím.”

„Posaďte se, pane Burke.” Když se Dillon znovu posadil, Pilot pokračoval: „Zatímco jste se na mě zlobil, že jsem vás nepověřil vedením stavebních prací na klinice, já už zvažoval vaši účast na jiném projektu.”

Dillon těžce polkl, ale prozíravě držel ústa.

„Na rozdíl od toho, co si myslíte,” řekl Pilot, „vaše práce nezůstala nepovšimnuta. Totéž platí o vašich vůdčích schopnostech. Já mám naštěstí na mladé ctižádostivé talenty nos. Jak jste sám řekl, někteří lidé se spokojí s jednotvárnou rutinou. Jiní nikoliv. Vy patříte do té druhé skupiny.

Bohužel, pouhé mládí, ctižádost a talent nestačí. Abyste totiž mohl dosáhnout skutečného úspěchu, musíte se naučit trpělivosti a sebeovládání. Správně bych vás měl za vaši drzost vyhodit. Ale neudělám to především proto, že si cením vašeho talentu a nehodlám hojen tak poskytnout konkurenci. Za druhé, projekt, který jsem pro vás zvažoval, vyžaduje někoho, kdo dokáže uplatnit průbojnost, když na to přijde.

Takže - myslím, že nastal nejvyšší čas, abyste se přestal jenom chvástat a řekl mi, jestli vás nabídka, kterou mám na mysli, zajímá.”

Dillonovi se podařilo zachovat důstojnost. „Přirozeně, velice mě zajímá.”

„Než přistoupíme k jádru věci, měl bych vás upozornit, že moje nabídka má jednu nevýhodu.”

To se dalo čekat, že to bude mít háček, pomyslel si Dillon zachmuřeně. Čert nikdy nespí. Jakmile se přihodí něco pozitivního, hned následuje pohroma - to byl Dillonův výklad Newtonova zákona.

Vesmírná kontrola akce a reakce. Nicméně, nemohlo být 128

nic horšího než se vrátit do skleněné kukaně k rýsovacímu prknu.

Dillon vždycky upřednostňoval pohyb před strnulostí. „Jsem ochoten se pustit do všeho, pane Pilote.”

124

Ten večer Dillon přinesl domů obrovskou kytici, čerstvou bagetu z pekárny a láhev vína. „Co se děje?” vydechla Debra, když ji Dillon přestal líbat na uvítanou a pustil ji z objetí.

„Co je k večeři?”

„Hamburgery. Proč?”

„Fajn. Protože jsem koupil červený víno.”

„Mám dojem, že jednu láhev jsi musel vypít cestou,” čichala jeho dech Debra. „Chováš se divně. Manžel, kterej po roce manželství nosí manželce dárky, je podezřelejší než trojskej kůň. Ty ses s někým zapletl?”

„No jasně.” Sklouzl rukou Debře na zadek a znovu ji přitiskl k sobě.

„S jednou holkou, co je děsně sexy, nejlepší z celý Atlanty.”

„To jako myslíš mě?”

„Žádná jiná se ti nevyrovná, miláčku. Takže,” žádostivě se na ni podíval a usmál se: „Rozdáme si to spolu?”

„Uhmm.”

Závodili, kdo bude dřív v ložnici, shodili ze sebe šaty a milovali se.

Potom Debra zůstala ležet v rozházených prostěradlech a čekala, až se jí zklidní dech, zatímco Dillon vyskočil a doběhl pro dárky, které nakoupil cestou domů. Položil je před Debru.

„Co mají tyhle tři věci společného?” zeptal se.

„Jsou to všechno úplatky.”

„Samá voda. Zkus hádat znovu.”

„Dneska se ti v práci muselo nějak dařit. O co jde?”

„Hele, to si mám na hraní najít jinou nebo co?”

„No dobře, dobře. Květiny, víno, veka,” přemítala. „Má to něco společnýho s buňkami nebo s plísní nebo s něčím takovým?”

Dillon vrtěl hlavou. „Kytky nejsou ani tak důležitý, jako ta stuha na nich.”

„Červená, bílá, modrá,” začala vyzpěvovat Debra. „Ó má země rodná -”

„Jiná země, která má stejný barvy.”

129

„Anglie.”

„Ještě jiná.”

Debra uchopila láhev vína a přečetla si vinětu. „Francie?”

125

Dillon se široce usmál. „Gratuluju, madam! Vyhrála jste první cenu!”

„Což znamená?”

„Dva roky v Paříži, možná i déle!”

„Dillone?”

„Vlastně kousek od Paříže - ve Versailles, kde bude stát ten jejich palác. Ale nebude ti vadit, že bydlíš na okraji města, že ne?”

Debra vyjekla: „Dillone, co to pořád meleš?”

Dillon jí vylíčil, jaké místo mu Pilot nabídl. „Je to pro mezinárodní pojišťovnu. Mají rozestavěnej komplex pro evropské ústředí. Dodavatel odstoupil od smlouvy a přerušil všechny práce. Čeká se, až se najde někdo novej.”

„Pilot se o ten projekt ucházel?”

„Správně. Teď Pilot potřebuje inženýra, kterej tam pojede a dá to tam trošku do pořádku.”

„A Forrest G. Pilot si vybral tebe.”

Dillon upažil a pokusil se na chvilku tvářit skromně. Debra na něj skočila. Dillon ji zvrhl zpátky na postel, překulil se na ni a rozmáčkl při tom bagetu.

„Věříš, že si Pilot myslel, že přestěhovat se do Paříže pro mě bude problém?” zeptal se Dillon. „Neměl, chudák, tušení, že největším přáním mojí ženy je odjet do Francie a trochu si zdokonalit francouzštinu.”

„Řekl jsi mu to?”

„Neblázni, nejsem cvok. Tvářil jsem se otráveně, že budu muset žít v cizině. Prohlásil jsem, že jestli tu práci přijmu, chci víc peněz.”

„Co on na to?”

„Dostal jsem přidáno sto dolarů na týden.”

V návalu nadšení se znovu pomilovali. Hamburgery, které chtěla Debra podávat k večeři, nahradila rozpláclá francouzská bageta a zteplalé víno. Když zlikvidovali poslední drobeček a v láhvi už nebyla ani kapka, rozvalili se na uvadlé květiny a bouřlivě diskutovali o slunné budoucnosti.

130

Stěhování připomínalo zlý sen. Bylo potřeba vyřídit pasy a víza, rozloučit se s rodinou a s tisíci dávno zapomenutými známými. Tyto 126

povinnosti připadly převážně Debře, zatímco Dillon měl plné ruce práce se studováním přebírané stavby. Překypoval nadšením. Ukázalo se, že bude nejlepší, když odjede dřív než Debra, zařídí bydlení a za tři týdny vyzvedne Debru na letišti Charlese de Gaulla.

Jakmile Debra prošla odbavením, vrhla se mu do náruče a přitiskla se k němu. Dillon si ji odváděl z rušného mezinárodního letiště a celou cestu jí neustále opakoval, jak moc se mu po ní stýskalo.

„Mě neoklameš, Burke,” dobírala si ho Debra, když vešli do podzemní garáže. „Za poslední tři týdny jsi určitě vystřídal několik francouzských milenek.” Dillon ji se smíchem vedl k jejich autu. „Tohle je naše?” vydechla jeho žena nedůvěřivě.

„Obávám se, že ano.”

„Takový mrňavý!”

„To je jediný způsob, jak lze přežít na zdejších silnicích. Buďto se všude nacpeš, nebo hodiny trčíš v zácpě.”

Debra poměřovala auto s Dillonovýma nohama. „Vejdeš se dovnitř?”

„Je to trošku těsnější, což má jednu zásadní nevýhodu, o níž tě musím informovat.” Dramaticky pronesl: „S tímhle autem nebudu moct mít děti.”

Debra mu sáhla do rozkroku a stiskla ho. „Pokud jinak všechno funguje tak, jak má, je mi to naprosto fuk.”

Dillona tak otevřené flirtování na veřejnosti vyvedlo z míry, ale Debra mu připomněla, že jsou ve Francii a že Francouzi jsou známí tolerancí k mileneckým dvojicím.

Za byt, který pronajal ve třetím patře domu s výtahem, jemuž nedůvěřoval a jejž Debře zakázal používat, se Dillon omlouval. Byl to starý činžák se čtyřmi bytovými jednotkami na každém poschodí, kde se proháněl věčný průvan. „Lepší jsem nesehnal,” vysvětloval Dillon smutně, když odemykal dveře. „Všechno je tady strašně drahý.”

Co Dillonovi připadalo staromódní a nepraktické, Debra označila jako půvabné a okouzlující. „My máme dokonce balkon!” vola-131

la nadšeně, spěchala k proskleným dveřím a otevřela okenice.

„Výhled ale není nic moc.”

Balkon vedl na zanedbaný šedivě vyhlížející dvůr. Nicméně, za pár týdnů jim za okny rozkvetly petrklíče, které Debra vysadila do truhlíků.

127

V pokojích zamaskovala praskliny ve zdech plakáty cestovních kanceláří a z prostěradel vyrobila ochranné potahy na flekatou sedačku a křesla, které patřily k zařízení. Zanedlouho vykouzlila domov, jejž by Dillon nevyměnil ani za Versailleský palác.

O víkendech Pařížané hromadně odjížděli na venkov a hlavní město nechávali turistům jako Burkeovi. Zaparkovali vždycky na okraji hlavního města a dál cestovali metrem. Brzy uměli vyjmenovat stanice nazpaměť. Hladově se vrhali na všechno francouzské, jako gurmáni na hostině. Zamilovali si francouzské výhledy, vůně, zvuky večerní Paříže.

Navštěvovali muzea, historicky významné budovy, procházeli se v parcích, objevovali zastrčené kavárničky, kde dokonce i Američanům účtovali za jídlo docela slušnou cenu.

V katedrálách s barevnými okny nacházeli útočiště, kde se místo modlitbám mohli oddávat polibkům. Kupovali si hot dogy, které se prodávaly na Montmartru, hned vedle pouličních umělců, a které se těm americkým nemohly vůbec rovnat.

První výročí svatby oslavili prodlouženým víkendem na venkově mezi vinicemi, kde ochutnávali místní ročníky vína, dokud nepropadli sentimentální náladě, a kde spali v malých hotýlcích pod peřinami z prachového peří, nadýchanými a nešizenými, stejně jako omáčky, které si objednávali v intimně osvětlených jídelnách.

Ale i v jejich ráji se schovával had.

Jmenoval se Haskell Scanlan. Dillon pracoval jako hlavní stavbyvedoucí, zodpovědný za stavební práce. Haskell měl na starosti ekonomickou stránku - výplatní listiny, nákup a účetnictví. Dillon se s ním krátce viděl ještě v Tallahassee a doufal, že ve Francii si první dojem z tohoto muže bude moct opravit. Kvůli Debře si přál, aby se s Haskellem a jeho ženou spřátelili.

Bohužel se ukázalo, že Haskell Scanlan je v cizině stejný prevít jako doma. Na stavbě ho nikdo nemohl vystát. Stačilo, aby si ráno dělníci píchli příchod do práce o třicet vteřin později, a už 132

jim strhl plat za pozdní příchod. Když stavební mistr přišel za Dillonem s požadavkem zvýšení mzdy, Dillon přednesl jeho žádost, kterou považoval za slušnou a oprávněnou, Haskellu Scanlanovi. Scanlan ji kategoricky zamítl, aniž by se o ní vůbec bavil.

128

„Panebože, tak jim přidej!” rozčílil se Dillon po prudké půlhodinové výměně názorů.

„Takhle plošně?”

„Takhle plošně.”

„To jim jenom dodá kuráž a za pár měsíců budou chtít ještě víc.”

„Proboha, Haskelle, vždyť chtějí přidat jenom dvacet centů na hodinu.”

„Vynásob si to. Ono se to nasčítá.”

„Dobře, přidej jim deset centů. Prokážeme dobrou vůli a zároveň je uspokojíme natolik, aby neodešli ke konkurenci. Minulý týden jsem přišel o dva vynikající podlaháře, kteří přešli na stavbu sportovního areálu, protože si tam vydělají víc.”

„Podlaháři, kteří dali výpověď, už byli nahrazeni.”

„Ale trvalo to několik dní, musel jsem kvůli tomu měnit harmonogram práce, dělat pohovor s novými lidmi, sepisovat s nimi smlouvy. Nechci tímhle způsobem ztrácet čas. Stavba má být hotová příští léto. Chtěl bych skončit na jaře.”

„Proč?”

„Protože Debra je těhotná. Moc se nám tady líbí, ale přál bych si, aby se nám dítě narodilo doma.”

„Osobní zájmy by neměly převažovat nad zájmy společnosti.”

„Jdi do prdele.”

Haskell ho utřel: „Jestli se ti tím uleví, klidně se snižuj k nadávkám.

Ujišťuju tě ale, že mé stanovisko se tím nezmění.”

Dillon se snížil k nadávkám ještě několikrát, než se dohodli. „Nerad bych jeho kompetence přecházel,” svěřil se při večeři Debře. „Ale ten chlap je škudlil, kterej si kvůli desetníku nechá vrtat koleno. Nechápe, že čím dřív stavbu dokončíme, tím víc peněz Pilot Industries ušetří.”

„Možná že přeskočit ho by nebylo zase až tak od věci,” prohlásila Debra. „Jak můžeš efektivně pracovat, když se musíš neustále hádat s někým, kdo na tebe zcela jasně žárlí.”

„Žárlí?”

133

Debra jeden večer pozvala Haskella Scanlana s manželkou na večeři, takže měla možnost si ho prohlédnout. „Dillone, buď realista. Ty máš všechno, o čem Haskell sní. Jsi hezkej; on ne. Jsi vysokej, statnej, 129

mužnej, zatímco on je bledej, mrňavej a je padavka. Ty i přes jazykový bariéry s ostatníma chlapama vycházíš bez problémů, ale jeho nemá rád nikdo. Copak jsi tuhle neříkal, že mu ve francouzštině přezdívají ,demenť? Mám dojem, že ho nemá ráda ani jeho vlastní žena.”

Dillon se souhlasně ušklíbl. „Možná máš pravdu, ale jedna věc je problém pojmenovat a druhá vyřešit.”

„Zavolej Pilotovi. Riskni to.”

„Mám mu dát ultimátum - Scanlan nebo já?” Zavrtěl hlavou. „To si netroufnu. Haskell je ve firmě mnohem delší dobu a Pilot na tohle hodně dá. Kdyby dal Scanlanovi přednost, skončil bych tady. A já tu práci potřebuju, navíc chci tuhle stavbu dokončit. Kvůli sobě.”

Další týden Dillon přišel o dva kováře. Když mu přesto Scanlan odmítl vymezit rozpětí, v rámci kterého může vyjednávat, ztratil nervy.

„Jenom to na tebe zkoušejí.”

„Jdi do hajzlu.” Dillon raději odešel, jinak by musel Haskella do jeho lakotný huby udeřit. Dospěl k závěru, že mu nezbývá nic jiného než zavolat Pilotovi.

Pilot z jeho telefonátu velkou radost neměl. „Netušil jsem, že budu muset řešit osobní konflikty dvou lidí, kteří o sobě tvrdí, že jsou profesionálové.”

„Omlouvám se, že vás s tím obtěžuju, pane Pilote, ale pokud pan Scanlan bude tímhle způsobem držet pokladnu i nadále, přijdu na stavbě o všechny kvalifikované dělníky, což jistě není v našem zájmu, že.”

V telefonu nastalo dlouhé ticho, které rušilo jen statické praskání.

Nakonec Pilot řekl: „Vyřiďte Scanlanovi, že schvaluji zvýšení mezd o deset centů na hodinu, a to pro všechny.”

„Patnáct?”

„Dvanáct, a tím to pro mě končí, Burke. Prosím, ušetřete mě dalšího handrkování. Chtěl jste na téhle stavbě šéfovat, tak se starejte.”

134

Pilot zavěsil dřív, než Dillon stihl poděkovat. Dillonovi to nevadilo.

Byl spokojen. Alespoň ho nikdo nemohl podezírat, že mu Pilot nadržuje. Hlavně že zvítězil zdravý rozum.

Haskell Scanlan nahlížel na situaci jinak. „Tak tys starýmu plakal do telefonu?” osočil Dillona kousavě, když ho Dillon informoval o 130

výsledku svého telefonického rozhovoru s ředitelem. „Navrhl jsem mu to, co považuju pro jeho firmu za nejlepší řešení.”

„No jistě,” zasyčel Haskell jízlivě. „Pilot se na tebe podívá a vidí svůj obraz za mlada. Pod pozlátkem úspěchu je stejně drzý a neomalený jako ty. Chlubí se tím, že se vypracoval od píky. Ale nedej se mýlit.

Konečnou bitvu jsi ještě nevyhrál. Tohle ti vyšlo, protože se v tobě šéf zhlídnul.”

Nicméně, Dillon jednoznačně vyhrál, a tak Haskellovu názoru nevěnoval pozornost. V podzimních měsících, až na vlnu chřipky a nepříjemný déšť, stavba pokračovala hladce. O žádné další dělníky už Dillon nepřišel. Všichni věděli, že za zvýšením mezd stál on.

Dělníci oceňovali, že si Dillon pamatoval jejich jména, že vyprávěl košilaté vtipy, jako by byl jeden z nich, že vycítil, kdy může zasáhnout do osobního sporu a kdy je lepší se do něho nemíchat. Nechtěl po nich nic, co by nevyžadoval sám od sebe. Nebál se riskovat, zůstával v práci přes čas, jedl s nimi z domova přinesenou svačinu a získal si jejich respekt tím, že s nimi splynul, místo aby se nad ně vyvyšoval.

Dillon měl nejradši, když stavbu znal do všech podrobností -každý hřebík, každý drát, každou cihlu - dozor z okénka stavební buňky považoval za nedostatečný. Proto osobně dohlížel na každou fázi výstavby. Jeho vysoké nároky zapříčinily další ostrou výměnu názorů s Haskellem Scanlanem.

„Co je proboha tohle?” Dillon držel v rukavici kus kabelu. Nešťastný elektrikář, kterého Dillon náhodně vybral, aby otázku zodpověděl, se tázavě podíval na skupinku přihlížejících kolegů, a když viděl, že se nikdo nemá k tomu, aby mu pomohl, spustil rychlou francouzštinou.

Dillon mu nerozuměl ani slovo. Hodil muži kabel na hlavu. „Tohle není to, co jsem objednával. Kde jste to sebrali?”

135

Jeden z elektrikářů uměl trochu anglicky. Poklepal Dillonovi na rameno. Dillon se rozmrzele otočil. „Co je?” Muž ukázal na stočené cívky elektroinstalačního materiálu. Po krátké prohlídce Dillon přikázal: „Už to nikam nedávejte. Rozuměli jste?” Muž, který tlumočil do francouzštiny, přeložil Dillonův příkaz ostatním.

Dillon si navlékl jednu cívku na rameno a nákladním výtahem sjel do přízemí a zamířil do kanceláře. Rozrazil dveře a vpadl dovnitř.

131

Haskell, který seděl u počítače, překvapeně vyskočil. Když uviděl, že ho vyrušil Dillon, nesouhlasně se nad jeho hrubián-ským chováním zamračil.

„Chci vědět, co je tohle.” Stočené klubko kabelu s bouchnutím přistálo na Scanlanově stole. Haskell popojel na kolečkové židli dozadu.

„Kde si myslíš, že jsi?” zaječel. „Okamžitě ten krám sundej z mýho stolu.”

Dillon položil ruce na kovovou cívku a opřel se o ni. „Poslouchej mě, ty hajzle, přinutím tě sežrat tenhle kabel do posledního centimetru, jestli mi okamžitě nevysvětlíš, kde se tady vzal, nebo proč jsi nekoupil to, co jsem si před několika měsíci napsal na objednávku. Máš na to deset vteřin.”

„Kabel, který sis objednal, byl třikrát tak drahý,” hájil se Haskell, když se po chvilce trochu vzpamatoval.

„Kabel, kterej jsem si objednal, je třikrát lepšínež tenhle a taky třikrát bezpečnější.”

„Ten, co jsem koupil, taky vyhovuje stavebním požadavkům.”

„Mým ne!” procedil skrz zuby Dillon.

„Kdybych věděl, že ho nebudeš chtít -”

„Jenomže ty víš hovno. Tenhle barák bude narvanej spoustou fajnový elektroniky. Aby nenastal kolaps, elektroinstalace musí bejt co nejkvalitnější.”

Dillon popadl telefon a zcela nečekaně ho hodil ekonomovi na klín.

„Takže teď pohneš kostrou a dodatečně objednáš to, co jsem určil původně. Materiál tady chci mít nejpozději do zítřejšího poledne, jinak ti sem pošlu všechny elektrikáře, který nebudou mít co dělat. Můžou si u tebe v mezičase honit ptáka.”

Telefon dopadl na podlahu a Haskell se naježil. „Mluv se mnou laskavě slušně.”

136

„To není předmětem naší diskuse.” Dillon kývl směrem k telefonu.

„Dělej. Marníš čas.”

„Nikam volat nebudu. Mou náplní práce je tlačit výdaje dolů.”

„Souhlasím, pokud to ovšem neovlivní kvalitu zakázky. Což se v tomto případě stalo.”

132

„Kabel, který jsem objednal, vyhovuje normě a podle místních parametrů je i bezpečný.”

„Podle mě je to bezcennej krám. Já to ve svým baráku instalovat nenechám.”

„V tvým baráku?” Haskell se pohrdavě usmál.

„Hele, Scanlane, koukej nakoupit to, co jsem si objednal.”

„Ne.”

Dillon neměl rád hádky a konfrontaci se, pokud možno, vyhýbal. Ale šlo-li o kvalitu jeho první stavby, odmítal slevit ze svých nároků.

Zároveň věděl, že Pilotovi podruhé volat nemůže. Ředitel mu jasně řekl, ať se stará sám a neobtěžuje ho.”

„Buď okamžitě sebereš telefon a rychle objednáš ten drát,” prohlásil klidně, „nebo máš padáka.”

Haskell překvapeně otevřel ústa. „Ty mě nemůžeš vyhodit.”

„To si jenom myslíš.”

„Máš jen silácký řeči. Uvidíme, co ti na to řekne Pilot.”

„To si piš, že uvidíme. Mezitím se připrav na to, že tady už nepracuješ. A jestli nechceš, abych ti ten krám omlátil o hlavu, tak se ode mě drž odteďka až do svýho definitivního odchodu v uctivý vzdálenosti.”

Debřiným hlavním nepřítelem byla nuda. Prvních několik měsíců ji ve Francii zaměstnávalo zařizování bytu, které musela obstarat za pár supů, protože rodinný rozpočet měli velmi omezený.

Zvažovali s Dillonem možnost, že by si našla práci, ale brzy zjistili, zeje to nereálné. V anglických školách Debra volné místo učitelky angličtiny nenašla a obchodníci si raději najali Francouze, než aby zaměstnali Američanku. Takže ubíjela čas čtením, procházkami úzkými starobylými uličkami a psaním dlouhých dopisů svému početnému příbuzenstvu. Ačkoliv se pokoušela nedávat před Dillonem svoje nálady najevo, stýskalo se jí a začínala být 137

lehce apatická. Nicméně se vší silou snažila nepropadat depresi.

Těhotenství jí vrátilo chuť do života. Netrpěla ranními nevolnostmi, ani jinými průvodními příznaky, a přísahala, že se nikdy necítila lépe.

Sršela energií. Denně s Dillonem žasli nad změnami, jež probíhaly v 133

jejím těle. Vyvinul se mezi nimi nový druh důvěrnosti, který jejich vzájemnou lásku ještě víc posílil.

Aby Debře čas, zbývající do narození dítěte, lépe utíkal, přihlásila se do kursu vaření, pořádaného nedaleko jejich bytu. Účastnili se ho čtyři ženy a dva muži, všichni v důchodovém věku. Ti, spolu s babičkovskou vrchní kuchařkou, Debru opečovávali jako kvočny. Debra trávila dny v kursu, nebo v jejich malinkaté kuchyni, kde zkoušela vařit to, co se naučila, anebo sháněla na trhu nezbytné ingredience, aby své kulinářské umění mohla v plné parádě předvést Dillonovi. Domů se vracela obtížená balíčky, s kterými se nechala vyvézt nahoru vrzajícím výtahem, přestože jí ho Dillon zakázal používat.

Jednou odpoledne ji Dillon málem přistihl, protože se vrátil z práce jen chvilku po ní. Objal ji a dlouze políbil na studené rty. Potom ji pustil a usmál se: „Co kdybychom se jeli podívat do Švýcarska?”

„Do Švýcarska?”

„Jo, jenom kousek za hranice - představ si kozy, Heidi, zasněžené Alpy, jódlování.”

„Já vím, jak to ve Švýcarsku vypadá - pamatuješ na ten víkend v Ženevě?”

„Myslíš, jak jsme měli v pokoji zrcadlo na stropě?”

„No vidíš, že si to pamatuješ.”

„Jak bych si to mohl nepamatovat?” zahučel a znovu ji objal. Dlouze se políbili.

„Žádný zrcadla na stropě nepotřebujeme,” zašeptala Debra, když ji Dillon konečně pustil.

„Ale já si chci někam vyrazit a oslavovat.”

„Oslavovat co?”

„Dneska jsem vyhodil Haskella Scanlana.”

Debře zmizel úsměv z tváře.

Dillon jí vylíčil, co se stalo. „Nechtěl jsem zajít do extrému, 138

ale nedal mi jinou možnost.” Pozorně sledoval Debřin ustaraný výraz. „Myslíš, že jsem udělal chybu?”

„Ne, myslím, že jsi neudělal chybu. Bohužel, Forrest G. Pilot na můj názor asi moc nedá.”

134

„Proto chci ještě dneska odjet do Švýcarska. Jestli Pilot bude s mým jednáním souhlasit, užijeme si nádhernej víkend. Jestli Scanlanův vyhazov zamítne, z principu odejdu já, což znamená, že si výlet do Švýcarska nebudeme moct dovolit. A totéž platí v případě, že dostanu od Pilota výpověď. Takže dokud mám zaměstnání a veselou náladu, navrhuju odjet a na ostatní se momentálně vykašlat.”

Jeli rychlíkem do Lausanne, kde přestoupili na další rychlík do Zermattu. Vtipkovali se studenty, popovídali si s babičkou z Montreux, která pletla čepičku pro desetiměsíčního vnoučka, a svačili ze zásob, jež Debra prozíravě sbalila na cestu.

Dillon od jednoho ze studentů dostal napít silného červeného vína z kožené čutory, ale marihuanovou cigaretu kouřit odmítl. Když se pár naproti nim začal vášnivě líbat, Dillon s Debrou se na sebe podívali, objali se a líbali se taky, dokud neusnuli.

V Zermattu si šel Dillon zalyžovat. Debra to vzhledem ke svému stavu raději nezkoušela, a tak si prohlížela nekonečné řady nablýskaných obchodů. Společně s Dillonem se pak svezli na saních tažených koňmi a pozorovali bruslaře křižující zamrzlé jezero. Dali si sýrové fondue, k němu ukusovali tmavý chleba, pili bílé víno a na závěr ochutnali švýcarskou čokoládu.

Cestou domů si Dillon přitáhl Debru k sobě a třel si bradu o její hlavu. „Tohle byly pravé líbánky.”

„Tobě se naše svatební cesta na Bermudy nelíbila?”

„Líbila, byla fajn. Jenomže tenkrát jsi byla jenom moje nevěsta, zatímco teď jsi moje manželka.” Vklouzl Debře pod kabát a položil dlaň na její vypouklé bříško. „Miluju tě.”

Zatímco čekali v Lausanne na přestup, Debra si šla koupit krabičku aspirinu. „Co je ti?” staral se Dillon.

„Trochu mě bolí v krku.”

Zbývající cestu do Paříže Debra neklidně proklímala. Neustále se budila zimou. „Nemůžu polykat,” stěžovala si.

Dillon jí sáhl na čelo. „Celá hoříš. Radši si vezmi ještě aspirin.”

139

„Měla bych se poradit s doktorem. Aby třeba aspirin dítěti neuškodil.”

135

Ještě než dojeli do Paříže, Dillon silně znervózněl. Debra ho ujišťovala, že to nic není, že ji bolí v krku z horského vzduchu. V

pondělí ráno ji Dillon odvezl ke gynekologovi. Dorazili do ordinace, právě když otvírali. Sestra doprovodila Debru na vyšetřov-nu a Dillona požádala, aby počkal venku. Nerad poslechl. Když si všiml, že od něj ostatní pacienti v čekárně odvracejí oči, uvědomil si, že musí vypadat jako zpustlík. Přes víkend se neholil a za sebou měl probdělou noc ve vlaku.

Konečně ho sestra uvedla do lékařovy ordinace. „Madam Burkeová má velice ošklivou angínu,” oznámil gynekolog Dillonovi svou lámanou angličtinou. „Já -” široce se rozmáchl.

„Udělal mi výtěr,” ušklíbla se Debra.

„Máte podezření na streptokoky?” zeptal se Dillon. „Neurazte se, pane doktore, ale jestli je to vážné, byli bychom raději, kdybyste nám doporučil specialistu v daném oboru.”

„Souhlasím,” přikývl krátce doktor. „Počkáme na výsledky z laboratoře a potom se rozhodneme. Výsledky by měly přijít zítra.”

„Určitě to nic nebude,” ujišťovala Debra vyděšeného manžela. „Pan doktor mi předepsal antibiotika. Dneska zůstanu v posteli a nechám se od tebe hýčkat.”

Dillon se pokusil usmát, ale Debra vypadala tak mizerně, že ze sebe žádný úsměv nevyloudil. Doprovodil ji domů a uložil ji do postele. Pak běžel s receptem do nejbližší lékárny, které si všiml necelé dva bloky od jejich domu. Debra spolkla prášky, zapila je čajem a tvrdě usnula.

Dillon si vzpomněl, že by měl zavolat do práce. Mluvil s mistrem, kterého v pátek před svým odjezdem dočasně pověřil vedením stavby.

Francouz ho přesvědčil, že je všechno v pořádku, že může zůstat doma a ošetřovat nemocnou manželku. Dillon pro klimbal den na židli u Debřiny postele a Debru budil jen v době, kdy byl čas vzít si lék.

Debra měla teplotu a viditelně nebyla ve své kůži, přesto s Dillonem vtipkovala, když ji nesl v náručí na záchod: „Ještě že se mi to nestalo v devátým měsíci, to bys mě neunesl.”

140

K večeři si Dillon udělal sendvič. Debra snědla jen misku hovězího vývaru, víc do ní Dillon nedostal. „Ale už je mi lip,” prohlásila. „Jenom 136

si připadám trochu zesláblá. Ještě se prospím. Ty bys to, koukám, taky potřeboval,” konstatovala a přejela mu prsty po neoholené bradě.

Dillon dal Debře spolknout antibiotika a vlezl si k ní do postele.

Jakmile dolehl, okamžitě usnul vyčerpáním.

V noci se probudil. Ve tmě se podíval na budík na nočním stolku.

Byl čas na další dávku antibiotik. Rozsvítil lampičku.

A zděsil se.

Debra měla modré rty a vůbec se nehýbala.

„Panebože! Ježíšmarjá! Debro! Debro!” Klekl si jí mezi nohy a položil jí ucho na prsa. Když uslyšel tlukot srdce, ulehčené si oddechl.

Nicméně srdce Debře bilo jen slabě. Téměř nedýchala.

Dillon se z postele natáhl pro šaty a oblékl se. Zapínáním se nezdržoval. Na bosé nohy si nazul kecky. I s dekou popadl Debru do náruče a letěl s ní setmělým bytem na chodbu. Co nejrychleji se řítil po schodech dolů. Má zavolat záchranku, nebo ji odvézt do nemocnice sám? Nakonec zvolil druhou variantu, vzhledem k tomu, že by si nejprve musel najít číslo, a než by svou chabou francouzštinou vysvětlil, že jde o naléhavou situaci, mohlo by být pozdě.

„Panebože, ne ne, ne.” Hnal se z domu k zaparkovanému autu a silný vítr mu rval slova z úst. Uložil Debm na přední sedadlo. Sesula se k jedné straně a Dillon se začal znovu nahlas modlit.

Naštěstí přibližně věděl, kde je nejbližší nemocnice, a tak vyrazil tím směrem. Ztichlou ulicí se rozlehlo zaskřípání pneumatik, jak Dillon prudce zahnul za roh. Levou rukou přidržoval volant a pravou třel Debře zápěstí. Tiše si mumlal, že si nikdy neodpustí, jestli mu Debra umře.

Na pohotovosti okamžitě pochopili, že Debřin stav je vážný, a naložili ji na nosítka. Dillon vedle nich musel běžet, aby stačil. Přede dveřmi s nápisem, kterému nerozuměl, ho zastavili. Nevěděl, co mu říkají. Bránil se a snažil se prodrat dveřmi dál za nosítky. Násilím ho odvedli do čekárny, kde mu anglicky mluvící sestřička pohrozila, že jestli se neuklidní, budou ho muset z nemocnice vykázat.

141

„Já se mám uklidnit?” rozčiloval se Dillon ochraptěle. „Moje žena vypadá, jako by na ni sahala smrt, a vy chcete, abych byl klid-nej?

Zaveďte mě k ní.”

137

Sestra se nedala zviklat a raději s ním probírala formuláře, které je třeba při příjmu do nemocnice vyplnit. Když ho nechala o samotě, Dillon začal neúnavně přecházet sem tam a nepřestal, dokud vyčerpaně neklesl na židli.

Seděl se svěšenou hlavou, palce si tiskl na zavřená víčka a modlil se k Bohu, ačkoliv vůbec nebyl přesvědčený, že existuje. Naopak, paradoxně o jeho existenci pochyboval. Co od něho ten ne-beskej sobec ještě chce? Copak už nedostal dost? Dillon vždycky přišel o všechny, které kdy miloval: o rodiče, o babičku, o vychovatele z ústavu, který mu pomohl.

Byl zkrátka smolař. Lidi, dávejte si pozor na Dillona Burkeho. Kdo ho začne mít rád, ten umře.

„Ne, ne,” zoufal si. „Debru ne. Prosím, Debru ne. Tu mi nech, ty nadpozemskej hamoune.”

Smlouval s neviditelnou silou, přísahal, zeje ochotný obětovat cokoliv, jen když Debra zůstane naživu. Sliboval, že bude celý zbytek života sytit hladové a oblékat otrhané. Zařekl se, že už nikdy nebude o nic škemrat, jestli mu Bůh splní tohle jedno jediné přání - „Nech ji žít.”

„Monsieur Burke?”

Dillon zvedl hlavu. Několik kroků před ním stál doktor. „Ano? Moje žena? Je -”

„Bude v pořádku.”

„Díkybohu.” Dillon polkl, zaklonil hlavu a opřel se o chladivé dlaždičky v čekárně. „Díkybohu.”

„Dostala alergickou reakci na antibiotika, která jí doktor Gaul-tier předepsal. Za to nikdo nemůže,” dodal rychle. „S panem doktorem jsme to konzultovali. V lékařské zprávě vaší ženy, kterou dostal ze Spojených států, nebyla žádná zmínka, že by vaše paní trpěla alergií na -”

„Podívejte, já nehodlám na nikoho podávat žalobu,” přerušil ho Dillon a vstal. „Debra žije a bude v pořádku. Ostatní mě nezajímá.”

Dillonovi spadl kámen ze srdce, až se mu z toho podlomila 142

kolena. Seběhlo se to tak rychle. Život byl vzácný. Křehký. Jednu chvilku člověk žil a vzápětí už ne. Proto by si měl užívat každou jeho vteřinu. Nikdo neví, kdy jeho cesta skončí. Na to by se nemělo 138

zapomínat. Dillon musí Debře o svém objevu říct. Budou se touhle filozofií řídit. Budou podle ní žít a předají ji svým -”

Štěstí z Dillona najednou vyprchalo. Ztuhl.

„Pane doktore,” ozval se. Odpověď znal dřív, než otázku vyslovil nahlas. V ústech mu vyprahlo a rty měl okoralé strachem. „Pane doktore, neřekl jste mi, jak je na tom dítě. Je taky v pořádku?”

„Je mi líto, pane Burke. Pro vaše děťátko jsme už nemohli nic udělat. Bylo mrtvé, když jste paní Burkeovou přivezl.”

Dillon zíral na doktora, aniž by vnímal jeho přítomnost. Vy-modlil si Debřin život, ale na podmínky nevzpomněl. Teď věděl, jakou zaplatil cenu.

143

Kapitola 10

Morgantown, Jižní Karolína, 1977

Dr. Mitchell R. Hearon, děkan Dander College v Morgantownu, který měl na starosti finanční záležitosti studentů, otevřel desky Jade Sperryové a podal jí přes přeplněný stůl útržek papíru. „Tady máte peněžní poukázku. Až půjdete k zápisu, předložte ji v kvestorově kanceláři.”

Jade sklouzla pohledem z děkana na proužek tvrdého papíru, který jí děkan podával. Na pozadí šeku, vypsaného na její jméno, byla vyražena administrativní budova univerzity. Jade se marně snažila rozpoznat číslice.

„Vypsaná částka by vám měla uhradit školné, učebnice a veškeré poplatky,” oznámil jí děkan. „Vy si budete platit ubytování. Škola vám může nabídnout seznam dostupných ubytovacích kapacit, které jsou k dispozici.”

Jade hučelo v uších, že děkanovi téměř nerozuměla. „Já… já nevím, jak vám mám poděkovat, pane doktore.”

„Poděkujete mi tím, že se budete snažit co nejlépe prospívat. Pilně studujte. Vrhněte se do toho po hlavě. Proměňte cíle ve skutečnost.”

„Ano, ano, vynasnažím se.” Jade ze samé radosti a úlevy měla chuť se smát. Prudce vstala, div že neupadla. „Děkuju, díky. Budete spokojen. Budete -”

139

„Rádo se stalo, slečno Sperryová. Jsem přesvědčen, že se stanete pro naši školu přínosem. Nejsme velká instituce, ale v akademických kruzích se těšíme vynikající pověsti. Je o nás známo, že máme přičinlivé a poctivé studenty.”

Okolnosti donutily Jade vzdát se stipendia ve státě Jižní Karolína.

Přes rok pracovala v hypermarketu v Savannah. Během té doby si zažádala o stipendium na několika vysokých školách v oko-144

li. Znovu se podívala na šek, který držela v ruce, důkaz, že se jí to jen nezdá.

Na závěr jejich pohovoru doktor Hearon vstal a podal Jade ruku. „Až se zapíšete, byl bych rád, kdybyste se za mnou zastavila. Jsem zvědav, jaké předměty si zvolíte pro první semestr. Víte, u nás o každého studenta projevujeme osobní zájem.”

„Určitě přijdu. Slibuju. A ještě jednou vám děkuju.” Jade zamířila ke dveřím. Když otevřela, znovu se přes rameno podívala na děkana. „A poděkujte prosím také ostatním členům výběrové komise.”

„Spolehněte se, slečno Sperryová.”

„Na shledanou.”

Dlouhá chodba před děkanovou kanceláří byla prázdná a tichá. Jade měla chuť vykřičet svoji radost do gotického klenutého stropu, ale ovládla se. Nicméně, rozběhla se ke dveřím na konci chodby, které vedly z majestátních, architektonicky přísně řešených prostor ven, a tam dala průchod svému nadšení. Opřela se o impozantní vroubkovaný sloup, dlouho si prohlížela šek a nakonec si ho přitiskla na prsa, jako by se bála, že jí ho někdo vezme. Potom ho pečlivě schovala do kabelky a vyšla ze stinného podloubí administrativní budovy do prosluněného letního podvečera.

Najednou se jí zdálo, že je venku mnohem jasněji a příjemněji, než když nervózně vstupovala do budovy. Kolem udržovaných chodníků nádherně kvetly květiny. Obloha byla neuvěřitelně modrá, téměř bez poskvrnky, jenom občas sem tam běloučký mráček. Nikdy předtím si Jade nevšimla, jak je tráva sytě zelená, nebo snad měli na Dander College zvláštní druh?

Připadala si jako Dorotka v Čaroději ze země Oz, jako by ji z Černobílého světa najednou vhodili do barevného království 140

Technicoloru. Prošla peklem, ale na jeho druhém konci objevila, že za život přece jenom stojí bojovat.

Když míjela knihovnu, zvony na univerzitní kapli odbily celou. Jade překypovala optimismem, pociťovala v duši klid a mír, jaký od svého znásilnění nezažila. Dneska začala znovu.

Než vyrazila na cestu, nemohla nastartovat a auto odmítalo jet víc než padesát kilometrů za hodinu, aniž by výstražně neblikala kontrolka, signalizující přehřátí motoru. Stěží se sem ze Savan-145

nah dokodrcala. Protože cesta trvala několik hodin, přijely s matkou o den dřív. Ubytovaly se v motelu U Borovice a Jade zbytek dne využila k tomu, aby se seznámila s univerzitním prostředím.

Areál školy se nacházel ve středu města, které, podle Jadeina názoru, mělo své kouzlo. Univerzita tvořila hlavní zdroj pracovních příležitostí a její administrativní centrum bylo jedinou výškovou budovou Morgantownu. V okolí se rozkládaly majestátní domy, ve kterých bydleli převážně zaměstnanci univerzity. Mor-gantownské nákupní středisko bylo soustředěné na nevelké ploše, ale splňovalo všechny Jadeiny představy.

Kde budou bydlet? Najdou levné ubytování v blízkosti školy, aby Jade mohla docházet pěšky a auto nechat k dispozici Velte? Zimní semestr začínal až za měsíc, ale do té doby toho musely ještě spoustu zařídit. S čím měla Jade začít - s hledáním bytu nebo brigády?

Zaparkovala před srubem číslo tři a posměšně si vynadala, že si už zase dělá starosti dopředu. Dneska bude odpočívat a veselit se.

Skutečnost, že dostala stipendium, ji posunula o krok dopředu k cíli -

postarat se o to, aby Garyho vrahové byli náležitě potrestáni.

Neal Patchett, Hutch Jolly a Lamar Griffith ji znásilnili a zároveň nesli zodpovědnost za to, že se Gary zabil. Kdykoliv Jade její odhodlání dosáhnout spravedlnosti začalo opouštět, stačilo, aby si vybavila Garyho tělo, jak se houpe na konci provazu. K sebevraždě ho dohnaly lži, surovost a bezohlednost Neala a jeho kumpánů.

Jade věděla, že nebude mít klid, dokud za svoje zločiny nezaplatí.

Na pomstu si ale bude muset počkat. Mezitím uplyne bolestně dlouhá doba, která možná potrvá léta, ale na to Jade byla připravená. Díky doktoru Hearonovi a výběrové komisi pomalu spěla k cíli.

141

Čekala, že srub bude zamčený, proto ji překvapilo, když vzala za kliku a dveře povolily. „Mami! Mám ho!”

Jade vešla do malého zatuchlého pokoje. Klimatizační jednotka v okně se snažila vehnat dovnitř čerstvý vzduch, ale s nevalným výsledkem. Jade si okamžitě všimla tří věcí. U matčiných nohou stál sbalený kufr. Na jeho druhé straně přešlapoval muž, 146

který byl Jade od prvního pohledu nesympatický. A Graham, Jadein syn, plakal ve skládací postýlce.

Jade se zarazila na prahu a snažila se pochopit, co sbalené zavazadlo znamená. Velta měla kamenný a neústupný výraz. Muž se tvářil prohnaně a Jadeinu pohledu se pečlivě vyhýbal. Jade prahla po vysvětlení, ale převládl v ní mateřský pud. Hodila kabelku na postel a popadla chlapečka do náručí.

Přitiskla si ho na prsa a konejšila ho. „Ššš, miláčku. Copak se stalo?

Maminka už je zpátky. Všechno je v pořádku.” Houpala dítě, dokud nepřestalo plakat. Teprve potom se obrátila k matce. „Co tady dělá ten chlap?”

Muž se jmenoval křestním jménem Harvey, nebo to možná bylo příjmení. Jade si nemohla vzpomenout. Úmyslně ho vymazala z paměti poté, co roztrhala jeho vizitku a vhodila mu ji do obličeje. Trvala na tom, že jestli okamžitě neopustí nemocniční pokoj, nechá ho vyvést.

Představil se jako ředitel a zakladatel soukromé adopční kanceláře, ale Jade si jeho pracovní náplň vysvětlila jinak. S adopcí dětí měl společného asi tolik, co prodejce drog s lékárníkem.

Harveye objevila Velta. Snažila se Jade přesvědčit, že by mohl vyřešit všechny jejich problémy - jmenovitě Jadeino nemanželské dítě.

Aniž by se s Jade poradila, přivedla ho do porodnice den po Grahamově narození. Harvey za Jadeina chlapečka nabízel několik tisíc dolarů.

„Zdravý bílý novorozenec mužského pohlaví je dneska v kursu. Za takovýho se platí nejvíc,” prohlásil.

V tu chvíli Jade spustila hysterický křik, který zburcoval ostatní rodičky a přivolal sestru.

Jade k sobě přitiskla Grahama ještě o něco pevněji a podívala se na matku. „Řekla jsem ti, už než se Graham narodil, že nikdy nedám souhlas k jeho adopci. Zopakovala jsem ti to po jeho narození. Teď to 142

říkám znovu a myslím to smrtelně vážně. Požádej svého přítele, aby odsud okamžitě odešel, nebo zavolám policii.”

„Harvey nepřijel ani kvůli tobě, ani kvůli tvýmu dítěti,” ohradila se Velta.

Jade sklouzla pohledem z Velty na muže. „Tak co tady teda dělá?

Jak se dozvěděl, kde jsme?”

147

„Zavolala jsem mu a řekla mu to.”

„Proč?”

Graham se v jejím těsném objetí začínal nespokojeně vrtět, ale Jade nepovolila. Navzdory matčinu tvrzení měla strach, že by mohla o syna přijít. Jade se ve své složité situaci, bohužel, s Vel-tou nesblížila.

Naopak, za poslední rok se jejich napjaté vztahy ještě vyostřily. Jadeina posedlost získat stipendium na vysoké škole Veltu popuzovala. Podle jejího názoru jediným řešením bylo sehnat pro Jade a její dítě slušného manžela.

„Jade, pojď se vrátit do Palmetta,” navrhla dceři začátkem léta, kdy venku vládlo dusno k padnutí a vzduch se tetelil. „Budeme jako vyhnanci, ale alespoň to tam známe. Když budeš dostatečně milá, uvidíš, že jeden z těch tří kluků Grahama nakonec uzná za svýho a vezme si tě.”

Jade měla chuť matku udeřit. „Nejlíp, když to bude sám Neal Patchett, co?”

„No, bydlet v tý jeho haciendě by rozhodně bylo lepší než tohle!”

rozkřikla se Velta a rozmáchla se rukama po jejich ošuntělém bytě v Savannah. „K tyhle situaci vůbec nemuselo dojít, kdyby ses chovala jako rozumná holka a trochu se k němu měla!”

Jade chytila Grahama, vyběhla ven a vrátila se teprve, když začala bouřka. Velta pak o návratu do Palmetta už znovu nemluvila a Jade usoudila, že myšlenku zavrhla. Nicméně, vymyslela nový plán, do kterého zahrnula Harveye.

„Ještě pořád jsi mi nevysvětlila, co tady dělá,” trvala na svém Jade.

„Chodíme s Harveyem od tý doby, co jsme se seznámili v porodnici.

Tajně, samozřejmě.”

143

Jade nepouštěla Grahama. Vymysleli plán, jak jí Grahama vzít?

Budou ji chtít jako matku prohlásit za nezpůsobilou? Nedovolí jim to.

Její dítě jí nikdo brát nebude.

„Harvey je natolik slušný člověk, že tvoji hrubost velkoryse přehlíží,” pokračovala Velta. „Když si vzpomenu na scénu, jakou jsi tenkrát v porodnici vyvolala, nechápu, proč je k tobě tak tolerantní.

Jenomže on má dobrý srdce.” Velta se otočila k muži a usmála se na něho. „No, včera jsem viděla, že se ti tady to místo líbí. Bez ohledu na můj názor ses rozhodla tady studovat.

148

Takže včera večer, když jsi šla pro hamburgery, jsem zavolala Harveymu do Savannah a přijala jeho návrh.”

Jade šokované opakovala: „Přijala jeho návrh? Chceš mi naznačit, že se budeš vdávat?”

„Ano,” kývla Velta vyzývavě hlavou. „Čekali jsme, až se vrátíš, abychom ti to oznámili a mohli odjet.”

Jade se na ně nevěřícně dívala a pak se rozesmála. „Mami, to nemyslíš vážně! Ty chceš utéct s tímhle člověkem? Řekni, že je to vtip.”

„Ujišťuju tě, že to není vtip. Harvey mi přivezl věci, který jsem chtěla z bytu v Savannah. Ostatní si můžeš nechat. Pojď, Harveyi, už jsme čekali dost dlouho.”

Harvey, který neřekl ani slovo, zvedl kufr a zamířil ke dveřím. Velta ho následovala.

„Mami, počkej!” Jade posadila Grahama do postýlky a vyběhla za matkou k šedému sedanu.

„Ty ses zbláznila!” rozčílila se Jade. „Přece nemůžeš takhle odjet.”

„Jsem dospělá. Můžu si dělat, co uznám za vhodný.”

Jade o krok ustoupila. Velta jí vracela slova, jež Jade sama nejednou použila. S oblibou je říkala ve chvíli, kdy Velte připomínala, že si svoje dítě chce nechat.

„Nedělej to,” zašeptala Jade naléhavě. „Já vím, že mi to děláš naschvál, mami. Já tě potřebuju. Prosím tě, zůstaň tady.”

„Samozřejmě že mě potřebuješ. Ale to na věci nic nemění, Jade. Já ti nebudu každej den hlídat kluka, zatímco ty si budeš vysedávat ve škole.”

144

Jade to zkusila jinak. „Nemysli jen na to, že tě potřebuju, abys mi pomohla s Grahamem. To jde přece zařídit i jinak,” dodala rychle.

„Mysli na to, co to znamená pro tebe.”

„To je pro tebe tak nepochopitelný představit si, že se můžu líbit chlapovi?”

„Ale ne. Jenom si nejsem jistá, jestli si to jen nenamlouváš.

Přemýšlela jsi o něm? Nechceš čas, abys ho mohla lip poznat?”

„Nepotřebuju čas, Jade. Už dávno jsem měla na sebe víc myslet. Už mě nebaví platit za tvoje chyby. Kvůli tobě jsem přišla o místo, prodala dům, přestěhovala se.”

149

„Já za to nemohla,” bránila se Jade zoufale.

„Nechala ses znásilnit, potom jsi trvala na tom, že si dítě necháš, i když každej věděl, že by bylo nejrozumnější se ho zbavit.”

„Pro mě ne, mami. Já jsem se Grahama nechtěla zbavit. Já ho mám ráda.”

„Harvey má zase rád mě,” pokračovala Velta. „Po tom všem, co jsem prožila, mi chce nabídnout příjemný chvíle.”

Jade se cítila za matku odpovědná. Její dceřinou povinností bylo zabránit neštěstí, přestože to znamenalo dotknout se matčiných citů.

Lepší, když ji urazí, než aby ji nechala zkazit si zbytek života.

„Není tě hoden, mami,” prohlásila Jade. Pohrdavě přejela pohledem Harveyho mastné vlasy a oblýskaný oblek. „Těží z lid-skejch citů, využívá je ve svůj prospěch. Obchoduje s lidskejma životama.

Takovýho člověka si chceš vzít? Táta získal medaili. Byl hrdina. Jak můžeš -”

„Tvůj hrdinskej tatínek se zastřelil, Jade.”

„To není pravda!”

Velta zlomyslně přimhouřila oči. „Bylo nám spolu dobře, dokud ses nenarodila ty. Od tý doby Ron doma nemohl vydržet, tak si vpálil kulku do hlavy. Takže máš na svědomí dvě sebevraždy, milá Jade. A mně jsi taky nepřinesla nic dobrýho, jenom starosti a potíže, ty začaly už ve chvíli, kdy jsme tě počali. Nehodlám žít zbytek života v tvým vleku.”

Velta Jade odstrčila, otevřela dveře na straně spolujezdce a nastoupila.

145

Harvey za ní hlasitě zabouchl, obešel auto na řidičovu stranu a usedl za volant. Vycouval z příjezdové cesty a rozjel se. Celou dobu vydržela mít Velta odvrácenou hlavu.

„Mami, ne!” Jade se rozběhla za autem, ale to uhánělo pryč.

„Mami!” vykřikla Jade znovu. Sledovala je, dokud nezmizeli z dohledu, a i potom tam stála a zírala do dálky, dokud ji z údivu nevytrhl Grahamův pláč.

Bezmyšlenkovitě se vrátila do dusného srubu. Graham k ní ublíženě vztahoval baculaté ručičky. Pusinku měl otevřenou a ukazoval své jediné dva zuby. Jade mu vyměnila mokrou plenku a něžně si s ním při tom povídala. Velta zjevně spěchala,

150

aby měla co nejdřív zabaleno a mohla odjet s Harveyem, a po dobu Jadeiny nepřítomnosti si Grahama vůbec nevšimla.

Jade se s chlapečkem posadila na postel a čekala, až se ohřeje láhev.

Když byla dostatečně teplá, Jade ji vzala a vsunula Grahamovi do pusy dudlík. Lačně se na pití vrhl. Měl neustále hlad, proto ho Jade nevydržela dlouho kojit.

Krátkými prstíky ji chytil za blůzu a dobýval se pod ni. Zatímco cucal z láhve, Jade si ho tiskla k tělu, aby měl pocit, že pije od ní.

Zůstávalo pro ni věčnou záhadou, jak se z ošklivé a nepříjemné věci, jako je znásilnění, může zrodit něco tak sladkého a krásného. Zřídkakdy si spojovala Grahama s tou bolestivou událostí, protože ji to nutilo přemýšlet, čí asi Graham je. Nechtěla to vědět.

Poprvé se před myšlenkou, kdo je Grahamův otec, ocitla u Georgie.

Georgie jí tvrdila, že kromě toho, že umí přesně zacházet s chirurgickými nástroji, má čuch na lidi. Tenkrát odpoledne se vyděšené Jade zeptala, jestli si je jistá, že počaté dítě nechce.

„Nevypadáte jako holky, co za mnou chodí, slečno Sperryová.

Říkala to i Patricie Watleyová. Víte určitě, že chcete potrat?”

V tu chvíli se Jade rozhodla, že nechce. Jako by mávnutím kouzelného proutku přestalo embryo v jejím těle souviset s jejím znásilněním. Dítě, které v ní rostlo, bylo její. Měla ho ráda, jednoznačně a bezvýhradně.

Takové sebepoznání znamenalo pro Jade obrovský citový šok, následkem něhož se na Georgiině stole, potaženém gumovým potahem, 146

zhroutila. Půl hodiny hlasitě vzlykala; ne utrpením, ale úlevou, že ze sebe konečně setřásla tíživé rozhodnutí, které ji týdny pronásledovalo.

Srdceryvný pláč ji vyčerpal a oslabil. Nakonec se vzchopila a v slzách Georgii poděkovala za čas, který s ní ztratila. Padesát dolarů si Georgie nechala. Za vymluvení potratu nerozhodné dívce si účtovala stejně, jako za provedení výkonu.

„Teď si pěkně krkni,” Jade vyndala dudlík Grahamovi z pusinky.

Začal se rozčilovat, ale Jade ho uklidňovala poplácáváním po zadečku, dokud si mohutně neodříhl. „Pááni!” divila se Jade.

151

„To teda bylo něco!” Graham se na ni podíval a usmál se. Jade pocítila, jak jí v žilách koluje láska, jako by dostala omamující injekci.

Palcem utřela Grahamovi z pusy směs mléka a slin. Olízla si prst, znovu si syna opřela o prsa a vrátila mu lahvičku zpátky.

Z Georgiina domu Jade odcházela vyčerpaná pláčem, ale se vzkříšenou nadějí. Když Garymu všechno vysvětlí, což měla udělat hned ten večer, kdy se jí to stalo, pochopí ji. Protože ji miloval a měl dobrou povahu, bude souhlasit, aby si dítě nechala. Odjedou z Palmetta, vezmou se a začnou uskutečňovat svoje sny. Gary přijme její dítě za své a nikdo se nic nedozví. S novými plány Jade zamířila ke Garyho domu.

Tady se její paměť pokaždé začala zdráhat. Cesta ke Garyho domu totiž vždycky vedla rovnou do stodoly a ke hrůznému výjevu, který tam na ni čekal.

„Proč jsi mi o trošku víc nevěřil.” Jade sklonila hlavu ke Grahamově sametové tvářičce a tiše do ní šeptala. „Proč jsi to udělal, Gary?” Věděla proč. Spoléhal se na ni a ona ho zradila. Ti, kteří ji ke zradě donutili, žili beztrestně dál - ale přijde den, kdy i na ně dojde.

V jednom ohledu byl Bůh milostivý. Graham se nepodobal ani jednomu z Jadeiných násilníků. Neměl jediný rys, podle kterého by se poznalo, kdo je jeho otcem. Zdědil tmavé vlnité vlásky, jako měla Jade.

Oči mu zůstaly modré a vnější koutky úst se mírně zvedaly nahoru.

Připomínal maximálně Ronalda Sperryho, který vypadal jako Jade v mužském vydání. Jade těšilo, že se Graham podobá jejímu otci.

Hned tenkrát, když se zastřelil, se Jade nad okolnostmi jeho smrti pozastavila. Nicméně slyšet z matčiných úst pravdu znamenalo pro Jade těžkou ránu. Velta vždycky prudce popírala, že by osudový výstřel z 147

pušky, která směřovala na hlavu jejího manžela, vyšel úmyslně. To, že přiznala pravdu a vinu svalila na Jade, dokazovalo, jak silně dceru nenáviděla.

Byla ze soužití s dcerou natolik nešťastná, že se snížila k útěku s někým tak slizkým a odporným, jako byl Harvey? Vypadalo to tak.

Jade toužila mít na matku alespoň jednu hezkou vzpomínku, k níž by se mohla upnout. S otcem prožila spoustu drahocenných chvilek, s matkou si nevybavila žádnou.

152

Když se Graham najedl, Jade ho nepoložila zpátky do postýlky, ale dál ho chovala na klíně jako vždy, když potřebovala cítit lidský dotyk.

Největší šok z matčina odchodu pozvolna pominul a na Jade pomaličku začaly doléhat důsledky, jaké pro ni a pro Grahama bude matčina nepřítomnost mít.

Ze Savannah si s sebou přivezla jen pár kousků náhradního oblečení a asi třicet dolarů. To stačilo sotva na cestu zpátky. Kdyby se vrátila, jak by zvládla se sama přestěhovat do Morgantownu?

„Co budeme dělat, Grahame?” Třela si nos o Grahamův voňavý dětský krček. „Co budeme dělat?”

Nejjednodušší by bylo vrátit se do Savannah a dál pracovat a šetřit, až bude mít dost peněz, aby si mohla dovolit studovat.

Ale ušetřit si postačující sumu teď bude obtížné, když jí přibudou výdaje za hlídání Grahama. Odkládání by se táhlo donekonečna a Jadeina odplata by zase zmizela v nedohlednu.

Ne, to nemůže dopustit.

Musí existovat jiné řešení. Musí na něco přijít. Už obětovala jedno stipendium, druhého se nevzdá.

153

Kapitola 11

Zvonění zvonku se rozléhalo domem. Byl to úctyhodný dům v georgiánském stylu, vystavěný z červených cihel, s bíle lemovanými okny, doplněnými černými hladkými okenicemi. Od ulice sídlo dělil pečlivě udržovaný trávník. Tráva se leskla kapkami vody po ranním kropení z automatického zavlažovacího systému.

148

Při pohledu na zjevné známky bohatství si Jade uvědomila vlastní ošuntělost. Kriticky přejela svoji sukni a doufala, že si nikdo nevšimne, jak ji má zmačkanou. Jazykem si navlhčila prsty a naposledy otřela Grahamovi uslintanou pusu. Vzápětí se před ní otevřely přední dveře a v nich stála hezká upravená žena s po-pelavě blonďatými vlasy. Jade odhadla, že jí může být kolem padesáti.

„Dobrý den.” Ženiny šedivé oči okamžitě sklouzly na Grahama, potom se měkce usmály na Jade. „Co si přejete?”

„Dobrý den. Vy jste paní Hearonová?”

Žena přikývla. „Ano.”

„Jmenuju se Jade Sperryová. Omlouvám se, že vás hned takhle po ráno obtěžuju, ale chtěla jsem pana děkana Hearona zastihnout, ještě než odejde do kanceláře.” Vzít Grahama na školní půdu se Jade styděla mnohem víc než ho přivést do děkanova domu. „Je prosím doma?”

„Právě snídá. Pojďte dál.”

„Raději počkám na verandě,” odpověděla Jade váhavě. „Nezdr-žím ho dlouho.”

„Pak už vůbec nevidím důvod, proč byste nemohla jít dál. Prosím.

To je váš chlapeček? Je rozkošný.”

Paní Hearonová vedla Jade několika parádně zařízenými, nicméně útulnými pokoji. Prošly slunnou kuchyní, kde to vonělo slaninou a vejci, až se sliny sbíhaly. Jade v posledních dnech jedla 154

pouze rýžové vločky a chleba s arašídovým máslem. Ani nepamatovala, kdy naposledy ochutnala uvařené jídlo.

Vešli na prosklenou zadní verandu, která se táhla po celé šířce domu.

U tepaného železného stolu se skleněnou deskou seděl děkan Hearon a dojídal snídani. Na sobě měl hnědý oblek a kravatu, stejně jako v den, kdy se s ním Jade setkala poprvé v jeho kanceláři, ale Jade si ho dovedla představit i ve svetru se semi-šovými nášivkami na loktech a širokých vytahaných kalhotách s ošoupaným sedem.

Prošedivělé vlasy mu lemovaly plešatící hlavu jako vavřínový věnec.

Z uší mu trčely chomáčky chlupů stejně jako z nosních dírek. Spíš než odpuzující připadala Jade jeho zarostlost roztomilá. Měl vlídnou tvář, přátelské oči a příjemný úsměv. Když jeho žena vešla s Jade na 149

verandu, zvědavě vzhlédl. Sundal si plátěný ubrousek, který měl zastrčený za límečkem košile, a vstal.

„Slečna Sperryová, že? To je milé překvapení.”

„Děkuju.” Jade si posadila Grahama na levé předloktí a pravou paži natáhla k děkanovi. Když si potřásli rukama, děkan jí nabídl židli u stolu naproti němu a vyzval ji, aby se posadila.

Jade byla nervózní a připadala si netaktně a neohrabaně. Kabelka jí sklouzla z ramene a Graham se jí na ruce svíjel ve snaze dosáhnout na kapradí, které mu viselo nad hlavou.

„Ne, ne, děkuju, pane doktore. Nechci vás dlouho zdržovat.

Omlouvám se, že ruším při snídani, ale jak už jsem řekla vaší ženě, potřebovala jsem s vámi mluvit, než odejdete do školy.”

„Klidně si stihnu dát ještě jeden šálek kávy. Budu rád, když se ke mně připojíte. Kathy, prosím tě…, slečno Sperryová?” Znovu jí rozmáchlým gestem nabídl židli. Jade se posadila, jednak proto, aby nevypadala nezdvořile, ale hlavně proto, aby vyrovnala klouzající kabelku a udržela Grahama, což byl výkon hodný kvalifikovaného žongléra.

„Děkuju. Omlouvám se, že jsem vám takhle vpadla do domu. Měla jsem předem zavolat - Grahame, ne!” Jade se odmlčela a snažila se synovi zabránit v konzumování listů kapradiny, které mezitím stačil utrhnout. „Promiňte, doufám, že tu rostlinu nezničil.”

„Od té chvíle, co jste přišla, se omlouváte už potřetí, sleč-

155

no Sperryová. Tak přehnaná dávka kajícnosti mě znervózňuje.”

„Mě taky,” přidala se Kathy Hearonová, která se objevila ve dveřích s malým podnosem. Na něm stál hrneček s podšálkem a talíř. Na talíři byly nakrájené plátky zelenobílého melounu, zabalené v tenounkých plátcích kořeněné šunky, a borůvkový vdolek.

„Já nechtěla -”

„Dáte si čaj, nebo raději kávu?”

Jade se bála pohostinnost Hearonových odmítnout, aby je neurazila.

Navíc se jí žaludek svíjel hlady. „Čaj, prosím,” špitla tiše. „Pokud vás to vážně nebude obtěžovat.”

„Ani trochu. Stejně jsem ho vařila.”

150

Kathy Hearonová odešla pro čaj. Jade se mdle na děkana usmála.

„Děkuju za vřelé přijetí.”

„Rádo se stalo. Dáte si máslo?”

Děkan jí podal skleněný talířek s máslem. Jade si mazala máslo na teplý vdolek a Grahamovi vyndala kousací kroužek, který s sebou nosila, kdykoliv s ním někam šla. Graham vypadal spokojený, že má co kousat, a Jade se mohla pustit do snídaně.

Paní Hearonová jí nalila šálek voňavého jasmínového čaje a pak se také posadila ke stolu.

„Jak se váš chlapeček jmenuje?”

„Graham.”

„Graham. Hezké jméno. Ne moc běžné, že?”

„Hmm-hm. Slečna Sperryová je ta dívka z Palmetta, o které jsem ti povídal.”

„Ach ano. Představte si, slečno Sperryová, že Mitch má v Palmettu vzdálené příbuzné.”

Jade se podívala na děkana. Při jejich prvním setkání se před ní o Palmettu vůbec nezmínil. Nechtěla, aby se jí vyptávali: „Neznáte náhodou…” Čím méně se bude o Palmettu mluvit, tím lépe, protože Jade nechtěla lhát.

Naštěstí je Graham z rozhovoru vyrušil. Začal bouchat kousa-cím kroužkem do hrany stolu, po tom ho upustil na zem a zmocnil se lesklé stříbrné lžičky. Jade kroužek zvedla a znovu mu ho podala, ale lžička zřejmě chutnala lépe.

Kathy se zasmála, když ho viděla, jak dumlá lžičku. „S tou 156

starou lžičkou nemůže nic provést. Nechtě ho, ať si ji kouše.”

Děkan se na Jade pozorně zadíval. „Nepamatuji se, že byste se zmiňovala, že máte dítě, když jste mě před několika týdny navštívila.”

„Ne, pane, nezmínila jsem se.”

„Nic mi do toho sice není, samozřejmě. A rozhodnutí komise by to určitě také neovlivnilo.”

Jade si otřela ústa plátěným ubrouskem. „Obávám se, že bych vám to stejně musela říct, pane doktore. Proto jsem vlastně dneska za vámi přišla.” Jade otevřela kabelku, vyndala z ní šek a podala ho přes stůl děkanovi. „Je mi to strašně líto, ale musím vám stipendium vrátit.”

151

Dlouhé rozpačité ticho přerušila paní Hearonová. „Slečno Sperryová, znám vás z manželova vyprávění. Mimořádně jste na něho zapůsobila.

Ale jestli by se vám volněji hovořilo mezi čtyř-ma očima, já klidně odejdu, abyste si mohli promluvit v soukromí.”

Jade citlivost děkanovy ženy dojala. „To není nutné, paníHearonová. Já k tomu stejně nemám, co bych víc dodala.” Jade si přehodila spadlou kabelku přes rameno, vzala Grahama z klína a vstala. „Děkuju za snídani.”

„Okamžik, slečno Sperryová,” ozval se děkan Hearon. „Posaďte se, prosím.” Počkal, až mu Jade vyhoví. Opřel si bradu o spojené ruce a zkoumavě se na Jade zadíval. „Upřímně řečeno jste mě překvapila a zároveň zklamala. Uchazečů o plné stipendium, jako jste vy, je málo.

Ještě jsem neviděl nikoho, kdo by si ho tak zasloužil, nebo alespoň kdo by se tolik radoval, že ho získal. Z mé kanceláře jste málem vytančila.

Co se stalo?”

Jade přemýšlela o nějaké únosné lži. Ale když se Hearonovým podívala do očí, nedokázala zalhat. Byli zvědaví, to ano, ale pod touhle nepříjemnou lidskou vlastností Jade cítila ještě něco jiného, něco nezvyklého - upřímný zájem.

„Utekla ode mě matka.” Její odpověď Hearonovy očividně vyvedla z míry, proto vysvětlovala: „Moje matka se o Grahama starala, abych mohla chodit do práce. Předpokládala jsem, že odpoledne po škole a o sobotách a nedělích budu dál pracovat, ale teď bych si musela platit navíc hlídání, což bych finančně nezvládla.”

„Jistě -”

157

Jade zavrtěla hlavou a skočila děkanovi do řeči. „Zvažovala jsem všechna možná řešení, věřte mi.” Za peníze, které si vydělala v Savannah, jezdila několik týdnů, víkend co víkend, do Morgantownu, hledala si ubytování, práci, jesle pro Grahama. Bezvýsledně.

„Všechna dětská zařízení, kde jsem se ptala, stála tolik, že si je nemůžu dovolit, i když se přiznám, že jsem si pečlivě vybírala, nebo se jejich otevírací doba neshoduje s mým rozvrhem. Navíc město na začátku školního roku zaplavily mraky studentů, takže jsem nesehnala ani brigádu. S matčinou pomocí už nemůžu počítat, nemůžu se tudíž ani zapsat do podzimního semestru.”

152

Jade sklopila oči. Bála se na děkana podívat. Nešlo jenom o stipendium, ale i o Jadeino živobytí. Šéf v Savannah s ní ztratil trpělivost, protože neustále žádala o náhradní volno, a dal jí výpověď.

Než Velta utekla, vybrala nevelké rodinné úspory a všechno, co zbylo z prodeje domku v Palmettu, si odvezla s sebou.

Jade zbývalo dvacet dolarů. Dvanáct potřebovala na zaplacení účtu v motelu U borovice. Zítra zůstane bez peněz. Neviděla jiné řešení, než že se bude muset obrátit na svého bývalého šéfa v Savannah a prosit ho, aby ji přijal zpátky.

„To, že vracíte stipendium, je pro vás zřejmě velice dramatický, neřku-li přímo drastický krok, slečno Sperryová,” řekl děkan Hearon.

„Ano, tentokrát nemám na vybranou. Ale já se od studia nenechám odradit, pane děkane. To vám slibuju. Mám své důvody, proč mi tolik záleží na tom, abych co nejdřív získala diplom.”

„Jaké jsou ty vaše důvody?”

„Osobní.”

Nad Jadeinou úsečnou odpovědí se děkan zamračil. „Proč jste žádala o stipendium na Dander College?”

„Chcete slyšet pravdu?”

„Hádám, že doposud jste k nám byla velice upřímná.”

„Byla to jedna z posledních škol, kde jsem to ještě nezkoušela.

Všude jinde mě odmítli. Protože jde o školu úzce spojenou s církví, spolehla jsem se na křesťanskou shovívavost.”

„Co byste dělala, kdybychom vaši žádost zamítli?”

„To, co hodlám dělat i nadále - budu to zkoušet dál.”

158

Doktor Hearon si odkašlal. „Mám pravdu, když se domnívám, že Grahamův otec -”

„Grahamův otec nežije.” Lidi se nikdy nepřestanou ptát. Tohle byla nejjednodušší odpověď. Jade pochybovala, že jí Hearonovi věří, ale víc ji nezpovídali.

„Věděla bych o jednom místě,” vložila se nečekaně do hovoru Kathy Hearonová. „Miláčku,” obrátila se na manžela, „znáš Dorothy Davisovou. Vlastní ten obchod, co si v něm kupuju většinu oblečení.”

Pak informovala Jade: „Včera mi slečna Dorothy říkala, že hledá 153

někoho, kdo by jí vypomáhal s účetnictvím. Prý se jí v poslední době natolik zhoršil zrak, že na faktury téměř nevidí.”

„To mě nepřekvapuje. Vždyť tý starý čarodějnici musí být nejmíň osmdesát.”

Kathy poplácala manžela po ruce. „Neposlouchejte ho, Jade. Slečna Dorothy je sice trošku mrzout, ale jinak je dobrá duše. Musí být přísná, když chce v obchodě obstát. Zajímalo by vás to?”

„Mě zajímá všechno, paní Hearonová. A obchod ze všeho nejvíc.

Ale práce mě nezachrání. Nenašla jsem žádné vhodné denní jesle a nemám ani kde bydlet.”

„Určitě se něco najde.”

Jade pomyslela na posledních dvacet dolarů ve své peněžence.

Nebyla schopná zaplatit zálohu, aby se mohla někam nastěhovat.

„Obávám se, že ne, paní Hearonová.”

Děkan se podíval na hodinky a vstal. „Musím už jít, jinak přijdu pozdě. Nazvěme věci pravým jménem.”

Stáhl huňaté obočí a pokusil se vypadat přísně. „Slečno Sperryová, myslím, že vám hrdost nedovoluje přiznat, že jste se ocitla zcela bez prostředků. Nicméně, ještě nikdy jsem nehovořil s člověkem, který by byl tak odhodlaný získat vysokoškolské vzdělání. Zřejmě vám v tom brání velice vážné důvody, a přesto neztrácíte elán a nadšení. Máte můj obdiv.

Na druhou stranu,” zvýšil autoritativně hlas, kterým častokrát probouzel klímající studenty na přednášce, „přílišná hrdost může někdy škodit. V takovém případě je lepší přiznat porážku a dovolit druhému, aby vám podal pomocnou ruku.

Jsem přesvědčen, že vám Kathy to místo u slečny Davisové ráda zprostředkuje, i když být vámi bych si to pořádně rozmys-159

lei. Davisová je stará nepříjemná a navíc lakotná baba, která vám ani o Vánocích nedá sáček zadarmo. Musela byste mít svatou trpělivost, abyste u ní vydržela.

A konečně, pokud jste si nevšimla, Kathy se zaleskne slza v oku pokaždé, když se podívá na Grahama. Bohužel nemáme vlastní děti.

Trochu se bojím, že vašeho syna bude rozmazlovat, jestli u nás budete bydlet.”

154

„U vás?” užasla Jade. „Ale já -”

„Nepřerušujte mě, slečno Sperryová, ještě jsem neskončil a už vážně nemám čas. Zřejmě nevíte, že s Kathy často poskytujeme studentům ubytování. Vždycky na semestr. Letos tu výjimečně nikoho nemáme, protože jsme vloni udělali špatnou zkušenost: mladík, který u nás bydlel, nám ukradl dva stříbrné svícny. Ne že by byly nějak mimořádně vzácné, ale míra mojí dobročinnosti prostě přetekla. Vy jste ve mně tuto vlastnost obnovila.

Takže, pokud si neděláte zálusk na naše stříbro, můžete u nás se synem bydlet, jak dlouho budete potřebovat. V každém případě budu brát jako osobní urážku, když dnes odpoledne neuvidím vaše jméno na seznamu nově zapsaných posluchačů. Vaše práce se blížila dokonalosti a bylo by mrhání intelektem, kdybyste ve svém vzdělávání nemohla pokračovat kvůli takové maličkosti, jako je nedostatek peněz. Kathy, dneska bych si dal k večeři ústřice.”

Děkan Hearon příkře máchl rukou a odešel.

Kathy Hearonová poplácala Jade po ruce. „Někdy se chová takhle, ale na to si časem zvyknete.”

160

Kapitola 12

Kolům bie, Jižní Karolína, 1978

„Čau, Hutchi! Už jsem myslel, žes natáh brka. Pojď dál, vole.” Neal Patchett přidržel kamarádovi otevřené dveře. Hutch vešel do rozházeného pokoje.

„Co děláš?”

„Nic, ty vole. Jsem rád, že ses stavil. Lamare!” vykřikl Neal. „Máme společnost.”

Zabušil na volné místo na zdi mezi plakáty Loni Anderson a Dallas Cowboy’s Cheerleaders. „Hoď si sem židli, Hutchi, a sedni si. Chceš pivo?”

„Jo, díky.”

„Myslel jsem, že trénuješ, diskžokeji.” Neal cestou do kuchyně, kam šel pro pivo, poplácal Hutche po rameni.

155

„Taky že jo. Ale stojí to za hovno.” Hutch si vzal od Neala vychlazené pivo, napil se a hlasitě říhl. „Áá, to je lahoda. Čau, Lamare.”

Na chodbě se objevil Lamar. Kolem krku měl uvázanou kašmírovou kravatu, přestože měl na sobě jen šortky a krátkou vestičku. V ruce třímal tenisovou raketu. „Ahoj, Hutchi. Jak ti jde fotbal?”

„Letos je to totální průser. O pohár asi vůbec hrát nebudeme.

Vybaluješ?”

Lamar položil raketu a sundal si kravatu. „Pokouším se uklidit si trochu v pokoji.”

„Proč, prosím tě?” divil se Hutch a natáhl se do starého křesla. „Za tejden tady budeš mít zase stejnej bordel. Proto já se po-dobnejma zbytečnostma nezdržuju.”

Neal a Lamar spolu už druhý rok sdíleli společný podnájem mimo areál školy. Bydleli ve starém prostorném domě, dostatečně vzdáleném od sousedů, takže na ně v noci nikdo nevolal poli-161

cii, když se jim večírek vymkl z rukou. Hutch s nimi nebydlel. Od prvního ročníku byl členem fotbalového týmu a fotbalisté měli povinně přidělenou sportovní kolej. Hutch kamarádům záviděl svobodu a uvolněnou atmosféru, jež v jejich domě panovala.

„Vloni na jaře sem přijela Myrajana, aby Lamara odvezla domů.

Jenom nakoukla dovnitř a málem omdlela,” chechtal se Neal. „Kdyby ji fotřík nechytil, propadla by se nám až na verandu. Určitě by po ní zbyla díra jako po Wilym Coyotovi, znáš tu scénu, nebo ne?”

Neal vyndal ze zásuvky ve stole jointa, zapálil ho a dal si dva šluky.

Potom nabídl Hutchovi, ale ten s lítostí odmítl. „Radši ne. Donna tohle svinstvo cítí na sto honů. Ale dám si ještě jedno pivo.”

Neal poslal cigaretu Lamarovi, který z ní zabafal a svým typicky nervózním způsobem se na Hutche usmál. Neal se vrátil z kuchyně s dalším pivem a podal ho Hutchovi.

„Ta potvora tě drží zkrátka, co?” Cigareta se vrátila k Nealovi. Neal z ní dlouze zatáhl. „Ty sis to úplně posral, vole. Proč ses musel voženit, zrovna když jsme se dostali do takovýhleho bab-skýho ráje, kterýmu přezdívají univerzita?”

„Není to tak špatný,” zamumlal Hutch.

Neal si přiložil ruku k uchu. „Co je to za rambajs, Lamare?”

156

„Jakej rambajs?”

„Ty to neslyšíš? Zní to jako chřestění koule na řetězu.”

„Jdi se bodnout.” Hutch dopil druhé pivo a zmačkal hliníkový obal v dlani. „Aspoň si můžu každej večer pohodlně zašukat.”

„To já taky,” prohodil unyle Neal. „Ale nezením se kvůli tomu.”

První Hutchovo rande s Donnou se odehrálo na maturitním plese.

Hutch měl pocit, že je Donně zavázán, a tudíž že by ji měl na ples doprovodit. Donna to očividně očekávala - důvod znali oba, přestože o něm nikdy nemluvili. Od maturity trávil Hutch všechen čas buď s Nealem a Lamarem, nebo s Donnou.

Hutchovi se Donna vždycky docela líbila, ale teď mu připadala den ze dne hezčí. Pokaždé, když ji uviděl, téměř zapomněl na Nealovo velmi vlažné hodnocení. Donna sice moc krásy nepobrala, ale byla s ní legrace, uměla být milá a jasně dávala najevo, že Hutche bere vážně. V

neděli pravidelně chodila do kostela, ale 162

už na druhé schůzce dovolila Hutchovi, aby jí rozepnul podprsenku a hladil jí ňadra, a na třetí mohl rukama všude.

Čtvrtého července, po pikniku a ohňostroji, které město pořádalo na pláži, Donna vymyslela, že by si mohli zalézt do Hutchova auta. „A-ale mě nenapadlo… Chci říct…, Donno, já s sebou nemám gumu.”

„To nevadí, Hutchi. Tak strašně tě chci, že je mi to úplně fuk.”

Hutch si z jejích slov vyvodil, že když nebazíruje na tom, že přijde o panenství, tak on zase nemusí dávat pozor, aby ji nepřivedl do jiného stavu. Kromě toho mu Neal jednou řekl, že panna při pohlavním styku otěhotnět nemůže. Navíc byl opilý, pořádně nadržený a Donna tak povolná, že jeho touha jednoznačně převážila nad zdravým rozumem.

Od té doby si s sebou už vždycky bral zásobu kondomů pro případ, že by Donnu zase přepadla milostná vášeň.

„Spíš s Donnou?” zeptal se Hutche Neal o prodlouženém víkendu na Svátek práce, když spolu jeli na vodní lyže.

„Ne,” zalhal Hutch. „Ale je to fajn holka. Vždyť ji znáš.”

Neal na něj vrhl nedůvěřivý pohled. „Nerad bych si myslel, že má přede mnou můj nejlepší kamarád tajnosti. Když tě nepustí do kalhotek, tak proč s ní trávíš tolik času?”

157

„To zní, jako bys žárlil, Neale.” Lamar to myslel jako vtip. Ale Neal zrudl zlostí. Sbalil si věci a odjel domů. Vzhledem k tomu, že motorový člun i lyžařské vybavení patřily jemu, Lamar s Hutchem neměli na výběr a museli si zkrátit prázdniny taky.

Když Donna nadšeně informovala Hutche, že se jí s odřenýma ušima podařilo udělat přijímací zkoušky na univerzitu, Hutch přijal její zprávu se smíšenými pocity. Na jednu stranu byl rád, že se s ní bude moct vídat a že se mu nebude stýskat, ale zároveň věděl, že Neal pro ně tři chystá velké plány.

„Budeme pařit tak, že vejdeme do dějin,” chvástal se opilý Neal.

„Sbalíme každou holku, která bude mít nohy.”

První semestr se Hutchovi celkem dařilo dělit svůj čas mezi fotbalové tréninky, přednášky, Donnu, a ještě stačil vyhovět Nealovým požadavkům. Na hřišti dělal to, co se mu řeklo, a strategii hry nechával na zadácích. S Donnou měl několik společných předmětů, na které za něj Donna psala úkoly. Na oplátku od Hut-163

che čekala pozornost a lásku, které jí rád poskytoval, pokud zrovna nepadal únavou.

V sobotu a v neděli se účastnil divokých večírků, které ve svém pronajatém domě pořádal Neal. Trávy, pití a holek bylo vždycky dostatek. Právě vinou jednoho takového zběsilého víkendu se poprvé vážně pohádal s Donnou.

„Slyšela jsem, jak si tři holky v knihovně povídaly o orgiích, který tenhle víkend pořádal Neal,” stěžovala si Hutchovi a hlasitě posmrkávala do papírového kapesníčku. „Byla mezi nima taková blondýna s cucflekem na krku, která všem vykládala, že sbalila nějakýho zrzavýho fotbalistu, ale přej se tak sjela, že si nepamatuje, jak se jmenoval. Já vím, že mluvila o tobě, Hutchi. Jsi jedinej z celýho mužstva, kdo má zrzavý vlasy. Vždycky jsi mi tvrdil, že když jedeš za Nealem, neděláš tam nic jinýho, než že si dáš pár piv. Vyspal ses s tou blondýnou?”

Hutch v duchu znovu slyšel Neala, jak ho popichuje, aby si pro Donnu vymyslel nějakou lež, pak že mu dá pokoj. Ale Hutch se jí místo lhaní podíval zpříma do očí a čest ho donutila, aby se přiznal. „Myslím, že jo, Donno. Občas se to tam trochu zvrhne.”

158

Donna se naplno rozvzlykala a Hutch si vedle ní připadal bezmocně.

Neohrabaně ji objal kolem ramen. „Promiň mi to, lásko. Nic pro mě neznamenala. S jinejma holkama to nikdy není jako s tebou. Tebe…

tebe miluju.”

Ani si neuvědomil, co plácl, ale Donna ho slyšela moc dobře. Zvedla hlavu a uslzenýma očima se na Hutche podívala. „Vážně, Hutchi?

Myslíš to vážně?”

Hutch byl zmatený. Trochu se zamotal do vlastních slov. Než se stačil vzpamatovat, plánovali už s Donnou zasnoubení na svátek svatého Valentýna a svatbu na červen. Když jeli domů do Palmetta oznámit svoje rozhodnutí rodičům, Fritz si vzal Hutche stranou a projevil obavy.

„Jsi na ženění hrozně mladej, synku,” upozorňoval Hutche.

„Já vím, táti, ale když Donna se strašně chce vdát.”

„A ty?”

„No, jasně. Teda alespoň myslím, chci říct, že já taky.”

„Chceš si ji vzít, protože ji máš rád?”

„Jo. Z jakýho jinýho důvodu bych se měl ženit?”

164

Fritz se na syna znepokojeně podíval. Potom si odevzdaně povzdechl. „No, jestli víš určitě, že ji chceš.”

Svatba se konala druhý červnový týden. Tři dny před svatbou seděla Donna s Hutchem v obývacím pokoji u rodičů a prohlíželi si svatební dary, jež dostali. Donna odložila sadu nožů na maso, kterou právě otevřela, a navlékla stuhu z balíčku na ramínko, ověšené saténovými mašlemi. „Hutchi?”

„Hm-mm?” Hutch se cpal boloňským sendvičem, který mu připravila paní Monroeová.

„Chci se tě na něco zeptat.

„Spusť.”

Donna s nesmírnou pečlivostí vázala stuhu na ramínko. „Než se lidi vezmou, měli by o sobě všechno vědět, souhlasíš?”

Hutch si olizoval sůl z konečků prstů. „Ale jo.”

„No, tohle se týká tý noci, kdy jste odvezli Jade ke kanálu.”

159

Hutch s prsty na rtech ztuhl. Pomalu spustil ruku dolů a otočil se k Donně, ale nepodíval se na ni. Ohryzek na krku mu poskakoval nahoru dolů, jak polykal. „A co má bejt?”

„To, co tvrdila Jade, nebyla pravda, že ne? Neznásilnili jste ji, viď?”

Donna obrátila svůj kulatý obličej k Hutchovi.

Hutch uvažoval, jestli jí má říct pravdu, nebo to, co chce slyšet. Buď musí přiznat, že její nejlepší kamarádku znásilnil, nebo že se s ní vyspal, protože ji chtěl. Jedno lepší než druhé. „Jasně že jsme ji neznásilnili,” zamumlal. „Vždyť nás znala, tak jakýpak znásilnění?”

„Bránila se?”

Hutch pokrčil rameny. „No, ona… ehm… však víš, jak se některý holky chovají. Tvrdí, že to nechtějí, ale přitom se nemůžou dočkat.”

Donna sklopila oči. „A tys ji chtěl, Hutchi? Myslím tím…, vlastně jsi ji musel chtít, jinak by se ti nepostavil.”

Hutch šoupal nohama po koberci. „Došlo k tomu jinak, Donno.

Přísahám. Bylo to…šílený. Fakt nevím, nedokážu to popsat.” Netrpělivě rozpřáhl ruce dlaněmi nahoru. „To nebylo, jako že jsem si usmyslel, že se s ní vyspím, rozumíš?”

„No jo.” Donna se zhluboka nadechla a pak pomaličku vypouštěla vzduch nosem. „Já si hned od začátku myslela, že Jade kecá.

165

Že jste ji k ničemu nemuseli nutit. Provokovala, že jo? Jasně, jsi jenom člověk. Chlap. Chlap se prostě někdy neovládne.”

Hutch předstíral, že nevidí, jak Donna nervózně rychle mrká očima, a Donna zase nevěnovala pozornost kapičkám potu, které se perlily Hutchovi nad horním rtem. Ani jeden z nich nedokázal být upřímný.

Pro vlastní klid i pro klid toho druhého se rozhodli, že se budou dál obelhávat.

Na svatební hostině se Neal přikradl k Hutchovi a zašeptal: „Vřele doporučuju první družičku.”

„To je Donnina sestřenice.”

„Nezajímá mě, čí je to sestřenice, ale souloží jako králík.” Neal dloubl Hutche do žeber. „Pomysli na to, jak krásně si můžeš užívat na rodinných sešlostech.”

„Ty jsi cvok,” zahučel Hutch a setřásl paži, kterou mu Neal položil na rameno.

160

„Hele, vole, ne aby sis nechal po svatbě přistřihnout křidýlka. To bych viděl jen nerad.”

V ten okamžik si Hutch přísahal, že bude své ženě věrný. Bez ohledu na to, že překrucovali skutečnost, aby navzájem ulevili svědomí, faktem zůstávalo, že Donna lhala, aby Hutche kryla před obviněním ze znásilnění. Na Jade žárlila oprávněně, i když to nahlas ani jeden z nich nepřiznal. Nicméně, oba měli na svědomí těžký hřích a Hutch ho nechtěl prohlubovat tím, že bude svoji manželku podvádět. Když se zamyslel nad tím, co provedli Jade, věrnost mu nepřipadala jako příliš vysoká cena.

Po líbánkách, které strávili na Hilton Head Island, Hutch brigádničil na policii v otcově oddělení, dokud mu nezačaly fotbalové tréninky.

Donna toužila usadit se v Kolumbii a vést vlastní domácnost. Podle Hutchova názoru to s budováním rodinného hnízda přeháněla. Včera večer, když si v pokoji s šedivými betonovými zdmi pochutnávali na donesené čině, mu oznámila, že si hodlá zapsat méně hodin.

„Ušetříme tím spoustu peněz. Mně to zase až tak nezapaluje, Hutchi.

Navíc, kde využiju znalosti klasických jazyků a biologii? Všechno důležitý už znám, ne?” Natáhla ruku a laškovně Hutchovi stiskla přirození.

„Bereš pořád prášky, viď?”

166

„Jo. Proč?”

Hutch si všiml, že se mu nedívala do očí, když odpovídala. „Protože dítě je to poslední, co v současný situaci potřebujeme!”

„Já vím, ty můj blázínku.”

„Slíbil jsem doma, že si dodělám školu, i když se vezmeme. Letos mám před sebou samý příšerný zkoušky. Trenér po mně jede, že málo trénuju. Další povinnost navíc bych už nezvládl.”

Donna s ním přestala laškovat, objala ho kolem krku a dlouze ho políbila. „Po tom všem, co jsem pro tebe udělala, nemyslíš, že bych pro tebe měla na prvním místě stát já?”

Už to tu bylo znova - jemná připomínka, že ho zachránila, když mu šlo o krk. Copak ho tím nevysloveným tajemstvím bude vydírat až do konce jejich společného života? Ta myšlenka ho trápila i v noci a byla hlavním důvodem, proč se dnes odpoledne vypravil za Nealem. V

161

Nealově a Lamarově přítomnosti měl pocit, jako by se vrátil na místo činu. Bylo to, jako by se šťoural v bolavém zubu. Problém tkvěl v tom, že s tím nedokázal přestat.

„Jak se má Donna?” zeptal se ho Lamar. „Od vaší svatby jsem ji neviděl.” Po marihuaně se Lamar uvolnil. Rozvalil se v křesle a jednu nohu si přehodil přes polstrovanou područku.

„Má se fajn. Mám vás pozdravovat.”

Neal vzal nenačatou láhev Jacka Danielse, otevřel ji a rovnou se z ní napil. „Tys Donně řekl, že jedeš sem?”

„Jasně.”

„A ona tě s náma klidně pustí?” žasl Neal. „To je teda ještě mnohem blbější, než jsem si myslel.”

Hutch najednou viděl rudě. „Není tak blbá. Podle ní jste spolek kreténů a mám pocit, že má pravdu.” Hutch zamířil ke dveřím.

Neal se skutálel z křesla a postavil se Hutchovi do cesty. „Počkej, neblbni,” uklidňoval Hutche. „Já si dělal srandu. Zůstaň tu s náma. Pár sexy Amazonek přislíbilo, že nám přijdou pomoct s úklidem. A to není všechno,” dodal a mrkl, „s čím nám ještě budou pomáhat. Navíc se vsadím, že jich na nás s Lamarem bude moc.”

„Ne, díky za pozvání,” odmítl Hutch podrážděně. „Jdu domů za svou ženou.” Pokusil se Neala obejít, ale Neal byl dostatečně hbitý a bystrý, přestože kouřil a pil.

167

„Hele, vole, to jí chceš bejt zavázanej až do smrti?”

Hutch ztuhl. „Zavázanej?”

„Nedělej, že nevíš. Splácíš Donně to, co pro nás před časem udělala.”

Hutch vrhl rychlý pohled na Lamara, ale Lamar odvrátil oči.

„Nevím, o čem mluvíš.”

„Prdlajs nevíš,” uchechtl se zlomyslně Neal. „Snažíš se Donně vrátit, že lhala, abysme nemuseli bručet v báni. Nejdřív jsi s ní píchal. Potom sis ji vzal. Teďka po tobě chce, abys jí v hnízdečku dělal děti.”

„Drž hubu.”

„Možná by se tě nesnažila tolik klofnout, kdyby věděla, jak sis to s její nejlepší kamarádkou rozdával. Nemám pravdu, Lamare?” otočil se na svého druhého společníka, který vypadal značně nervózně. „My jsme 162

si sice taky užili, ale tady kámoš Hutch dělal, jako by krasavice Jade nastavovala tu svoji pičulinku jenom pro něj.”

Hutch přiblížil obličej těsně k Nealovi. „Jsi pěkná svině, Neale. A vůbec, víš co? Polib mi prdel. Už s tebou nechci nic mít.”

Odstrčil Neala na stranu a vyšel ven. Lamar za ním volal: „Neblázni, Hutchi. Neal tím nic nemyslel. Nechoď nikam.”

Hutch šel dál, aniž se ohlédl.

„Však ty se vrátíš,” vykřikoval Neal na Hutche ochrannými sítěnými dveřmi. „Až tě začne svědit rozkrok, budeš prstíčkem hrabat. Přilezeš po kolenou!”

Krátce po tom, co Hutch odešel, se Lamar stáhl do svého pokoje a nechal Neala zuřit o samotě. Neal neztrácel nervy často, ale když už k tomu došlo, Lamar se ho bál. Nedokázal určit, čeho se děsí víc - jestli Nealových výbuchů vzteku, nebo Nealova zlověstného mlčení. Když Neal ztichl a bublalo to v něm jako v kotli síry, Lamar se mu raději klidil z cesty.

Lamar nenáviděl dům, kde s Nealem bydlel, ale neměl odvahu to Nealovi říct, natož se odstěhovat. Tajně si přál, aby mu máma navrhla, jestli nechce změnit školu, nebo si na rok přerušit studium, zůstat s ní doma a pokračovat později. Tajně doufal v něco - v cokoliv - jen aby nemusel žít další semestr pod Nealo-vou nadvládou.

168

Nestalo se nic a Lamar nesebral dost odvahy, aby Nealovi oznámil, že po prázdninách začne bydlet jinde. Znovu si poslušně odstěhoval věci z Palmetta zpátky do toho starýho baráku, který si pronajali i na druhý školní rok. Krabice a kufry stály vyrovnané podél stěn jeho pokoje a čekaly na vybalení. Lamar neměl chuť vybalovat. Lehl si na postel a zakryl si oči předloktím. Když Hutch odešel, vzplanula v něm nová jiskřička naděje, že se i jemu podaří vymanit z Nealova područí.

Jenomže kdyby Nealovi oznámil, že se chce přestěhovat, kam by šel?

Vypadalo to, že musí zůstat trčet tady.

Byl to nonstop večírek. Neal se obklopil lidmi, kteří předstírali, že ho obdivují. Lamar je podezíral, že se jim spíš líbí, jak je Neal hostí, než aby se jim líbil samotný Neal. Někteří se báli Nealovo pozvání odmítnout.

163

Dveře Nealova domu se otevíraly všem, kteří hledali sex, alkohol a drogy. Díky nepřetržitému přílivu studentů, prahnoucích po zdarma nabízených požitcích, neměl Lamar téměř žádné soukromí. I když se zavřel u sebe v pokoji, neustále k němu někdo strkal hlavu, protože hledal koupelnu, záchod nebo prázdnou místnost, kde by mohl souložit.

Lamara unavovala už jen pouhá představa dalších devíti měsíců nepřetržitého hýření. Neal navíc strašně žárlil, když nemohl své kamarády bezvýhradně ovládat. Vyžadoval naprostou oddanost a všechen jejich čas. Proto se dneska v Hutchově případě tak rozzuřil. V

podstatě žárlil, že Hutch dává přednost Donně a tráví s ní víc času než s ním.

Odvážil se říznout pořádně hluboko, když vynesl na světlo aféru s Jade. Oni tři před sebou nikdy nepřiznali, že provedli něco špatného.

Když se Gary Parker oběsil a Jade se s matkou odstěhovala z Palmetta, předstírali, že to s nimi a s tím, co se stalo tenkrát za deštivé pochmurné noci u kanálu, nemá nic společného. V řeči se tomu snažili vyhýbat, přesto se mnohokrát stalo, že na to opakovaně narazili.

Začal s tím obvykle Neal.

Snažil se jim vsugerovat, že je to Donnina vina? Připomínal jim to tehdy, když po nich něco chtěl? Snažil se je držet v šachu? Jak dlouho?

ptal se v duchu Lamar. Po celý život? Zamrazilo ho 169

v zádech. Strašně se bál, aby se mu Neal nezačal posmívat. Ale Neal si naštěstí nevšiml, že se Lamar zamiloval.

Kromě toho, že Lamar nechtěl s Nealem další dva roky bydlet, trápil se láskou k učiteli angličtiny na palmettské nižší střední škole. Potkali se náhodou v kině. Po filmu zašli společně na kávu a povídali si až do rána.

Jednou večer se spolu byli projít po pobřeží a Lamar se neochotně přiznal: „Štve mě, že tě nemůžu pozvat k sobě domů. Bydlím s mámou.”

„Já bych s tebou taky chtěl být někde, kde budeme sami.”

Domluvili si tajné rande v motelu.

Tam Lamar ztratil panictví, samozřejmě když nepočítal znásilnění Jade. Protože se Lamarovi přátelé domnívali, že si Lamar bohatě užívá 164

sexu na Nealových večírcích, a Lamar neměl chuť je vyvádět z omylu, nemohl se nikomu svěřit, že právě prožil nejkrásnější noc svého života.

Snažil se chovat diskrétně, což byl, vzhledem k povaze jeho matky, vysilující výkon. Myrajaně nevadilo, že je Lamar celý rok pryč z domova; nicméně vyžadovala od syna podrobný popis každičké minuty jeho života. Že se nedozvěděla o aféře s Jade Sperryovou, musela zařídit prozřetelnost osudu. Myrajana patřila k prvním, kdo Jade odsoudili, když se Gary oběsil. Lamar věděl, že ji viní nespravedlivě, a chvilku zápasil se svým svědomím, jestli nemá matce ozřejmit několik fakt. Nicméně jeho vnitřní boj byl spíše symbolický a nakonec se moudře rozhodl nechat si všechno sám pro sebe.

Do dnešního dne nemohl uvěřit, že se mu podařilo vyváznout bez jediného šrámu. Neustále trpěl provinilým pocitem, že se nečekaně ocitne v nepříjemné situaci, a proto podnikal všemožná opatření, aby se matka o jeho soukromém životě vůbec nic nedozvěděla.

Vlastně měl na svědomí dva hříchy. Ani za jeden ho nestihl trest, proto musel pykat tím, že se od Neala nechal tyrani-zovat.

Donutil se vstát a připravit se na večer. Měl by si vybalit, než ty holky přijdou. Jinak mu uklidí věci tak, že už nikdy nic nenajde. Pak si trochu zakouří a něco vypije, aby se dostal do 170

správné nálady, přesně tak, jak to od něj Neal očekával. A možná si odvede i jednu Amazonku k sobě do pokoje a pomiluje se s ní.

Lamarovou životní filozofií totiž bylo, že kdo chce v dnešním nemilosrdném světě přežít, musí dělat i věci, které se mu nelíbí, pokud je to nutné.

171

Kapitola třináct

Morgantown, Jižní Karolína, 1977-81

„Ježíšmarjá! Byla ta zkouška těžká?”

Jade se usmála na spolužáka, který k ní přiběhl, jakmile ji uviděl vycházet z budovy, kde sídlila katedra společenských věd. „Bylo to 165

děsný.” Zvony na kostele odbily čtyři hodiny. Stromy vrhaly dlouhé stíny přes univerzitní trávník a v chladném podzimním vánku poletovalo barevné listí.

„Biologie nikdy nepatřila k mým silným stránkám. Mimochodem, já jsem Hank Arnett.”

„Těší mě. Jade Sperryová.”

„Ahoj, Jade.” Mile se na ni usmál. „Myslíš, žes prolezla?”

„Mám stipendium. Mně nestačí jenom prolézt. Potřebuju mít co nejlepší průměr.”

Hank hvízdl. „To je teda síla.”

„Když společenský vědy nejsou tvoje silná stránka, tak co teda je tvoje silná stránka?” zeptala se Jade konverzačním tónem.

„Umění. Místo na madam Curie se mě ptej na Moneta. Víš, že se Picasso vážně zajímal o to, jak se množí prvoci?”

Jade se zasmála. „Můj hlavní obor je ekonomie.”

„Hmm.” Hank nadzvedl obočí, jako by to na něho bůhvíjak zapůsobilo. „Podle obličeje bych tě odhadoval spíš na hudebnici. Nebo že studuješ literaturu.”

„Omyl. Marketing a management.”

„Pááni. To jsem se teda seknul. Na budoucí magnátku jsem tě netipoval.”

Jade to vzala jako kompliment. „Tady odbočuju.” Zastavili se na místě, kde se křížily dvě cesty. „Ráda jsem tě poznala, Hanku.”

„Jo, já tebe taky. Hele, mmm, chtěl jsem si dát někde kafe, nešla bys taky? Můžu tě pozvat?”

„Díky, ale musím do práce.”

172

„Kde pracuješ?”

„Já už vážně musím letět. Ahoj.” Než ji Hank mohl zadržet, otočila se a spěchala k parkovišti.

Hank Arnett se za ní díval, dokud nezmizela z dohledu. Byl kliďas s typickou jižanskou ospalou výslovností, vysoký, hubený. Měl široká kostnatá ramena a husté vlnité, trochu nazrzlé vlasy, které si nejčastěji svazoval vzadu do culíku. Vypadal zajímavě, i když ke kráse filmových herců měl daleko. V hnědých očích mu sympaticky jiskřilo. Oblékal se 166

s nedbalou elegancí, převážně na bleším trhu, a měl šmrnc, aniž by vypadal zženštile.

Mezi jeho kladné vlastnosti patřila houževnatost. Nepostrádal ani smysl pro humor. Nepříjemné stránky života se snažil brát zvesela, místo aby se jimi nechal popudit. To všechno o něm Jade zjistila během svého prvního roku v Dander College. Od jejich setkání ji Hank pravidelně doprovázel z hodin biologie k autu. Byla to sice Jadeina poslední hodina, ale Jade pokaždé spěchala do práce, takže měla pádnou výmluvu, proč nemůže přijmout Hankova pozvání na kávu.

Hank se jí moc líbil, přesto jeho nenápadné dvoření, směřující k pravidelným schůzkám, vytrvale odmítala.

Jak předeslal děkan Hearon, slečna Dorothy Davisová nebyla nejpříjemnější zaměstnavatelkou. Stará panna - nesmírně pyšná na svůj stav - se vyznačovala náročností a puntičkářstvím. Ve svém obchodě prodávala dámské šaty od kolébky až do hrobu. Slečna Dorothy měla přehled o každém kousku oblečení, který se v jejím obchodě nacházel, a dokázala zpaměti odříkat jeho evidenční číslo. Prodavačům naháněla hrůzu.

Nicméně Jadeiny schopnosti a pracovitost si získaly slečniny sympatie. Dorothy si Jade oblíbila, protože byla „vnímavá mladá žena, ne jako ty ostatní”. Jade čas strávený v obchodě moudře využívala k tomu, aby pochytila co nejvíc o výrobě a marketingu dámských oděvů i jiných textilních výrobků a o každodenních strastech spojených s řízením malého podniku.

Dospěla k názoru, že jestli chce zničit rodinu Patchettových, musí na ni zaútočit z ekonomické stránky. Rozhodla se, že ji při-173

praví o to, co je pro její členy nejdůležitější - o peníze a o vliv, jenž se k nim vázal. Chtěla trvale ochromit mašinérii Patchettovy moci.

Jejím hlavním cílem bylo provést v Palmettu ekonomické změny, které by prospěly městu, ale zruinovaly Patchettův monopol. Nedělala si iluze, že si vybrala jednoduchý úkol. K tomu, aby se vůbec odvážila začít, bude potřebovat rozum, odvahu a spoustu energie. Všechno, co dělala, dělala s vědomím, že se připravuje na odvetný boj, jenž Patchettovy zničí. Každé ráno se s tou myšlenkou probouzela a večer 167

před usnutím si představovala, jak bude chutnat vítězství, přestože se zatím skrývalo v nedohlednu.

Nebýt Neala, nikdy by k jejímu znásilnění nedošlo. Proto se Neal a jeho otec stali pro Jade hlavním terčem. Chtěla potrestat i Hutche, Donnu a Lamara, ale předpokládala, že ti doplatí na krach Patchettovy monarchie automaticky.

Pod vymyšleným jménem si předplatila palmettský deník Palmetto Post a nechala si ho posílat do poštovní schránky na univerzitu. Díky novinám přesně věděla, co se ve městě děje. V létě si v nich přečetla svatební oznámení Donny a Hutche. Jade napadlo, jestli Donna měla na svatbě tři družičky v růžových šatech, jak o tom odjakživa snila. Do domu Hearonových palmettské noviny nikdy nenosila, protože měla strach, aby nevyšlo na světlo, že je ve svém rodném městě nežádoucí osobou. Mitchovi příbuzní museli být opravdu hodně „vzdálení”, protože Hearonovi s nimi neudržovali žádné styky - nevolali si, nenavštěvovali se, ani si neposílali přání k narozeninám. Nikdy už se o nich před Jade znovu nezmínili, nicméně Jade se stejně dlouho nedokázala zbavit strachu z toho, že bude odhalena. Hearonovi pro ni a pro Grahama tolik znamenali. Za nic na světě nechtěla, aby se jejich vztah pokazil.

Za pokoj a stravu jí účtovali padesát dolarů měsíčně a to jenom proto, aby si mohla zachovat hrdost. U slečny Dorothy měla Jade desetiprocentní slevu na všechno oblečení, které si pro sebe koupila.

Nicméně oblékat Grahama, který rostl jako z vody, nebyla levná záležitost, stejně jako jeho lékařské prohlídky a očkování. Jade počítala každý pěťák.

V žádném případě si nemohla dovolit přijít o práci, proto 174

strnula, když se jednoho dne odpoledne v obchodě nečekaně objevil Hank Arnett.

Vykoukla zpoza krabice velurových županů, které právě vybalovala.

„Co tady děláš? Prosím tě, jdi pryč. Nebo přijdu o místo.”

„Neboj, Jade. Ta stará panna tě kvůli mně nevyhodí. Řekl jsem jí, že ti nesu neodkladný vzkaz od tvého domácího.

„Od doktora Hearona? Jaký vzkaz?”

168

Když se Hank smál, legračně se mu krabatil obličej. „Ty bydlíš u děkana Hearona? To mě teda nenapadlo.” Poškrábal se na hlavě.

„Fakultní ubytování jsem nestudoval. Procházel jsem jen pronajímané pokoje a dívčí koleje.”

„Podvodníku!” Jade se vyhýbala odpovědi, když na ní Hank vyzvídal, kde bydlí. Tentokrát ji doběhl, ale bála se s ním v krámě vybavovat. „Teď víš, cos chtěl, tak rychle zmiz. Nemůžu si dovolit přijít o práci.”

„Vypařím se jako voda, ale jen pod jednou podmínkou.”

„Žádné podmínky.”

„Ať je teda po tvým.” Hank se posadil na kraj stolu slečny Dorothy a vzal si z košíku jablko, které slečna pravidelně jedla pro vysoký obsah vlákniny.

Jade vrhla ustaraný pohled ke dveřím obchodu, jako by napůl čekala, že se v nich objeví její zaměstnavatelka a v ruce bude třímat výpověď.

„Jakou máš podmínku?” zašeptala.

„Zítra po biologii se mnou musíš jít na kafe. A netvrď mi, že máš ještě další hodinu, protože jsem tě viděl v tý době v knihovně.”

„Slečno Sperryová?”

Hlas slečny Dorothy přiměl Jade, aby s Hankovou podmínkou bez průtahů souhlasila. Rychle ho s jablkem v kapse dostrkala ke dveřím.

Cestou z obchodu Hank slečně po vojensku zasalutoval.

Slečna Dorothy pohoršené nakrčila nos. „Kdo byl ten drzý mladík?”

Jade koktala omluvu, ale v duchu se musela opovážlivosti Hanka Arnetta smát.

Druhý den spolu zašli na kávu a stal se z toho pravidelný zvyk. Hank ji začal zvát na večeře, do kina, na koncerty, ale k jeho velkému zklamání Jade neúnavně odmítala. Zvali ji i jiní chlapci, ale jejich nabídky ji zanechávaly chladnou. Její sympatie si zís-175

kal jedině Hank svým přátelským, asexuálním přístupem, který byla schopná tolerovat.

Jednou odpoledne na konci vánočních prázdnin si Jade hrála s Grahamem vzadu na dvorku, když na ni Kathy zavolala. „Jade, máš návštěvu.”

169

Přes dvůr běžel Hank a přisedl si k ní na trávník. „Ahoj. Jdu sice o pár dní později, ale stejně ti přeju veselé Vánoce.”

„Já tobě taky.”

„Byl na tebe Santa Claus hodnej?”

„Až moc,” odpověděla Jade a připomněla si nesmírnou štědrost Hearonových, kterou si nemohla dovolit opětovat. „Vrátil ses z Winston-Salemu nějak brzy.”

„Hank pokrčil rameny. „Doma jsem neměl co na práci, jenom jsem se cpal jídlem. Máma tvrdila, že jsem jako v^le, a vzala si za úkol mě vykrmit. Marně jsem se jí snažil připomenout, že jsem hubenej odjakživa. Stejně mi podstrojovala. Myslím, že jsem na-jedenej až do Velikonoc. Čije to kluk?”

Chrlil ze sebe věty jednu za druhou, ale jakmile vyslovil otázku, zarazil se. Naklonil hlavu na stranu a zvědavě si Jade prohlížel.

Připomínal štěně, které sleduje pána, když na něj mluví.

„To je můj syn. Jmenuje se Graham. Pozdrav Hanka, Grahame.”

Graham se batolil k Hankovi a poplácal ho po nose.

„Hej!” Hank zvedl ruce zaťaté v pěst, jako by se chystal s klučíkem boxovat. Potom ho zlehka zasáhl do bříška. Graham se zasmál.

„Nejsem vdaná, Hanku, a ani jsem nikdy nebyla.”

„Na nic jsem se neptal.”

„Ale chtěl jsi to vědět.”

„Je pro tebe jeho otec důležitej?”

„Pro mě Graham nemá otce.”

Hank se na ni usmál, svalil se na trávu a strhl Grahama s sebou.

Grahamovi se pošťuchování líbilo. Výskal tak, že se Kathy přišla podívat ke dveřím, co se děje. Nabídla Hankovi, aby zůstal na večeři.

„Bude se mi po tobě stýskat.” Hank sklíčeně pozoroval míhající se stěrače. Pršelo - byl prudký jarní liják. „Kdyby mě máma tolik 176

nepřemlouvala, tak bych tady zůstal a přihlásil se do letní školy taky.”

„Vždyť víš, že to nejde, Hanku. Rozhodně tu nemůžeš zůstávat jen kvůli mně.”

Jade seděla na místě vedle řidiče v Hankově volkswagenu, který si Hank pomaloval jako sluníčko sedmitečné. Otočil se k ní a zadíval se 170

na ni. „Jade, všechno, co dělám, dělám kvůli tobě. Tos na to ještě nepřišla?”

Sklopila oči. „Už dávno jsem ti řekla, že chci, abychom byli jenom přátelé. Nic víc. Přesně si na ten rozhovor pamatuju. Bavili jsme se o tom, když ses vrátil z vánočních prázdnin. Učili jsme se na biologii -”

„Já vím, já si to taky pamatuju,” vyhrkl Hank podrážděně, aniž by ji nechal domluvit.

„Nemůžu za to, jestli jsi zklamanej. Od začátku jsem se k tobě snažila být upřímná.” Jade hmátla po klice od dveří, ale Hank ji zarazil.

„Nejsi úplně upřímná, Jade. Řekla jsi sice, že chceš jenom přátelství, ale neřekla jsi mi proč. Jenom hádám, když si myslím, že to souvisí s Grahamem.”

Jade neoblomně vrtěla hlavou.

„Poslouchej, Jade, já Grahama zbožňuju. Je mi jedno, čí je. Mně by nevadilo, kdybych mu dělal tátu.”

„Hanku, prosím tě, nech toho,” zašeptala Jade. „Radši už nic neříkej.

Já nejsem schopná opětovat to, co ke mně cítíš.”

„Jak to můžeš vědět?”

„Vím to.”

„Proč, Jade? Řekni mi to. Já vím, že jsem ti sympatickej.”

„Mám tě moc ráda.”

„Tak… proč?”

Jade odvrátila hlavu a odmítla odpovědět.

„Jade.” Hank uchopil její obličej do dlaní. „Nějakej hajzl ti ublížil.

Zlomil ti srdce. Ale já ti to všechno vynahradím. Strašně tě miluju, vynahradím ti každou špatnou zkušenost, kterou jsi musela prožít.”

Jade si skousla spodní ret a znovu zavrtěla hlavou, jak jen jí to Hankovy dlaně dovolovaly.

177

„Jsi tak krásná, Jade. Panebože, jak já tě miluju.”

Sklonil se k ní a poprvé ji políbil. Jemně a měkce. Nijak ji neohrožoval, přesto se začala třást. Zachvátilji strach a panika. Hank ji líbal na tváře, na oči, na nos a nepřestával opakovat, že je krásná, že se mu líbí a že ji miluje a touží se s ní pomilovat.

171

Nakonec se vrátil k jejím rtům. Jade se několikrát za sebou krátce a rychle nadechla, a když se Hank pokusil proniknout mezi její rty, zadržela dech. Nedokázala se pohnout, nebyla schopná ho odstrčit.

Hank si to mylně vyložil jako povzbuzení. Naklonil hlavu na stranu a Jade znovu ucítila jeho jazyk.

Ztuhla. Hank jí sklouzl dlaněmi z tváří na ramena. Zlehka ji masíroval, aby se uvolnila. Pak uchopil jednu její ruku a položil si ji na prsa, druhou si opřel o stehno.

Začal zrychleně dýchat. Tiše zasténal vzrušením, ale ovládal se a nevyžadoval po ní nic víc než polibek. Jade ucukla. Hank jemně naléhal.

Jeho jazyk nebyl dotěrný nebo panovačný, ale jakmile ho Jade ucítila v ústech, vyjekla a vystrašeně sebou trhla. Nevybavily se jí Garyho důvěrně něžné polibky, ale nepříjemné dotyky těch, kteří ji znásilnili.

Položila Hankovi ruce na ramena. Znovu si špatně vyložil její reakci, objal ji, opřel ji o dveře auta a sklonil se k ní.

„Ne!” Jade ho odstrčila, uhnula hlavou a prosila, aby jí neubližoval.

Hlasitě vzlykala. „Přestaň. Prosím tě. Ach panebože!”

„Jade?” Hank se ji opatrně pokusil chytit, ale Jade se tiskla ke dveřím a choulila se u nich jako vyděšené zvíře. „Jade,” zašeptal Hank zmateně, „nezlob se. Já ti nechci ublížit. Jade?”

Hladil ji po vlasech, dokud se neuklidnila. Nakonec zvedla hlavu a ustrašeně se na něj podívala. „Říkala jsem ti to. Já prostě nemůžu.”

„To nevadí, Jade, to nevadí.”

Snažila se mu to vysvětlit. „Já s tebou nedokážu takhle bejt. S

žádným chlapem. Nikdy. Nečekej, že se to změní. Jenom bys marnil čas.”

Hankovi pohasly oči, ale stále se na ni díval laskavě. Nesouhlasně pokrčil rameny. „Je to můj čas. Můžu si ho tedy marnit, jak chci.”

Doprovodil ji až ke vchodu a teprve tam se s ní rozloučil.

178

Slíbil, že jí celé léto bude alespoň jednou týdně psát. Jakmile Jade vešla do domu, opřela se o dveře a zavřela oči.

„Jade, dali byste si s Hankem kávu a koláč?”

Kathy se vynořila z domu a vešla do haly. Když uviděla Jadein výraz, zarazila se.

172

„Hank tu se mnou není, Kathy. Mám vás oba pozdravovat. Uvidíte se zase na podzim.”

„Och, myslela jsem, že se na chvilku zastaví.”

„Ne. Co dělá Graham? Šel spát bez odmlouvání? Půjdu ho zkontrolovat.”

Když Jade Kathy míjela, Kathy ji chytila za ruku. „Co se stalo, Jade?

Zlobíš se, že Hank jede na léto pryč? Nebo jste se snad pohádali?”

Jade se posadila na třetí schod a zakryla si obličej rukama. Zoufale se zasmála. „Panebože, kéž by to bylo takhle jednoduchý.”

Kathy se usadila o schod níž, sundala Jade ruce z tváře a starostlivě ji pozorovala. „Co se stalo, Jade? Chceš o tom mluvit?”

„Kde je Hank? Co tady mudrujete?” ozval se nad nimi Mitchův hlas.

Mitch si přes pyžamo přehodil lehký letní župan. Jade si uvědomila, že i Kathy má na sobě noční košili a nad čelem několik natáček. Čekali na ni.

Hearonovi se k ní chovali, jako by byla jejich dcera. Ronald Sperry pro Jade znamenal medaili v krabičce, pár fotografií a hezkých vzpomínek. Jade se několikrát pokusila vystopovat matku, ale marně.

Velta za sebou velice pečlivě zametla stopy - nebo to za ni udělal Harvey. V každém případě si nad Jade s Grahamem umyla ruce. Jade nesla nečekané přerušení styků s matkou velice těžko, ale nezbývalo jí, než se s tím smířit. Doufala, že je matka konečně alespoň trochu šťastná.

Jade šťastná byla. Ode dne, kdy jí Hearonovi nabídli, že u nich s Grahamem může bydlet, ji brali jako člena rodiny, i když trvali na tom, aby je oslovovala křestními jmény.

Z Grahamovy pusinky znělo místo „Kathy” „Kat” a Mitchovi říkal „Poppy”.

Dny plynuly, stávaly se z nich týdny a z týdnů měsíce a než se Jade nadálá, nedokázala si život bez Kathy a Mitche vůbec představit. S

Grahamem měli k dispozici ložnici s koupelnou ve dru-179

hém patře. Kathy jim vyvarovala samé lahůdky. Příjemný dům, původně jejich azyl, se pro ně stal domovem.

Kathy nosila v peněžence Grahamovu fotografii a chlubila se jeho pokroky jako pravá babička. Nicméně respektovali s Mitchem Jadeino 173

soukromí a nikdy se na Grahamova otce nevyptávali, i když Jade nepochybovala o tom, že je to zajímá. Občas vznikly rozpaky, když Hearonovi představovali Jade a Grahama přátelům, ale Kathy situaci zvládla se svým typickým taktem. Jade byla jejich velkou dlužnicí.

Věděla, že jim svůj dluh nebude nikdy schopna splatit, proto se jim snažila vracet alespoň část radosti, kterou prožívala. Bez velkorysosti Hearonových by se její život ubíral zcela jiným směrem. Nejenže by nemohla studovat, ale ani by neměla nikoho, kdo by ji přijal, projevoval jí náklonnost a pochopení.

Mitch se posadil na židličku u stolku v hale a prohlásil: „Dámy, nehodláte mi prozradit, co se stalo?”

„Něco se stalo mezi Jade a Hankem.”

Jade se smutně usmála. „Ne, Kathy. Nic se nestalo. A nikdy se nestane. V tom je ten problém.” Zhluboka se nadechla. „Hank se do mě, bohužel, zamiloval.”

„Ty jeho city neopětuješ?” zeptala se Kathy jemně.

„Mám ho moc ráda, ale jen jako kamaráda.”

„Být považován za kamaráda - to je pro zamilovanýho kluka pěkná rána,” konstatoval Mitch.

„Já vím,” povzdechla si Jade. „Snažila jsem se mu to už několikrát vysvětlit, ale marně. Navrhovala jsem mu, ať si najde jinou. Věděla jsem, že ho zklamu, když spolu začneme chodit, ale nedal si to vymluvit. Teď se situace vyostřila a to mi láme srdce.”

„Víš určitě, že by ses do něj časem nezamilovala?” nenápadně radila Jade Kathy. „Je to takový příjemný hoch a je do tebe celý blázen.

Možná že když budete mít čas si to přes léto každý zvlášť promyslet…”

Jade zavrtěla hlavou. „Já ho nikdy milovat nebudu - ani nikoho jinýho.”

Tvářila se tak nešťastně, že Hearonovi zpozorněli. Jade by se ohromně ulevilo, kdyby se jim mohla se vším svěřit a povědět jim pravdu. Ale nechtěla, aby o jejím znásilnění někdo věděl. Už dáv-no pochopila, že obět násilníka zůstane obětí po celý život. I když je nevinná jako Jade. Lidé si ji nepřestanou zvědavě a podezřívavě prohlížet. Pro ty, kteří to věděli, měla jednou provždy na čele cejch.

Jade žila v neustálém strachu, že Hearonovi její tajemství objeví. S

největší pravděpodobností by si nemysleli, že zhřešila, ale naopak, že 174

hřích byl spáchán na ní, jenomže Jade nechtěla nic riskovat. Kdykoliv měla nutkání se jim svěřit, stačilo, aby si připomněla, jak se k ní zachovali spolužáci, nejlepší kamarádka, dokonce ani vlastní matka jí nevěřila.

„Jsem unavená,” povzdechla si Jade a vstala. „Dobrou noc,”

rozloučila se, otočila se a vykročila po schodech nahoru. Doufala, že Mitch s Kathy budou respektovat její soukromí. Na nic se nevyptávali.

Jade pracovala v obchodě slečny Dorothy i v létě a zůstávala přes čas, dokud neznala sklad a účty stejně tak dobře jako majitelka. Na konci prázdnin už byla natolik nepostradatelná, že slečna Dorothy dala výpověď hlavnímu účetnímu a celé účetnictví svěřila Jade.

„Chtěla bych víc peněz,” mírně ale neústupně požadovala Jade.

„Minimálně padesát dolarů týdně.”

Domluvily se na čtyřiceti. Jade si většinu peněz šetřila. Kdyby se v životě ještě někdy dostala do krizové situace, chtěla mít víc než dvacet dolarů, chtěla mít dost peněz, aby mohla pohodlně přežít.

Hearonovi i Jade trpělivě snášeli všechna úskalí Grahamových dvou let. Kathy uklidila z dosahu všechno, co se dalo rozbít. Odpoledne, když se Mitch vrátil z práce, odčerpával Grahamovu nekonečnou energii tím, že ho bral na dlouhé vycházky. Bez ohledu na počasí se procházeli ruku v ruce po okolí. Mitch s ním probíral nekonečnost vesmíru a Graham poslouchal, jako by mu rozuměl. Z výletů přinášeli spoustu užitečných věcí - žaludy, žížaly, pampelišky na stůl v jídelně.

Hank se vrátil na podzim. Jade překvapilo, jakou má radost, že ho zase vidí. Psal jí jednou týdně, přesně tak, jak slíbil. V dopisech líčil novinky, vyprávěl anekdoty a nakonec vždycky nakres-180

181

lil obrázek pro Grahama. Začali se vídat denně a vydrželo jim to téměř měsíc. Pak Jade znovu nakousla téma jejich vztahu. „Hanku, nezapomněl jsi, co jsem ti řekla na jaře, že ne?”

„Ne,” odpověděl. „A pamatuješ si, co jsem ti řekl já?”

Nešťastně se na něho podívala. „Jenomže já si připadám strašně provinile. Měl by ses chodit bavit a užívat si jako ostatní. Měl bys navazovat vztahy, který by tě víc… uspokojovaly.”

175

Hank si založil ruce na prsou. „Snažíš se mi naznačit, že bych měl s někým spát?”

„Jo.”

„Až budu chtít, tak to udělám, platí? Teď mě ale zajímá jen jedna ženská a ta má se sexem trochu problémy. Jsem ochoten čekat, dokud se jich nezbaví.”

„Hanku, prosím tě. Já se toho nezbavím nikdy. Nechci, abys byl kvůli mně nešťastnej.”

„Já nejsem nešťastnej. Radši jsem s tebou, i když spolu nespíme, než abych spal s jinou a představoval si tě na jejím místě. Chápeš?”

„Ne.”

Hank se zasmál, ale v očích měl vážný výraz. „Jednu věc bys pro mě ale mohla udělat.”

„Jakou?”

„Nech si poradit od profesionála.”

„Myslíš psychiatra?”

„Nebo psychologa nebo jinýho odborníka.” Než pokračoval, skousl si spodní ret. „Jade, nechci na tobě vyzvídat, ale tuším, že jsi prožila nějaký trauma, proto odmítáš muže. Zásah?”

„Neodmítám muže. Mám muže ráda.”

„Tak se bojíš sexu. Ne, ty ses nebála, když jsem se s tebou chtěl líbat, tys byla k smrti vyděšená.”

Ani nepřikývla ani to nepopřela. Nepodívala se na něho.

„Možná kdyby ses někomu svěřila, pomohl by ti ten strach překonat.”

„V to nedoufej.”

„Tak to zkus, vždyť za to nic nedáš.”

Dál už to nerozbírali, ale Hank nasadil Jade brouka do hlavy. Pečlivě vážila, jaké by to pro ni mohlo mít výhody a nevýhody.

182

K nevýhodám patřily peníze. Jade se zdráhala investovat do odborné pomoci, protože nevěřila, že se jí investice vrátí. Další minus představoval samotný Hank. Kdyby začala navštěvovat psychologa, očekával by, že se její stav zlepší, a začal by na ni vyvíjet tlak. Kromě toho, jako hlavní životní cíl si neurčila navázat uspokojivý partnerský 176

vztah, ale pomstít Garyho smrt. Jakmile by se zbavila fobie, ohrozila by svůj cíl.

Klad byl samozřejmě jasný. Vrátila by se k „normálnímu” životu.

Odhodlání domluvit si první schůzku v ní zrálo téměř rok. Několik týdnů si nechávala svoje rozhodnutí pro sebe. Když to konečně oznámila Hankovi, popadl ji za ramena, pevně ji stiskl a radoval se: „To je skvělý! To je báječný!”

Výsledek prvního setkání s psycholožkou nebyl ani špatný, ani dobrý. Znovu s Jade rozebírala její znásilnění, a otevřela tak rány, o kterých se Jade domnívala, že je čas a nové prostředí zahojily. Z

každého nového sezení se vracela s pocitem, jako by se jí to stalo znovu. Nicméně po několika měsících terapie začala věřit, že časem svůj strach překoná. Kdyby se jí to podařilo, byla by šťastná stejně jako Hank.

Jedno chladné bouřlivé březnové odpoledne se Jade vrátila ze školy domů, odemkla dveře a zavolala: „Kathy? Mitchi? Grahame? Maminka je doma! Kde jste všichni?”

Graham se přihnal do haly, vrhl se k ní a objal ji kolem kolen. Jade měla pocit, že je každý den o kousek vyšší. Funěl jako lokomotiva.

Jade se k němu sklonila a popadla ho do náruče. „Kdepak je Kathy?”

„V obchodě.”

„Takže jsi doma s Poppym?” vyzvídala a sundávala si kabát.

„Poppy spinká.”

„Spinká?” Jade zamířila do Mitchovy pracovny a znepokojeně volala jeho jméno. Když se neozýval, její obavy vzrostly. „Mitchi?”

Jade se zastavila na prahu pokoje, lemovaného policemi s knihami.

Pochopila, že ji nemůže slyšet, přesto znovu opakovala: „Mitchi?”

Seděl za psacím stolem s otevřenou knihou na klíně, hlavu na stranu.

Byl mrtvý.

183

Večer Jade a Kathy strávily v pokoji, kde Mitch zemřel, obklopeny knihami, které měl tolik rád. Tiše truchlily. Kathy manželova nečekaná smrt sebrala tak, že o pohřeb se musela Jade postarat sama.

Uvědomila rektora, naspala úmrtní oznámení, nechala ho otisknout v novinách a odvysílat v místním rozhlase a dovezla Kathy do pohřebního ústavu, aby si vyzvedla rakev. Když se vrátily, Kathy se zavřela ve 177

svém pokoji a Jade přijímala známé a přátele, kteří přicházeli kondolovat.

Žena profesora historie se nabídla, že Graham až do pohřbu může zůstat u nich. Jade nabídku vděčně přijala, protože jí bylo jasné, že se v domě bude střídat spousta cizích lidí a Graham by se jenom pletl pod nohama. Navíc, pokaždé, když se zeptal, kde je Poppy, jako by jí a Kathy zasadil do srdce ránu nožem.

Hank se držel nablízku. Obstarával nejnutnější pochůzky a bral si na starost to, co Jade s Kathy nestíhaly. V den pohřbu zazvonil u dveří hned brzy ráno. Jade mu přišla otevřít v černých úpletových šatech s rolákem, které zdobila jen jednoduchá řada umělých perel. Vlasy si hladce sčesala dozadu a stáhla do ohonu černou sametovou stuhou.

Kruhy pod očima, svědčící o smutku a únavě, ještě víc zvýraznily modrou barvu očí.

Zavedla Hanka do kuchyně, kde stála konvice uvařené kávy. Podala mu hrneček a oznámila mu: „Kathy se nahoře obléká. Půjdu jí trochu pomoct. Pořád něco hledá. Je duchem nepřítomná. Žila s Mitchem třicet tři let, takže si najednou připadá strašně sama. Měli krásný manželství.

Mitch byl tak…”

Jade se zlomil hlas, svěsila ramena a dovolila Hankovi, aby ji objal.

Dělalo jí dobře, když ji držel v náručí. Hladil ji po zádech, konejšil ji a do ucha jí šeptal uklidňující slůvka. Byl milý. Příjemně voněl kolínskou. Jeho vlněné sako ji škrábalo na tváři.

Než si to stačili uvědomit, jejich počáteční objetí přerostlo v něco mnohem osobnějšího. Jade se řídila psycholožčinou radou a soustředila se na vjemy, které jí byly příjemné. Všechno ostatní se snažila potlačit.

K jejímu překvapení se děs a třes nedostavily.

Zvedla hlavu a zmateně se na Hanka podívala. Nepatrně se na ni usmál, jako by jí četl myšlenky. Jednou rukou ji lehce pohladil 184

po tváři, palcem jí přejel přes rty a po tom ji pomaloučku políbil.

Jade se zběsile rozbušilo srdce, ale nebylo to strachy. Tentokrát ochromeně neztuhla, neucukla, ani se neodvrátila. Hank zvedl hlavu a odmlčel se. Dával jí čas, aby mohla protestovat. Když se nedočkal, úlevně si vydechl a znovu se k ní sklonil.

„Hanku?”

178

„Hlavně neříkej, abych přestal,” prosil ji úpěnlivě.

„To jsem ani neměla v úmyslu.” Přistoupila k němu o krok blíž.

Vklouzl jí jazykem mezi rty a špičkou se otřel o její zuby. „Jade?”

šeptal. „Jade?”

Zazvonil zvonek u dveří. Jade se pohnula. Hank ji pustil a ustoupil.

„Skoda.”

Nervózně se na něj usmála. „Omluv mě.” Cestou ke dveřím si podvědomě olízla rty a zkoumala chuť jeho polibku. Vůbec nechutnal špatně. Vlastně jí to bylo velice příjemné. Připadalo jí hrozné myslet na něco takového v den Mitchova pohřbu, ale nemohla se dočkat, až budou s Hankem zase sami.

Když otevřela dveře, úsměv jí ztuhl na rtech. Stála tváří v tvář jednomu z násilníků.

185

Kapitola 14

Myrajana Cowan Griffithová by nemohla vypadat rozhořčeněji, ani kdyby ji polili kbelíkem studené vody. „Ty jsi malá Sperryová,”

vypravila ze sebe hlasem, který neměl daleko k obvinění. „Co tady proboha děláš?”

Jade se podvědomě chytila kliky dveří a zírala na Lamara. Za ty čtyři roky, co ho neviděla, se téměř nezměnil. Jenom si nechal narůst delší vlasy. Postavu měl statnější, takže vypadal dospěle, ne jako kluk. Stále těkal očima z místa na místo, nervózní, ostražitý. Když se překvapeně zastavil pohledem na Jade, měl v nich stejný omluvný výraz jako tenkrát.

„Pustíš nás dál?” zeptala se Myrajana jedovatě.

Jade odvrátila pohled od Lamara a zadívala se na jeho matku.

Myrajaně stáří na kráse nepřidalo. Vypadala hned na první pohled nepříjemně, unaveně, obličej měla samou vrásku. Neuměle se snažila známky stárnutí zamaskovat kosmetikou. Výsledek byl žalostný.

Křiklavě modré oční stíny jí nerovnoměrně ulpívaly na vráskách kolem očí a rtěnka se jí na popraskaných rtech zase rozpíjela.

Jade ustoupila a pokynula jim dovnitř. Myrajana se ušklíbla neodborně nalíčenými ústy a přeměřila si Jade kritickým pohledem.

179

„Ještě jsi mi nevysvětlila, jak to, že otevíráš dveře v domě mého bratrance.”

„Bydlím tady,” odpověděla Jade.

„Jade?” Jade se jako v mátohách otočila k Hankovi, který se vynořil zezadu z domu. Myrajana se s neskrývaným zděšením zadívala na jeho culík. „Já jsem Hank Arnett,” představil se Hank a natáhl ruku k Lamarovi. „Vy jste přátelé doktora Hearona?”

„Mitchell byl můj bratranec z druhého kolena,” zpražila ho ledovým tónem Myrajana. „Kde je vdova?”

186

Způsobem, jakým s nimi mluvila, dávala jasně najevo, že situaci v domě považuje za naprosto nezvládnutou, čemuž se v podstatě není co divit, když jsou tu nevhodní a neschopní lidé. „Oznámím Kathy, že jste tady,” řekla Jade a zamířila ke schodišti. „Hanku, mohl bys…”

Hlas jí selhal, ale obšírným gestem ukázala k obývacímu pokoji.

Hank se na ni udiveně podíval. Pochopil, že něco zřejmě není v pořádku, ale ani v nejmenším netušil, co se v Jade odehrálo ve chvíli, kdy otevřela dveře a na prahu spatřila Lamara.

Rychle se otočila a vyběhla po schodech nahoru. Na podestě se opřela zády o zeď a přitiskla si zaťaté pěsti k ústům. Pevně zavřela oči, stiskla víčka k sobě, ale stejně jí pod nimi tančily všechny barvy. V

uších jí hučelo.

Čtyři roky. Za čtyři roky by se měla bolest otupit. Ale když před sebou uviděla Lamara, všechno se v ní vzbouřilo. Měla chuť udeřit ho vší silou do obličeje, zbít ho do němoty. Toužila mu co nejvíc ublížit; tak jako on ublížil jí. Jen zázrakem se ovládla, ale představa, že by s ním měla být pod jednou střechou, se jí hnusila. Pocítila nutkavou potřebu se umýt, vykoupat se v horké vodě, důkladně se vydrhnout, jako to udělala tenkrát.

Nicméně, neměla na vybranou, musela to vydržet. Kvůli Kathy. Teď nebyl čas na řešení jejích vlastních problémů. Kathy ji dneska potřebovala. Jade mechanicky došla před Kathyinu ložnici a zaklepala.

„Kathy, dole čekají hosté.”

„Pojď klidně dál.”

180

Kathy zápolila s knoflíčkem na stojáčku černých šatů. Jade k ní přistoupila a pomohla jí ho zapnout. Kathy zkontrolovala svůj vzhled v zrcadle.

„Mitch neměl rád, když jsem nosila černou. Tvrdil, že je pro mě moc dramatická. Myslíš, že to byla poklona?”

Jade si opřela bradu o Kathyino rameno a přitiskla ke Kathy hlavu.

„Určitě. Chtěl ti naznačit, že ti to sluší.”

Kathy se rozechvěle usmála. „Někdy zapomenu, že už se mnou není, Jade. Otočím se, abych mu něco řekla, a pak si najednou vzpomenu. A začne mě to hrozně bolet. Jako otevřená rána, rozumíš mi?”

187

Moc dobře jí rozuměla. Přesně to cítila, když před chvílí otevřela dveře a v nich uviděla stát Lamara Griffitha. „Přijela Myrajana Griffithová z Palmetta. Čeká na tebe dole.”

Kathy se probírala věcmi na toaletním stolku. „Kde mám kapesník?

Chtěla jsem si vzít ten, co mi Mitch koupil v létě, když jsme byli v Rakousku.”

Jade vyšívaný kapesník viděla už z dálky. Podala ho Kathy. „Tvrdí, že je Mitchova sestřenice.”

„To je určitě Myrajana Cowanová.”

„Provdala se za Griffitha.”

„Já zapomněla. Moc ji neznám. Mitch ji nesnášel. Její a Mitchova matka byly sestřenice - pokud se nepletu. Neviděli jsme se s ní léta, ale je to takovej ten typ, co se hned urazí, když ji osobně nepozveš. Volala jsem jí ten večer, kdy Mitch umřel.”

„Paní Griffithová a… a její syn, Lamar, byli dost šokováni tím, že mě tady vidí. Stejně jako já.”

Kathy přestala na chvíli prohrabovat toaletní stolek a hledat hodinky.

Navzdory svému žalu vycítila v Jadeině hlase podivnou prázdnotu.

„Neodešla jsem z Palmetta za ideální situace, Kathy. Kolem mě se tam strhl… skandál. Chtěla jsem, abys o tom slyšela ode mě jako první, kdyby měli Griffithovi nějaké poznámky.”

Kathy rozčileně zamrkala. „To si můžou zkusit.”

„A taky nechci, aby se dozvěděli o Grahamovi. Nikdo z Palmetta neví, že mám dítě. Tajím ho z určitých důvodů.”

„Z důvodů, o kterých přede mnou nechceš mluvit?”

181

Jade sklopila oči a zavrtěla hlavou.

„Jade,” řekla Kathy a vzala ji za ruku. „Mitch tě měl moc rád. Já tě mám taky ráda. To, co se kdysi stalo, na tom nic nezmění. Kdybych věděla, že Myrajana v tobě vyvolá špatné vzpomínky, vůbec bych ji na pohřeb nezvala.”

Obě ženy se objaly. „Děkuju,” zašeptala Jade.

Zavěšeny do sebe sešly dolů do obývacího pokoje. Myrajana strnule seděla na kraji pohovky. Lamar se usadil v křesle a tvářil se nervózně a nejistě. Hank přecházel u okna sem tam. Zdálo se, že se mu ulevilo, když se Kathy s Jade objevily.

„Jdou další hosté,” oznámil jim okamžitě. „Půjdu jim otevřít.”

188

Kathy se Jade nepustila, ani když popošla k Myrajaně, aby ji přivítala. „Děkuju, že jste přijeli, Myrajano. Nazdar, Lamare. Mitch by měl radost. Předpokládám, že s Jade se už znáte.”

„Jistě, známe se,” významně pronesla Myrajana a změřila si Jade opovržlivým pohledem, kterého si Kathy nevšímala.

„Jade u nás už víc než tři roky bydlí,” pokračovala Kathy. „Mitch ji bral jako dceru. Vlastní, bohužel, nemáme. Zbožňoval ji a já ji mám taky moc ráda. Jade, přinesla bys, prosím tě, podnos s kávou, aby si naši hosté mohli nalít? Prosím, omluv mě, Myrajano. Musím se pozdravit s ostatními.”

Kathy jako obvykle z nepříjemné situace šikovně vybruslila.

Griffithovi brzy splynuli s dalšími hosty, kteří před pohřbem přišli do Mitchova domu vyjádřit úctu k zesnulému. Jade měla plné ruce práce s vítáním nově příchozích a doplňováním konvic s kávou.

Během smutečního obřadu, konaného v univerzitní kapli, Jade na přítomnost Lamara a jeho matky téměř zapomněla. Na Kathyino přání seděla vedle ní a oči upírala na rakev, zasypanou květinami. Zatímco kolegové z fakulty Mitche vychvalovali, Jade se v hlavě rojily vzpomínky, které se s ním pojily. Mitch byl uznávaný akademik, oddaný manžel a jí a Grahamovi nahradil laskavého otce a dědečka.

Bez jeho velkorysosti by její život vypadal úplně jinak. Bude jim chybět.

U hrobu ji lidé chválili, že se kvůli Kathy tak drží. Neplakala, ale nikdo nemohl vědět, jak moc v duchu truchlí. Den se neuvěřitelně vlekl.

182

Do domu proudil téměř nepřetržitý proud Mitcho-vých kolegů a přátel, kteří přicházeli uctít Mitchovu památku. Zástupy hostů zeslábly až pozdě odpoledne. Do večera se zdrželo jen pár přátel. Když odešli, Kathy a Jade konečně osaměly.

„Myslím, že bych měla jít vyzvednout Grahama,” vzpomněla si Jade, „Nech ho tam do rána. Vždyť ti to nabídli. Víš, že je o něj dobře postaráno. Celý den jsi byla na nohou. Musíš být strašně unavená.”

„Jsem úplně zničená,” přiznala se Jade, posadila se na pohovku vedle Kathy a sundala si černé semišové boty na podpatcích. „Ale ty určitě taky.”

189

„Mně se vlastně líbilo, že jsem si s tolika lidmi mohla o Mitchovi popovídat. Spousta lidí ho měla upřímně ráda.”

Jade vzala Kathy za ruku a stiskla ji. „Já vím.”

Chvilku mlčely, a pak Kathy řekla: „Ani jsem si nevšimla, kdy Hank odešel. Vůbec jsem se nedostala k tomu, abych mu poděkovala za to, co pro nás v posledních dnech udělal.”

„Poslala jsem ho s těmi postaršími manželi z Birminghamu. Neměli ještě zamluvený motel a zdálo se, že jsou z toho trošku nervózní.

Zrovna ses věnovala nějakým hostům, takže se Hank ani nemohl rozloučit.”

„Je to poklad.”

„Ano. Je moc hodnej.” Znovu se na několik minut odmlčely. Po chvilce Jade pokračovala: „Děkuju za to, jak jsi odpálkovala paní Griffithovou a Lamara. Snažila jsem se jim vyhýbat, dokud neodešli.”

„Ta zapšklá čarodějnice se mě pokusila odchytit, když jsem vycházela ze záchodu. Popadla mě za ruku a zeptala se mě, jestli vím o skandálu, kvůli kterému jsi musela odejít z Palmetta. Řekla jsem jí, že jestli tě chce pomlouvat, tak v mém domě není vítaným hostem.”

Kathy se starostlivě zamračila. „Jade, odmítáš chodit s Han-kem kvůli tomu, co se stalo v Palmettu?”

Jade si stáhla černou stuhu z vlasů a zatřepala hlavou. Pozorovala černý samet a proplétala si ho mezi prsty. Tiše se přiznala: „Když jsem chodila na střední školu, znásilnili mě tři kluci. La-mar Griffith byl jeden z nich.”

183

I když to dopředu neplánovala, svěřila se Kathy v pravou chvíli.

„Myrajana o tom neví. Slyšela jenom, jak se po městě povídá, že jsem dohnala svýho kluka k sebevraždě.”

Jakmile jednou začala, slova se z ní hrnula proudem jako roz-vodněná řeka. Mluvila nepřetržitě přes půl hodiny. Vyprávěla svůj příběh bez emocí, téměř mechanicky, protože v duchu si ho promítala mnohokrát - pokaždé, když cítila, že její touha po pomstě slábne. Kathy její vyprávění zprvu šokovalo, po tom jen tiše plakala do kapesníku.

„Ach Jade,” vzlykala, když Jade skončila. „Jsem moc ráda, že ses mi svěřila. Neměla sis to tak dlouho nechávat pro sebe.

190

Tohle spoustu věcí vysvětluje. Jak od tebe a od Grahama mohla tvoje matka utéct?”

„Nevěřila, že jsem si to nezpůsobila sama, navíc měla vztek, že jsem nezůstala v Palmettu a nedonutila jednoho z těch kluků, aby si mě vzal a uznal Grahama za vlastního.”

„Panebože! Jak ji mohlo něco takového vůbec napadnout?”

Jade se naklonila ke Kathy a objala ji. „Ty jsi první člověk, který věří tomu, co říkám. Mitch by mi určitě taky věřil. Chtěla jsem se vám svěřit mockrát, ale jsem ráda, že jsem to neudělala, když byl Mitch příbuzný s Lamarem.”

„Je dobře, že to Mitch neslyšel. On by -” Zmlkla a položila si ruku na prsa. „Ale stejně je mi líto, že tu s náma není, Jade. Jak to bez něj vydržím? Už nikdy neuslyším jeho hlas, už mě nikdy nepohladí.”

„Neměla jsem tě zatěžovat svými problémy. Alespoň ne dneska večer.”

„Ne, Mitch by byl rád. Spojuje nás to, a to by Mitche potěšilo.”

Jade Kathy objímala, dokud Kathy nepřestala plakat. „Půjdu nahoru, Jade,” zašeptala ochraptěle a vstala. „Dobrou noc.”

„Jsi v pořádku?”

Kathy se usmála. „Ne. Ale chci být sama… s ním… naposledy se rozloučit.”

Kathy odešla a v domě najednou nastalo nezvyklé ticho. Jade procházela jednotlivými pokoji a sbírala ubrousky a skleničky. Těšila se, až bude Graham zase zpátky, až ho bude všude plno. Snad jeho 184

pobíhání a pokřikování pomůže zaplnit prázdnotu, kterou po sobě zanechal Mitch.

Nebyla si jistá, jestli ještě někdy dokáže vstoupit do jeho pracovny, aniž by ho tam viděla sedět se spadlou hlavou. Hned se pokárala. To přece nejde. Musí se přinutit a představovat si ho, jak čte svoji oblíbenou knihu, nebo jak jde ruku v ruce s Grahamem na procházku, nebo jak mu vypráví ty svoje neuvěřitelné příběhy.

Z myšlenek ji vytrhl zvonek. Jade na sebe zběžně mrkla do zrcadla a šla otevřít.

„Jade -”

191

Pokusila se přibouchnout dveře, ale Lamar vymrštil ruku a chytil ji.

„Jade, prosím tě. Chci si s tebou jenom na chvilku promluvit.”

Pozorovala ho a prsa se jí dmula rozčilením. „Zmiz.”

„Jade, prosím tě. Celej den jsem se snažil najít vhodnou chvilku, abychom si mohli promluvit.”

„Vhodná chvilka nebude nikdy. Rozhodně ne dneska.”

Znovu se pokusila zabouchnout dveře, ale Lamar se do nich vtěsnal.

„Ježišmarjájade, myslíš, že pro mě bylo jednoduchý sem přijet?”

„To nevím, protože já jsem nikdy nikoho neznásilnila. Takže nedokážu posoudit, jestli je lehký nebo těžký setkat se znovu se svou obětí, ačkoliv tobě, ani tvejm kamarádům zřejmě nečinilo potíže vídat mě každej den ve škole. Proto nechápu, proč to pro tebe najednou je tak obtížný.”

Lamar vypadal zničeně. „Klidně mě můžeš urážet, protože si zasloužím mnohem horší trest. Bůh ví, že nemůžu odčinit to, co jsme udělali. Ale prosím tě, dovol mi, abych si s tebou chvilku promluvil.

Prosím tě - jenom pár minut. Víc nechci.”

Pustila ho dovnitř - možná proto, aby mohl přiznat, že to, co jí provedli tenkrát u kanálu, učinili proti její vůli. Když o tom později přemýšlela, nenašla jiné vysvětlení.

Tiše vešel a zavřel za sebou dveře. „Kde je paní Hearonová?”

„Nahoře.”

„Můžeme si na chvilku někde sednout?”

„Ne.” Jade zkřížila ruce na prsou. „Řekni, co máš na srdci, Lamare, a vypadni.”

185

Vypadal lépe než na střední škole, ale poddajný byl stejně.

Nedohadoval se s ní. „Jade, to, co jsme ti udělali -”

„Povalili jste mě do bahna, drželi mě za ruce a za nohy a postupně se na mně všichni vystřídali. To jste udělali, Lamare.”

„Ježíši,” zaúpěl.

„Zdá se, že se na tu noc moc přesně nepamatuješ. Já jo. Neal mě několikrát zfackoval a řval na mě, abych držela hubu. Nejhnus-nějc se choval Hutch. Ublížil mi z vás nejvíc.”

Lamar, který přešlapoval pod lustrem v hale, očividně zbledl.

„Ty jsi sice váhal, ale nakonec ses zachoval stejně jako oni.”

192

„Protože jsem neměl na vybranou, Jade.”

„Tys neměl na vybranou? A já si snad mohla vybrat?”

„A co jsem měl podle tebe dělat, abych jim zabránil v jejich jednání?

Měl jsem Neala nebo Hutche zbít?” Krátce se ironicky zasmál.

„Samozřejmě. Už je mi to jasný. Copak to nechápeš?”

„Ne,” vyštěkla na něj a probodávala ho očima. „Možná jsi jim nemohl zabránit, ale určitě ses k nim nemusel přidávat. Mohl ses postavit na moji stranu a snažit se mi pomoct. Mohls dosvědčit na policii, jak to doopravdy bylo.”

„Neal by mě zabil.”

„Tak jsi jenom přihlížel, jak se moje pověst hroutí. Neudělal jsi nic, ani když se Neal posmíval Garymu. A on se mu posmíval tak dlouho, až ho tím nakonec dohnal k sebevraždě.”

„Nemohl jsem nic říkat nebo dělat, Jade. Nemohl jsem si Neala poštvat proti sobě. To nešlo.” Oči Lamarovi plavaly v slzách. „Ty jsi silná. Vždycky jsi byla silná. Lidi tě mají rádi. Ty nevíš, jaký to je mít jenom dva kamarády.”

„Omyl. Já vím, jaký to je nemít žádný kamarády!” Poslední rok na střední škole se k ní všichni kromě Patricie Watleyové otáčeli zády.

Lamar se nepřestával ospravedlňovat. „Ty si nedokážeš představit, co to znamená být pod Nealovým vlivem. Zbavil jsem se ho teprve letos. Neala to šíleně dožralo. Bydleli jsme spolu v takovým starým domě -”

„Nezajímá mě to.”

186

„No, prostě jsem se od něho vloni na jaře, ještě před koncem semestru, odstěhoval. Celý tejdny se mnou nemluvil. Reagoval podobně, jako když se Hutch oženil. Mimochodem, víš, že si vzal Donnu Monroeovou?”

„Ty se k sobě přesně hodí.”

„Hutch hrál několik let fotbal. Neal žárlil i na jeho fotbalový mužstvo. Ve druhým ročníku Hutch všechny překvapil a dal se naverbovat k námořníkům. Neal tvrdil, že se chtěl zbavit Donny, protože po něm chtěla dítě a nebylo s ní k vydržení. Bydlí teď oba na Havaji, ale slyšel jsem, že se mají vrátit do Států. Děti zatím Hutch nemá žádný.”

Kdoví. Jade se při té myšlence otřásla. „Tos přišel kvůli to-193

muhle, Lamare? Abys mě informoval o tom, jak se těm, co mě znásilnili, daří?”

„Jade, já jsem málem omdlel, když jsi nám dneska otevřela. Byl jsem polomrtvej strachy.”

„Strachy?” zasmála se hořce Jade. „To ses bál, že tě zabiju?”

„Ne. Bál jsem se, že na mě ukážeš prstem a začneš křičet: Podívejte, to je ten, co mě znásilnil.”

„To jsem zkusila jednou a k ničemu to nevedlo.”

„Máš právo náma pohrdat.”

„Oó, díky, Lamare. Těší mě, žes mi udělil svůj souhlas.”

„Tak jsem to nemyslel.” Lamar sklopil hlavu, zíral na podlahu a hlasitě vzdychal.

„Myslím, že bude lepší, když půjdeš.”

„Ještě pořád jsem neřekl to, kvůli čemu jsem přišel.” Jade se na něj zadívala pohledem, který jednoznačně říkal, ať nezdržuje. „Chtěl bych, abys pochopila, proč… proč jsem se tenkrát choval stejně jako oni.

Tenkrát byl Hutch schopnej udělat cokoliv, co mu Neal poručil. Navíc si myslím, že do tebe byl zamilovanej.”

„Jak se opovažuješ dávat do souvislosti znásilnění a něco tak romantickýho, jako je láska?” Jade si dala ruce v bok a zaťala pěsti.

„Vražda a znásilnění se v mým případě liší jenom v jedny věci: že žiju.

Kdyby vám tenkrát Neal poručil, abyste mě zabili, tak bych zřejmě byla dávno mrtvá.”

187

Jeho pohled škemral o milost. „Ve všem máš pravdu, Jade. Byl to hnusnej zločin, kterým se chtěl Neal pomstít Garymu za to, že si na něj dovoloval v mlíčňáku. Alespoň Neal to tak bral. Vždycky se vytahoval, že ho děsně žereš, ale stydíš se to přiznat. Myslím, že na Garyho žárlil.

Pokud jde o Hutche…,” Lamar pokrčil rameny. „Mám svoji teorii, ale proč se Hutch choval, jak se choval, to ví jenom on sám.”

Lamar se odmlčel a zhluboka se nadechl. „Co se mě týče, potřeboval jsem sobě i klukům dokázat, že jsem normální chlap, že se mi postaví, když vidím holku. Stejně mi to nepomohlo.”

Jade se na něho ostře podívala. Lamar zvedl hlavu a podíval se jí do očí. „Já jsem homosexuál, Jade.”

Posměšně se zasmál. „Myslím, že jsem přímo učebnicovej případ -

slabej otec, dominantní matka. Netušil jsem to až do 194

prvního ročníku na vejšce, kdy jsem měl příležitost vyspat se se spoustou holek, ale nikdy jsem z toho nic neměl.

Druhej rok jsem v Palmettu potkal jednoho muže. Učil na nižší střední škole, ale vyhodili ho, protože obtěžoval žáky na chlapeckých záchodkách. Dozvěděl jsem se to od matky, která to zaslechla někde ve městě a vyprávěla mi to. Vůbec netušila, jak mě to sebralo. Odjel někam na východ. Takže můj první milostný vztah skončil tragicky.”

„Můj taky.”

„Jo,” zamumlal tiše a odvrátil se. „Ve škole jsem si našel nový přátele i milence. Jeden žárlil na moje sexuální aktivity s holkama na Nealových mejdanech. Účastnil jsem se jich, protože jsem nechtěl, aby Neal něco vyčmuchal. A nedej Bože, aby to zjistila máma. Poslala by na mě Ku-klux-klan. Víš, jakou by ztropila scénu, kdyby objevila, že rod Cowanů vymře, protože její syn je teplouš?”

Možná že Graham je Cowan, ale Myrajana se to rozhodně nikdy nedozví.

„To ještě není všechno,” pokračoval ve své zpovědi Lamar. „Když jsem tě dneska viděl, rozhod jsem se, že chci, abys to věděla. Myslel jsem, že spíš pochopíš, proč jsem se k nim tenkrát přidal.”

188

Jade si ho několik minut pohrdavě měřila. „Ty jsi sem nepřišel proto, abys to ulehčil mně, Lamare. Zpovídáš se tady ze svejch hříchů, protože chceš, abych ti to odpustila. Ale to máš teda smůlu. Sexuální orientace tvoje násilný chování neomlouvá.

Neublížil jsi jenom mně. Nepřímo jsi zavinil Garyho smrt. I kdybych ti odpustila to první, to druhý ti neodpustím nikdy. Ne, Lamare, budu ti to mít za zlý celej život.

Než jsem tě dneska uviděla, myslela jsem si, že čas všechno zahojí.

Pak ses najednou objevil přede dveřma a všechno se zase vrátilo, všechno je stejně živý jako kdysi. Znovu jsem ležela v bahně na zádech a prosila vás tři, abyste mě pustili.” Jade nebezpečně přimhouřila oči.

„Nikdy na to nezapomenu a nikdy ti to neodpustím.”

Lamar upíral oči někam za Jadeino rameno. Obličej mel stažený lítostí a tvářil se odevzdaně. Nakonec upřel pohled zpátky 195

.

na Jade. „Tušil jsem, že to řekneš. Ale doufal jsem - chtěl jsem to zkusit.”

Otočil se ke dveřím, ale potom se zarazil a obrátil se zase zpátky.

„Omlouvat se je asi zbytečný, ale stejně - promiň mi to.”

„Nikdy.”

Sklíčeně pokýval hlavou, vyšel ven a zabouchl za sebou dveře. Jade přiskočila k zámku a rychle otočila klíčem. Přitiskla čelo na tvrdé dřevo, až ji to zabolelo. Znovu se jí vybavily posměšky, kterými ji uráželi. Neal ji držel za ruce a pobízel Lamara, aby si taky užil. Hutch ještě funěl po svém výkonu, ale popichoval ho, že měkký jsou jen teplouši. Jade si zacpala uši, otočila se a opřela se o dveře zády. Pomalu klouzala po chladném dřevě dolů, dokud se nedotkla tělem země.

Sklonila hlavu k pokrčeným kolenům a stejně jako tenkrát úpěnlivě prosila: „Ne, prosím tě, nedělej to.”

Ale Lamar to udělal a ještě se dmul pýchou. Jak se opovažoval za ní chodit, ulevovat svému svědomí a chtít po ní, aby mu teď odpustila?

Jemu připadalo, že prožila jen drobnou nehodu, ze které si nic nedělala a kterou ve zdraví přežila. Nevěděl, že ani po měsících léčení není schopná navázat intimní vztah s mužem. Ten večer se na ní nesmazatelně podepsal. Ulpěl na ní jako mateřské znamínko. Nebyla 189

schopná s nikým chodit, natož spát, nedokázala se nikomu svěřit, obzvlášť ne člověku, na kterém jí záleželo jako na Hankovi.

Dneska mu díky okolnostem vyklouzla, ale zítra mu řekne, že prostě nikdy nebude schopná opětovat fyzickou lásku. Nedokáže být taková, jakou ji chce mít, nedokáže mu dát to, co si zaslouží. Tentokrát ho přesvědčí a donutí ho, aby se s tím jednou provždycky smířil.

Obklopila ji černá tma a stejně černou tmu měla v duši. V domě panovalo hrobové ticho. Jade litovala Grahama, který přišel o Poppyho.

Litovala Kathy, která ztratila manžela a nejlepšího přítele. Litovala Hanka, kterého zklame.

V té temné noci téměř záviděla Mitchovi, že došel klidu a pokoje.

196

Jade absolvovala Danger College jako nejlepší studentka ročníku. Ve své závěrečné řeči poděkovala nedávno zesnulému děkanovi, doktoru Mitchellu Hearonovi, za to, že jí projevil důvěru. Kathy ji několikrát vyfotografovala v taláru a čapce a uspořádala na její počest recepci.

V den, kdy Jade pracovala v obchodě slečny Dorothy Davisové naposledy, se stará panna tvářila stejně přísně jako obvykle, ale v očích se jí leskly slzy. „Ještě že jsem se rozhodla obchod prodat,”

poznamenala. „Náhradu za vás bych hledala týdny.”

Obě věděly, že tím ve skutečnosti říká, že někoho jako Jade by už nenašla. Poslední rok Jade v podstatě obchod vedla. Ostatní zaměstnanci ji poslouchali. Slečna Dorothy ředitelovala jenom na papíře.

„Chci vám dát na rozloučenou tohle,” vtiskla Jade do ruky bílou obálku. Obsahovala první šek, jaký slečna Dorothy kdy vypsala.

„Pět tisíc dolarů!” vydechla překvapeně Jade, když rozluštila kostrbaté písmo.

„Zasloužíte šije. Kdybych vám je odkázala v poslední vůli, vrhli by se na vás právníci a musela byste z nich zaplatit daň,” prohlásila popuzeně.

„Nevím, co říct.”

„Rozlučte se. Odjíždíte přece, ne?”

Jade se slečně Dorothy nevrhla kolem krku jen z důvodu, aby jí nepolámala její křehké kosti. Obchod jí bude chybět stejně jako jeho 190

podivínská majitelka, ale ze všeho nejvíc se jí bude stýskat po Kathy.

Až přijde o Kathy, bude to mnohem horší, než když přišla o matku.

Když dorazila domů, zůstala sedět v autě na příjezdové cestě, dívala se na dům a vzpomínala, jak před několika lety zazvonila s Grahamem v náručí u dveří, aby vrátila stipendium. Z těch samých dveří dnes vyběhl Graham, aby ji uvítal. Vyrostl z něho statný chlapeček s irskýma modrýma očima a s důlkem na bradě. Doběhl k autu, aniž by se zadýchal.

„Kathy chce vědět, proč sedíš v autě na příjezdový cestě.”

Protože se bojím jít dovnitř a oznámit jí svoji novinu, pomyslela si v duchu. Nahlas řekla: „Čekala jsem na toho nejlepšího chlapečka na světě, až mě přiběhne přivítat.”

197

„Jako na mě?”

„No jasně. Cos dneska všechno dělal?”

Šli společně k domu a Graham vykládal, jak se díval na Seza-me, otevři se, a pak se byl podívat tam, „co roste tolik těch kytek”.

„V mateřské školce,” upřesnila Kathy, která zaslechla konec jejich rozhovoru. Všichni tři se přesunuli do kuchyně, kde Jade obvykle asistovala Kathy při přípravě večeře. „Koupila jsem pár netýkavek do truhlíků na přední verandu.”

„Budou tam hezký. Jakou barvu?”

Jade se snažila vesele konverzovat, ale pokaždé, když nastalo ticho, si uvědomila, že je to její vina, ne Kathyina. Už to nedokázala odkládat.

„Kathy, já ti musím něco říct.”

„Říkala jsem si, kdy se k tomu asi odhodláš. Je na tobě vidět, že ti něco leží na srdci.”

Kathy se posadila ke stolu naproti Jade. Graham si vybarvoval velké omalovánky a vystrkoval při tom koutkem úst jazyk.

„Nevím, jak mám začít, tak to nebudu obcházet a řeknu to přímo.”

Jade se zhluboka nadechla. „Přijala jsem místo ve firmě, která vyrábí oblečení v Charlotte.”

„V Severní Karolíně?”

„Ano. Doufala jsem, že najdu něco blíž Morgantownu, ale jak víš, tady je jenom univerzita. Tohle je dobrý místo a velice slušně placený.

Budu pracovat jako zástupce vedoucího prodeje.” Mlčky se podívala na 191

Kathy a čekala. „I když to znamená, že se s Grahamem musíme přestěhovat, pro mě je to obrovská příležitost, kterou si nechci nechat ujít.”

Jade se nachystala, jak bude Kathy chytat, až z toho omdlí, ale ta se rozzářila jako vánoční stromeček. „To je báječnej nápad, změnit vzduch. Kdy nejpozději musíme odjet?”

Kapitola 15

Tallahassee, Florida, 1983

Téměř všichni cestující zaoceánského letu usnuli při promítání přihlouplého filmu. Dillon spát nemohl. Sedadlo nebylo projektováno pro člověka jeho rozměrů. Dokázal maximálně opřít hlavu o sedadlo a zavřít oči.

Slyšel, že se Debra pohnula, a otočil se, aby věděl, co se děje.

Upravovala přikrývku jejich synovi. Podívala se na Dillona a usmála se.

„Je statečnej. Nikdo by nepoznal, že je to jeho první let.”

Šestiměsíční Charlie ležel v polstrované tašce. Zamumlal něco ze spaní a jeho milující rodiče si s úsměvem vyměnili pohled. „Snaž se usnout,” řekl Dillon měkce. Natáhl se přes sedadlo, které je oddělovalo, a pohladil Debru po vlasech. „Jakmile přistaneme v Atlante, vaši nám nedopřejí minutu klidu.”

„To si děláš legraci? Ty budou tak unesený Charliem, že si nás ani nevšimnou.” Poslala Dillonovi vzdušný polibek, potom se pohodlně uvelebila pod dekou od letušky a zavřela oči.

Dillon z ní nespouštěl oči a vzpomínal, jak ji před rokem a půl téměř ztratil. Po nemoci, kvůli které potratila, Debra několik měsíců zápasila s depresemi. Její rodiče za nimi přijeli do Francie, aby dceři pomohli dostat se z nejhoršího. Newberryovi u nich zůstali, jak nejdéle mohli, potom Debru svěřili Dillonovi, který si ale s její sklíčeností nevěděl rady.

Debra neprojevovala zájem o žádné svoje předchozí aktivity, dokonce ani o kurs vaření. Přestala v bytě uklízet. Když se Dillon večer vrátil domů, musel obstarat všechny domácí práce. V koupelně se hromadilo špinavé prádlo, dokud si neudělal čas a nevypral ho. Debra 192

celé dny prospala. To byl jediný způsob, jakým se vyrovnávala se svým žalem.

Dillon si vybíjel zármutek nad ztrátou dítěte tím, že se vypínal k maximálním pracovním výkonům. Jeho všelékem bylo napros-198

199

té fyzické vyčerpání. Poskytovalo mu dočasný stav zapomnění.

Debra si podobným způsobem ulevit neuměla. Dokonce se o tom odmítala s Dillonem bavit. Dillon toto téma občas nadnesl, protože si myslel, že otevřený rozhovor by mohl působit jako očista. Radil se s Debřiným porodníkem a ten mu doporučil, aby dal Debře čas.

„Madam Burkeová utrpěla několik emocionálních šoků. Musíte s ní mít trpělivost.”

Pokud šlo od Debru, byl Dillon ztělesněná trpělivost. Zato ztrácel nervy, když před ním ti, co si říkali specialisté, donekonečna omílali stále stejné, neúčinné fráze. Debřin stav se ani po několika týdnech nezlepšil a Dillon začal uvažovat o tom, že pošle manželku na čas domů. Napadlo ho, že v kruhu své rozvětvené rodiny možná přijde na jiné myšlenky a načerpá trochu optimismu.

Nicméně to Debře nedokázal navrhnout. Trápil se, když ji viděl, jak apaticky zírá do prázdna, ale kdyby s ní nemohl být vůbec, cítil by se ještě hůř. Nezbylo mu než se řídit doktorovou radou a cvičit se v trpělivosti.

Jediné, co v té době Debru zajímalo, byl sex. Jakmile se její tělo vzpamatovalo z potratu, nutila Dillona, aby se s ní denně miloval, i když podle Dillonových představ měla horečná kopulace, kterou prováděli, k milování daleko. K milostnému aktu je nevedla vášeň nebo touha, ale zoufalství. Cílem nebylo potěšení, ale plození. Dillon se snažil prolomit hradbu Debřina osamění. Debra chtěla co nejdřív otěhotnět.

Milostnou předehrou se nezdržovali. Každou noc se k sobě tiskli zpocenými těly a divokými kopulačními pohyby rozvrzávali postel.

Dillona potom pravidelně zaplavil pocit prázdnoty a smutku, ale pokaždé Debře znovu vyhověl, protože to byly jediné okamžiky, kdy projevovala známky života.

193

Ve chvílích, kdy měl Dillon chuť rvát si zoufalstvím vlasy, se uklidňoval tím, že se alespoň nemusí hádat s Haskellem Scanlanem.

Forrest G. Pilot sice zrušil Dillonovo rozhodnutí o Scanlanově propuštění, nicméně převelel Scanlana do Států. To Dillonovi stačilo.

Bylo mu jedno, co Scanlan dělá nebo kde je, hlavně když zmizel z jeho života. Na jeho místo nastoupil mnohem příjemnější Francouz, který plynně ovládal angličtinu.

200

Obrat v Debřině chování nastal v den, kdy zjistila, že je znovu těhotná. Když Dillon přišel domů, vletěla mu do náruče, sotva otevřel dveře. Takové nadšení Dillon nečekal a skácel se pod váhou Debřina těla na zem. Debra přistála na něm a smála se jako před jejich tragickým výletem do Zermattu.

„Jsem těhotná, Dillone. Jsem v jiným stavu.”

Než se Dillon vzpamatoval z překvapení, Debra mu stačila rozepnout košili a zlíbat mu hruď a krk. Milovali se na podlaze a bylo to jako předtím - něžné, vzrušující, radostné.

„Panebože, to je dobře, že jsi zase taková jako dřív,” šeptal jí roztouženě do ucha, přidržoval si její boky a rytmicky vnikal do jejího těla.

Jako by se zvedla šedivá opona a do jejich života znovu nakouklo slunce. Život je znovu začal bavit, ale Dillona po celou dobu Debřina těhotenství pronásledoval strach jako morová rána. Co když to znovu nevyjde? Debra znovu propadne depresím a ani jeden z nich už nebude mít sílu situaci unést. Když byla Debra v šestém měsíci, v době, kdy poprvé potratila, Dillonovy obavy vyvrcholily. Jednou večer Debře nečekaně oznámil: „Pošlu tě domů, aby se dítě mohlo narodit tam, a nechci slyšet ani slovo.”

„Já jsem doma.”

„Ty víš, jak to myslím. Pojedeš do Georgie. K mámě. Ta dohlídne, aby všechno bylo tak, jak má být. Stejně chci, aby se naše dítě narodilo v Americe.”

Debra se na něj prohnaně podívala. „Takže sis nakonec přece jen někoho našel?”

„Co že jsem si našel?”

194

„Nějakou milenku. Sousedi, co bydlí dole pod náma, tvrdí, že každej Francouz má alespoň jednu. Sousedka mě varovala, že je jen otázkou času, kdy se přizpůsobíš místním zvykům, obzvlášť teď, když tloustnu a moc svůdně nevypadám.”

„Pro mě jsi děsně sexy i teď,” zamumlal Dillon a položil jí ruce na vystouplé bříško. Vyhrnul jí tričko a políbil ji na napnutou kůži. Líbal ji směrem nahoru, až se dopracoval k prsům bez podprsenky. „Ty jsi taky přijala jeden francouzskej zvyk,” šeptal a líbal tmavý střed jejího ňadra.

„Všechny podprsenky jsou mi malý.” Debra si potěžkala prsa 201

v dlaních a nabídla je Dillonovi. Laskal se s nimi, dokud Debru nepřesvědčil, že se sousedi zezdola mýlí. Když potom leželi vedle sebe, Debra přitisknutá k Dillonovi zády a zaklesnutá do něj jako lžička se ospale zeptala: „Kdy mě tedy chceš poslat k mámě?”

„Zapomeň na to,” vydechl a políbil ji na ucho. „Nepojedeš nikam.”

Teprve když Dillon držel svého novorozeného svíjejícího se a křičícího syna v náručí, přestal podezřívat nevypočitatelný osud z rozmařilosti. Charles Dillon Burke mu připadal jako zázrak. Zbožňoval ho od první chvíle, kdy ho uviděl, a v roli otce se přímo vyžíval.

Štěstí se ho, jak se zdálo, drželo. Budovu pojišťovny dokončil ke spokojenosti obou zúčastněných stran. Forrest G. Pilot osobně přijel z Floridy stavbu předat. Dillon měl dojem, že Pilot zestárl a vypadá přetaženě, nicméně Dillonovi poblahopřál k úspěšnému zakončení díla a svoje uznání projevil i tím, že mu přiznal mimořádnou finanční odměnu.

„Dávám vám šest týdnů placené dovolené. Budete mít čas se v klidu přestěhovat, než znovu nastoupíte do práce.”

Před návratem do Tallahassee chtěl Dillon s Debrou strávit nejméně dva týdny u Newsberryových v Atlante, aby rodiče měli příležitost užít si nového vnoučka. Dillon byl přesvědčený, že s ním má Pilot velké plány. Všechna očekávání přece víc než vrchovatě splnil.

S hlavou opřenou o tvrdé opěradlo sedadla Dillon spokojeně zavřel oči. I přes řev tryskových motorů k němu doléhal Debřin pravidelný dech a legrační hrdelní zvuky, které vydával Charlie za spaní.

„Co to má sakra znamenat?” rozčílil se Dillon. „Kde je Forrest G.

Pilot? Co děláš za jeho stolem?”

195

Haskell Scanlan se opřel v drahém koženém křesle za ředitelským psacím stolem a samolibě se podíval na Dillona. „Je mou povinností tě informovat, že pan Pilot tady už nepracuje.”

Dillon měl co dělat, aby se ovládl, nevrhl se přes stůl, nepo-202

padl Scanlana a nezakroutil mu jeho hubeným krkem. Na první den v práci to byl slušný šok.

Když ráno uviděl na parkovišti neznámý firemní znak, doufal, že je to jen nové logo původní společnosti. Jakmile ale vešel do místnosti, která sloužila jako kancelář ředitele, byl nemile překvapen. Pilot Engineering Industries získaly nového vlastníka i vedení - a šéfoval tu Haskell Scanlan.

Dillon vrhl pohled na svého starého nepřítele. „Kde je Pilot?”

Scanlan přejížděl dlouhými hubenými prsty po hladké desce stolu.

„Tvůj ochránce šel do důchodu.”

Dillon se ušklíbl. „Dobrovolně svoje křeslo určitě neuvolnil.”

„Odehrálo se tu pár špinavostí,” připustil Scanlan a neupřímně se usmál. „Překvapuje mě, žes o tom nečetl v novinách.”

„Neměl jsem čas, stěhoval jsem se. Co se stalo?”

„Společnost, pro kterou v současnosti pracuješ, dospěla k názoru, že disponuje aktivy, díky nimž si může dovolit podnikat víc, než bylo zvykem pod vedením pana Pilota.”

„Jinými slovy došlo k násilnému převzetí firmy. Konsorcium ukázalo svoji sílu a Pilota jednoduše pohltilo.” Dillon upřel na Scanlana oči. „Zajímalo by mě ovšem, od koho získávali informace.”

Scanlan se protivně usmíval. „Snažil jsem se novému majiteli ze všech sil pomoci.”

„To si dovedu představit,” pronesl Dillon jízlivě. „Líbals mu prdel tak dlouho, dokud jsi neměl odřenou držku.”

Scanlan zrudl, vyletěl ze židle a vztekle koulel očima na všechny strany. Dillon se naklonil přes stůl. „Jen si posluž, Scanlane. Vraž mi jednu. Prosím. Ať mám důvod vytřískat z tebe duši.”

Scanlan o krok ustoupil. „Pokud si vážíš své práce, Burke, pak si jistě budeš dávat pozor, jakým způsobem se mnou mluvíš. Od chvíle, kdy jsme převzali vedení podniku, jsme nepropustili jediného 196

zaměstnance, i když v budoucnu se tomu samozřejmě nevyhneme.

Rozhodně by mi nevadilo, kdybys byl první.”

Dillon měl sto chutí Scanlanovi říct, ať si trhne nohou, a odejít. Ale co by si tím pomohl? Peníze sice díky Pilotově odměně nutně nepotřeboval, nicméně stěhování si vyžádalo spoustu mimořádných výdajů. V Tallahassee zase tolik pracovních příle-203

žitostí nebylo a nemohl po Debře s Charliem chtít, aby se stěhovali, sotva vybalili kufry.

Rozhodli se, že ve městě nebudou kupovat vlastní dům, dokud se trošku neporozhlédnou. Zatím si jeden pronajali. Byl útulný, i když měl menší dvorek, než Dillon původně chtěl, ale stál ve slušné čtvrti. Debře se líbil.

Nemělo cenu plivat po svém živiteli. „Copak pro mě máš?”

zamumlal.

Scanlan se znovu posadil a urovnal si puky na kalhotách. Natáhl se pro desky, otevřel je a prstem projížděl sloupec čísel. „Áá, tady.

Kancelář číslo 1120 ve druhém patře je volná. Dneska si tam nastěhuj věci a zítra můžeš začít.”

„Chceš mě dát zpátky k rýsovacímu prknu?” zeptal se nevěřícně Dillon. „O co se to sakra snažíš?”

„To je jediná práce, kterou momentálně mám. Ber, nebo nech ležet.”

Dillon ze sebe vychrlil několik francouzských nadávek.

„Nemusím ti, doufám, vysvětlovat, že projektantskou práci nelze platit stejně jako práce v terénu,” dodal Scanlan. „Plat ti bude snížen tak, aby odpovídal pracovnímu zařazení.”

„Dělá ti to dobře, viď,” procedil skrz zuby Dillon.

Scanlan se sladce usmál: „To si piš.”

„Nemůžu se vrátit zpátky k rýsovacímu prknu. Musí tady bejt volný ještě něco jinýho.”

Scanlan si ho chvilku měřil, potom se otočil v křesle k vestavěné skříni za sebou. „Vlastně - právě jsem si na něco vzpomněl. Nedávno jsme získali nějaké nemovitosti v Mississippi. Aby se mohly efektivně a se ziskem využít, je nutno provést celkovou rekonstrukci. Zajímá tě to?”

197

Dillon shrnul své vyprávění. „Takže buďto vezmu tu práci v Mississippi, nebo se vrátím za rýsovací prkno.” Bouchl pěstí do dlaně druhé ruky. „Nevím, proč jsem toho hajzla nepraštil a nešel pryč.”

„Ale víš. Už se nebiješ jen za sebe. Máš rodinu. Navíc jsi profík, kterej se nenechá vytočit kdejakým slizounem.”

„No, ten slizoun drží, bohužel, všechna esa a je si toho zatra-204

ceně dobře vědom. Když jsem odešel z jeho kanceláře, pročítal jsem si nějaký inzeráty. Volal jsem nejmíň na dvanáct míst. Všude jsem dostal stejnou odpověď. Práce není. Nikdo nikoho nehledá.”

„Když teda nemůžeš srazit Scanlanovi hlavu, co hodláš dělat?”

„Nevím.” Dillon se posadil na pohovku a unaveně si promnul oči.

„Určitě se nechci vrátit do projekce.”

„Tak vezmi to druhý místo a přestěhujeme se do Mississippi.”

Dillon si vzal z Debřina klína Charlieho a posadil si ho na předloktí.

Chlapeček pevně sevřel tatínkův ukazováček. „Mám ještě jedno řešení.

Není zrovna ideální, ale za předpokladu, že je to jen na čas…”

Když Debře vyložil svůj plán, zeptala se: „Kde budeš bydlet?”

„V buňce na staveništi. Bude mi stačit rozkládací postel, malá lednička a jednoplotýnkovej vařič.

„A co koupelna a záchod?”

Budu používat chemickej pro dělníky. A v budově je sprcha. Scanlan mi dal plány, abych si je prostudoval, než se rozhodnu.”

Debra se netvářila nadšeně. „Budeš jezdit domů na víkendy?”

„Pravidelně. Přísahám.”

„Nechápu, proč se nemůžeme všichni přestěhovat do Mississippi.”

„Protože Scanlan mě klidně může odvolat, sotva se usadíme. Může s náma hrát škatulata, hejbejte se třeba do nekonečna.”

„Ale tohle je taky na neurčito,” postěžovala si Debra plačtivě. „Co když tě tam bude držet věčně?”

Dillon umíněně zavrtěl hlavou. „K tyhle stavbě nebudu mít citovej vztah jako k pojišťovně ve Versailles. Odejdu odtamtud, jakmile se objeví něco jinýho. Podal jsem si inzeráty po celým městě. Snad některej z nich vyjde.

Scanlan mi neodpustí, že jsem ve Francii využil svýho postavení a zbavil se ho. Pomstil se Pilotovi a mně dal na vybranou mezi podělanou 198

stavbou v zapadákově a skleněnou kukaní. Myslí si, že se do ní vrátím, protože je to pro mě jednodušší. Ale tu radost mu, hajzlovi, nedopřeju.”

Dillon na jedné ruce houpal Charlieho, druhou k sobě přitáhl Debru a políbil ji na spánek. „Věř mi, Debro. Takhle to bude nej-205

lepší. Uteče to rychle. Ani nebudeš mít čas, aby se ti po mně začalo stýskat.”

Bohužel, dojíždění nebylo tak dočasné a jednoduché, jak si Dillon představoval. Ubytování v Mississippi se ukázalo nechutně špinavé, ale Dillon to Debře radši vůbec neřekl, aby jí zbytečně nebral optimismus, kterého se statečně držela.

Během jejich pobytu v Atlante Dillon koupil nové auto. Nechal ho ale Debře a cestu do Mississippi a zpět absolvoval na starém ojetém motocyklu. Každý pátek večer jezdil domů a vracel se v neděli odpoledne. Na to, aby si před pondělním nástupem do práce trochu odpočal po náročném víkendu, mu nezbýval čas.

Práce ho příliš nebavila. Většinou prováděl modernizaci interiérů.

Opravoval rozpadlé zdi, zpevňoval hroutící se stropy, vyměňoval podlahy. Budova byla stará a ošklivá a Dillon věděl, že taková zůstane i po rekonstrukci. Nicméně se musel řídit stejnými předpisy jako při novostavbě. Snažil se nepřekračovat rozpočet a vyžadoval, aby dělníci odváděli stoprocentní výkon. Byla to pro něj otázka prestiže. Odmítal Scanlanovi poskytnout sebemenší převahu. Ať ho klidně degraduje, nebo vyhodí za urážku na cti, ale ne za špatně provedenou práci.

Stávající situace vyvolávala v Dillonově rodině napětí. Museli se užít o víkendech, což na všechny kladlo zvýšené nároky, které odčerpávaly přirozenou radost ze vzájemného setkání. Často na Dillona čekaly domácí práce, které Debra nezvládla udělat přes týden. Obvykle by mu nevadily, ale vzácné chvíle nedělního rána toužil trávit spaním, milováním se s manželkou a obdivováním pokroků, jichž dosahoval jeho syn, nikoliv stupidním zatloukáním hřebíků.

Přestože kolem nich bydlely mladé rodiny s dětmi, společenský život nevedli. To se začínalo podepisovat na Debřině chování. Celý týden trávila sama s dítětem, kterému nebyl ještě ani rok. Slepě Charlieho milovala. Pečlivě a úzkostlivě se o něho starala, ale chyběl jí prostor k 199

seberealizaci, takže časem postupně začala být apatická a ztrácela o dění v sousedství zájem. Dillon si u ní všiml narůstajících známek deprese a vyděsil se.

Když si v neděli večer balil věci na cestu zpátky do Mississippi, nečekaně Debru objal a navrhl: „Co kdybych si příští pá-

206

tek vzal volno a přijel domů o den dřív? Vydržela bys to se mnou?”

Váhavě se usmála, přesto vypadala, že má radost. „Dillone, myslíš to vážně? To by bylo skvělý.”

„Tenhle víkend jsem nestih udělat všechno, cos mi napsala. Příští týden na to budu mít víc času a ještě si stihnu zalenošit. Na sobotní večer zajisti hlídání. Někam si vyrazíme. Na večeři. Tancovat. Do kina.

Kam budeš chtít.”

„Miluju tě,” zašeptala a zabořila nos do límce jeho košile. Chvilku se objímali a líbali a Debra věděla, že buď se s ní Dillon bude muset ještě jednou pomilovat, nebo rychle odejít. Bohužel, popadl přílbu. Debra ho šla s Charliem vyprovodit ke dveřím a Charlie mu neobratně mával.

Dillon se neodvážil oficiálně požádat Scanlala o den volna, proto uplatil jednoho ze subdodavatelů, aby v jeho nepřítomnosti na stavbu dohlížel. Stálo ho to jenom basu piva.

Ve čtvrtek odpoledne zavolal Debře. „Nevoláš proto, že ne-přijedeš, že ne?” zeptala se úzkostlivě.

„Ty mi teda moc nedůvěřuješ. Jasně že přijedu.” Ztišil hlas a nasadil komický přízvuk, který používal Groucho Marx. „Tenhle víkend to bude jedna jízda za druhou.” Debra se zahihňala.

„Co děláš?”

„Chystám ti pár překvapení.”

„Hmm. Už se nemůžu dočkat. Ty zvuky, co slyším vzadu, to je Charlie?”

„Ječí, protože ví, že mluvím s tebou.”

„Řekni mu, že za pár hodin jsem u vás.”

„Jeď opatrně, Dillone. Tady je hrozný počasí.”

„Budu tam dřív, než bys řekla švec.”

Pošmourné počasí nemohlo Dillona od výletu domů odradit, ale samozřejmě ho zdrželo. Na Floridě zaznamenali nejnižší teploty za posledních několik desítek let. Hustě pršelo. Déšť občas střídaly 200

kroupy, které Dillonovi ťukaly do přílby. Prsty, obtočené kolem řídítek, mu mrzly, přestože měl kožené rukavice. Když konečně dorazil domů, Tallahassee mu připadalo jako ráj.

Jakmile otevřel dveře do domu, ucítil slibnou vůni, linoucí se z kuchyně. Uprostřed jídelního stolu stála váza s čerstvými 207

květinami a čokoládový dort, na kterém bylo polevou napsané jeho jméno. V troubě syčela pečené.

„Debro?” Dillon odložil helmu a rukavice na židli a zamířil dozadu, kde měli ložnice. „Jsi ve vaně?” Nahlédl do Charlieho pokoje, ale postýlka zela prázdnotou. „Kampak jste se schovali? To patří k vašemu překvapení?”

Dillon otevřel dveře do manželské ložnice a zaraženě zíral na ženu a na syna, jak spokojeně dřímají na posteli. Charlie byl stočený do klubíčka pod Debřinou paží. Zlaté vlásky mu spadaly na polštář.

Dillona zaplavila vlna lásky. Debra se tak pilně chystala na jeho příjezd, až samou únavou usnula. Posadil se na okraj postele a pohladil ji po nehybné tváři.

V tu chvíli si uvědomil, že nespí.

Haskell Scanlan často zůstával v kanceláři přesčas, ale jeden večer se zdržel déle než obvykle. Když vyšel před budovu, všude se rozlévala tma. Jeho auto zbývalo na parkovišti jako poslední.

Najednou se ze stínu vynořila vysoká postava a zastoupila mu cestu.

Než se Scanlan vzpamatoval z překvapení, zasáhla ho do úst mohutná pěst a vyrazila mu všechny přední zuby. Zvrátila mu hlavu dozadu tak, že měl potom ještě dva měsíce natažený sval, a srazila ho na zem. Pak ho za límec vytáhla na nohy a znovu ho vší silou udeřila. Tentokrát mu zlomila čelist. Třetí rána ho zasáhla do břicha a natrhla mu slezinu.

Týden ležel v nemocnici v bezvědomí, než byl schopný komunikovat s policií a sdělit jí, jestli z brutálního a zdánlivě nečekaného útoku někoho nepodezřívá.

Policejní auto zastavilo na adrese, kterou jim Scanlan nadiktoval. Na zazvonění nikdo neotevíral. Dva policisté se šli zeptat do okolí.

„Po pohřbech se tu zdržel jen pár dní,” sdělila jim sousedka.

„Po pohřbech?”

201

„Před třemi týdny mu umřela manželka a syn. Udusili se. Pamatujete na tu příšernou bouřku? Paní Burkeová si šla odpoledne na chvilku zdřímnout a zapnula si topení. Poprvé v sezóně.

Nefungovalo odvětrávání a ona se i se synem udusila. Umřeli ve spánku. Pan Burke je našel, když přijel domů.”

„Nevíte, kde se teď zdržuje?”

„Už nejmíň týden jsem ho neviděla. Předpokládám, že odjel zase do práce.”

Policie měla povolení k domovní prohlídce, a tak vešla do domu.

Zdálo se, že od tragické události nebylo v domě s ničím hnuto.

Uprostřed jídelního stolu stála v zatuchlé vodě kytice zvadlých květů.

Vedle ní ležely zbytky čokoládového dortu, které nestačili sníst mravenci.

Na stavbě v Mississippi pana Burkeho od čtvrtku, kdy naposledy odjel domů, nikdo neviděl. Spolupracovníci vyjadřovali politování nad úmrtím v jeho rodině. „Byl do toho kluka celej blázen,” shodovali se, „neustále o něm básnil.”

„Jaký měl vztah ke své ženě?”

„Na stole má pořád ještě její fotku. Nezahýbal jí, jestli se ptáte na tohle.”

Z napadení Haskella Scanlana nikdy nikdo nikoho oficiálně neobvinil. Jediný podezřelý byl nezvěstný. Jako by se po něm země slehla.

208

209

Kapitola 16

Palmetto, Jižní Karolína, 1987

„Podělanej teplouš! Věřil bys tomu?” Neal Patchett nevěřícně kroutil hlavou a usrkával whisky s vodou.

Hutche Jollyho zpráva o Lamarovi zaskočila stejně jako Neala.

Jenom tolik nemluvil. „V posledních letech jsem se s Lamarem moc často nevídal,” poznamenal. „Alespoň ne tolik jako ty.”

„Co tím jako chceš říct?” naježil se Neal.

202

„Hovno. Nechci tím říct vůbec nic, vole, jenom to, že jsem ho moc často neviděl. Nevšiml sis, že by byl v poslední době nějakej divnej?”

„Ne, a to znamená jen jedno.”

„A co?”

„Že musel bejt teplej vždycky,” prohlásil Neal. „Celý ty roky, kdy se na nás lepil jako lepidlo, byl buzík. Mrazí mě v zádech, když na to pomyslím. A já s ním bydlel! Ježišmarjá!”

Až do té chvíle Donna do jejich rozhovoru nezasahovala. „O někom, kdo právě umřel, byste neměli mluvit špatně. Mně je jedno, že byl teplej, pořád to byl člověk. Byl to náš kamarád. Je mi ho líto.”

Neal se ušklíbl. „Měl by sis se svou starou trošku promluvit, Hutchi.

Trochu jí to objasnit. Jestli tak strašně soucítí s homou-šema, měla by se odstěhovat do San Francisca, jako to udělal Lamar.

Víš,” pokračoval, „možná že právě po tomhle kroku mě to mělo trknout. Nejdřív se odstěhoval z našeho společnýho domu, kterej jsme si pronajímali, a pak se zase nemohl dočkat, až doděláme školu, jen aby už bydlel v Kalifornii. Jenomže kdo by mezi těma úchylama dokázal žít? Jenom ten, kdo k nim patří. Mělo mě to hned tenkrát napadnout, že je teplej.”

Donna otevřela pusu, protože chtěla něco namítnout, ale Hutch po ní střelil varovným pohledem a zeptal se: „Miláčku, nezbyla ještě nějaká omáčka a hranolky?”

Donna uraženě odešla do kuchyně. V poslední době se chovala dost popudlivě. Často brečela, že se chce přestěhovat do většího domu. Když Hutchovi skončila služba na Havaji, koupil na pevnině dům. Nebyl o moc pohodlnější než ten, co měli k dispozici na základně, ale lepší si dovolit nemohli.

Navíc, Donna na dům nadávala mimo jiné proto, aby si vybila svoje špatné nálady. Hutch ignoroval třískání nádobí a dvířek od kredence, které se ozývalo z kuchyně, a dolil návštěvě pití.

Neal se vrátil k Lamarově nedávné smrti. „Znáš tu nemoc, co na ni umřel - jak se jmenuje?”

„AIDS,” ozvala se Donna, která přinesla podnos s novou omáčkou a hranolky.

„Můj táta tvrdí, že ji můžou dostat jenom teplouši. Chytneš to při šukání do zadku. Co vy na to?”

203

Hutch si namočil hranolek do omáčky. Převážná většina jeho fotbalových svalů se proměnila v sádlo a ukládala se mu na břiše, ale to mu očividně nebránilo ve vydatném tišení hladu. „V novinách psali, že umřel na zápal plic,” zahuhlal pak s plnou pusou.

„To rozhlašuje Myrajana, protože chce, aby tomu lidi věřili,”

prohlásil Neal. „Ani nenechala Lamara pohřbít do rodinný hrobky Cowanových, na kterou je tak hrdá. Nechala ho zpopelnit v Kalifornii.

Hádám, že víc než takováhle hromádka popele z něho nezbyla,”

pokračoval dál a ukázal na prstech výšku asi dva centimetry. „Slyšel jsem, že ke konci vážil jenom asi čtyřicet pět kilo.”

Zasmál se. „Kristepane, dovedete si představit ten pohřeb? To muselo bejt divadlo - zástup fňukajících teploušů. ,Panebože, co já si bez svýho drahýho Lamárka počnu,’” zazpíval vysokou fistulí.

Donna vstala. „Seš kretén, Neale. Vždycky si byl kretén. Omluvte mě.” Znovu odešla z pokoje. Za zlomek vteřiny se ozvalo bouchnutí dveří od ložnice.

Neal si olízl jazykem koutek. „S tou tvojí starou si člověk užije srandy kopec, že jo, Hutchi.”

Hutch se podíval směrem ke dveřím, kudy rozzlobená Donna 210

211

odešla. „Musel jsem teď dělat přes čas. Štve ji, že bejvá večer sama doma.”

Jediná práce, kterou Hutch po návratu z armády sehnal, byla v továrně na výrobu sójových bobů. Donně vadilo, že Hutch dělá pro Patchettovy, i když před Nealem se to Hutch styděl přiznat. 0 tom, že by si dodělal školu, neuvažoval. Na to byl moc pohodlný. Nestudoval by, ani kdyby nepotřebovali peníze.

Donna pracovala jako recepční v gynekologické ordinaci. Její zaměstnání jí umožňovalo vyšetření a poradnu zadarmo. Nicméně byla vdaná už skoro deset let, ale zatím se jí otěhotnět nepodařilo. Z touhy mít dítě se pro ni stala posedlost a Hutche tím doháněla k šílenství.

Zkoušel si s ní rozumně promluvit, ale pokaždé se hystericky rozbrečela. „Ty to nechápeš!” kvílela. „Když spolu nebudeme mít dítě, to spolu nemusíme bejt vůbec.” Hutchovi to připadalo nelogické, ale 204

nevyvracel jí to, protože by to znamenalo hádku, která v něm vzbuzovala provinilý pocit. Jeho matka byla posedlá stejně, protože chtěla mít víc dětí.

Minimálně jednou týdně přinesla Donna z práce domů článek o nových metodách umělého oplodnění. Jenomže tahle revoluční metoda by od Hutche vyžadovala nepříjemnou a ponižující spolupráci.

Buď musí souložit tak často, dokud mu neupadnou koule, nebo si ho musí vyhonit do igelitovýho pytlíku, nebo Donna bude pobíhat po domě s teploměrem v puse a jakmile nastane doba vhodná k oplodnění, vykřikne teď a Hutch se bude muset předvést, ať je půlnoc nebo doba nedělního oběda. Což Donna dělala. Jednou ho dokonce vyrušila na záchodě. „Ani si nenatahuj kalhoty,” volala, „přesně teď je nejvhodnější čas.” V Hutchovi její chování potlačovalo jakékoliv romantické představy.

Přesvědčoval se, že Donně nesmí její posedlost vyčítat. Nebyla jeho chyba, že neměli děti. Jeho sperma bylo v pořádku. Všichni doktoři, které navštívili, jim řekli totéž: Děti nemůže mít Donna. Ale Donna si umanula, že dítě mít bude. Jako by potřebovala dokázat světu, Hutchovi i sobě, že to svede. Hutch tušil, že Donnina posedlost mateřstvím souvisí s událostmi kolem Jade Sperryové. Odhadoval, že Donnino chování pramení z pocitu viny, ale nestál o to znát pravdu, proto se Donny pro jistotu nikdy neptal.

Neal vyprázdnil sklenici s bourbonem a postavil ji na kraj konferenčního stolku. „Oženil ses moc brzo, Hutchi. Neříkal jsem ti to?

Ale tys neposlouchal. Tak teď trčíš doma s manželkou, která se tváří, jako by měla osinu v prdeli. Já jsem zůstal volnej a souložím si, jak chci.” Spokojeně si olízl rty. „Každej večer s jinou.” Naklonil se dopředu a ztišil hlas. „Pojď dneska se mnou. Rozjedeme to jako za starejch časů. Na Lamarovu památku, lip se s ním rozloučit nemůžeme.”

„Ne, dík za pozvání. Slíbil jsem Donně, že s ní dneska zajdu do kina.”

„Škoda.” Neal s povzdechem vstal a zamířil ke dveřím. Hutch ho šel vyprovodit. „Jo, mimochodem,” prohodil Neal, „fotřík mě pověřil, abych se tě zeptal na mámu, jak se jí vede.”

205

„Normálně. Prodala konečně barák a koupila si pro sebe něco menšího. Hodně se angažuje v kostele. Alespoň má co dělat, když už se nemůže starat o tátu.”

Před rokem Fritz Jolly vyšetřoval případ žhářství a ve vyhořelém domě se na něj zřítil trám. Zlomil mu kyčel a šerif strávil několik měsíců v nemocnici. Pak ho propustili do domácího ošetřování, ale už se nikdy úplně nevzpamatoval. Jeho zdravotní stav se neustále zhoršoval, přicházela jedna komplikace za druhou a nakonec dostal infekci a umřel.

„Vyřiď jí, že ji táta pozdravuje, a kdyby něco potřebovala, ať se ozve.”

„Díky, Neale, řeknu jí to. Určitě to ocení.”

„Táta jí rád pomůže, je to pro něj maličkost. Tvůj táta mýmu pomohl mockrát. Dyť víš…” Natáhl ruku a poklepal Hutchovi na náprsní kapsu košile. „Mít na policii nezaujatou osobu, to nikdy neškodí. Jak jsi spokojenej v továrně?”

„Stojí to za hovno.”

Neal se uchechtl a poplácal Hutche po rameni. „Uvidíme, jestli se s tím nedá něco dělat.”

Hutch chytil Neala za rukáv. „Jak to myslíš?”

Neal Hutchovu ruku setřásl a měl se k odchodu. „Hele, radši si jdi udobřit starou. Omluv se za svýho nevychovanýho 212

213

kamaráda. Neznám ženskou, na kterou by omluvy neplatily.”

Hutch podrážděně zavrtěl rezavou hlavou. „Řekni mi, jak jsi to myslel s tou mou prací v továrně.”

Neal se zamračil, jako by váhal, jestli Hutchovi může prozradit tajemství. Důvěrně ztišil hlas: „Ty prostě potřebuješ, aby za tebe někdo myslel, Hutchi. Hele, šerif, kterej po smrti tvýho táty začal šéfovat na stanici, je neustále podělanej strachy. Má takový bobky, že při chůzi chrastí. Táta si myslí, že by to na oddělení chtělo novou krev. Už chápeš, kam mířím?”

„Mě?” divil se Hutch a nasadil stejně spiklenecký tón jako Neal.

206

Neal se široce usmál. „Pomysli na to, jak by mámu potěšilo, kdyby ses vydal v tátových šlépějích.”

„Žádal jsem o místo zástupce, když jsem se vrátil od námořnictva.

Neměli zájem.”

Neal si dal ruce v bok a kroutil hlavou, jako by mluvil s nechápavým dítětem. „Tvůj problém, Hutchi, je, že druhejm málo důvěřuješ. Copak se Patchettovejm někdy nepodařilo dosáhnout cíle, kterej si vytyčili?

Ztratíš slovo tady, ztratíš slovo tamhle -a najednou jde všechno samo.”

„Kdybych sehnal lepší místo, snad by doma přestalo bejt takový dusno.” Hutch se ohlédl dozadu do domu, kde trucovala Donna. „Dostat se k policajtům - pro to bych udělal cokoliv.”

Neal se vychytrale usmál a poplácal Hutche po tváři. „S tím právě počítáme, Hutchi. S tím počítáme.”

Ivan odpočíval v pracovně u láhve Jacka Danielse, když Neal dorazil domů. Neal vešel do místnosti a zamířil rovnou k likérníku. Nalil si a napjatě mlčel.

Ivan odhodil noviny a netrpělivě se zeptal: „Tak co, vzal to?”

„Táti, skočil po tom jako hladověj pes.”

Ivan plácl dlaní do opěradla kožené pohovky. „Fajn! Dobrá zpráva.

Už se nemůžu dočkat, až toho podělanýho hajzla, co tam teďka zaclání, vykopnu na ulici. Musíme na to samozřejmě pomalu. Hutch nastoupí jako šerifův zástupce a vypracuje se. Řekněme -během roku, maximálně roku a půl. A zase budeme mít zákon na naší straně.”

214

Neal pozdvihl skleničku k přípitku. „Možná jsi starej, ale pořád stejně mazanej.”

„Hovno starej,” rozčílil se Ivan. „Chlastat, šukat a zmáknout lidi umím lip než chlapi o dvacet let mladší než já.”

„Možná než některý chlapi o dvacet let mladší,” uculoval se sebejistě Neal.

Ivan se na něho podíval. „Podívej, hochu. Pokud jde o pití a ženský, zdá se, že si nevedeš špatně. Ale nezapomeň, že občas je potřeba trochu lidi řídit. Co se toho týče, moc se nepředřeš. Práce by vždycky měla bejt na prvním místě, před pitím i ženskejma. Jinak se utopíš, ještě než vlezeš do vody.”

207

„Jak to, že se nepředřu,” ohradil se Neal podrážděně. „Tenhle tejden jsem strávil tři dny v továrně.”

„A čtyři dny jsi zajížděl nový auto, co jsem ti koupil.”

„Jakej to má smysl, lelkovat po továrně? Pořád tam šéfuješ ty. A nemilosrdně zavrhneš každou myšlenku, s kterou přijdu.”

Ivan se zatvářil rozladěně a postrčil k Nealovi prázdnou skleničku.

„Nalej mi ještě jednu whisky.” Neal poslechl, ale vypadal otráveně.

Ivan usrkl čerstvě nalité pití. „Momentálně nevidím důvod, proč bych měl vyhazovat peníze za modernizaci nebo rozšiřování podniku.

Nicméně jsem v poslední době hodně přemýšlel o budoucnosti a došel k závěru, že je na čase, aby ses oženil.”

Neal si namíchal whisky se sodou a ledem, ale ani nestačil upít.

Znehybněl se sklenicí na poloviční cestě k ústům a nevěřícně upřel na otce oči. „K čemu že jsi došel?”

„Že je nejvyšší čas, aby ses oženil.”

„Ožeň se sám.”

„Nebuď drzej,” zahřměl Ivan a uhodil pěstí do křesla. „Umíš akorát chlastat, jezdit jako blázen a kurvit se s děvkama.” Namířil na syna ukazováček. „Jestli chceš, aby se z tebe stal respekto-vanej a obávanej chlap, tak se koukej oženit.”

„Jak tě jen mohlo napadnout, že bych si dobrovolně uvázal na krk nějakou ženskou? To je život pro voly, jako je Hutch. Mně se můj život líbí takovej, jakej je.”

„Vidím, že tě moc nevzrušuje, co se ve městě povídá o tobě a o Lamarovi.”

215

Neal vyskočil, jako by ho píchla vosa. „Co se povídá?”

Když Ivan získal jistotu, že ho Neal poslouchá, znovu se uvolněně opřel v křesle. „Kamarádili jste se spolu od dětství. Lidem je divný, že jsi nevěděl, že je Lamar teplej.” Ivan zamračeně syna pozoroval. „Mně se tomu taky nechce věřit.”

„No to snad nemyslíš vážně,” uraženě procedil mezi zuby Neal.

„Bydleli jste spolu. O Lamarovi si teď povídá celý město. Je jen otázka času, kdy lidi začnou spekulovat o tobě.”

Neal nehnul ani brvou, jenom vztekle blýskal přimhouřenýma očima. „Každej, koho jenom na chvilku napadne, že bych mohl bejt 208

homouš, je cvok. Ve městě najdeš nejmíň stovku holek, který ti potvrdí, že jsem normální. Snažíš se mě vystrašit, abych tě poslech a podřídil se ti.”

Ivan nevzrušeně pokračoval. „Sám jsi mi vykládal, kolik měl Lamar na škole holek. Flirtování může fungovat jenom jako zástěrka.” Usrkl whisky, ale nespouštěl z Neala oči.

„I o Lamarovi se nejdřív říkalo, že je pěknej bejk, ale pak si zkazil pověst. Nestojím o to, aby se mýmu synovi přihodilo totéž.” Moudře pokýval hlavou. „Manželství zavře všem drbnám hubu. A nejlepší by bylo, kdyby devět měsíců po svatbě přišlo dítě.” Zhluboka se nadechl a soustředěně se rozhlédl po místnosti. „Nechce se mi umřít s vědomím, že všechno, co mám, půjde do hajzlu.” Sklouzl promyšleně pohledem zpátky k Nealovi. „Jistota, že se naše dynastie rozrůstá, mi dodá mnohem lepší pocit.”

Podrážděně prohodil: „Jediná záruka nesmrtelnosti jsi pro mě ty.

Nechci po tobě víc, nežli aby sis dal trochu práce a zplodil syna a budoucího dědice.”

„Bůh je mi svědkem, že zkušeností na to mám dost.”

Ivan vzal Nealovu poznámku jako souhlas. Sebral odhozené noviny a nalistoval společenskou rubriku, kterou studoval, než Neal přišel.

Podal ji Nealovi. První stránku zaplňovaly fotografie dívek v bílých nabíraných šatech.

„Letošní debutantky,” konstatoval stručně. „Jednu si vyber.”

Maria Sue Pickensová vypadala dokonale: blondýna s modrýma očima a navíc baptistka. Rodokmen z matčiny strany neměl jedi-216

nou vadu. Otec byl spolumajitel firmy, která slušně vydělávala na zpracovávání kovového odpadu. Ivanovi se líbilo, že Maria vypadá aristokraticky a přitom pochází z podnikatelsky úspěšné rodiny.

Ze tří dětí byla jediná dcera. Její starší bratr se chystal na převzetí rodinného podniku, mladší bratr pracoval jako lékař v Charlestonu.

Maria působila klidně a vyrovnaně jako dívka, která považuje rodinné bohatství i svůj půvab za samozřejmé. Studovala na Bryn Mawr, ale její hlavní ctižádostí bylo co nejlépe se vdát, stát se úspěšnou domácí paní a vychovat další, neméně dokonalou jiho-karolínskou generaci.

209

Budoucnost opírala především o svůj vzhled, protože i přes své rádoby vzdělání nepatřila k nejbystřejším. Také to považoval Ivan za výhodu. S radostí schválil Nealovu volbu, jež vycházela zásadně z fyzického vzhledu. Nic netušící Maria Sue Patchettovým nevědomky nahrála, když se do Neala hned při prvním setkání bezhlavě zamilovala.

Jeden významný charlestonský veřejný činitel měl u Ivana dluh.

„Pokud pro mě a pro syna seženete pozvánku na některý z debutantských plesů, můžeme vaši věc považovat za vyřízenou.”

Za začátku plesového večera Patchettovi pouze přihlíželi. Mariu Sue nebylo těžké poznat. Zářila mezi ostatními podobně jako diamantový náhrdelník, který měla kolem štíhlého, vznešeného krku. Když kolem nich proplula se svým momentálním tanečníkem, Ivan, díky šampaňskému očividně optimisticky naladěný, poplácal Neala povzbudivě po zádech. „Tak co jí říkáš?”

Neal Mariu zběžně přejel pohledem a odvážil se kritiky, kterou si až dosud raději nechával pro sebe: „Nemá vůbec žádný kozy.”

„Prosím tě! Jakmile ti řekne ,ano’, zaplatíš jí plastiku a bude je mít velký, jak chceš.”

Neal požádal Mariu Sue o tanec a zaktivizoval při tom všechen svůj pověstný šarm. Promyšleně jí lichotil, Maria se uculovala a červenala a věřila mu každé slovo. Nejvíc ji potěšilo, když jí Neal zašeptal: „Děsně rád bych ti někdy zavolal, ale ty nejspíš na křupany z Palmetta, jako jsem já, nemáš čas, co.”

„Ale mám, jasně že mám!” vykřikla nadšeně. Teprve potom 217

sklopila oči, ztlumila hlas a téměř neslyšně dodala: „Chci říct, že bude fajn, jestli se někdy ozveš.”

„Jsem na tebe moc starej.”

„Ale ne, já myslím, že nejsi. Vůbec ne. Deset let nic není.”

Druhý den Maria dostala tucet bílých růží a hned nato jí Neal telefonoval. Domluvili si společný oběd. Potom se Neal celý týden neozval. „To je součástí mojí taktiky,” ujišťoval Ivana, který nervózně sledoval synovo namlouvání.

Nealův postup se osvědčil. Maria Sue se rozplývala blahem, když se s ní zase spojil, a pozvala ho do Charlestonu na nedělní rodinný oběd.

Neal se choval, jak nejlépe uměl, a uctivě zodpovídal otázky Mariina 210

otce. Matce a švagrovým nepřetržitě lichotil, takže si brzy získal jejich sympatie.

Nedalo mu to ani moc práce a zachoval si při tom čisté ruce. Ivan měl pravdu - nic člověka neuspokojí tolik, jako když může řídit lidi.

Kromě sexu samozřejmě, a na ten s Mariou zatím nedošlo.

Ivan mu poručil, aby na ni nespěchal. „Ta holka ještě určitě nepřišla o věneček. Musíš to vydržet do svatební noci.”

„Myslíš si, že jsem úplně blbej?” rozčiloval se Neal. „Je přesvědčená, že ji zbožňuju tak, že se na ni neodvážím do svatby sáhnout. V tomhle má nade mnou převahu a využívá ji, což mě dohání k šílenství.”

Aby ulevil fyzické potřebě, kterou musel díky namlouvání držet na uzdě, Neal se uchyloval k jedné vdané ženě z Palmetta. Pomáhal jí ukojit její nevybité sexuální touhy, protože měla manžela věčně na služební cestě.

S Mariou se vídal, jak jen to dívčin školní rozvrh dovoloval. Jeho účet za meziměstské hovory narostl do astronomických částek a nemenší sumu Neal obětoval na květiny. Nicméně, investice se vyplatila. Netrvalo dlouho a Neal obdržel pozvání do Charlestonu na celý víkend. Vyzbrojen prstýnkem s tříkarátovým diamantem a skromným chováním, dovolil si Mariu požádat o ruku. Jak předpokládal, okamžitě souhlasila.

Svatba se považovala za událost roku. Jediné, co Neal nedokázal ovlivnit, bylo uspořádání svatební hostiny. Mariina matka si vzala do hlavy, že všechno bude ve stylu slavné Emily Post. Když 218

se přiblížil svatební víkend, Neal se těšil, že konečně bude mít klid a začne si užívat s novomanželkou.

Po dobu svatebních oslav se s otcem ubytovali v charleston-ském hotelu. Svatba začínala v pátek v poledne, kdy se konal oběd na počest nevěsty a ženicha v domě nevěstiných prarodičů.

„Představ si,” připomínala Maria Sue Nealovi šeptem, „zítřejší noc bude patřit jenom nám. Zůstaneme spolu úplně sami.”

Neal zaúpěl a objal ji. „Nemluv o tom, miláčku, nebo se neovládnu a vrhnu se na tebe rovnou tady, v babiččině saloně.” Navzdory konzervativnímu vychování Maria podobné řeči zbožňovala.

211

Neal ji pevně chytil a přitáhl k sobě. Teprve pak si všiml mladé ženy, která s nimi byla v místnosti. Chladně a beze studu ho pozorovala a Neal si okamžitě její pohled vyložil jako vyzvání. Sledoval, jak ponořila prst do kbelíku s ledem, kde se chladilo šampaňské, pomalu si ho vložila do úst a beze spěchu ho vytahovala. Neal pocítil vzrušení.

„Neale!” Maria Sue tiše vyjekla a nevinně se začervenala. „Ovládej se.”

„Tak mě nepokoušej,” pošeptal jí a nechal ji při tom, že má jeho erekci na svědomí ona.

O chvilku později k nim žena přistoupila. „Kdy mě představíš svému nastávajícímu, Mario?”

„Neale, tohle je moje dlouholetá přítelkyně. Půjde mi za družičku.”

Přeslechl, jak se jmenuje - stejně to pro něj nebylo důležité. Rozuměl pouze jejímu sugestivnímu pohledu. „Těší mě, že vás poznávám,”

prohlásila ospale. Potřásli si rukama. Neal cítil, že ho šimrá prostředníčkem na dlani.

K večeru se všichni přesunuli na zkoušku do baptistického kostela, vyzdobeného květinovými koši a mnohoramennými svícny. Pokaždé, když Neal zabloudil očima k hlavní družičce, zjistil, že se na něho vyzývavě dívá. Ta tedy panna rozhodně nebyla. Její otec, jak se Neal dozvěděl, byl obchodním partnerem Mariina otce. Neal obdivoval, že má odvahu tak otevřeně flirtovat, ale dělala to tak chytře, že ji při tom nikdo nepřistihl.

Z kostela zamířila karavana aut se svatebními hosty do neda-219

leké restaurace, kde Ivan objednal společnou večeři. Penězi na ní nešetřil, na hosty čekala velkolepá hostina. Ivan využil příležitosti a jako správný hostitel vstal, aby pronesl přípitek. Se za-mženýma očima řekl: „Škoda že se té šťastné události nedožila Nealova matka a nemůže ji s námi oslavit. Synu, přeju ti, abys se svou krásnou nevěstou Mariou Sue zažil přinejmenším stejně šťastné chvíle jako já s Rebekou.”

Zatímco si Neal decentně připíjel šampaňským, hlavní družička mu pod stolem, pod látkovým ubrouskem, masírovala přirození.

Po slavnostní večeři nastala volná zábava. Mezi hosty nechyběl nově zvolený šerif města Palmetta, Hutch Jolly, ženichův družba. Vesele roztáčel manželku v rytmu místní tříčlenné hudební skupiny.

212

Maria Sue rozbalovala svatební dary a nad každým radostně vykřikovala, jako by objevila poklad. Její družička nenápadně vstala a zamířila ven. Když procházela kolem Neala, významně se o něj otřela.

„Promiňte,” vydechla svůdně.

Neal počkal přibližně šedesát vteřin, potom se naklonil k nevěstě a omluvným hlasem jí oznámil: „Musím něco zařídit.”

„A co?”

Pohladil ji po tváři. „Nevěsty by neměly klást zvědavé otázky, jestli nechtějí přijít o svatební překvapení.”

Maria zamrkala modrýma očima. „Miluju tě.”

„Já tebe taky.”

Něžně ji políbil a razil si cestu ze sálu. Už byl téměř u dveří, když narazil na Hutche s Donnou. „Maria vypadá jako milá holka,” prohlásila Donna. „Takovou si ani nezasloužíš.”

„Víš, Donno,” usmál se na ni jedovatě Neal, „ty máš tak ostrej jazyk, že se dost divím, že Hutch nemá pinďoura rozřezanýho na cimpr campr.”

„Jdi se bodnout, Neale.”

Hutch zachraňoval situaci. „Zdá se, že se přiženíš do fajn rodiny, Neale. Nevěstiny příbuzný tě přímo zbožňujou.”

Neal spěchal. Venku na něho čekala nažhavená ženská. Nebezpečí, že bude chycen při činu, dodávalo celé aférce na pikant-nosti. Bylo potřeba rychle jednat, aby zbytečně neztrácel čas.

220

„Hele, hlavně si to tady užijte. Tátu stál tenhle večírek majlant. Jezte, pijte, co hrdlo ráčí.”

Než se stačili nadechnout, zmizel. Jídelna, kde se konala jejich soukromá party, ústila do vestibulu. Napravo začínala úzká chodba.

Neal by ji málem minul, ale otevřely se před ním dveře na dámskou toaletu a družička ho vyzývavě vlákala dovnitř.

„Proč ti to tak dlouho trvalo? Už jsem si myslela, že nepřijdeš.”

Vklouzl na toaletu a zamkl za sebou. Šerá místnost připomínala luxusní nevěstinec. Všude květovaný činč a pozlacená zrcadla. Neal ani nestačil využít prostor k jeho pravému účelu. Družička ho lačně objala.

Vášnivě se začali líbat.

213

„Jsi blázen,” zamumlal Neal a laskal ji na krku. „Ty asi Mariu nemáš moc ráda, viď?”

„Já Mariu zbožňuju.” Odtáhla se a začala mu rozpínat knoflíčky na košili. Vklouzla mu rukou na prsa a přejížděla je dlouhými ostrými nehty a vlhkou špičkou jazyka. „Tohle mám jenom jako koníčka, to je všechno. Některý holky sbírají ubrousky nebo pohledy, já sbírám ženichy.”

Neal jí vyhrnul sukni a chytil ji za zadek. Objevil podvazkový pás a punčochy, ale spodní kalhotky chyběly. Prudce si ji přitiskl na vyboulený rozkrok. Zatímco ji dole laskal, družička si rozepnula šaty a otírala si nahá ňadra o Nealovu naškrobenou košili. Neměla podprsenku. Bradavky jí ztuhly a Neal vzal jednu do úst. Rozevřela mu poklopec a hbitě se propracovala k jeho ztopořenému přirození.

„Mmmm,” zamumlala a pohladila ho.

„Chceš ho, kotě?” zabručel Neal. „Máš ho mít.”

Položil jí ruce na ramena a donutil ji kleknout si před ním na kolena.

Nevzpírala se a sevřela ho rty. Zabořil jí ruce do vlasů a vystrčil boky dopředu. Zaklonil hlavu, opřel si ji o dveře a, opojen jejími zručnými dotyky, slastně zavřel oči.

Vykroutila se mu. „Promiň. Já si chci taky trochu užít.” Lehla si na záda na polstrovanou pohovku a zvedla kolena. Neal zabořil obličej mezi její prsa, drsně je hnětl a prudce do ní vnikl. Čím byl hrubší, tím víc se jí to líbilo. K orgasmu dospěli oba dva najednou. Kousl ji do ňadra, aby potlačil výkřik.

221

Chvilku vedle sebe mlčky odpočívali. Když se pak od ní Neal odtrhl, družička se posadila a zkoumala stopy zubů na prsou. „Ty prasáku.”

Zasmál se a upravoval si šaty. U umyvadla si opláchl ruce a uhladil vlasy dozadu. Popošel ke dveřím a ohlédl se. „Měla by ses taky trochu umejt, než se vrátíš zpátky,” prohodil a kývl směrem k jejímu klínu. „Je to z tebe cítit na sto honů.”

Odemkl, otevřel a překvapeně se zarazil. Ve dveřích stál Ivan a tvářil se, jako by měl chuť vraždit.

„Ty kurevníku! Ty jsi snad úplně blbej!” hřímal Ivan.

214

Jakmile odešli z večeře, nepřestával synovi nadávat. Neal věděl, že se choval bláznivě a nebezpečně, ale zároveň měl radost, že si skvěle užil. Byl ženich, ale nebyl impotent. Žádný chlap pod pětadevadesát by tak otevřené provokaci neodolal.

Kromě Ivana je nikdo neodhalil. Nikdo se po něm nesháněl. Neal se vrátil na večírek k nevěstě, objal ji, políbil a přátelé a rodiče se na něj shovívavě usmívali. Družička to určitě taky nikomu neřekla. Nikomu neublížil, nic se v podstatě nestalo. Fotřík se rozčiloval bezdůvodně a jeho výlev začínal jít Nealovi na nervy.

„Hele, táti, kurva je spíš vona,” namítl mírně.

Ivan pustil volant a vrazil Nealovi facku. Naprosto Neala zaskočil.

„Do hajzlu!” vyštěkl. „Tohle radši už nikdy nezkoušej!”

„Ty už nikdy nezkoušej kurvit se s družičkou, když jsou nevěsta a její rodiče ve vedlejší místnosti,” procedil Patchett starší mezi zuby.

„Co sis, prosím tě, myslel? Kdyby vás někdo načapal, strhnul by se pořádnej skandál. Veškerá naše snaha by byla zbytečná.”

„Nic se přece nestalo,” rozčiloval se Neal. „Tak už toho nech.”

„Najal jsem ti tři prostitutky, až se budeš loučit se svobodou. Tos to nemohl ještě hodinu vydržet?”

„Určitě to nebudou vyhozený peníze, ale chápej, že ani tři prostitutky tě nevzruší tak, jako když pícháš družičku svý nevěsty den před svatební nocí.”

Ivan vypadal, že ho znovu udeří. Místo toho pevně sevřel 222

volant a sešlápl plyn až na podlahu. Mířili do hotelu, kde měl Neal s družby oslavit svůj poslední večer na svobodě.

„Nehledal jsem ti složitě manželku jen tak pro nic za nic, rozumíš,”

zuřil. „Kdybych pro tebe chtěl jen holku, která mi porodí vnuky, stačilo by rozhlídnout se v Palmettu. Jenomže táta tvý budoucí ženy má narvaný kapsy stodolarovkama. Až bude Marie pětadvacet, spadne jí do klína balík peněz. A ty se svezeš. Jenomže když se budeš na záchodě kurvit s jejíma kamarádka-ma, nedá ti ani halíř.”

„Počkej, počkej,” brzdil Ivana Neal. „Přece nečekáš, že začnu žít jinak jenom proto, že jsem se oženil? Jestli jo, tak to ses pořádně spletl.”

Ivan střelil po synovi očima, aniž by snížil rychlost. „Mně je jedno, jestli budeš spát se všema holkama od Charlestonu až po Miami. Jenom 215

u toho, proboha, trochu přemejšlej. S manželkou musíš zacházet jako se vzácným porcelánem, kterej se používá maximálně ve svátek. Občas jí přines dárek. Nadělej jí kupu dětí, aby se nenudila. Pak si šoustej, s kým chceš a kde chceš. Ale ona o tom nesmí mít nejmenší tušení, takže jí to laskavě nedělej přímo před očima.”

Neal poučování nesnášel. A už vůbec nesnášel, aby mu někdo udílel rady o ženských. „Hele, já vím, jak zacházet s ženskejma, jasný?”

„Víš toho mnohem míň, než si myslíš.”

„Nepotřebuju, abys mě poučoval - TATU”

Ivan už ani neměl příležitost. Přehlédl nákladní vlak.

223

Kapitola 17

LosAngeles, 1991

„Grahame? To jsem já.”

„Ahoj, mami! Viděla jsi už nějaký slavný hvězdy?”

Jade seděla s nohama pod sebou a usmívala se do telefonního sluchátka. Představila si Grahamův čtrnáctiletý obličej. Tmavé vlnité vlasy mu padají do očí. Pod nimi září modré oči.

„Ještě ne, ale dneska jsem ti něco koupila.” Podívala se na mikinu s nápisem Los Angeles Rams.

„Co je to?”

„Počkej a uvidíš.”

„Je to něco hezkýho? Bude se mi to líbit?”

„Je to super hezký. Budeš nadšenej.”

Jade se vyptávala, co nového doma. Graham ji ujistil, že v jejich pečlivě naplánovaném programu nic neskřípe. Kathy Hearonová měla vrozený organizační talent.

„Pořád v New Yorku prší?”

„Jo,” informoval ji Graham otráveně. „Leje jako z konve.”

„To je smůla. Tady krásně svítí sluníčko.”

„Byla jsi plavat?”

„Měla jsem moc práce.”

„Mami? Musíme se stěhovat do tý Jižní Karolíny?”

216

Jade zmizel úsměv z tváře. Synova nechuť ke stěhování ji trápila.

„Vždyť jsem ti to už říkala, Grahame. Proč se na to pořád ptáš?”

„Nikoho tam nebudu znát,” brblal nešťastně. „Všichni moji kamarádi zůstanou tady.”

Čím víc se blížilo datum jejich definitivního odjezdu z New Yorku, tím častěji vedli podobné rozhovory. Graham věděl, že pro Jadeinu práci je stěhování nezbytné. O jejích osobních důvodech neměl tušení -

o těch nevěděl nikdo.

224

Dřív se s častým stěhováním vyrovnával snáz. Jakmile se dostal do puberty, začal si víc vážit přátelství a nechtělo se mu měnit kamarády.

„Seznámíš se s novejma klukama, Grahame.”

„Bude tam otrava.”

„Nebude. Palmetto je blízko moře. Budeš moct chodit na pláž, kdykoliv se ti zachce. Můžeš chytat ryby a kraby.”

„Já kraby nemám rád.”

Nechala jeho poznámku bez povšimnutí. „Palmettské školy mají fotbalová mužstva - dokonce se dostala do poháru. Můžeš pokračovat v hraní.”

„Ale to už bude něco jinýho.”

„Jo. Bude to něco jinýho. Je to tam jiný než v New Yorku.”

„Je to díra.”

Dostal ji do slepé uličky. Na to totiž neexistoval argument. Ve srovnání s New Yorkem vypadalo Palmetto opravdu jako venkovská díra. Po dlouhé odmlce Jade s nadšením prohlásila: „Zítra mám schůzku s tím dodavatelem, kvůli kterýmu jsem sem přijela. Drž mi palce.”

„Budu. Doufám, že se s ním dohodneš. A mami, buď opatrná. Víš, že v Kalifornii žijou divný lidi.”

„A v New Yorku ne?”

„Tady je ale snadno poznáš.”

„Já jsem pořád opatrná,” slibovala. „Počítám, že to tady za pár dní skončím a budu se moct vrátit domů. Pak si spolu uděláme hezkej den a něco podnikneme. Platí?”

„Platí.”

217

Zavěsila. Stýskalo se jí po něm. Někdy se choval drze, ale v zásadě byl ideální syn. Čím víc rostl, tím častěji k ní zaujímal ochranářský a majetnický postoj, což Jade připadalo legrační a zároveň ji to dojímalo.

Přerostl ji, byl silný, svalnatý a sálala z něho nekonečná energie.

Jade se v duchu jeho vzhledem pyšnila, ale když si někdo Grahamovy postavy všiml, nezapomněla zdůraznit jeho inteligenci a povahu.

Graham měl laskavý smysl pro humor, byl citlivý, vnímavý, a to ji obzvlášť těšilo.

Jade nebrala na lehkou váhu Grahamovu neochotu opustit 225

přátele a školu a odstěhovat se do jiného státu - do jiného světa.

Rozhodla se, že odjedou začátkem prázdnin, protože chtěla, aby Graham v New Yorku dokončil ročník. Doufala, že až se kritická doba přiblíží, bude psychicky připraven. Měl víc než rok, aby si na tu myšlenku zvykl.

Jade si živě vybavila loňský zimní den, kdy proběhlo schválení jejího palmettského projektu. Předvedla radě představenstva GSS

dokonalou prezentaci. Fakta pečlivě ověřila a nachystala si celý arzenál statistických čísel, aby svá tvrzení mohla něčím podpořit. Kousavé otázky členů rady zodpovídala jasně, srozumitelně a dostatečně podrobně, aby získala důvěru, ale aniž by působila podlézavě.

Nesnažila se svůj nápad prodat za každou cenu, nechávala za sebe promlouvat fakta a čísla.

Generální ředitel George Stein byl poslední žijící zakladatel GSS.

Ačkoliv mu bylo téměř osmdesát, stále zůstával u kormidla firmy, kterou založil v době, kdy se Charles Chaplin stal hvězdou filmového plátna. Původně malá ocelárna se během desetiletí rozrostla a v současné době konsorcium GSS zastřešovalo komerčně i odborně orientované společnosti po celém světě.

GSS obvykle skupovalo krachující podniky a buď je zrušilo, nebo restrukturalizovalo tak, aby přinášely zisk. Jade byla najata, aby vypracovala analýzu tří textilních továren, které GSS nově získalo.

Předložila radě představenstva obsáhlou hodnotící zprávu. Navrhla továrny zrušit a místo nich postavit jednu novou, větší a modernější.

Několik členů rady souhlasně přikyvovalo. George Stein, holohlavý, se 218

zažloutlou kůží plnou stařeckých skvrn, se na Jade dlouho upřeně díval.

Tělo měl zchátralé, ale pohled bystrý a pronikavý jako mladík.

„Slečno Sperryová, zdá se, že jste zaujala nekompromisní stanovisko.”

„Ano. Jsem přesvědčená, že je to jediný způsob, jak GSS může na těchto textilkách vydělat. A Palmetto v Jižní Karolíně se pro umístění nové továrny dokonale hodí, protože se nachází v blízkosti splavného kanálu. Jak lépe lze zužitkovat produkci, než že ji vyvezeme na zahraniční trh?”

„A co management a zaměstnanci zrušených továren? Ty také vyvezete na zahraniční trh?”

226

„Vůbec ne. Navrhuji nabídnout jim práci v Palmettu, a pokud nabídku odmítnou, vyplatit jim po zavření provozu šestinásobek měsíčního platu.”

Na závěr porady Stein nechal hlasovat. Jadein návrh byl jednohlasně přijat. „Výborně, slečno Sperryová,” obrátil se k ní Stein, když spočítal zdvižené ruce, „můžete se toho projektu ujmout. Nazvala jste ho Textil, že?”

„Ano,” přikývla Jade a snažila se zakrýt své nadšení profesionální kamennou maskou. „Chtěla bych továrnu pojmenovat TexTil.”

Přípravné práce na výstavbu TexTilu probíhaly už více než rok.

Právníci GSS v tichosti zajistili nákup pozemků. Palmettská radnice těsnou většinou hlasů schválila výstavbu. Jade ve spolupráci s developerskou firmou Davida Seffrina, zaštítěnou GSS, najala architekta a nechala vypracovat projekt.

V Los Angeles měla podepsat smlouvu s hlavním dodavatelem.

Jakmile se jí to podaří, všechno už půjde hladce. Přestěhuje se do Palmetta - což bude pro místní obyvatele velké překvapení, protože je určitě nenapadlo spojovat si ji s vykupováním půdy pro novou textilku -

a začne s hloubením základů. Také musí zorganizovat stěhování zaměstnanců managementu, kteří přijali nabídku GSS.

Jadein nástup ke GSS vyvolal vlnu znepokojení. GSS přijímalo rovnou na místa viceprezidentů jen velice málo mužů a ještě méně žen.

Jade nějakou dobu trvalo, než svým kolegům dokázala, že mládí a přitažlivost jí neubírají na schopnostech. Zpočátku se jí mužští kolegové 219

vyhýbali. Ostražitě ji obcházeli a oťukávali, kam až její ambice sahají a nakolik ohrožuje jejich kariéru.

Oťukávali i jiné věci.

Její nohy patřily k oblíbeným tématům, probíraným v pánské šatně před firemní tělocvičnou nebo v baru u skleničky. Pár mužů, svobodných i ženatých, projevilo zájem zjistit, kam její dlouhé štíhlé končetiny vlastně vedou. Bohužel, žádný z nich, pokud se vůbec odvážil Jade navrhnout schůzku, nedostal příležitost.

Jade si v práci nevšímala sexuálně laděných narážek na svoji osobu ani kolujících drbů. Osobní život považovala za soukromou záležitost.

Kancelářskému pletichaření se vyhýbala. Nestála o dů-

227

věrné hovory a sama se nikomu také nesvěřovala. Ke všem se chovala přátelsky a pokud možno neutrálně. Soustředila se na práci, nikoliv na spolupracovníky.

Vynaložené úsilí brzy přineslo ovoce a GSS ji pověřilo vedením TexTilu. Nicméně nikdo - ani George Stein, ani nikdo jiný -netušil, jak životně důležitý krok to pro Jade znamená. Samozřejmě že toužila po zajímavé práci a samozřejmě že chtěla, aby Tex-Til patřil k moderním a výkonným provozům. Ale nikdo neměl nejmenší ponětí, že její touha vrátit se do Palmetta s vlivným GSS za zády má mnohem víc osobní než profesionální ráz.

„Už brzo,” zamumlala a vstala z křesla, ve kterém odpočívala při telefonátu s Grahamem.

Popošla k oknu. Ubytování na služební cestě v Los Angeles si nevybrala náhodou. Úmyslně si zvolila hotel naproti staveništi. Jiní hosté výhled na nevzhlednou stavební plochu možná považovali za nevýhodu, ale Jade jej uvedla jako hlavní požadavek, když si objednávala pokoj.

Přijela před třemi dny. Od té doby pracovní ruch naproti přes ulici nepřetržitě pozorovala a zapisovala si podrobnosti a dojmy.

Nepovažovala to za podvod, ale za efektivní pracovní postup. Pokud chce zatočit s nespravedlivou ekonomickou situací v Palmettu, nesmí nic ponechat náhodě.

Potřebovala získat vhodného dodavatele. Dodavatelská firma musela mít k Palmettu hned od začátku kladný vztah, musela poskytnout 220

záruku, že dotáhne stavbu do konce, a hlavně jí nesmělo vadit - jak už se Jade přihodilo několikrát - že pracuje pro ženu. Jade hodlala mít přehled o každém hnutí na stavbě TexTilu, proto hledala spolehlivého spojence. Kladla na sebe přísné nároky a stejné požadavky měla i na ostatní - obzvláště na stavitele, protože se spolu s ním stane v Palmettu na poměrně dlouhou dobu jediným zástupcem GSS.

Než odjela z New Yorku, pořídila si kvalitní dalekohled. Teď se jí hodil, aby mohla sledovat, jak práce na staveništi naproti jejímu hotelovému pokoji pokračuje. Chtěla vědět, jak vytipovaný dodavatel řídí každodenní běh prací. Dohlíží na dodržování bezpečnosti práce?

Neplýtvá stavebním materiálem? Pracují jeho dělníci se zájmem nebo přistupují k práci lhostejně?

228

Jade zaměřila dalekohled na podlaží, odpovídající šestnáctému patru jejího hotelového pokoje. Automatické zaostřování jí přibližovalo stavební dělníky na dotek. Byl čas oběda. Dělníci vtipkovali, odšroubovávali víka termosek a rozbalovali sendviče. Zdálo se, že mezi nimi panuje přátelská atmosféra, což bylo dobré znamení a plus pro dodavatele. Jade si všimla, že kousek od středu její pozornosti se něco děje, a přesměrovala dalekohled.

Stál tam.

Ten muž ji zaujal hned poprvé, když zamířila dalekohled na rozestavěnou budovu. Už třetí den vzbuzoval její neutuchající zvědavost. Na rozdíl od ostatních se nechystal obědvat. Nikdy ho neviděla na stavbě odpočívat nebo se družit s ostatními. Pracoval nepřetržitě a převážně samostatně, hlavu v ochranné přílbě soustředěně skloněnou k práci.

Teď například studoval technický výkres. Vítr mu omotal sáček od kukuřičných chipsů kolem nohy. Jade viděla, že něco řekl a odkopl pytlík zpátky směrem k dělníkům. Jeden z nich celofán zvedl a uklidil do krabičky od svačiny.

Boduješ, pomyslela si Jade. Potrpěla si na čistotu na pracovišti.

Zjistila už všechno, co potřebovala, přesto zcela nelogicky s odložením dalekohledu otálela. Mužův individualismus ji fascinoval.

Jeho vousatá tvář se nikdy neusmála. Zásadně chodil v tmavých slunečních brýlích. Oblečený byl podobně jako včera a předevčírem -

221

staré levisky, seprané červené tričko, pracovní boty a rukavice. Měl štíhlé svalnaté paže a kůži opálenou do bronzova. Typický jižan, vláčný, mírný, nicméně i v dalekohledu Jade dobře viděla, že se z něho lije pot a vpředu na tričku mu vytváří zpocený trojúhelník.

Jade ho pozorovala dál. Sundal si tvrdou přílbu a odhrnul si dozadu hřívu sluncem vyšisovaných vlasů, které mu spadaly téměř až na ramena. Než si helmu znovu nasadil, otočil se a zahleděl se směrem k hotelu. Vypadalo to, že se dívá přímo do jejího okna, jako by na něj mávala. Jade sebou trhla.

Provinile sundala dalekohled z očí a uskočila stranou, přestože hotel měl zvenku zbarvená skla. S největší pravděpodobností ji neviděl, ale Jade se přesto zachvěla. Pokud pod slunečními brý-

229

lemi skrýval stejně odhodlaný pohled, jako měl postoj, určitě by se mu nelíbilo, kdyby zjistil, že ho špehuje.

Jade si otřela zpocené dlaně do sukně. Žaludek se jí houpal jako na vodě. Nalila si sklenici vody a rychle ji vypila. Nechápala, co ji to popadlo. Celé roky ji muži nechávali klidnou. Pokus o romantický vztah s Hankem skončil pro oba bolestně. Konzultace s psychologem nepomohly.

Po několikaměsíční terapii jí psycholožka sdělila: „Příčina vašich potíží je zřejmá. Nakolik se bude váš stav zlepšovat, záleží především na vás. Aby došlo k pokroku, musíte víc spolupracovat, slečno Sperryová.” :

Jade odpověděla podle pravdy: „Nemůžu. Zkoušela jsem to, ale jenom jsem ublížila člověku, na kterém mi moc záleží.”

„V tom případě se obávám, že jsme se dostaly do slepé uličky.

Počítejte s tím, že z vaší strany bude každý další sexuální vztah vyžadovat velkou odvahu.”

Jade nechyběla odvaha, ale bála se, že zase někoho zraní. Protože neměla jistotu, že se jednoho dne „vyléčí”, odmítla podstupovat další pokusy. Proto ji její reakce na muže ve slunečních brýlích překvapila.

Posadila se k malému psacímu stolku a zapsala si do notebooku další poznámku. Nepoháněla ji sexuální touha. O schopnost přijímat lásku mužů nedobrovolně přišla, ale prahla po odvetě. V Palmettu se už nikdo 222

nebude muset podřizovat zlo-vůli Patchettových. Po letech se Jade konečně přiblížila na dosah svého cíle.

Čas v Los Angeles nepromarnila. Po třech dnech pozorování a analyzování dospěla k závěru, že konečně našla pro TexTil vhodného dodavatele. Zítra odloží dalekohled a půjde se představit.

Jade stála před zrcadlem na dveřích svého hotelového pokoje a zkoumavě si prohlížela svůj vzhled. Třicáté narozeniny oslavila před dvěma lety, ale zub času se na ní příliš nepodepsal. Udržela si štíhlou ženskou postavu. Tváře se jí stále přirozeně červenaly. Vlasy měla lesklé, tmavé, bez známek šedivění. Oči, modré jako vždy, zůstaly jejím nejvýraznějším rysem.

Z barev si Jade nejvíc oblíbila černou. Nosila ji nejčastěji.

230

Elegantní dvoudílný kostým, který si zvolila dneska, byl také černý, i když z lehkého materiálu, aby se hodil do jihokarolínského podnebí.

Když vycházela z hotelu, promítala si všechna léta, která uplynula od její promoce na Dander College a která ji dovedla až sem. Pracovala v Charlotte v Severní Karolíně, pak se jí naskytlo místo v Birminghamu v Alabamě. Zabývala se nákupem, ale vždy zaujímala pozici na úrovni středního managementu. Následovala řada dalších zaměstnání, všechna v textilním průmyslu a odívání, a všude Jade uplatnila znalosti, které získala v obchodě u slečny Doro thy Davisové.

Pokaždé se za prací stěhovala s Grahamem a s Kathy a tvořili nerozlučnou rodinu. Jade podvědomě dovedla vycítit, když ji její současné místo přestalo obohacovat, a považovala to za znamení, že je třeba postoupit o stupínek výš. Zaměstnavatelé ji neradi nechávali odejít. Výjimku tvořil pouze jeden nadřízený, jemuž musela hrozit žalobou za sexuální obtěžování. Jenomže šéf její výhrůžky nebral vážně, proto Jade po šesti měsících odešla.

Většinou ale získávala samé užitečné zkušenosti. Postupně si rozšířila odborné znalosti a seznámila se s marketingovými strategiemi a způsoby, jak zefektivnit výrobu. Nicméně její konečný cíl sahal daleko za hranice drobného podnikání. Pečlivě se připravovala na vhodný okamžik, aby - až se objeví příležitost - nic nepropásla.

Studovala. Poctivě pročítala ekonomické časopisy, takže o GSS

věděla mnohem dřív, než narazila na článek v The Wall Street Journal, 223

který zásadně ovlivnil její budoucnost. Věděla, že GSS je dynamicky se rozrůstající konsorcium podniků, patřící k největším na světě. Časopis v rozhovoru s viceprezidentem společnosti popisoval, jak GSS nedávno získala tři textilní továrny, které byly, podle slov viceprezidenta, v jejich dané podobě pro společnost přítěží.

Jade si článek několikrát přečetla a v hlavě se jí začal rodit plán. V té době pracovala na ředitelství jednoho podniku v Atlante, ale už věděla, kde se bude ucházet o další působiště. Večer si objednala meziměstský telefonní hovor do New Yorku.

„Hanku? Ahoj, tady Jade.”

231

„Nazdar, co se děje? Jak se máš? Co dělá Graham?”

„Roste jako z vody. Už je velký nejmíň jako ty.”

„Co Kathy, je v pořádku?”

„Jo, má se fajn. Nepostradatelná jako vždycky.”

Po setkání s Lamarem Griffithem na Mitchově pohřbu měla Jade s Hankem dlouhý vážný rozhovor. Oznámila mu, že i přes pravidelné návštěvy u psychologa není schopná navázat fyzický kontakt s mužem a že jejich vztah zůstane platonický, přestože to zřejmě bude znamenat konec jejich přátelství.

Hanka v den pohřbu povzbudilo, že se Jade nebránila jeho líbání, proto se zpočátku tvářil zdrceně a nakonec se rozzlobil, že Jade tak nečekaně změnila stanovisko. Uraženě odešel a Jade se s ním několik měsíců neviděla. Pak se jednoho dne objevil u jejích dveří, jako by se nic nestalo. Obnovili přátelství tam, kde ho přerušili. Hank jenom stručně poznamenal: „Lepší bejt jenom kamarád než nic.”

I když se stěhovala za prací z města do města, zůstávala s Hankem v úzkém kontaktu. Často si psali i telefonovali. Proto Hanka nepřekvapilo, že mu Jade volá do New Yorku, kam se odstěhoval krátce po skončení školy.

Když probrali novinky z osobního života, Jade se zeptala: „Hanku, nedělal jsi kdysi něco pro GSS?”

„Vloni. Dneska o nich vyšel článek v Journalu.”

„Proto jsem si na tebe vzpomněla.”

224

„Chtěli navrhnout kanceláře,” upřesňoval Hank. „Tuším, že si potřebovali odečíst něco z daní, protože částka, kterou jsem požadoval, byla tak nadnesená, že mně samotnýmu bylo trapně.”

„To pochybuju.”

Hank se zasmál. „Nicméně na ni přistoupili.”

Hankovi se dařilo velice dobře. Několik let pracoval pro návrhářskou firmu, pak se osamostatnil, ale většina zákazníků u něj zůstala. Díky doporučením si vytvořil slušný okruh lukrativních klientů. Navrhoval interiéry nových nebo rekonstruovaných komerčních prostor. Rutinní práci za něj dělali jeho dva asistenti, takže Hank trávil většinu času vymýšlením návrhů a malováním obrazů.

„Jak se pro takovou firmu, jako je GSS, pracuje?”

232

„Velkej šéf - starej Stein, křestním jménem se, myslím, jmenuje George - vládne železnou rukou. Všichni zaměstnanci se ho k smrti bojí.”

„Setkal jsi se s ním někdy osobně?”

„Jasně. Konzultoval jsem s ním svoje návrhy, protože chtěl vidět, jestli se shodují s jeho představou stimulujícího pracovního prostředí.

Nechci bejt neskromnej, ale časem mi začal děsně fandit.”

Jade bojovala s nerozhodností. Dlouho váhala, než se odhodlala Hankovi zavolat a požádat ho o laskavost. Dosud do svých plánů nikoho nezasvěcovala. Dokonce i Kathy, která o Jadeině znásilnění i o jeho důsledcích věděla, se domnívala, že Jade prostě jen dělá kariéru. O

jejím tajném úmyslu neměla tušení.

Hank byl ochotný pro Jade udělat cokoliv, ale Jade ho nechtěla zneužívat. Na druhou stranu, i on by mohl ze situace vytěžit. „Hanku, nemohl bys mě seznámit?” „S Georgem Steinem?” podivil se.

„Jestli je muž, kterýho se všichni bojí, pak je to přesně ten člověk, s kterým potřebuju mluvit.” „Můžu se zeptat kvůli čemu?” „Chci pro něho pracovat.”

„Myslíš tady v New Yorku? Panebože, to by bylo skvělý, kdybyste se sem přestěhovali, ale musím tě varovat: tady se s lidma nikdo nemazlí. V New Yorku nelítají pečení holubi do pusy sami. A Leona Helmsleyová je ve srovnání s Georgem Steinem příjemnost sama.”

225

„Jsem si vědoma všech newyorských záporů, ale jsem už velká holka a chci hrát na velkým hřišti.”

„GSS má pro každou pobočku samostatný personální oddělení. Proč to nezkusíš normální cestou?”

„Kolik lidí žádá denně o místo? Můj životopis nezní sice špatně, ale než se dostane někomu do ruky, aby si ho přečet, může to trvat klidně i několik měsíců. Kromě toho jsem se rozhodla proniknout do top managementu, už mě nezajímají obyčejný střední pozice.”

Hank tiše hvízdl. „Nemohlas mě pro začátek požádat o něco 233

jednoduššího, třeba abych v noci nahatej vyšplhal na Empire State Building?”

„Já vím, že po tobě nechci málo, Hanku. Jestli to nejde, nic se neděje.”

„Já jsem řekl, že to nejde? Jenom chci naznačit, že George Stein je starej mrzout, a když netrefíš správnej okamžik, je to v háji. Dej mi pár dní, abych si to mohl promyslet.”

„Nejraději bych se s ním setkala v nějakým přátelským, uvolněným prostředí, kde ho nebudou vyrušovat podřízení, ani telefonáty. Zvládl bys to zařídit?”

Hank vymyslel, že pozve pana Steina do svého ateliéru, aby si mohl prohlédnout jeho nově dokončený obraz. Nalákal starého pána tím, že mu vylíčil, jak skvěle by se dílo vyjímalo za jeho pracovním stolem.

ft Jade už čekala v Hankově podkrovním bytě, když Steinův osobní řidič zastavil před domem. Hank ji představil jako svoji dlouholetou přítelkyni. Steinovi se Hankův obraz líbil, ale smlouval o cenu.

Nakonec si ho do kanceláře úspěšně koupil, což ho příjemně naladilo.

Když pak zapíjeli uzavřený obchod, Stein se zdvořile zeptal: „Vy také malujete, slečno Sperryová?”

Kdyby si Jade sama psala scénář, lepší úvodní dialog by nevymyslela. „Ne, já pracuju v textilním průmyslu.”

„Je viceprezidentkou textilní továrny v Atlante, která se specializuje na výrobu pracovních oděvů,” dodal Hank.

„Četla jsem, že GSS nedávno převzalo tři textilky Kelso,”

poznamenala Jade.

„Správně.” Stein se zamračil. Tušil zradu.

226

„Hmmm.” Jade další zájem neprojevila. Napila se vína. „Hanku, tu kytku tamhle v rohu bys měl víc zalívat nebo -”

George Stein ji přerušil: „Vy závody Kelso znáte, slečno Sperryová?’.’

„Jenom z doslechu.”

„Což znamená?”

Jade se vyjádřila pochybovačně: „Doufám, že se GSS podaří modernizovat je tak, aby přinášely zisk, ale -”

„Ale?” okamžitě zareagoval Stein.

234

„Ale bude to vyžadovat rozsáhlou reorganizaci, počínaje managementem a výrobou konče. Navíc modernizace tří továren nebude levná záležitost.” Pokrčila rameny a nechala starého pána, ať si nad jejími slovy láme hlavu.

„Myslíte si, že se vynaložené výdaje vrátí?”

„Odpověď na tuto otázku by vyžadovala několikaměsíční analýzu, pane Steine. Neznám situaci natolik, abych mohla vyjádřit zasvěcený názor.”

„Jen se nestyďte.”

Hank přemáhal smích a honem si vhodil do úst koktejlovou olivu, aby nebyl příliš nápadný. Jade namítla: „Znám textilní výrobu od tkalcovských stavů až po účetnictví, pane Steine. Poznám dobře fungující textilní závod na první pohled. Dokážu rozpoznávat a napravovat problémy. Nicméně, nesypu z rukávu rozbory, založené na společenských řečech. To nemáte nikoho, kdo by vám podal zasvěcený výklad?” Ještě než svoji otázku vyslovila nahlas, věděla, že nemá. Jinak by z ní netahal rozumy.

Než Stein z Hankova ateliéru odešel, požádal Jade, aby mu poslala životopis. „Předpokládám, že by vás práce u nás mohla zajímat.”

„Pokud bude vaše nabídka dostatečně atraktivní, pane Steine.”

Jade si vzpomněla na bizarní rozhovor, usmála se a vyšla z hotelu.

Ulice se vlivem prachu ze staveniště ztrácela v nepříjemné mlze a rozléhal se na ní ohlušující řev, ale Jade ani jedno nevadilo. Do stavebních buněk, kde měla dodavatelská firma kanceláře, to bylo jen dva bloky chůze.

227

Vzpomínky na první setkání s Georgem Steinem v Jade vyvolaly představy, jež s obchodem nesouvisely.

„A máš to v kapse,” prohlásil Hank, když Stein odešel. „Můžeme začít oslavovat.”

Otevřel další láhev vychlazeného bílého vína. Seděli na polštářích, sloužících jako pohovka, a Hank vzal Jade za ruku. Palcem jí hladil hřbet dlaně. „Někoho jsem potkal, Jade,” začal.

„Chceš říct, že ses seznámil s nějakou holkou?”

„Uhmm. Potkal jsem se s ní v obchodě s nábytkem. Pokoušela se prodat nejhnusnější pohovku, jakou jsem kdy viděl, nějaký při-235

bližně stejně šeredný ženský. Dívala se při tom na mě a líčila, jaký má ten gauč všemožný výhody. Za chvíli ženská fakt vytáhla platební kartu a já se neudržel smíchy.”

Jade se naklonila dopředu a zvědavě čekala na pokračování. „Jak se jmenuje?”

„Deidra. Vystudovala návrhářství. Zatím prodává nábytek, než sežene něco lepšího.”

„Takže máte hodně společnýho.”

„Pochází z malýho města v Nebrasce, je pihatá, má krásnej zadek a hrozně nakažlivě se směje.”

„A ty ses do ní zamiloval.”

Zkoumavě se na Jade zadíval, jako by hledal odpověď. „Jo. A co je ještě zajímavější, já se jí taky líbím.”

„Na tom není nic zajímavýho. Spíte spolu?”

Usmál se. „Svlíká se snáz než nebraská kukuřice.”

„To je dobře, Hanku,” řekla Jade a stiskla Hankovi ruku. „To je moc dobře.”

„Myslím, že bych se s ní chtěl oženit.” Váhavě na Jade upřel oči.

„Co ty na to, Jade? Mám?”

Nežádal ji o radu. Ptal se, jestli se má vzdát poslední naděje a naplánovat si život s někým jiným. „Vezmi šiji. Já budu jen ráda.”

Než Jade odjela do Los Angeles, zaskočila se podívat na Hankova a Deidřina dvojčata. Právě jim bylo šest týdnů. Hank zůstal jejím nejlepším kamarádem. Najala ho jako návrháře kanceláří TexTilu v Palmettu.

228

Jade se vrátila do reality a uvědomila si, že je u cíle. Cítila, jak jí v krvi stoupá adrenalin; jako před každým obchodním jednáním, a obzvlášť když se chystala k nečekanému útoku. David Seffrin jí s dodavatelem předběžně domluvil schůzku, ale Jade ho požádala, aby den a čas nechal otevřený.

„Uvidím, jaký budu mít program. Spojím se s ním, až přijedu do Los Angeles,” ujistila developera.

Chtěla si budoucího stavitele TexTilu otestovat nepřipraveného a vidět stavbu tak, jak běžně fungovala. Nestála o předem připravenou prohlídku.

Odvážně vešla do kanceláře, aniž zaklepala. V místnosti stály dva psací stoly. U jednoho ťukala sekretářka něco na počíta-236

či. U druhého seděl muž a telefonoval. Byl k Jade otočený zády.

Sekretářka zvedla z klávesnice vínově nalakované nehty. „Přejete si?”

„Přišla jsem za panem Matthiasem.”

Sekretářka se podívala na druhý konec místnosti. „Máte domluvenou schůzku?”

„Ne, zatím mým jménem jednal s panem Matthiasem pan Seffrin.

Kdybyste mu laskavě ohlásila, že za ním přijela slečna Sperryová z GSS z New Yorku -”

„Slečna Sperryová?”

Kolečka kancelářské židle u protějšího stolu zavrzala a muž se otočil. Jade se k němu obrátila a tvářila se neutrálně. „Pan Matthias?

Jsem Jade Sperryová. Ráda vás poznávám.”

Matthias vrhl na Jade krátký nervózní pohled a rychle ukončil telefonní hovor. Vstal, zapnul si sako, popošel k Jade a podal jí ruku.

„Uniklo mi, že máme sjednanou schůzku na dnešní den.” Netrpělivě se podíval na sekretářku.

„Nemáme. Nevěděla jsem dopředu, jaký budu mít v Los Angeles program. Dneska jsem vyšetřila chvilku a rozhodla se, že za vámi zajdu.

Doufala jsem, že třeba budete mít čas na oběd.”

„Čas na oběd? Dneska? No, snad by to šlo.”

229

„A co oběd s panem Hemphillem?” připomněla Matthiasovi sekretářka.

„Zrušte ho,” odbyl ji šéf. „Hele, a kdy byste jako chtěla jít?”

„Teď hned.”

„Aha. Hele, nechtěla byste se nejdřív třeba porozhlídnout po stavbě?”

„Já už se porozhléďla, pane Matthiasi.”

„Dobře. V pořádku. Hele - jste tady autem? Jestli ne, můžeme jet mým.” Zamířil ke dveřím a přidržel je Jade, aby mohla vyjít.

Jakmile se usadili na kožených sedadlech Matthiasova jaguáru a dohodli se, do jaké restaurace pojedou, Jade se zeptala: „Četl jste informace, které vám pan Seffrin poslal?”

„Jistě. Od A až do Z. Hele, ten projekt v Jižní Karolíně je pro mě jako stvořený.”

„Co vás vede k tomuto závěru, pane Matthiasi?”

237

Jade poslouchala sáhodlouhý výčet Matthiasových zkušeností a schopností. Pracovní oběd jí zpravidla zabral nejméně dvě hodiny. S

Matthiasem se vrátila mnohem dříve, přestože se na zpáteční cestě dostali do dopravní špičky.

Odmítla pozvání dokončit rozhovor v jeho kanceláři. „Děkuji, že jste mi věnoval svůj čas, pane Matthiasi.”

Otočila se k odchodu. Matthias se postavil před ni. „Hele, počkejte.

Kdy se mi ozvete?”

„Máme s panem Seffrinem domluvené schůzky ještě s několika dalšími dodavateli,” zalhala.

Během oběda se snažila nebýt zaujatá, ale každé slovo, které Matthias vypustil z úst, potvrzovalo její původní negativní dojem.

Určitě si psal všechna doporučení sám, protože se nedalo přehlédnout, že má o sobě přehnaně vysoké mínění.

Čím víc se vychloubal, tím víc klesal Jadein zájem o jejich vzájemnou spolupráci. Sice chtěla začít se stavbou TexTilu co nejdříve, ale bohužel, zřejmě se bude muset smířit s tím, že cestovala do Los Angeles zbytečně a že stále nemá hlavního dodavatele.

„Než se s konečnou platností rozhodneme, může to trvat několik týdnů nebo i měsíců,” řekla Matthiasovi vyhýbavě.

230

„Hele, nezlobíte se kvůli tomu návrhu v restauraci, že ne?”

„Myslíte kvůli vaší nabídce, abychom si moučník snědli u vás doma?” zeptala se chladně a najednou odhodila zdvořilou profesionální tvář. „Ne, pane Matthiasi, nezlobím se. Jsem zhnusená.”

„Vypadáte jako nóbl dáma, byla by věčná škoda to na vás nezkusit,”

zavtipkoval a ušklíbl se. „Hele, to přece nemůžete mít člověku za zlý, že vám udělá milostnej návrh.”

„Budete se divit, ale můžu, pane Matthiasi.”

„Hele, vy patříte k feministkám, který závidí chlapům pinďoura? V

tom případě se vsadím, že jste mě zavrhla ještě dřív, než jsme na ten oběd odjeli.”

„Máte pravdu, pane Matthiasi, je to tak.” Nebral si servítky, proto Jade neviděla důvod, proč by se měla přetvařovat. Otevřeně vyjádřila svůj názor: „V kanceláři máte nepořádek. Nemám na mysli nepořádek, který běžně vzniká při práci, ale nevysypané popelníky, prázdné plechovky od limonád a bláto na podlaze.

238

Za druhé, přišla jsem za vámi, aniž bychom si domluvili schůzku, abych viděla, jak budete reagovat. Když musím zrušit dojednaný oběd, považuji za slušné osobně se dotyčnému omluvit a vysvětlit mu, co je příčinou změny. Navíc bych nesnesla pracovat delší dobu s člověkem, jehož každá věta začíná slovem ,hele’. Kromě toho mi bylo jasné, že se na tuhle práci nehodíte, už když jsem viděla vaše ruce.”

„Co je špatnýho na mých rukách?”

„Jsou jemné, pěstěné, s dokonalou manikúrou.”

„Hele, dámo, kam chodíte na ty -”

Matthiase přerušilo houkání sirén policejního vozu. Auto zastavilo u chodníku jen několik metrů od místa, kde Jade s Matthiasem stáli.

„Co se děje?” Matthias zapomněl na Jade, přiskočil k jednomu policistovi a chytil ho za rukáv. „Co tady děláte?”

„Kdo jste, pane?”

„Wayne Matthias. Šéfuju tady.”

„Dostali jsme stížnost. Prý došlo k napadení. Zdá se, že se některý z vašich dělníků neovládl. Někde tamhle nahoře,” dodal policista a kývl hlavou směrem k horním patrům nedokončené budovy.

231

„Do prdele. To mi chybělo,” zamumlal Matthias a povolil si uzel na kravatě. Kolem se rozrůstal zástup chodců, kteří zvědavě pokukovali, co se děje. „Radši zadržte lidi, nechci mít na krku soud, kdyby někdo z nich přišel k úrazu.”

Přihlížející dav byl vytlačen o kus dál a Jade s ním, ale nechtěla odejít, protože ji zajímalo, co přivolalo policejní hlídku. V napjatém očekávání vyčkávala s ostatními, až dolů sjede nákladní výtah. Když zastavil, kovové dveře se s rachotem otevřely a policie před sebou vystrkala ven muže.

„Vy!” odfrkl Matthias znechuceně. „Já tušil, že s várna budou potíže.”

Policie vyváděla muže, kterého Jade pozorovala dalekohledem.

239

Kapitola 18

Policista odstrčil Matthiase loktem a přistoupil k muži, který měl ruce svázané za zády cizím páskem. Za ním z výtahu vystoupili další dva dělníci, ale zachovávali si bezpečnou vzdálenost.

Jade si všimla, že se muž nevzdal snadno. Z rozseknutého obočí mu tekla krev, ale obličeje druhých dvou dělníků vypadaly mnohem hůř.

Muž se pohrdavě podíval po čumilech a ještě po-hrdavěji po Matthiasovi.

Jeden z policistů se zeptal: „Tak co se tady stalo?”

„Málem nás zabil,” vybuchl jeden dělník. „Kdybysme se na něho nevrhli a nesvázali mu ruce, skoro by se mu to podařilo.”

Policista kývl na kolegu. „Sundej mu pásek a nasaď mu želízka.”

Potom se obrátil zpátky na dělníka. „A vy jste kdo?”

„Já jsem mistr. Dělali jsme nahoře na vzduchotechnice a on začal mít kecy, že máme blbej materiál. Řekl jsem mu, že to není jeho věc, aby sklapnul a makal. Odmítl a chtěl mluvit tady s panem Matthiasem.

Vysvětloval jsem mu, že šéfa jeho názor nezajímá, a přikázal mu, ať se vrátí k práci, nebo že dostane pa-dáka. A on mi dal pěstí.” Dotkl se nateklé modřiny na bradě.

„Je to pravda?” Policista se obrátil na Latinoameričana, který také přijel výtahem.

232

„Si. Začal nás mlátit všechny.”

„Rval na nás a nadával panu Matthiasovi do kreténů.”

„Mně?” Matthias udělal krok dopředu. „Co s tím mám společného já? Já tam přece vůbec nebyl!”

„Vy jste ten krám objednal,” ozval se tichý vzteklý hlas obviněného.

Když promluvil, všichni němě užasli. „Ten barák shoří jako papír, stačí, aby si do toho potrubí někdo pořádně prdnul.”

Matthias potichu zaklel. „Nemá to v hlavě v pořádku. Napadlo mě to, už když jsem ho najímal, ale víte, bylo mi ho líto,” šep-240

tal vemlouvavým hlasem policistovi. „Dělá potíže od chvíle, kdy sem vkročil, ale souhlasil, že bude celej den -” Syčivě vydechl, a zkroutil se do předklonu, protože v tu chvíli dostal pěstí do žaludku.

Sotva policista uvolnil muži ruce, násilník se vrhl na Matthiase.

Zaskočený policista se ho chabě pokusil znovu spoutat, ale muž ho zlostně odstrčil stranou. Popadl Matthiase za límec a hodil ho k zátarasům na chodníku. Dva další policisté se snažili muže odtrhnout od Matthiase, lapajícího po dechu, a odvléct ho pryč. Nakonec se jim podařilo nasadit mu pouta. Přečetli mu jeho práva, odvedli ho do policejního vozu a vecpali na zadní sedadlo.

„Tohle ti přijde draho,” vztekal se pobledlý Matthias, třásl se a hrozil muži zaťatou pěstí. „Budu tě žalovat za napadení, ty hajzle.”

„Lepší než bejt vrah,” volal na něj muž zadním okénkem hlídkového vozu.

„Budete se muset dostavit na policejní stanici, abyste vyplnil protokol,” upozornil policista Matthiase. „Vy taky,” dodal k dělníkům.

„Musíte všichni podepsat svědeckou výpověď.”

Vrtěli hlavami a potichu nadávali. Policisté nasedli do auta a odjeli.

Dav se rozešel, ale Jade ještě dvě hodiny čekala, aniž ji někdo viděl, dokud rozčilený Matthias nenasedne do svého jaguára a neodjede.

Sekretářka stále ještě seděla u počítače a psala, když Jade neohlášené -

už podruhé - vešla do kanceláře. „Co chcete?” vyštěkla na ni sekretářka nepřátelsky.

„Potřebovala bych nějaké informace.”

„Pan Matthias už dneska odešel.”

„Třeba mi pomůžete vy.”

233

„S čím?”

„Potřebovala bych vědět, kdo byl ten muž, kterého dneska odpoledne zatkli.”

Sekretářčin výraz poněkud změkl. Obrátila se k Jade. „Taky se vám líbí, co?”

„Prosím?”

„Je to kus chlapa, nemyslíte?”

241

„Můžete mi pomoct nebo ne?“Jade co nejpříjemněji zopakovala otázku.

Sekretářka pokrčila rameny, otočila se na kancelářské židli zpátky k počítači a otevřela jednu složku. „Přesně si pamatuju den, kdy sem přišel vyplnit žádost.”

„Jak se jmenuje?”

„Dillon Burke. Chlapi s vousama mě odjakživa přitahovali. Mám kamarádku - ta jim přezdívá pohlavní smetáci - není to originální?”

Zahihňala se. „Vousatej chlap je takovej tajemnej, nepřipadá vám?”

„Mě spíš zajímá jeho minulost.”

Sekretářka projížděla data na počítači. „Pro Matthiase začal pracovat dvacátýho osmýho dubna loňskýho roku.”

„A předtím?”

„To nevím. To si musíte zjistit sama. Nic víc tu o něm nemáme. Ani adresu.”

Natočila obrazovku k Jade, která si prohlédla stručné údaje, vytrhla z poznámkového bloku list papíru a zapsala si mužovo jméno a číslo sociálního pojištění. „Co přesně u vás dělal?”

„Všechno. Když se na něj člověk podívá, tak by to do něj ani neřekl, ale pan Burke byl chytrej a rozuměl stavbě. Matthias se s ním neustále radil, i když by to nikdy nepřiznal.”

Jade přikývla. „Takže jeho obvinění bylo opodstatněné?”

„Obvinění? Myslíte, jak nadával panu Matthiasovi, že nakoupil špatnej materiál?”

„Je to tak?”

„Podívejte, myslím, že do toho vám nic není. Už jsem vám řekla víc než -”

234

„Osahával mě.” Jade něco napadlo. Zkusila si svoje tušení ověřit.

„Když jsem byla s panem Matthiasem na obědě, strčil mi ruku pod sukni a přemlouval mě, abych si zákusek snědla u něj v bytě.”

Sekretářčiny oči se nebezpečně zúžily. Prsty s vínovými nehty nakrčila jako drápy. „No tohle. Ten slizkej nadrženej hajzl!”

242

Jade sledovala, jak Dillona Burkeho přivádějí k propouštěcí přepážce a jak podepisuje potvrzení o převzetí svých věcí. Když si připínal pásek náramkových hodinek, seržant mu něco řekl a Burke otočil hlavu.

Podíval se na Jade upřeným pohledem, který vycítila už v dalekohledu.

Mračil se a podezřívavě si ji měřil hnědýma očima. Přejížděl ji od hlavy až k černým úzkým lodičkám a zase zpátky. Měla co dělat, aby se neošila.

„Víte to určitě?” slyšela, jak se ptá seržanta u přepážky, když se obrátil zase zpátky.

„Darovanýmu koni na zuby nekoukej, kámo. Seber se a vypadni, než si to s tím tvým propuštěním rozmyslíme.”

Jade vstala a s překvapením zjistila, že se jí klepou kolena. Neměla policejní stanice ráda. Příliš jí připomínaly noc, kterou strávila u výslechu v palmettské strážnici. Vůbec ji nepřekvapilo, když se dočetla, že Hutch teď zastává místo po svém otci.

„Pan Burke?” oslovila propuštěného a popošla k němu. „Mohl byste jít, prosím, se mnou?”

Tázavě naklonil hlavu na stranu a dlouhé vlasy mu přepadly přes rameno. „Proč? Co jste zač?”

„Jmenuju se Jade Sperryová. Prosím.” Rukou ukázala ke dveřím.

Neuhnula očima před jeho zkoumavým pohledem, i když ji znervózňoval, „Seržant měl pravdu, mohli by si to s vaším propuštěním rozmyslet a držet vás tu až do rána. Tudy.”

Zamířila k východu a působila sebevědomě, jako by ani na chvilku nezapochybovala, že ji bude následovat. Jakmile vyšli ven, Jade čekala, že se Burke rozeběhne a ona už ho nikdy neuvidí. K její velké úlevě se k ní připojil.

Odvedla ho k limuzíně zaparkované u chodníku. Řidič jim pohotově otevřel zadní dveře. Nechala Burkeho nastoupit jako prvního. Několik vteřin váhal, ale pak vklouzl na přepychové polstrované sedadlo. Jade 235

věděla, že limuzína je výstřední výstřelek, ale chtěla Burkeho ohromit.

Chtěla, aby si myslel, že ho potkalo neskutečné štěstí. Chtěla, aby na její návrh kývl.

Stiskla tlačítko, kterým se zavírala skleněná přepážka mezi řidičem a zadním sedadlem. Burke mlčel a ostražitě sledoval její pohyby.

243

Limuzína se zařadila do proudu vozidel a plula mezi nimi tiše jako stříbrný had. Jade si přehodila nohu přes nohu, ale hned toho zalitovala.

Punčochy v tichu vydaly šustivě škrábavý zvuk. Burke sklopil oči k jejím nohám a potom se jí zvědavě zadíval do obličeje.

Aby Jade zakryla nervozitu, otevřela kabelku a vytáhla z ní krabičku cigaret a nový zapalovač. „Cigaretu?”

„Nekouřím.”

„Hm.” Sebeironicky se zasmála a položila cigarety se zapalovačem na malý vestavěný pultík. „Nejspíš moc chodím do kina.”

„Do kina?”

„Kdykoliv propouštějí vězně, první, co mu vždycky nabídnou, je cigareta. Koupila jsem je, protože jsem si myslela… to je poprvé, kdy někoho dostávám z vězení.”

Cynicky se rozhlédl po přepychovém zařízení auta. „Pro mě je to taky premiéra.”

„Ještě nikdy vás za nic nezavřeli?”

Prudce se k ní otočil, až ji tím nečekaným pohybem vylekal. „Vás jo?”

Najednou jí připadalo, že je strašně veliký a naklání se k ní příliš blízko, a zapochybovala, jestli to, co udělala, bylo moudré. Vybavila si, jak rychle zaútočil na Matthiase, když mu rozvázali ruce. Jeho fyzická síla jí naháněla strach, ale nehodlala couvnout, protože cítila, že to je přesně to, co od ní čeká. Snažil se ji zastrašit, nejspíš proto, že se sám bál.

„Ne, zatím jsem ještě nikdy neseděla,” odpověděla klidně.

Znovu si ji přeměřil pronikavým pohledem. „To bych do vás neřekl.”

„Nebolí vás oko?” Už nekrvácel, ale rána nad obočím vypadala stále živá.

„Přežiju to.” Přikrčil se na sedadle a prohlížel si skleněnou přepážku, oddělující je od řidiče. „Kam jedeme?”

236

„Napadlo mě, jestli nemáte hlad. Můžu vás pozvat na večeři?”

„Na večeři?” zeptal se a křečovitě se usmál. Podíval se na svoje pracovní šaty a boty. „Nejsem zrovna oblečenej do společnosti.”

„Vadí vám to?”

244

„Ani ne. A vám?”

„Ani v nejmenším.”

Několik minut jeli mlčky, ale pak Burkeho přemohla. zvědavost.

„Kdy mi laskavě prozradíte, co má tohle všechno znamenat? Jestli vás poslal Matthias, aby mě uplatil, tak -”

„Ujišťuju vás, že neposlal. Po večeři se vám dostane uspokojivého vysvětlení, pane Burke. Už jsme tady.”

Limuzína zastavila před steak housem. Jade se radila o výběru restaurace s personálem v hotelu, teprve potom se rozhodla a dala adresu šoférovi. Rodinný podnik hlásal širokou nabídku jídel za přijatelné ceny. Nenacházel se zrovna v nejlepší čtvrti a zařízení poněkud připomínalo saloon z divokého západu. V prostorné jídelně vládlo šero a stoly osvětlovaly jenom kužely světla z lamp, visících od stropu.

Jade byla se svým výběrem spokojená. Servírka v kožené sukni s třásněmi a v kovbojských botách je usadila k rohovému stolu. Snad si tady pan Burke bude připadat přirozeněji než v drahé restauraci.

Objednal si u baru točené pivo. Jade si poručila citronádu. Když jim nápoje přinesli, krátce poděkoval. Upil pivo a Jade přemýšlela, jak asi vypadá bez vousů. Lehce si otřel pěnu z kníru nad horním rtem.

Jade si všimla, že má zhrublé ruce. Byly to mozolnaté ruce s odřenými klouby, ruce, jež znaly fyzickou práci. Nehty si stříhal a čistil, ale neleskly se mu. Díky pracovním rukavicím měl nad zápěstím opálený proužek. Svalnaté paže, které na ni zapůsobily už v dalekohledu, vypadaly zblízka ještě svalnatější. Dneska měl přes tričko rozepnutou kostkovanou flanelovou košili. Rukávy si vyhrnul k loktům.

Jeho široká ramena udělala dojem i na servírku.

„Až skončíte, přijde řada na mě?”

Jade zvedla oči z jeho hrudi a podívala se na něj. „Prosím?”

237

„Taky si vás budu moct tak podrobně prohlídnout, až skončíte svůj průzkum? Kdybychom se takhle zamilovaně prohlíželi oba najednou, působilo by to moc dojemně.”

Příchod servírky Jade vysvobodil od odpovědi. Rychle objednala.

„Můj host si dá váš největší steak, středně propečený; 245

hranolky a salát. Já si dám filet mignon. Moučník si objednáme později.” Jade sklapla jídelní lístek a podala ho číšnici, potom se podívala na Burkeho.

Svíral džbánek s pivem tak pevně, až mu zbělely klouby. Cloumal s ním vztek. „Já umím číst, slečno bůh-ví-která. Dokážu si objednat sám.”

Neprohlížela si ho zamilovaně, alespoň ne v tom smyslu, jak se domníval, a jeho poznámka o dojemnosti ji rozčílila. „Omlouvám se za svoji nezdvořilost. Občas se mi to stává. Mám takový nepříjemný zlozvyk.”

„Řeknete mi už konečně, proč jste mě sem odvezla?”

„Až po večeři.”

Utrousil několik ostrých slov, která se nehodila ke společenské konverzaci u večeře. „Můžu si dát v mezičase ještě pivo?”

„Samozřejmě.” Než dopil druhé pivo, přinesli jim jídlo. Hladově se pustil do steaku a Jade napadlo, že už zřejmě hodně dlouho nejedl pořádný kus šťavnatého hovězího. Příbory používal správně, ale neuvěřitelně rychle.

„Chcete si dát ještě jeden steak?” zeptala se ho laskavě a naklonila se k němu přes stůl. Jakmile uslyšela svůj soucitný hlas, pochopila, že udělala další chybu.

Chladně se na ni podíval. „Ne.”

Odmítl z hrdosti, ne proto, že by měl dost, ale Jade jeho odpověď nerozváděla. Servírka sklidila ze stolu. Úsečně odmítl zákusek, a když mu Jade nabídla kávu, lhostejně pokrčil rameny. „Dvě kávy,” objednala Jade. Jakmile byli obslouženi, začala vysvětlovat.

„Viděla jsem, jak vás dnes odpoledne na stavbě zatkli, pane Burke.”

Pozorovala jeho výraz, aby viděla, jak bude reagovat, ale nehnul ani brvou. Upíral na ni oči a tvářil se neproniknutelně. Jade čekala známku překvapení nebo údivu. Ale zachovával znepokojivě kamennou tvář.

238

„Zapůsobil jste na mě z několika důvodů. Za prvé, nebál jste se nahlas vyjádřit svůj názor, přestože vás o něj nikdo nežádal a situace hrála proti vám. Svědčí to o odvaze a pevných zásadách, což jsou vlastnosti, které oceňuju. Potřebuju někoho, kdo dokáže být tvrdý.”

246

Zasmál se hlubokým hrdelním smíchem. „To mám teda pech. Vy se nepříjemnostem nevyhýbáte, že?”

„Ne.”

Opřel se lokty o stůl, naklonil se dopředu nad dva zapomenuté šálky s chladnoucí kávou a oznámil jí: „Už chápu. Hledáte dobrodružství, protože váš bohatej, úspěšnej manžel je workholik, kterej na vás kvůli vydělávání prachů nemá čas. Možná jste zjistila, že má poměr se svojí sekretářkou, a chcete ho získat zpátky.

Dneska odpoledne vás vzrušila příhoda se zpocenejma děl-níkama na staveništi, ke který jste se nachomýtla, tak jste se nechala zavízt na radnici, a protože jste bohatá a máte dlouhý prsty, zařídila jste, aby mě propustili. Mýlím se snad?”

Spokojeně se opřel na židli. „Dobře. Nechci vám zůstat nic dlužnej.

Za tisíc dolarů jsem ochotnej s váma šoustat celou noc.”

247

Kapitola 19

Jade se zachvěla. „Co si to dovolujete?”

Burke natáhl ruku přes stůl a chytil ji za zápěstí. „No dobře. Pět set.

Dneska jsem přišel o práci. Nemůžu si dovolit moc smlouvat.”

Jade se vykroutila z jeho sevření. V první chvíli měla chuť ho zpražit za sexuální obtěžování a urážku jako odpoledne Matthiase, který neútočil zdaleka tak ostře jako Burke. Když ho porovnala s mužem, sedícím za stolem proti ní, kam se na něj vulgární Matthias hrabal.

Ale instinkt Jade napovídal, že Dillon Burke je jiný, než se na první pohled dělá. Přerostlé vousy, dlouhé vlasy a drsné chování byly jenom maska. Jade nevěděla, jak to ví, ale prostě to věděla. Místo aby ho ostře odbyla, vzdala se. Proč? divila se v duchu. Jaká shoda okolností ji zavála na stavbu v době, kdy ho zatýkali? Několik dní ho pozorovala dalekohledem z okna hotelu. Měla pocit, že jí ho přihrál osud.

239

Stále si ji obezřetně prohlížel přimhouřenýma očima. Kdyby byla na jeho místě, taky by tak pochybovala? V každém případě, TexTil stál za trochu jeho pochybností.

Jade mávla na servírku. „Určitě nechcete zákusek, pane Burke?”

Vrhl na ni pohled, jako by ho přepadlo zlé tušení, a potom zavrčel: „Jablečný koláč.”

„Dvakrát,” oznámila Jade číšnici. „A ještě čerstvou kávu. Tu nám můžete nosit průběžně. Pravděpodobně tady nějakou dobu zůstaneme.”

Když servírka odešla, Jade se zadívala Dillonu Burkemu zpříma do očí. „Toužím po jedné věci tak, že se mi o ní v noci zdává, a vy mi k ní můžete dopomoct, ale se sexem nesouvisí.

248

Jste i za těchto okolností ochoten vyslechnout moji nabídku?”

Nespustil z ní oči, ani když se zaklonil, aby před ně obsluha mohla postavit novou kávu. Vzal si dezertní vidličku a řekl: „Máte čas, dokud nedojím koláč.”

„Obvinil jste Matthiase oprávněně. Používá materiály podřadné kvality, ale uplácí inspekci, takže mu to prochází.”

„Hajzl,” zamumlal Burke pod vousy. „Já to věděl! Kolikrát jsem nevěřil vlastním očím nad tím, co jsem viděl, ale inspekce vždycky všechno schválila.”

„Zákazníkovi účtuje cenu za standardní materiál a rozdíl mu jde do kapsy.”

„Na prachy mu kašlu. Ale celej ten barák by se mohl zřítit, hlavně kdyby došlo k zemětřesení. Jak jste to zjistila?”

„Přes jeho sekretářku. Stačila před ní zmínka, že se mnou flirtoval při pracovním obědě, a byla k nezastavení.”

„Výborně,” prohlásil Burke. „Tím se dostávám s Matthiasem do jednoho pytle.”

„Omyl, pane Burke.”

„Kdo vlastně jste? Detektiv? Vykládáte mi tohle všechno proto, abych proti Matthiasovi svědčil u soudu?”

„Ne. Co se stane s panem Matthiasem dál, mě nezajímá. Pořídila jsem si fotokopie jeho objednávek a dalších kompromitují-cích dokumentů a pak mu zavolala na mobilní telefon a pohrozila mu, že je odnesu okresnímu prokurátorovi, jestli proti vám vznese obvinění.”

240

„Nemusela jste mě z vězení osobně vyzvedávat.”

„Musela.”

„Proč?”

„Protože vám hodlám nabídnout práci, kterou jsem původně chtěla dát Matthiasovi. Mám pokračovat?”

Neřekl ani slovo, ale odstrčil prázdný dezertní talířek a přisunul si před sebe kouřící kávu.

Jade se v duchu usmála a oznámila mu, koho zastupuje. GSS znal jen matně. „Už více než rok naše právní oddělení nakupuje pozemky v Palmettu v Jižní Karolíně. Budeme tam stavět továrnu.”

„Jakou továrnu?”

249

„Textilku. Ale kromě tkaní látek se tam bude vyrábět i konfekční oblečení. Ekonomické poměry nejsou v tomto státě příliš povzbuzující.

Ještě před deseti lety se developeři stavěli k rozšiřování průmyslové výroby jednoznačně záporně.” „Kvůli znečišťování ovzduší.”

„Přesně tak. Ale po ustanovení komise pro kontrolu čistoty ovzduší se situace změnila. Lobbisté ztratili dech. Státní komise pro rozvoj a výstavbu nás vřele doporučuje, protože GSS dbá o ochranu životního prostředí.”

„Vsadím se, že ještě víc dbají na to, aby na tom vydělali,” cynicky poznamenal Burke.

„Všichni na tom můžou vydělat. Střední a nejvyšší management si sice GSS přivede s sebou, ale továrna zaměstná stovky místních lidí všech zaměření. Kompletně změní strukturu ekonomiky.”

„V životě jsem o Palmettu neslyšel.”

„Leží nedaleko pobřeží mezi Savannah a Charlestonem. Ve městě žije přibližně deset tisíc obyvatel, ale dalších několik tisíc lidí bydlí v nejbližším okolí. Prospěch z nového podniku bude mít celý okres.”

„Jakou roli hrajete vy?” „Jsem ředitelkou celého projektu.” Burke nadzvedl jedno obočí. „Vy jste nejvyšší šéf?” „V určitém smyslu ano.”

„A to jste přijela do Jižní Karolíny jen proto, abyste tady sháněla vhodný stavební dělníky?” zeptal se pochybovačně. „Přijela jsem jednat s hlavním dodavatelem.” „To obvykle dělá developer.”

241

„GSS má vlastní developery. TexTil zajišťuje člověk jménem David Seffrin. Poslal mě na schůzku s Matthiasem, který měl vynikající doporučení, ale o pravosti jeho referencí mám značné pochybnosti.”

„Proč najímáte pracovníky vy, když máte toho Seffrina?” „Protože dodavatele, který dostane tuhle zakázku, musím odsouhlasit. Ta továrna je jako moje dítě, pane Burke. Stála jsem už při zrodu té myšlenky. S

dodavatelem budu úzce spolupracovat, proto je pro mě důležité, aby splňoval moje požadavky.”

250

Naklonila se dopředu a dodala: „Jsem přesvědčená, že vy jste přesně člověk, jakého potřebuju.”

Burkeho ostrý kousavý smích vzbudil pozornost u ostatních hostů.

„Jo, správně.” Podíval se na svoje oblečení a zastrčil prst do díry na koleni džínsů. „Na první pohled vypadám na šéfa. Jako byste si mě vybrala ve zprostředkovatelně práce.”

„Nezajímá mě, jak vypadáte.”

Neústupně zavrtěl hlavou. „Já ale pro vás nejsem ten právej. Lituju, ale zklamu vás.”

„Pocházíte z Jihu, pane Burke.”

Ostře, ale zvědavě se na ni podíval. „Jižanský přízvuk se nezapře,”

vysvětlovala Jade. „A orientujete se v problému průmysl versus turismus.”

„Takže jste si mě vybrala podle přízvuku?”

„Ne, vybrala jsem si vás na základě vaší kvalifikace.”

„Nejsem kvalifikovaný dělník.”

„Nesnažte se mě obelhávat.” Znovu překvapeně nadzvedl obočí.

„Nemusíte moji nabídku přijmout, ale nelžete mi. Určitě máte pádný důvod pěstovat si vousy a dlouhý vlasy, ale kvalifikaci pro tuhle práci máte.”

„Sekretářka mi nevykládala jen o Matthiasovi. O vás toho taky namluvila hodně. Když jste na stavbu nastoupil, všude panoval chaos.

Začal jste upozorňovat na problémy a navrhoval Matthiasovi řešení, až s várna začal konzultovat rovnou. Všechny kroky uskutečňuje teprve po poradě s váma. Není to snad pravda?”

Ohromeně na ni zíral.

242

„Tvrdila, že se vyznáte ve všem, počínaje projektem přes konstrukci až po elektrické rozvody. Matthias na vás prý měl vztek, protože jste se s ním hádal kvůli špatným materiálům, ale neodvažoval se vás vyhodit, protože jste pro něho byl nepostradatelný. Je to tak?”

Burke žmoulal konec kníru mezi zuby.

„Mám číslo vašeho sociálního pojištění,” dodala potichu Jade.

„Všechno si ověřím. Takže se mi nepokoušejte nic namluvit.”

Chvilku ze sebe chrlil nadávky, potom připustil: „Možná že kdysi jsem kvalifikaci měl, ale sedm let už nedělám nic jinýho než nádenickou práci. Nechci dělat nic jinýho. Chci mít klid.”

251

„Proč?”

„Do toho vám nic není.”

Jakmile zvýšil hlas, hosté od vedlejších stolů se znovu začali otáčet.

„Myslím, že je čas jít. Můžeme?” navrhla Jade.

„Klidně.”

„Kde chcete vysadit?” zeptala se, jakmile nasedli do limuzíny.

„Na stavbě. Mám tam zaparkovaný auto. Alespoň doufám, že tam pořád ještě stojí.”

Jade udala řidiči adresu a opřela se. „Přestože vás Matthias potřebuje, určitě vás zpátky nevezme. Takže - co budete dělat zítra, pane Burke?”

„Pořádně se vyspím.”

„A potom?”

„Půjdu si hledat nový místo.”

„Jakékoliv místo?”

„Jo. Přesně tak. Jakýkoliv místo. Kdekoliv. Je mi to v podstatě jedno.”

„Řekla bych, že zase až tak úplně jedno vám to není.” Šlehl po ní nevraživým pohledem za to, že si dovolila mu odporovat. „Myslím, že vám na něm záleží mnohem víc, než jste ochoten si připustit.” Zvedla z podlahy aktovku a otevřela ji. „Tohle je informační brožura o TexTilu, kterou připravil pan Seffrin. Byla bych ráda, abyste si ji vzal a podíval se na ni.” Podala mu spis v průhledných plastikových deskách. „Zítra se vracím do New Yorku. Je možné vás zastihnout na nějakém telefonním čísle?”

243

„Ne. A můj názor se nezmění, ani když si tenhle materiál pro-listuju.”

„Plat je pět tisíc dolarů měsíčně od okamžiku podpisu smlouvy.

Odměna dvacet pět tisíc dolarů by vám byla vyplacena po úspěšném dokončení stavby.” V informačním materiálu se o odměně pětadvacet tisíc nemluvilo. George Stein bude prskat, ale Jade potřebovala jmenovat co nejvíc výhod.

„Mně o peníze nejde.”

„Opravdu? Za noc se mnou jste si chtěl účtovat tisícovku,”

připomněla mu.

„Snažil jsem se vás urazit.”

„Trefil jste se.”

252

Projel si rukou dlouhé neupravené vlasy. „Děkuju, že jste mi pomohla z vězení, ale jinak se mnou marníte čas.”

„Myslím, že nemarním.” Limuzína zastavila u chodníku před opuštěným staveništěm. „Víte, jak se se mnou spojit, až se rozhodnete, pane Burke.”

„Vy mě vůbec neposloucháte. Už jsem se rozhod. Moje odpověď zní ne.” Řidič obešel auto a otevřel Burkemu dveře. S jednou nohou na chodníku se Dillon Burke otočil k Jade a zeptal se: „Jak jste říkala, že se jmenujete křestním jménem?”

„Jade.”

„Díky za večeři, Jade, ale já mám steaky nejradši pořádně propečený.” Najednou si nečekaným pohybem přitáhl její hlavu a drsně ji políbil. Vtlačil se jí jazykem mezi rty a na okamžik pronikl hluboko do jejích úst. Pak ji pustil. „Omlouvám se za nezdvořilost. Občas se mi to stává. Mám takový nepříjemný zlozvyk.”

Vystoupil a nechal ji ohromenou sedět v autě s vlhkými roztřesenými rty.

Dillon stál rozpačitě ve dveřích Jadeiny kanceláře, šaty ho škrtily a připadal si, že sem nepatří. Po letech práce na stavbách měl z kancelářské budovy klaustrofobii.

Jade Sperryová seděla za psacím stolem a telefonovala. Byla otočená zády ke dveřím. Tmavé vlasy měla na zádech volně sepnuté zlatou 244

sponkou, ale jeden zapomenutý pramínek si bezmyšlenkovitě obtáčela kolem prstu.

„Ještě jedna věc, Kathy. Prosím tě, zavolej do Grahamovy školy a sjednej mi schůzku s ředitelem. Néž odjedeme, chtěla bych si s ním promluvit… hmm… ne, nezapomenu. Díky, žes mi to připomněla.

Kolem šestý jsem doma. Ahoj.”

Zavěsila, otočila se na židli a tázavě se nadechla, když ho uviděla stát na prahu. „Promiňte. Koho hledáte?”

„Jak rychle zapomínají.”

Užasla, vytřeštila oči a pootevřela ústa. „Pan Burke?”

Sebevědomě přikývl.

Jade rychle vstala a obešla stůl. Na sobě měla bílou blůzu, rovnou černou sukni a stejné černé lodičky na vysokých podpatcích 253

jako před dvěma týdny v Los Angeles. Měla hezké nohy přesně tak, jak si pamatoval.

„Bez vousů jsem vás nepoznala,” omluvila se. „A máte kratší vlasy, že?”

„To je zdvořilý způsob, jak říct, že jsem se nechal ostříhat. Dokonce jsem se vyparádil.” Posměšně upažil. Měl na sobě svoje nejzachovalejší džíny a novou košili. V obchodním domě si ke košili koupil i kravatu.

Dlouho ji nenosil, takže uzel vázal několikrát a vydatně při tom klel.

Podařilo se mu to až napotřetí.

Kritickým okem se prohlédl v zrcadle a konstatoval, že víc se sebou nesvede. Jestli se jí nebude líbit, ať se jde vycpat. Tohle přece nemá zapotřebí.

Jenomže měl.

K tomuto závěru Dillon dospěl po několika dnech usilovného přemýšlení a sebezpytování. Zatracená ženská! Jade Sperryové se podařilo vyburcovat jeho zájem. Poprvé za sedm let. Musela být blázen, když chtěla tak rozsáhlý projekt svěřit vyhaslému, zdeprimovanému ztroskotanci jako on, ale - panebože! -její nabídce nešlo odolat.

„Promiňte, že si vás tak prohlížím,” vzpamatovala se po chvilce.

„Vypadáte úplně jinak. Prosím, posaďte se.”

Sedl si na židli, kam mu ukázala. „Měl jsem nejspíš zavolat dopředu.” Ve skutečnosti se neodvážil. Bál se, že mu oznámí, že místo, 245

které mu nabídla, je už obsazené. Zklamalo by ho, kdyby to tak bylo.

Nervózně si odkašlal. „Doufám, že nejdu nevhod.”

„Vůbec ne.” Vrátila se k psacímu stolu.

Dillon si zvědavě prohlížel její kancelář. Zařídila šiji moderně, elegantně, ale nikoliv neosobně. Na okenní římse kvetly africké fialky a na zdech visely zarámované amatérské kresby, malované uhlem.

Všechny byly podepsané „Graham Sperry”.

„To maloval můj syn,” poznamenala Jade, když si všimla, že si je prohlíží. „Je mu čtrnáct. Stydí se za to, že tady mám jeho školní výkresy.”

„Čtrnáct,” zamumlal Dillon. Charliemu by bylo osm. Uhladil si hustý knír, který se při holení vousů rozhodl zachovat.

„Můžu vám nabídnout kávu nebo něco studeného?”

„Ne, díky.”

254

„Kdy jste odjel z Los Angeles?”

„Před týdnem. Jel jsem autem.”

„Aha. To musel být zajímavý zážitek.”

„Dojel jsem dobře,” odpověděl lakonicky. Protahuje to, protože je jí nepříjemné oznámit mu, že si našla někoho lepšího?

„Jste v New Yorku poprvé?”

„Ano.”

„Jak na vás zapůsobil?”

„Dobře.”

Po chvilce ticha se Jade odhodlala: „Doufám, že pro mě máte dobrou zprávu.”

„To místo je ještě volný?”

„Ano.”

„Odteďka ne.”

Usmála se, ale hlas měla klidný. „To ráda slyším, pane Burke.”

„Proč? Našla jste mě ve vězení. Nevíte, jak pracuju. Nemám vlastní firmu.”

„V Kalifornii jsem se rozhodla, že nebudu najímat firmu. Jednotlivec nebudí hrůzu tolik, jako velká organizace.”

„Pořád to moc nechápu,” kroutil hlavou Dillon.

246

„Chceme, aby palmettská společnost přijala TexTil kladně.

Využijeme místní stavební dělníky a subdodavatele z okolí.

Považujeme to za nejlepší řešení. Konzultovala jsem tento postup s panem Seffrinem a on souhlasí. Skutečnost, že nemáte vlastní pracovníky, je v tomhle případě plus. Navíc,” dodala s jižanským přízvukem, „mluvíte stejným jazykem. Nebudou vás považovat za cizího vetřelce, takovému obrazu se snažíme předejít.”

„Ten váš pan Seffrin -”

„Věří mému instinktu, ačkoliv musím přiznat, že jsme se rozhlíželi i jinde. Prozatím vedete vy. Teď mi můžete nastínit, jakým způsobem pracujete.” Jade sepnula ruce na pracovní desce stolu a nasadila výraz pozorného posluchače.

„V zásadě jsem si vyzkoušel tak trochu všechno, co souvisí se stavebnictvím, ale nejvíc mě asi baví bejt na pláce a podílet se na tom, jak stavba roste.”

„První věc, která mě od spolupráce s Matthiasem odradila ještě dřív, než jsem zjistila, že je šejdíř, byly jeho ruce,” pozna-255

menala Jade. „Měl je jemné, pěstěné. To znamenalo, že řídí stavbu od stolu. Já potřebuju někoho, kdo na projekt bude osobně dohlížet, kdo se bude pohybovat mezi subdodavateli i mezi dělníky.”

„To u mě není problém. To mi vyhovuje.”

„Dobře. Zároveň požaduju jednoznačné akceptování projektu. Od prvního kopnutí do země až po dokončovací práce. Můžete počítat s tím, že stavba zabere nejméně dva roky.”

„Nic lepšího na práci nemám.”

„Přestěhovat se do Palmetta vám nebude činit potíže?”

„Rozhodně ne. Jak jste správně poznala, vyrostl jsem na Jihu.

Studoval jsem na technice v Georgii.”

„Chcete se mnou probrat ještě něco, než požádám personální oddělení, aby vám připravilo smlouvu?”

„Co subdodavatelé?”

„Co je s nimi?”

„Vždycky si vyžádám nejméně tři nabídky,” upozornil ji. „Jsem povinen vybrat tu nejlevnější?”

247

„Ne, pokud k tomu máte důvod.”

„Někdy se nejlevnější nabídka časem prodraží - například když se práce musí předělávat.”

„Myslím, že si rozumíme, pane Burke. Teď bych ráda viděla vaše doporučení a bude to vyřízené.”

Nervózně se ošil na židli. Téhle chvíle se bál. „Nemám žádná doporučení.”

„Proč?”

„V posledních letech jsem pracoval na různejch místech, hodně jsem se stěhoval. Občas jsem se popral, nebo opil, nebo se chytil se šéfem kvůli jeho neschopnosti. Při odchodu jsem za sebou vždycky spálil most. Na stejný místo jsem se už nikdy nevracel.” Pokrčil rameny.

„Doporučení pro mě nepředstavovala prioritu. Prostě žádný nemám.”

„Jak můžu vědět, že se znovu nepoperete, neopijete a nepůjdete zase dál?”

„To nemůžete. Musíte se spolehnout na moje čestný slovo.”

Dillon zadržel dech. Když už se dostal až sem, nebyl si jistý, jestli by unesl, kdyby ho v této fázi odmítla. Stál o to místo. Na-256

jednou mu na něm záleželo. Znamenalo pro něj šanci začít normálně žít, přestat jen existovat.

Jade vstala a obešla psací stůl. „V Palmettu vás potřebuju od prvního května. Na prvního jsem totiž domluvila schůzi s městskou radou, na které předložíme naše plány. U toho byste neměl chybět.”

„Znamená to, že mě přijímáte?”

„Přijímám vás. Do prvního května bude vaše práce spočívat převážně v jednání s panem Seffrinem, architektem, návrhářem a se mnou. Doufám, že budeme oba spokojení, pane Burke. Pokusím se vám sehnat nějakou volnou kancelář, abyste měl kde pracovat.”

Přijala ho! Dillon měl takovou radost, že nebyl schopen slova.

Jade k němu napřáhla paži. „Jsme domluveni?”

Dillon vstal a přijal nabízenou ruku. Stisk Jade Sperryové se od mužského podání ruky značně lišil. Její ruka byla drobná, chladná, suchá a jemná. Snad se ani k tak mužskému gestu nehodila. Cítil její dotek ještě dlouho po tom, co ji pustil.

„Promiňte, za chvilku se vrátím.”

248

Nechala ho ve své kanceláři. Dillon popošel k oknu a kochal se rozhledem na město. Stále ještě nemohl uvěřit, že nesní. Ten večer, kdy ho vzala na večeři, jí házel klacky pod nohy a vůbec 0 jejím návrhu neuvažoval. Nicméně nakonec ho nemohl vypudit z hlavy.

Přece jenom sáhl po brožuře, kterou mu nechala. Pročetl si ji nejméně desetkrát a projekt ho nadchl tak, že přehlušil dokonce 1 jeho dlouholetý žal.

Sedm let se nedokázal zbavit pocitu viny. Úřední zpráva sice konstatovala, že Debra a Charlie zemřeli nešťastnou náhodou, ale Dillon věděl, že za to může on. Když sanitka odvezla jejich těla, bloumal po domě, pološílený žalem, a objevil seznam drobných oprav, který mu Debra připravila na minulý týden a ke kterému se nedostal.

Poslední položka hlásala: zkontrolovat kotel.

Odjel z Tallahassee, bezcílně se potuloval po světě a trápil se vinou.

Neopustila ho ani v mrazivé zimě na Aljašce, ani v divoké džungli ve Střední Americe. Snažil se ji utopit v hektolitrech whisky, umlčet anonymním sexem, přehlušit zbytečným riskováním.

257

Nedokázal ji setřást. Zažrala se mu pod kůži, stala se jeho nesmazatelnou součástí jako otisk prstu.

Po několika dnech usilovného přemýšlení nad návrhem Jade Sperryové ho napadlo, že by mohl spojit dohromady dvě věci, kterými byl posedlý. Kdyby přijal nabízené místo a osvědčil se v něm, mohl by tím zčásti odčinit chybu, jež způsobila smrt jeho ženy a syna.

„Všechno je domluvené.”

Dillon sebou podvědomě trhl, když Jade znovu vešla do místnosti a nesla v ruce třístránkovou smlouvu. Pečlivě si ji pročetl, doplnil pár chybějících dat a podepsal se.

Jade mu doporučila: „Jakmile budete mít v Palmettu trvalou adresu, prosím, zavolejte nám ji kvůli úplnosti údajů.”

„Pokud vám to nebude vadit, chtěl bych bydlet přímo na místě.”

„Na stavbě?”

„Najmu si velký přívěs, který bude sloužit zároveň jako kancelář i jako ubytovna.”

„Jak chcete.” Jade vstala a popošla ke dveřím. Dillon ji následoval.

249

„Ohlásila jsem vás u pana Seffrina. Má kancelář v jiné budově, ale už je na cestě sem.

Také by se s vámi rád seznámil pan Stein. Před tím, než se s ním setkáte, bychom si, myslím, měli vyjasnit ještě jednu věc.”

Sklopila oči. Měla dlouhé černé zahnuté řasy. Z jeho úhlu vypadaly jako namalované přímo na tvářích. „V Los Angeles jste mě neměl líbat.

Předpokládám, že se nic podobného nebude opakovat. Pokud vám dělá potíže pracovat pod vedením ženy, chci to vědět.”

Počkal s odpovědí, dokud k němu zase nezvedla oči. „Musel bych bejt slepej nebo impotentní, abych si nevšiml, že jste žena. Jste velice přitažlivá žena. Ale i kdybyste měla knír tlustší než já, bylo by mi to jedno. Stojím o tohle místo.

Dala jste mi najevo, že nepochybujete o tom, že se vám ozvu.

Zapůsobila jste na mě. Já nemám z ženskejch komplexy. Když budu potřebovat, tak si nějakou najdu, ale jenom na noc. Nemám zájem se na ni potom každý ráno dívat.”

258

Viděl, jak polkla. „Rozumím.”

„Ne, nerozumíte, ale to není podstatný. Můžete bejt klidná. Já si s lidma, pro který pracuju, nic nezačínám.”

„Proč jste mě teda tenkrát líbal?”

Jízlivě se usmál a zatahal se za jeden konec kníru. „Protože jste mě pěkně namíchla.”

„Čím?”

„Neměl jsem zrovna úspěšnej den,” vysvětloval jí kousavě. „A najednou se objeví elegantní dáma, blýská přede mnou zlatou kreditní kartou a objednává mi jídlo. Jsem dospělej. Nesnáším, když se ke mně někdo chová blahosklonně jenom proto, že je navoněnej a nosí punčochy. Neznám chlapa, kterýmu by takový chování u ženský nevadilo.”

„Nápodobně.”

„Měla jste mi jednu vrazit, když jsem vás políbil.”

„Nedal jste mi příležitost.”

Jejich rozhovor se zbytečně protahoval a Dillonovi z něho bylo nepříjemně. Nejraději by změnil téma. Nevěděl, co ho to popadlo, že ji 250

políbil. Ani to nechtěl vědět. Nicméně mu to nedalo, aby se nezeptal ještě na jednu věc.

„Jestli vás ten polibek tak pohoršil, proč jste mě teda dneska přijala?”

„Protože jsem svůj život zasvětila tomuhle projektu, pane Burke. Ve srovnání s tím pro mě jeden polibek nemůže být rozhodující.” Oči jí ztmavly a Dillona už poněkolikáté napadlo, že by rád věděl, co ji tak motivuje. „Nicméně znovu vás upozorňuju, že se to už nesmí opakovat.”

„Vysvětlil jsem vám, že moje chování nepramenilo ze sexuální touhy.”

„Dobře.” Usmála se a bylo vidět, že nakousnuté téma uzavře stejně ráda jako on. „Než se seznámíte s panem Steinem, chcete se ještě na něco zeptat?”

„Jo. Kdo je pan Stein?”

259

Kapitola 20

Palmetto, květen 1991

První květnový den palmettský městský sál praskal ve švech. Jade usedla do řady židlí umístěných na pódiu v čele místnosti, která se postupně naplňovala zvědavým davem.

Mezi lidmi už se rozneslo, že se ve městě prodala spousta pozemků za účelem průmyslové výstavby. Dillon odjel do Palmetta o několik týdnů dřív, aby zajistil potřebná stavební povolení a zavedení veřejných služeb na staveniště, ale snažil se nevyvolávat zbytečný rozruch a určitě nic zbytečně nerozhlašoval.

Dohady bujely jako houby po dešti. Proslýchalo se, že se bude stavět všechno možné, od zábavního parku až po jaderný reaktor. Jade požádala radnici - jejíž členové příliš nechápali, co po nich vlastně GSS

chce - aby svolala veřejnou schůzi, která by vnesla mezi lidi jasno, zbavila je strachu a pomohla je získat ke spolupráci.

Jade si pečlivě připravila úvodní proslov, ale stejně měla nepříjemný pocit kolem žaludku. Aby se uklidnila, přemýšlela o domě, který pronajala pro sebe, Kathy a Grahama na dobu, kdy budou v Palmettu 251

bydlet. Vybrala staré prostorné stavení s dřevěnými podlahami a stropními ventilátory. Majitelé je kompletně zmodernizovali a nově zařídili, ale pak se rozhodli zre-novovat si dům v Charlestonu. Jade si přes realitního makléře v New Yorku dům pronajala hned, jakmile byl připraven k nastěhování.

Kathy se určitě bude líbit prosluněná kuchyně a prosklená zadní veranda, která jí bude připomínat dům v Morgantownu. Zadní dvorek stínily stromy a za nimi kvetly nádherné azalky. Jade počítala s jedním horním pokojem jako s ložnicí pro Grahama. Měl vestavěné police jako stvořené pro Grahamovu věž.

Nadšeně synovi místnost do telefonu popisovala. „Má tři ob-260

rovská okna s výhledem na zadní dvorek a hlubokou skříň, mnohem větší, než máš teď. Bude se ti líbit.”

Stále ještě mu stěhování vadilo a přistupoval k němu váhavě. „Zní to docela dobře. Jak daleko je to na stavbu?”

„Pár kilometrů. Proč?”

„Jenom tak. Dillon říkal, že se tam můžu někdy přijít podívat.”

Dillona Jade představila Grahamovi v New Yorku, když se za ní kdysi odpoledne po škole zastavil v kanceláři. Potom se viděli už jenom jednou, ale Graham o něm často mluvil. Jediný dospělý muž, kterého Graham blíž znal, byl totiž Hank. Jade se přesvědčovala, že Grahamův zbožný obdiv k Dillonovi je neškodný. Přestože Dillon Burke byl přesně typ člověka, jakého potřebovala na stavbu TexTilu, nepovažovala ho za vhodný model pro svého citlivého syna, obzvlášť pokud by Dillon v Grahamovi viděl náhradu za své vlastní dítě, o které přišel.

Jade věděla o Dillonovi mnohem víc, než Dillon tušil. Vedle ní mel totiž figurovat jako hlavní postava v celém projektu. V mezidobí dvou týdnů - od jejich setkání v Los Angeles až do chvíle, kdy se Dillon objevil v New Yorku - Jade využila vlivné kontakty GSS a zjišťovala si o něm podrobnosti. Doufala, žé se její instinkt potvrdí.

Věděla o jeho složitém dětství, o tom, že nějakou dobu žil v nápravně výchovném zařízení, i o jeho studijních výsledcích. Vypátrala jeho kariéru u Pilot Engineering Enterprises i jeho konflikt s novým vedením. Tragická smrt manželky a syna vysvětlovala jeho cynismus.

252

Od bývalého zaměstnavatele, který se na něho dobře pamatoval, se dozvěděla, že byl výjimečně talentovaný, ale svůj talent promarnil.

Když ho žádala o doporučení, chtěla vyzkoušet jeho poctivost. Jeho pravdomluvnost ji přesvědčila, že si vybrala správně. I on měl osobní důvody, aby mu na stavbě záleželo. Jeho motivace sice nebyla tak silná jako Jadeina, nicméně představovala určitou záruku. Kdyby nepřijel do New Yorku, vydala by se za ním zpátky do Los Angeles.

Dohodli se, že Kathy s Grahamem zůstanou v New Yorku až do konce školního roku. Jestli bude pro Grahama snazší se přestěhovat, když bude vědět, že se s Dillonem zase uvidí, fajn. Nic-261

méně, Jade si nepřála, aby se Graham s Dillonem příliš skamarádil.

Doufala, že až na podzim začne chodit v Palmettu do školy, najde si nové přátele a zapadne mezi ně.

Přestože vyrůstal se dvěma ženami, stal se z něho klidný a vyrovnaný chlapec, který si byl vědom, kým je. Přibližně ve čtyřech letech se Jade poprvé zeptal: „Mami, kde mám tátu?” Bylo to nedlouho poté, co se přestěhovali z Morgantownu do Charlotte, a Jade ho nechala zapsat do mateřské školy. Byl chytrý a zvídavý, proto se dalo očekávat, že si po několika týdnech ve školním kolektivu všimne, že ostatní děti mluví o členu rodiny, jenž u nich doma chybí.

„Ty nemáš tátu,” vysvětlovala mu Jade mírně. „Nepotřebuješ ho.

Máš Kathy a mě a než umřel Poppy, měl jsi Poppyho. Buď rád, že máš tolik lidí, kteří tě mají rádi.”

Na čas ho její odpověď uspokojila, ale po jedné Hankově návštěvě se začal znovu vyptávat. „Je Hank můj táta?”

„Není, miláčku. Je to jenom náš kamarád, který tě má taky moc rád.”

Graham se zatvářil umíněně. Zamračil se a modré oči mu nespokojeně ztmavly. „Tak kdo je teda můj táta? Musím přece nějakýho mít.”

„Máš tátu, ale není pro nás důležitej.”

Naopak, pro sedmiletého kluka bylo nesmírně důležité, že má tátu.

Už se nenechal odbýt tak snadno jako dřív. „Rozvedla ses s ním?”

vyzvídal. Ne “

„ne.

„Nemohl by mě někdy přijet navštívit?”

253

„Ne.”

„On nebyl rád, když jsem se narodil?”

„Nevěděl to. O tom jsem věděla jenom já. A mám tě ráda za deset lidí. I za sto.” V té době se s ní Graham odmítal objímat, ale ten večer jí dovolil, aby ho držela večer za ruku.

Potom se snažil vyrovnat s nepřítomností otce po svém. Jade zjistila, že si vymýšlí historky, jak jeho táta umřel, když pomáhal zachraňovat dítě z hořícího domu.

„Proč sis to vymyslel, Grahame?” Nekárala ho, snažila se chovat vlídně.

262

Pokrčil rameny. Zarytě mlčel a v očích se mu leskly slzy, ale připadal si už příliš velký, aby před ní brečel. Bylo mu deset.

„Smějou se ti děti ve škole, že nemáš tátu?”

„Někdy.”

Jadeiny představy, že Graham nebude trpět tím, že nemá otce, se ukázaly jako naivní. Žít jenom s jedním rodičem bylo jiné. Jade strávila většinu dospívání jenom s matkou, ale v důležitém období, kdy se formuje charakter dítěte, otce měla. Po jeho smrti jí zbyly fotografie a vzpomínky. Nikdy nezapomněla, jak si spolu potichu povídali, jak ji choval v náručí, dával jí pusu na dobrou noc a šeptal: „Hlavně se nesmíš bát, Jade.”

Prozradit Grahamovi pravdu Jade nepovažovala za optimální řešení.

Kdyby věděl, že se narodil jenom jako následek jejího znásilnění, mohlo by ho trápit, že žije. Nechtěla syna takovými věcmi zatěžovat.

Dobře si pamatovala, jak těžce nesla Veltina krutá slova při jejich posledním setkání.

Kathy s Jade nesouhlasila. Pokaždé, když se začal Graham znovu vyptávat, naléhala na ni, aby mu řekla pravdu, ale marně. Skutečnost, že Graham nemá otce, považovala Jade za natolik traumatizující, že podle ní bylo zcela zbytečné, aby znal zbytek. Ve snaze ulehčit synovi situaci mu dovolila, aby si vymýšlel. „Víš, že nemám ráda, když někdo lže, Grahame. Ale někdy to, myslím, nevadí, když tím někoho uchráníš před nepříjemnostmi.

254

Takže když se tě kamarádi budou vyptávat na tátu, možná je ušetříš rozpaků, když jednoduše řekneš, že tvůj táta umřel. Máš k tomu moje svolení - tvůj táta umřel ještě před tím, než ses narodil. Platí?”

Grahamovi se očividně ulevilo, protože se přestal vyptávat. Dospěl do věku, kdy si uměl poradit sám. Jade si uvědomila, jak rychle čas běží, a zastesklo se jí. Nemohla se dočkat června, kdy za ní měl Graham přijet do Palmetta.

„Přitáhla jste masu lidí.”

Jade se probudila ze snění a otočila se za hlasem. Na prázdné židli vedle ní seděl Dillon. „Dobrý den, Dillone. Sluší vám to.”

„Díky,” odpověděl sebevědomě.

Pořídil si na tuhle příležitost nový oblek a nechal si zastřihnout vlasy.

263

Jade se také pečlivě oblékla. Mezi obecenstvem budou určitě starousedlíci a budou se pamatovat na skandál, který kolem sebe rozpoutala, než odešla. Většina lidí ale přišla ze zvědavosti, aby slyšela o novém palmettském průmyslu. V obou případech bude Jade středem pozornosti. Chtěla udělat dobrý dojem.

„Včera večer jsem se zajela podívat k vašemu přívěsu, ale nebyl jste doma,” řekla.

„Škoda že jsem vás propásl.”

„Zdá se, že už jste se zařídil.”

„To šlo rychle. Jsem připravenej začít.”

„Nevěděla jsem, že máte psa.”

„Psa?”

„Na horním schodu přede dveřmi do přívěsu ležel včera pes.”

„Jo ten,” vzpomněl si Dillon a zamračil se. „Objevil se před několika dny a já udělal tu chybu, že jsem mu dal párkrát sežrat zbytky.”

Jade se k Dillonovi naklonila a zažertovala: „A on vás přijal za vlastního?”

„Ne na dlouho. Při první příležitosti ho odvedu do útulku.”

„Myslíte, až se mu zahojí noha. Vypadalo to na domácky vyrobený obvaz,” popíchla ho s úsměvem.

Dillon se ještě víc zamračil. „Někde se popral a utržil ošklivou ránu.

Polil jsem mu ji kysličníkem a zavázal. To je všechno.”

255

„No, já nevím, Dillone,” pronesla Jade vesele. „Myslím, že máte kamaráda na zbytek života.”

Dillon změnil téma. Kývl hlavou k shromážděnému davu: „Čekala jste tolik lidí?”

„Ano. Ve včerejším večerníku se poprvé objevilo celé moje jméno.”

•

Dillon se na ni udiveně podíval. „Vaše jméno tady vzbuzuje takovej zájem?”

„Možná. Vyrostla jsem tady.”

Zareagoval, jako by dostal ránu elektrickým proudem. Přimhouřil hnědé oči. „Zvláštní je, že jste se mi o tom zapomněla zmínit.”

Než stačila odpovědět, přistoupil k ní palmettský starosta. „Slečno Sperryová, dáme lidem ještě pět minut, aby se stačili 264

usadit, a můžete začít s vaší prezentací. Jak dlouho odhadujete, že potrvá?”

„Přibližně deset minut. Potom budu odpovídat na všechny otázky.”

„Výborně. Nemusíte spěchat. Dneska je velkej den. Pořád tomu ještě nemůžu uvěřit.”

Jade nechala starostovu přehnanou zdvořilost bez povšimnutí a představila mu Dillona. Zatímco si oba muži třásli rukama, Jade se rozhlédla po sále a všimla si ženy, která seděla zhruba uprostřed místnosti.

Nechtěně zašeptala: „Donna.”

Její bývalá přítelkyně měla stále stejný předkus jako kdysi, stále jí nadzvedával horní ret směrem k širokému nosu. Nechala se ostříhat na krátké mikádo, ale nepříliš husté vlasy jí pořád trčely rovně do stran.

Nicméně jinak se změnila. Už nedělala dojem roztěkané, veselé osoby, působila drsně a otráveně. Měla zapadlé oči, takže vypadala ještě víc neupřímně než dřív. Připomínala nedůvěřivé zvíře, které pozoruje svět ze svého doupěte.

Nepřirozeně strnulým pohledem Jade sledovala. Čas jí vyryl po stranách vyšpulených úst vrásky. Jade i Donna byly stejně staré, ale Donna vypadala nejméně o deset let starší.

Jade lítostivě píchlo u srdce, když si vzpomněla na noci, kdy spávaly jedna u druhé, hihňaly se pod peřinou a plánovaly si budoucnost, 256

spojenou s kluky, kteří se jim líbili - s Garym a Hutchem. Alespoň Donně se přání splnilo. Jade se musely myšlenky odrážet v obličeji, protože Donna mimoděk sklopila oči a zadívala se do klína.

Divné bylo, že Hutch v publiku chyběl. Několik policistů pomáhalo organizovat příchozí, ale Hutch mezi nimi nebyl. Odjakživa měl sice sílu, ale jinak se choval jako zbabělec. Nebylo divu, že se snažil jejich prvnímu setkání po patnácti letech vyhnout.

Jade zahlédla několik dalších povědomých tváří. Některé si dokonce pamatovala jménem. Nedostavila se sem Myrajana Griffithová, která většinu lidí nesnášela, protože je považovala za lůzu. A samozřejmě tu chyběl Lamar. Po setkání v Morgantownu ho Jade viděla už jen jednou.

Znovu ji prosil, aby ho pochopila. Bylo jí 265

líto, že skončil tragicky, ale ve svém předsevzetí nepolevila -nechala ho umřít, aniž mu odpustila.

Znovu k ní přistoupil starosta. Podíval se na náramkové hodinky a důležitě si urovnal sako. „Takže, slečno Sperryová, jestli jste připravená, myslím, že můžeme začít.”

Jade ožila. „Dobře.”

Starosta únavně dlouho básnil do mikrofonu, až se všichni přítomní v sále začali nudit a neklidně poposedávali. Nakonec představil Jade.

Z publika se ozval potlesk, zdvořilý a rezervovaný.

„Dámy a pánové, děkuju vám, že jste se dostavili na dnešní setkání v tak hojném počtu. Svědčí to o tom, že GSS si zvolilo pro výstavbu své nové textilní továrny, která ponese jméno Tex-Til, správné místo.

Palmetto bylo vybráno z několika důvodů. Mezi ně patří snadné a dostupné zásobování stavebním materiálem a snadná přístupnost k přístavu, což umožní relativně levnou dopravu výrobků na domácí i zahraniční trhy.

Nicméně hlavním důvodem, proč si GSS vybralo právě tuto lokalitu, zůstává prospěch, který z výstavby nové továrny poplyne. TexTil poskytne pracovní místa několika stovkám lidí. Oživí stagnující ekonomiku. A bude prosperovat, protože v něm budou pracovat kvalitní, ochotní zaměstnanci - jinými slovy, vy.”

Jade zadržela dech. Jak doufala, zazněl potlesk. Nejprve vlažný, ale postupně přerostl v mohutný aplaus, který zaplnil celý sál. V duchu se 257

usmála. Věděla, že je získala na svoji stranu. Strategicky nezačala vychvalováním GSS, jeho vlivem a bohatstvím, protože tak by vyvolala v lidech jenom zášť. Snažila se zapůsobit tím, že vyzdvihla přednosti kraje a jeho obyvatel.

Nálada obecenstva se citelně změnila. Jadeini posluchači změkli a už tolik nepodezírali firmu ze Severu, že chce zaplavit jejich okres cizími přivandrovalci. Jade je seznámila s výrobním procesem od chvíle, kdy do továrny dorazí vyčištěná bavlna, až po okamžik, kdy ji bude opouštět ve formě hotových oděvů, určených pro trhy na celém světě.

„Prosperita továrny bude záviset na vás,” zdůraznila Jade. „Čím víc práce do ní vložíte, tím větší budou výdělky. Čím víc bude továrna vydělávat, tím víc peněz bude odvádět městu 266

a město si bude moct dovolit investovat do zlepšení, sloužících jeho obyvatelům. Prospěch z textilní výroby budou mít i jednotlivci, protože továrna přinese nové pracovní příležitosti pro rozmanité profese.”

„Konkrétně jaké profese?” zavolal někdo vzadu v sále.

„Montéry, zaměstnance v dopravě, údržbáře, elektrikáře, inženýry, administrativní pracovníky. Výčet je dlouhý. Ze všeho nejdřív budeme potřebovat stavební dělníky. Při této příležitosti mi dovolte, abych vám představila pana Dillona Burkeho, hlavního dodavatele.”

Jade se obrátila k Dillonovi a gestem ho vyzvala, aby předstoupil před publikum. Dillon popošel k řečnickému pultu. Působil hrozivě, už jen díky své mimořádně mohutné postavě. Znásobeno zakrouceným knírem a podmanivýma očima, šeptající dav před ním uctivě ztichl.

Jade se na Dillona povzbudivě usmála a předala mu mikrofon.

Po krátkém úvodním projevu se omluvil a přinesl si architektonický nákres hotové budovy. Obecenstvo zašumělo.

„Takhle bude továrna vypadat, až ji dokončíme,” vysvětloval Dillon.

„Jak vidíte, jde o moderní budovu, jejíž stavba potrvá několik let. Budu upřednostňovat subdodavatele, kteří* využijí zdejší pracovní síly.”

Opřel nákres o řečnický pult a vrátil se na své místo. „Děkuju panu Burkemu.” Jade znovu oslovila přítomné v sále. „Teď budu odpovídat na vaše otázky, pokud -”

258

Najednou se s bouchnutím prudce rozletěly dveře. Všichni otočili hlavy, aby viděli, kdo způsobil takový rozruch. Vešli dva muži, shromáždění se zavlnilo, ale vzápětí se ozvalo nedočkavé pšššt.

Muži se nedívali napravo ani nalevo, prošli uličkou uprostřed skládacích židlí a zastavili se před pódiem. Jade spadlo srdce až do krku, ale snažila se neurvalé vyrušení ignorovat. „Jsem připravená odpovídat na vaše otázky.” Zvedlo se několik rukou, ale Jade neměla příležitost je vyvolat.

„Já mám dotaz, slečno Sperryová,” ozval se známý hlas z minulosti.

„Kde jste sebrala tu drzost objevit se v tomhle městě?”

267

Jade se snažila nepropadnout panice. Navenek ale zachovala ledový klid a podívala se na muže před pódiem.

Z kolečkového křesla ji provrtával pohledem Ivan Patchett.

Kapitola 21

268

Starosta nervózně zasáhl. Nechtěl riskovat, že si proti sobě poštve nejvlivnější osobu ve městě. Zároveň si nepřál, aby se Jade urazila. Ať se na to člověk díval z jakékoliv stránky, byla to nepříjemně napjatá situace. Katastrofě se dalo předejít pouze jediným způsobem: co nejrychleji schůzi ukončit.

Přes hluk v sále Jade ještě stačila do mikrofonu oznámit, že případné dotazy budou zodpovězeny v sérii novinových článků.

„O co tady sakra jde?” dožadoval se vysvětlení Dillon, když se probojoval vedle Jade. „Kdo je ten starej chlap?”

„Povím vám to později. Teď se chci co nejdřív dostat odsud.”

„Neodpověděla jste na moji otázku!”

Ivan se nenechal zmatkem, který nastal v sále, odradit. Ačkoliv schůze skončila, lidé se rozcházeli jen pomalu. Většina okol-kovala, aby viděla, co se bude dít. Tušili, že pravá podívaná tepve začne, a Patchett starší, jak bylo jeho dobrým zvykem, uměl lidi využít ve svůj prospěch.

259

Pro svoje první setkání s Patchettovými by Jade dala přednost jinému místo, ale Ivan jí hodil rukavici a ona se nehodlala schovávat.

Sestoupila z pódia a postavila se mu tváří v tvář.

„Mám právo být v tomhle městě stejně jako kdekoliv jinde. Pokud vím, v Americe pořád ještě funguje systém svobodného podnikání.”

„V mým městě ne.”

„Podívejme na Jade Sperryovou. Kdo by býval řekl, že právě ty jsi ta tajemná osoba, která za tímhle vším stojí?”

Neal stál za otcovým kolečkovým křeslem. Jade se mylně domnívala, že bude vůči němu imunní. Nebyla. Zaplavil ji vztek a nenávist, že téměř nevnímala jeho usmívající se obličej. Hlavně trpělivost, napomínala se v duchu. Dlouho už se culit nebude.

269

Protože Jade celá léta odbírala palmettské noviny, věděla, že měl Ivan s Nealem automobilovou nehodu na železničním přejezdu u Charlestonu. Ivanovi museli amputovat nad koleny obě nohy. Neal si poškodil pánev, utrpěl četné zlomeniny, pohmožděniny a další vážná zranění, jejichž vinou strávil několik měsíců v nemocnici. Svatba s Mariou Sue se nikdy nekonala. Důvody, proč byla zrušena, zůstaly nejasné.

Nealův vzhled nepoznamenaly ani následky nehody, ani věk. Zůstal pohledný a arogantní jako vždycky. „Já tušil, že tahle záležitost smrdí na sto honů, hned jak se objevila na programu městský rady.

Samozřejmě jsem hlasoval proti tomu návrhu. Snažil jsem se ovlivnit ostatní, ale někdo má prostě hlavu ve hvězdách a neví, co je pro město dobrý a co ne.” Prohnaně se usmál. „Musím ti ale, Jade, říct, že obdivuju, jak rafinovaně jsi na to šla.”

„Nelichoť jí,” vyštěkl Ivan a namířil na Jade prst. „Královsky mi lezeš krkem, dámo. Možná si myslíš, že jsi děsně chytrá. Nejspíš ti připadá, že když jsem odkázanej na tuhle posranou židli, tak jsem slabej a bezmocnej.”

Popojel s kolečkovým křeslem těsně k Jade, téměř se dotýkal pahýly nohou jejích kolen. Neucukla, přestože ji odpuzoval, a z představy, že se jí dotkne, se jí dělalo špatně.

„Dobře mě poslouchej, děvenko,” zasyčel. „Jsem ještě silnější než dřív. Mozek mi ten podělanej vlak nepoškodil, rozumíš.” Zúžil oči do 260

zlomyslných štěrbin. „Počítej s tím, že v mým rajónu ta tvoje zatracená továrna stát nikdy nebude.”

Na klíně měl položenou berli. Zvedl ji a strhl výkres, který stál opřený o řečnický pult. Skica dopadla obrázkem na podlahu. Jade koutkem oka viděla, že se pro ni Dillon sehnul. Natáhla ruku a zadržela ho.

Promluvila překvapivě klidným hlasem. „Připouštím, že kdysi z vás opravdu šel strach, pane Patchette.” Chladně ho přejela očima. „Ale dneska je na vás smutný pohled.”

Ustoupila na stranu, obešla kolečkovou židli a prošla kolem Neala, aniž k němu nebo k tomu, co řekl, něco dodala. Venku stále ještě postávali lidé. Jakmile se vynořila z budovy, všichni se na ni zvědavě podívali. Očividně je zajímalo, nakolik se Ivana lekla.

270

Sebevědomě kráčela po chodníku směrem ke svému novému Jeepu Cherokee a odemkla dveře na straně řidiče. Hodila dovnitř aktovku a chystala se vklouznout za volant, když ji zezadu popadla něčí ruka.

Dillon si nasadil zrcadlové sluneční brýle, ale i přesto, že mu neviděla do očí, Jade poznala, že zuří. Mluvil potichu, aby zbytečně nebudil zvědavost kolemjdoucích.

„Co má tohle všechno sakra znamenat?”

„Tady není vhodný místo ani čas na vysvětlování.”

Přiblížil obličej těsně k ní. „Na to vám kašlu. Dřív než tady kopnu krumpáčem do země, chci vědět, jestli mě kvůli tomu někdo nezastřelí.

Kdo byl ten debil v kolečkovým křesle?”

„Jmenuje se Ivan Patchett a neseděl vždycky v kolečkovým křesle.”

Jade zvedla ruku, aby si odhrnula pramen spadlých vlasů. Ruka se jí neovladatelně třásla. Doufala, že si toho Dillon nevšiml. „Nicméně debil to byl odjakživa.”

„Patchett? Ten sójovej magnát?”

„Jo, ten. Teď mě prosím vás pusťte. Všichni nás pozorujou. Nechci se s váma prát na Hlavní třídě.”

Dillon se podíval na svoji ruku, kterou jí svíral paži. Očividně si až do téhle chvíle neuvědomoval, že ji drží. Okamžitě ji pustil. „Ten druhej, to byl jeho syn?”

„Neal.”

261

„Co s nima máte?”

„Do toho vám nic není.” Pokusila se nastoupit do auta, ale znovu ji chytil jako do pasti.

„To teda je. Od tý chvíle, kdy jste mě vytáhla z vězení v Los Angeles.” Cedil slova skrz zuby a knír se mu téměř nepohnul. „Vylíčila jste mi to tady v náramně růžovejch barvách, přesvědčila mě, že všichni váš projekt podporujou a že se budou předhánět, aby pro mě mohli dělat. Zřejmě je to trošku jinak. Chci vědět, před čím stojím.”

„Momentálně stojíte přede mnou, pane Burke.” Přestože na ulici stále ještě postávalo několik opozdilých zvědavců, Jade se Dillonovi vyškubla. „Vaše odpovědnost nezasahuje do vztahů s veřejností. Ty mám na starosti já. Budu vám vděčná, když přestanete - počínaje tímto okamžikem - pátrat po příčinách mého

271

jednání. Pokud se do toho dál budete plést, ihned vás propustím.”

Naskočila do auta a zabouchla dveře. Vycouvala z parkoviště a bez ohlédnutí odjela.

Věděla, že Dillon má právo zajímat se, jestli se projekt těší veřejné podpoře, protože postoj veřejnosti mohl zásadně ovlivnit harmonogram jeho prací. Nicméně to, co bylo mezi ní a Patchettovými, se ho netýkalo a týkat nebude. Kromě toho se Jade domnívala, že nemusí vědět, že hraje jen malou roli v důkladně promyšlené pomstě. Rozhodně mu nehodlala prozradit víc, než považovala za nutné.

Sotva dorazila domů, zazvonil nově zapojený telefon. „Haló?”

„Už schůze skončila?”

„Pane Steine!” zvolala Jade. „Ano, právě jsem přišla.”

„Proč jste mi nezavolala? Řekl jsem vám, abyste mi zavolala.”

„Chystala jsem se k tomu. Ještě stojím ve dveřích.”

„No a? Jak to proběhlo?”

„Skvěle. Lepší odezvu jsme si nemohli přát.” Stručně mu vylíčila průběh prezentace, ale o Patchettových se nezmínila.

„Takže stále počítáte s místním pracovním potenciálem?”

„Jednoznačně.”

„Dobře. V tom případě mi dovolte, abych vám nastínil několik svých myšlenek, se kterými si tady pohrávám.”

Jade se posadila a poslouchala.

262

„Ty jsi ještě tady? Copak ti to nedošlo?”

Dillon špičkou boty odstrčil toulavého psa, aby mohl odemknout dveře přívěsu. „Zmiz!” Voříšek zvedl hlavu a oddanýma očima Dillona pozoroval, potom si lehl zpátky na horní schod a položil si čumák na přední packy. „Jak je libo,” zabručel Dillon. „Ale nečekej, že ode mě zase něco dostaneš.”

Zabouchl za sebou tak prudce, až se přívěs otřásl. Vešel do úzké kuchyňky a vzal si z ledničky vychlazenou sodu. Nechal na sebe z otevřených dveří lednice proudit studený vzduch a jedním douškem do sebe obrátil polovinu plechovky. Potom si ji přitiskl na čelo. „Do prdele.”

Vadilo mu, když musel přemýšlet, nebo k něčemu zaujímat, sta-272

novisko. Před sedmi lety přestal mít názor. Tenkrát nepohřbil jen ženu a syna. Pohřbil i svoje city. Od té chvíle fungovalo jen jeho tělo. V

duši měl pusto a prázdno. Vyhovovalo mu to. Nehodlal to nijak měnit.

Opustil dům, kde Debra s Charliem umřeli, a spálil za sebou všechny mosty. Izoloval se od okolního světa. Neměl žádný majetek, kromě základních věcí osobní potřeby, které s sebou vozil v pickupu. Ostatní lidé mu byli lhostejní. Nikde nezůstal tak dlouho, aby si získal přátele.

O žádné ani nestál.

Dostal tvrdou školu, díky níž pochopil, že nezáleží na tom, jestli se člověk snaží a jestli se mu daří plnit očekávání druhých, zklamání se tím neubrání. Trest ho stihne i za omyly, kterých si vůbec není vědom.

Dluhy se sčítají. On za ně nakonec zaplatil ztrátou těch, které miloval.

Z kruté zkušenosti si Dillon odvodil logické ponaučení: nikoho nemilovat.

Žil pustý, bezbolestný život bez rizik a přál si, aby to tak zůstalo.

Nestál o to, aby se mu v jeho prázdnotě usadil pes, který mu bude věrný. Nechtěl mít k práci natolik osobní vztah, aby o továrně uvažoval jako o „svojí stavbě”. A už vůbec nepotřeboval ženskou, která by se mu dostala pod kůži.

Zaklel a přibouchl dveře od ledničky. Zatracenej život. Na schodu před vchodem ležela stočená do klubíčka němá tvář a olizovala mu ruku, kdykoliv vyšel ven. K TexTilu taky začínal zaujímat ochranářský 263

postoj jako matka k dítěti, a to ještě ani nezačal kopat základy. Na Jade Sperryovou měl vztek. A vztek byl cit. Nechtěl k ní nic cítit.

Po týdnech schůzí v New Yorku, kdy denně jednal s muži v oblecích od Burberryho, kteří nikdy neměli na dlani mozol, se nemohl dočkat, až se spustí skutečná stavba. A ve chvíli, kdy si po letech dovolil ke své práci emocionální postoj, možná půjde celý projekt do háje.

Jenom blázen by věřil, že Patchett bude dělat mrtvého brouka, když se v jeho rajónu objeví konkurence a bude se ho snažit odsunout na druhé místo. Jade Sperryová ovšem blázen nebyla. Musela počítat dopředu, že Patchett bude brojit proti ní. Podle slov, která mezi nimi padla na veřejné schůzi městské rady, Dil-273

Ion odhadoval, že Jade a oba Patchettové jsou nepřátelé už hodně dlouho.

Starý Patchett se jí zeptal: „Kde jste sebrala tu drzost objevit se v tomhle městě?” To dávalo tušit skandál. Odcházela Jade z Palmetta s potupou?

Dillon dopil sodovku a rozmáčkl plechovku v dlani. Nedokázal si představit, že by se pracovitá, vyrovnaná, elegantní a duchapří-tomná slečna Sperryová někdy zapletla do skandálu, navíc nemravné povahy.

Nechtěl se jí vůbec zaobírat, ale stávalo se mu často, že se mu vetřela do myšlenek.

Namlouval si, že na tom není nic zvláštního. Šéfovala mu. A o šéfovi člověk přemýšlí, ať je jím žena nebo muž. Jenomže kdyby mu řediteloval muž, nenapadaly by ho myšlenky, které se mu rojily v hlavě v souvislosti s Jade.

Fyzicky byl Dillon Debře věrný ještě téměř rok po její smrti. Potom jednoho chladného večera, kdy si v jednom z těch rovinatých států - v Montaně? nebo v Idahu? - připadal obzvlášť osamělý, sbalil v baru ženu a odvedl si ji do motelového pokoje. Když odešla, hnusil se sám sobě a smutek na něj dolehl ještě tíživěji. Tenkrát se steskem po Debře rozplakal suchými hořkými vzlyky. Nicméně na rozdíl od citové vyprahlosti, po fyzické stránce se zotavil rychle a jeho potřeby sílily.

Podruhé už s cizí ženou v posteli takové problémy neměl. Potřetí si zvykl. Naučil se uspokojovat tělesné potřeby, aniž ho trápilo svědomí.

264

Dokázal se vzrušit, přestože k ženě vedle sebe nic necítil. Dosahoval uspokojení, ale jeho srdce zůstávalo chladné.

Jeho odměřenost ženy přitahovala. Vzrušovala je jeho lhostejnost a skryté nepřátelství. Svou ublížeností v nich vzbuzoval mateřské city.

Pro něho ty osoby ale neznamenaly nic; potřeboval je, aby ukojil svůj sexuální pud. Trápil se stejně, když odešly, jako než přišly. Jména a tváře pro něho nebyly důležité.

Až teď se mu pravidelně vybavovala jedna tvář a jedno jméno.

Značně ho to znepokojovalo.

Voříšek na schodech se rozštěkal. „Ticho,” okřikl ho Dillon. Vzápětí uslyšel motor auta a otevřel dveře. Jade Sperryová vystupovala z nablýskaného nového pickupu s logem TexTilu nastříkaného na dveřích.

274

„Nekouše?” zeptala se a kývla směrem k psovi.

„Nevím, není můj.”

„Myslím, že zastává jiný názor. Dokonce vás už hlídá.”

Ohnula se v pase, sklonila se ke zvířeti a mlaskala na něho, jako by ho pusinkovala. „Pojď sem, pejsku.” Pes přestal štěkat, párkrát zakňučel a plazil se po schodech směrem k ní. Dala mu oču-chat ruku. Olízl ji.

Podrbala ho mezi ušima.

„To vidím, jak mě hlídá,” poznamenal Dillon jízlivě.

Jade se narovnala a hodila mu klíčky k autu. „Doufám, že se vám v něm bude dobře jezdit.” Dillon jednou rukou chytil klíčky ještě ve vzduchu. „Máte ho neomezeně k dispozici po celou dobu, co tady budete pracovat.”

„Už jeden pickup mám.”

Jade přejela pohledem jeho otlučenou rachotinu. „Ten máte pro osobní potřeby. Kdykoliv budete reprezentovat TexTil, používejte prosím firemní auto.”

„Rozkaz. Ještě něco?”

Jade vyšla po schůdcích nahoru k přívěsu. Pes se jí držel v patách a vrtěl ocasem. Vyndala z kabelky kartu na benzin a podala ji Dillonovi.

„Používejte taky tohle.”

„Díky.”

„Účty budu dostávat přímo já.”

265

„Jak jinak.”

Byl hrubý a protivný, protože mu vadilo přijímat pozornosti od ženy.

Připomínalo mu to sexuální výchovu s paní Chandlerovou. Udělej to takhle, ne tolik. Víc. Pomaleji. Prudčeji. Dillon se učil rychle a po krátkém čase si vypracoval vlastní techniku. Líbilo se mu, když cítil převahu.

Věděl, že svým postojem vzbuzuje nelibost, ale nedokázal si pomoct. Měl zvrácenou radost, že může stát o schod výš než Jade a že Jade musí zaklánět hlavu dozadu, když s ním chce mluvit z očí do očí.

Možná že je velkou šéfkou a má prachy na to, aby mohla zaměstnancům kupovat auta, ale nad jeho mužnost se vyvyšovat nebude.

„Musíte mě odvézt domů.”

„Jistě.”

„Nejdřív bych ráda viděla, jak jste si zařídil kancelář.” Ani se 275

nehnul. Usmála se na něj s neupřímnou sladkostí. „Pokud se vám to momentálně hodí, pane Burke.”

Měřil si ji přimhouřenýma očima a cítil, že mezi nimi probíhá nevyhlášená válka vůlí. Nakonec ustoupil stranou a pokynul jí rukou dovnitř. Zavřel za nimi dveře, aby pes nevběhl dovnitř, ale hned toho litoval. Přívěs byl pro dva lidi moc těsný. Alespoň mu to tak připadalo, když se v něm ocitl sám s Jade.

Nikdy ji neviděl oblečenou jinak než v elegantním úřednickém kostýmu. Dnes po schůzi se převlékla do džínsů a bílého svetru. Kdyby to Dillon nevěděl, nehádal by, že byla někdy těhotná. Měla pevný zadek, štíhlá stehna, ploché břicho. A prsa…

Odkašlal si. „Telefonní linky zapojí zítra.”

„Dobře,” souhlasila a otočila se od psacího stolu, který si tu Dillon nechal instalovat. Obytný prostor přívěsu byl zařízen jako solidně působící kancelář. Jediná věc, která nesouvisela s kancelářským vybavením, bylo rádio a malá přenosná televize. „Moc prostoru k bydlení tady nemáte.”

„Já moc prostoru nepotřebuju.”

„Nerozmyslel jste si moji nabídku, že vám přidělím sekretářku?”

266

Zavrtěl hlavou. „Kdybych v budoucnu dospěl k názoru, že ji potřebuju, dám vám vědět.” Jade se zadívala za Dillona směrem ke kuchyni a ložnici. „Chcete mi překontrolovat i postel?”

Střelila po něm pohledem. Vsadil by boty, že měla na jazyku jedovatou poznámku, ale spolkla ji. Odměřeně ho upozornila: „Jediné, co mě teď zajímá, je místo, kde budete vést obchodní jednání.”

Pomyslel si, že i tvrdost slečny Sperryové má své meze. Souhra mezi mužem a ženou jí byla naprosto cizí. Tady její blazeova-nost tála jako kus ledu. V New Yorku ji pozoroval při jednání s pány z GSS.

Dvojsmyslné poznámky a narážky ji znervózňovaly. Ta ženská postrádala jakoukoliv schopnost flirtovat. Buďto práce, nebo nic.

Dillon si odvodil, že není vdaná. Nikdy se nezmínila o bývalém manželovi nebo nějakém příteli. Jednou se k němu v GSS přitočil u automatu na kávu mladý manažer a nenápadně se zeptal: „Vyspal ses s Jade?”

276

Dillon nesnášel chodbové chvástání, obzvlášť před cizími lidmi. „Co je ti do toho?”

„Vsadil jsem se o padesát babek.”

Dillon usrkl horkou kávu a nepřátelsky si mladíka měřil pohledem.

„Hele, víš co? Jestli máš potřebu veřejně rozebírat sexuální zážitky, začni se svejma vlastníma zkušenostma, jo?”

Jade zjevně vzbudila u některých mužských kolegů pochybnosti o své sexuální orientaci. Dillona samotného zajímalo, kdo je otcem jejího syna, ale snažil se podobným tématům vyhýbat.

„Možná bychom měli pořídit ještě jeden přívěs,” prohlásila energicky svým obvyklým úředním tónem.

„Na co?”

„Já budu taky potřebovat kancelář. Bylo by praktičtější mít ji na stavbě místo ve městě. Navíc by se v ní mohla vést jednání se subdodavateli a podobně. Co vy na to? Chtělo by to něco, kam by se vešel můj psací stůl a zbylo místo na sezení.”

„Jsou to vaše peníze.”

„Zítra se po něčem porozhlídnu.”

„Fajn.”

„To je, myslím, všechno.”

267

Zamířila ke dveřím. Už sahala po klice, ale Dillon jí zastoupil cestu.

„Všechno ještě ne, Jade.”

Podvědomě ustoupila o krok dozadu. Jeho nečekaný pohyb ji vyděsil. Dillon její reakci zhodnotil jako neúměrnou. Tvářila se, jako by se ho bála.

„Co chcete?”

Cítil, že zadržela dech. Byla napjatá jako struna. Proč ji tak vyděsil?

Dillon ovládl osobní zvědavost a přešel k obchodním záležitostem: „Povězte mi o Ivanu Patchettovi.”

„Co o něm chcete slyšet?”

„Chápu, že se vzteká kvůli výstavbě TexTilu. Nová továrna sníží jeho vliv. Dlouho v Palmettu neomezeně vládl sám.”

„Myslím, že se na to dá nahlížet i takhle,” souhlasila.

„Myslel jsem, že takhle se na to díváte vy.”

„No a?”

„Věděla jste, že se stavba nové továrny Patchettových dotkne, proto jste se ji rozhodla postavit tady?”

277

„Četl jste informační materiály. Víte, že se Palmetto pro tu stavbu po všech stránkách hodí.”

„Taky vím, že jste si mohla vybrat tucet podobných měst v okolí, která by vašim záměrům vyhovovala stejně tak dobře. Tak proč zrovna Palmetto?”

„Znám to tady.”

„Což mě přivádí k mé druhé otázce. Proč Patchett považuje za drzost, že jste se tady objevila?”

Pohodila hlavou, aby se zbavila uvolněného pramene vlasů. „Odjela jsem z Palmetta za nepříliš příznivých okolností.”

„A ty ,nepříznivé okolnosti’ souvisejí s Patchettovými?”

„Mimo jiné.”

„Především s mladým Patchettem.”

„Proč to říkáte?”

Zkoumavě si ji prohlížel a pak zaútočil: „Kdo je otcem vašeho syna, Jade?”

„Graham nemá otce.”

268

„Ale jděte. Nejsme v pohádce. Když jste se odstěhovala z Palmetta, byla jste těhotná, viďte?”

Chladně se na něj dívala modrýma očima.

„Čekala jste s Nealem Patchettem dítě a on si vás odmítl vzít? Je to tak?”

„Vůbec ne. Odjakživa Neala Patchetta nesnáším.” Odstrčila Dillona stranou, otevřela dveře a vyšla ven. Pes vyskočil na nohy, přátelsky vrtěl ocasem a dychtil po vlídném slově. Jade si ho nevšímala, seběhla po několika schodech, na posledním se zastavila a otočila se k Dillonovi.

„Podívejte se, jsem si vědoma, že jsem se k vám dneska ráno chovala trochu panovačně, a omlouvám se vám za to. Nicméně vás chci ujistit, že mám situaci pevně v rukou. Prosím, vezměte to na vědomí a víc to nebudeme rozebírat.”

„Opravdu máte situaci pevně v rukou?”

„Samozřejmě. S případnými problémy si poradím a doufám, že je vám jasné, že se jich během stavby objeví dost. Vy byste se měl zabývat jenom těmi, které přímo souvisejí se stavebními pracemi.

A vaše spekulace o mně a o mém synovi si laskavě nechtě pro sebe. Nebo ještě lépe - přestaňte spekulovat. Předpokládám, že až začnete s hloubením základů, budete natolik vytížen, že vám na jiné věci než na práci nezbude čas.”

Jadeina výbušná reakce vzbudila v Dillonovi ještě větší zvědavost.

Palmetto bylo malé město. Lidé toho hodně namluví. Dříve nebo později se o Jadeině nejasné minulosti dozví víc. Teď se rozumně rozhodl dál nevyzvídat.

Zamkl maringotku a šel za ní k novému pickupu, kde se mezitím Jade usadila na místě spolujezdce. Dillon vklouzl za volant a nastartoval. „Slušný,” poznamenal a rozhlížel se po interiéru.

„GSS je špičková společnost,” prohlásila Jade škrobeně.

Dillon zamířil po rozježděné cestě na hlavní silnici. „Musíte mi dát instrukce, kudy se k vám jede.” Znal cestu k jejímu domu, ale nechtěl, aby to věděla.

Projel podle jejích úsečných pokynů městem. Brzy mu došlo, že ho nenaviguje k pronajatému domu, kde bydlela. „Překvapuje mě, že jste 269

se rozhodla bydlet takhle daleko,” pokusil se o konverzaci, když městské domy zůstaly daleko za nimi.

„Nejedeme rovnou ke mně domů. Chtěla bych znát váš názor na jednu věc.”

Překvapeně se na ni podíval, ale nereagovala. Pokračoval v jízdě po dvouproudé silnici, která, jak věděl, vedla k pobřeží Atlantského oceánu.

„Na příští křižovatce odbočte doprava.” Poslechl a prudce zahnul na úzkou štěrkovou cestu. „Tady můžete kdekoliv zastavit.” Jakmile auto stálo, vystoupila. „Pojďte se mnou.”

Dillon vylezl z vozu a šel za ní k ostnatému drátu. Na jednom sloupku byla přibitá zrezivělá cedule CIZÍM VSTUP ZAKÁZÁN. Jade si jí nevšímala a požádala ho, ať jí přidrží roztažené dva dráty, aby mezi nimi mohla prolézt.

Dillon ji upozornil: „Víte, že jste na soukromém pozemku?”

„Ano, vím.” Když byla na druhé straně, položila nohu na spodní drát a sešlápla ho k zemi, jak nejvíc to šlo. „Polezte. Nikdo nás nechytí.”

Dillon musel být díky své výšce opatrnější než Jade, aby se mu podařilo protáhnout štěrbinou mezi dráty. Když se dostal na druhou stranu plotu, dal si ruce v bok a podíval se na svoji šéfovou.

278 279

„A teď co? Copak je vidět z tyhle strany, že to nebylo vidět ze silnice?”

Stáli na neobdělávaném poli. Jestli se chtěla procházet v přírodě, měla mu to říct, převlékl by se. Kravatu a sako si sice už sundal, ale měl na sobě kalhoty od obleku a polobotky, ve kterých absolvoval dopolední schůzi.

„Jenom se tady chci rozhlédnout.” Vykročila do pole. „Nechtělo se mi sem jet samotný.”

„Jet sem sama, to je jen pro tvrdý povahy,” zavtipkoval. Jak se dalo čekat, moc pobaveně se netvářila.

Půl hodiny rázovali po zpustlém poli. Jade mašírovala podél plotu a nutila Dillona, aby měřil jeho délku. Poslechl ji, i když její podivné chování nechápal. Jade vytáhla z kabelky kroužkový blok a zapsala si několik poznámek.

270

Zvedl se vítr, ale Jade si ho nevšimla, ani když jí lepil vlasy na obličej a na ústa. Na obloze se kupily nízké černé mraky. Dillon zaslechl v dálce hřmění. Neúnavně krokovali pole, aniž to Dillonovi dávalo nějaký zjevný smysl.

Nakonec si Jade odhrnula vlasy z pusy a přidržela si je vzadu na týlu. Zaklonila hlavu a podívala se na Dillona. „Co na to říkáte?”

Stála široce rozkročená proti větru, zvednutou rukou si přidržovala vlasy, svetr nalepený na tělo tak, že Dillon jasně viděl tvar i velikost jejích ňader. Jeho myšlenky ovládla tělesnost.

„Co na to říkám?” opakoval nevrle. „Že nejspíš zmokneme.”

Jade se zadívala na oblohu a oči měla tmavší než potemnělé nebe.

„Asi máte pravdu. Ale co říkáte tomuhle pozemku?”

Dillon si netrpělivě prohrábl rukou vlasy. „Proto tady už půl hodiny pochodujeme - abych vám sdělil svůj názor na tenhle mi-zernej kus půdy? Ten jsem vám mohl říct hned a nemusel jsem si zabahnit nový boty.”

„Vy myslíte, že nemá valnou cenu?”

„Valnou cenu?” snažil se překřičet vichr. „Myslím, že je bezcennej.

Nejmíň polovina určitě zasahuje do záplavový oblasti.”

„Přemýšlím, že bych ho koupila pro GSS.”

Obrátila se na podpatku a zamířila po křivolakém terénu zpátky k ostnatému plotu. Dillon ji zmateně následoval. „Na co, proboha?”

280

„Do budoucna. Pozor na ty dráty, Dillone.”

Bez nehody prolezli zpátky ven a vrátili se k autu. Dillon za Jade zabouchl dveře a oběhl auto na svoji stranu. Sotva naskočil dovnitř, na přední sklo dopadly první dešťové kapky.

Dillon nadával, že si zaneřádil boty od bahna. Potom navázal na přerušený rozhovor. „To nemyslíte vážně, že tenhle pozemek chcete koupit.”

„Ale jo. Dneska volal pan Stein. Probírali jsme pozemky ve zdejším okresu a blízkém okolí. Pravděpodobnost, že se mi je podaří pro společnost koupit, je značně vysoká. Vlastně Steinův návrh zněl spíš jako nařízení.”

„Než na tomhle místě postavíte obyčejnou kůlnu, bude vás to stát miliony.”

271

„Myje máme.”

Její tvrdohlavost ho dráždila. „No, když znáte na všechno odpověď, proč jste mě brala s sebou?”

„Z bezpečnostních důvodů.”

Vztekle ji pozoroval, potom zařadil zpátečku, otočil hlavu dozadu, opřel se rukou o opěradlo sedadla a couval zpátky k místu, kde odbočili z hlavní silnice. Konečky prstů natažené paže se dotýkal Jadeiných vlasů. Byly vlhké a hebké a Dillona rozčilovalo, že si jich nedokáže nevšímat. Měl chuť vzít je mezi prsty a po-, šimrat ji s nimi na tváři.

Déšť ochladil okénka. Zarosila se. Dillon v parném vzduchu cítil Jadein parfém.

Jadeiny vlasy. Jadeina vůně. Začínal ji vnímat příliš intenzivně.

Hledal něco, co by ho rozptýlilo, a všiml si venkovské poštovní schránky, vachrlatě připevněné na hnijícím dřevěném sloupku. Přes dešťové kapky Dillon četl jméno, které kdosi před lety napsal na plechovou promáčknutou cedulku. Písmena časem vybledla, ale stále ještě se dala rozluštit. Hlásala: O. PARKER.

„Chci vědět, co má ta mrcha za lubem.” Ivan nevrle odbyl hospodyni, která se mu snažila přidat sladké brambory. Eula odešla před čtyřmi roky do důchodu a na její místo nastoupila její dcera, k jejímž povinnostem přibyla péče o invalidu.

„Přines mi láhev brandy,” poručil jí příkře. Když odešla, aby 281

splnila jeho přání, Ivan Patchett se podíval na Neala, který se hrbil na židli a šťoural se ve zbytku jídla na talíři. „Jsi hluchej? Řekni něco!”

Aniž pohnul tělem, Neal nasměroval pohled na otce. „Kolikrát ti to mám opakovat? Víc, než jsem ti pověděl, už nevím.”

Ivan popadl od hospodyně láhev a nalil si velkého panáka. Neal odložil příbor a služebná uklidila jeho talíř. Vrátila se do kuchyně a otec se synem v jídelně osaměli - dva muži u stolu, kam by se vešlo nejméně dvacet lidí.

Neal poznamenal: „Ten hlavní dodavatel, Burke, zadal hloubení základů firmě mimo Kolumbii. Už sem stěhujou zařízení, aby mohly začít zemní práce.”

„Tak si ho zase rychle odvezou zpátky,” zavrčel Ivan a nalil si další brandy.

272

Vymanévroval od stolu a odjel do pracovny. „Pojď za mnou,” křičel na Neala, jak projížděl prázdnými místnostmi v domě. Jeho pracovna se během let téměř nezměnila, kromě několika drobných úprav, které si vyžádalo Ivanovo kolečkové křeslo.

Neal vešel do pracovny za otcem a s sebou nesl láhev brandy. „Tím, že si zbožně přeješ, aby zmizeli, jim v ničem nezabráníš. Na schůzi ses zesměšnil. Pouštět hrůzu jako raněnej aligátor! Musíš na to jinak, táti.”

Neal se svalil na koženou pohovku. „Musíme utlouct Jade jejíma vlastníma zbraněma. Bezstarostně jsme spali, zatímco ona skupovala pozemky, kde má továrna stát. Podruhy už zaspat nesmíme.”

„Co chceš dělat?” Brandy Ivanovi pozvedlo zkaženou náladu.

Navíc, tyranizování okolí ho v poslední době vyčerpávalo. Od té doby, co mu srážka s vlakem vážně poškodila zdraví, ležel větší díl zodpovědnosti na Nealovi. Neal se práci dlouho vyhýbal, ale byl příjemně překvapen, když zjistil, že je to vlastně hra. Odjakživa si hrál rád a rád vyhrával - zato porážku nesl těžce.

„Trošku jsem pátral, co Jade dělá,” prozradil otci. „Na stavbě si zařídila pojízdnou kancelář, hned vedle přívěsu, kde bydlí Burke. Pak se byla dvakrát podívat u Parkerovejch. To je trochu podezřelý.”

„Co tam chtěla?”

„Nevím. Pokud je mi známo, byla tam jednou s Burkem a podruhy sama,” upřesnil Neal a zamračil se. „Nejela navštívit Parkerovy, rozumíš, jenom tak čmuchala kolem. Podruhy dokonce ani nevylezla z auta, jenom popojížděla kolem Otisova plotu sem a tam. Včera se zastavila na městským úřadě a chtěla vidět po-zemkovej plán.”

„Víš určitě, že to byl pozemek Parkerovejch?”

„Stoprocentně. Trochu jsem na radnici zalichotil Grácii Dell Fergusonový a tý její tlustý prdeli,” dodal Neal ironicky, aby naznačil zdroj svých informací. „Jade požádala o veškerou dokumentaci, týkající se pozemku Parkerových a nejbližšího okolí.”

„Většinu pozemků kolem Parkerových vlastním já.”

„To je pravda, táti. Grácie mě na to upozornila, zatímco jsem obdivoval její maxikozy.”

„Svěřila se Jade Grácii, proč ji ty plány tak zajímají?”

„Ne.”

273

Neal nalil oběma další brandy a Ivan se zeptal: „Proč myslíš, že se Jade zajímá o farmu Parkerových?”

„Nemám představu, ale nelíbí se mi to,” reptal Neal. „Potřebuju zjistit, co má za lubem.”

„No, nahlas to vyhlašovat nebude. A dřív nebo pozdějc zjistí, že ji špehuješ a vyptáváš se na ni.”

„Neboj. Našel jsem si dva mazaný kluky, co jsou ochotný držet hubu. Při sledování se střídají a pravidelně mi podávají hlášení. Já se v mezičase snažím dělat dobrej dojem,” dodal a ušklíbl se. „Včera jsem jí poslal kytky.”

Ivan zpozorněl. „Vypadá lip, než když byla holka.”

„Tobě nic neujde,” zasmál se Neal. „Vtrhla do města a ztropila rozruch, ale pod tou svou maskou zkušený podnikatelky je pořád jenom ženská. Můžou si křičet o rovnoprávnosti, co se jim zlíbí, ale když přijde na věc, důležitý je pořád jen to, co mají mezi nohama.”

„Normálně bych s tebou souhlasil, ale Jade mě znervózňuje. Určitě nezapomněla, co se stalo tenkrát těsně před vaší maturitou.” Ivan výhružně pohrozil prstem ve vzduchu. „Vrátila se, aby nás pohřbila, chlapče. Vždycky byla mazaná, a teď je určitě ještě mazanější. Tý jde o krev. O naši krev.”

282 283

Nealovi se nad okrajem zpola zaplněné skleničky zaleskly oči. „Já vím jedině to, že nový průmysl, který v Palmettu vyroste, bude patřit Patchettovým.”

Ivan se usmál. „Přesně takhle jsem tě učil myslet. Mám radost, žes přece jen něco pochytil. Nás odsud nikdo nevytlačí.”

„Ne, ale Jade nám může přechodně způsobit dost velký nepříjemnosti. Na začátek by stačilo, kdyby rozpoutala cenovou válku.

Když nabídne dělníkům o deset centů na hodinu víc než my, pro koho myslíš, že půjdou lidi pracovat?”

„Naši zaměstnanci jsou loajální.”

„Hovno loajální,” utrhl se Neal na otce. „Žijeme v nový době, táti.

Probuď se. To, co říkáš, jsou jenom kecy. Když Jade nabídne víc než my, přijdeme o lidi. A je jedno, že jejich tátové a dědové pro nás celej život makali. Do hajzlu! Pokaždý, když na ni pomyslím, mám chuť zakroutit jí krkem.”

274

Ivan se zamračeně podíval na Neala. „Možná jsi měl tenkrát zajít dál a rovnou ji zabít, místo abys to sváděl na nějakýho negra nebo bílej póvl.”

„Jo. Škoda že jsem tehdy před patnácti lety nevěděl to, co vím dneska.”

„Přijela sem, aby se nám pomstila. Já to poznám, sám jsem se tak choval mockrát.” Ivan si znechuceně olízl rty. „Jako bych to tušil, ten zatracenej Myrajanin kluk natáhnul brka a náš úctyhodný šerif si v žádným případě pálit prsty nebude. Takže, kdo nám zbejvá?”

Neal poplácal otce po rameni. „Neboj, táti. My si vystačíme.”

Jade zajela s džípem až na dvůr. Vypadal stejně žalostně, jako když ho viděla naposledy. Popelilo se tu hejno kuřat, i když už to musela být několikátá generace. Ve špinavém chlívku chrochtalo prase.

Kuchyňským oknem Jade viděla paní Parkerovou, jak si otírá ruce do utěrky a vyhlíží ven, kdo přijel. Jade zaplavily vzpomínky. Možná měla přijet v jiné denní době; v době, která by jí tolik nepřipomínala osudný soumrak, kdy objevila Garyho ve stodole. Ale jedině kolem večeře měla jistotu, že zastihne Otise doma.

284

Došla ke vchodu a zaklepala. Paní Parkerová jí přišla otevřít s utěrkou přehozenou přes rameno. Zastínila si oči proti zapadajícímu slunci a podívala se skrz síťované dveře. „Copak si přejete?”

„Dobrý den, paní Parkerová. Já jsem Jade. Jade Sperryová.”

Jade slyšela, jak se paní Parkerová nadechla. Kostnatý hrudník se jí na okamžik nadzvedl. Znovu se na Jade podívala, víc zblízka a pečlivěji.

„Co tady chceš?”

„Ráda bych šla na chvilku dál a popovídala si s vámi.”

„My si nemáme co říct.”

„Paní Parkerová, prosím vás. Je to důležité, jinak bych sem nejezdila. Prosím vás.”

Jade čekala v zdánlivě nekonečném tichu, dokud síťované dveře hlasitě nezaskřípaly a paní Parkerová neotevřela. Pokynula jí prošedivělou hlavou a Jade vešla dovnitř. Polstrování na pohovce bylo tak prošoupané, že se bavlněná vycpávka místy prodrala na povrch.

Mastná opěrka hlavy na křesle se tmavě leskla. Koberec měl otřepané 275

okraje. Od té doby, kdy tu byla naposledy, pokoj nedoznal žádných změn. Pochmurná místnost s ošuntělými tapetami, starým odřeným nábytkem, hlasitě tikajícími hodinami a zarámovanou fotografií Garyho v maturitní čapce a taláru, které ve škole nikdy neměl.

Když Jade přijela do Palmetta, zašla se podívat ke Garyho hrobu.

Teď jí Garyho tvář, usmívající se na ni z laciného rámečku, dodala odvahu a ujistila ji o správnosti jejího počínání. Obrátila se ke Garyho matce, která za patnáct uplynulých let neuvěřitelně zchátrala.

Neudržované vlasy jí prořídly a šaty na ní plandaly. Dávaly jasně tušit, že vrásčitá kůže pod nimi pokrývá téměř holé kosti.

„Kde máte mladší děti, paní Parkerová? Co je s nimi?”

Paní Parkerová Jade bez dlouhých úvodů sdělila, že dvě dcery se vdaly a mají vlastní děti. Jeden kluk se odstěhoval do města a s manželkou pracuje v Patchettově továrně na zpracování sójových bobů; druhý narukoval k námořnictvu; a další zmizel, aniž jim oznámil, kam má namířeno. Poslední pohled od něj přišel z Texasu.

285

„Nejmladší holka je pořád doma,” zakončila svůj výčet unaveně.

„Příští rok bude maturovat.”

Jade si smutně vzpomněla, že pokud šlo o školu, Gary ostatním sourozencům prošlapal cestu.

Uslyšela, jak v jiné části domu klaply dveře.

„To bude Otis,” upozornila paní Parkerová Jade úzkostlivě. „Nebude rád, že jsi přijela.”

„Potřebuju s ním mluvit.”

Otis Parker sešel ještě víc než jeho žena. Byl shrbený a těch pár vlasů, co mu zbylo na hlavě, úplně zbělelo. Únava, zoufalství a žal mu vyryly v obličeji hluboké vrásky. Když uviděl Jade, pokusil se trochu napřímit

„Máme hosta, Otisi.” Paní Parkerová si sundala utěrku z ramene a nervózně si ji omotávala kolem zápěstí.

„Kdo přijel?” Šoural se na křivých nohách směrem k nim a zastavil se několik kroků před Jade. Zamhouřil krátkozraké oči.

„Já jsem Jade Sperryová.”

276

Syčivě vydechl. Jako by vypouštěl plyn. Jade se lekla, aby neomdlel.

Místo toho se narovnal, jak nejvíce mu pokroucené tělo dovolilo. „Už tě poznávám. Co tady děláš?”

Jade zatoužila Parkerovy obejmout. Bylo by to, jako by se dotkla Garyho. Ovládla se. Pokusila se s nimi sdílet jejich žal na Ga-ryho pohřbu, ale nemilosrdně ji odmítli. Byli přesvědčeni, jako většina lidí ve městě, že Gary spáchal sebevraždu kvůli tomu, že mu bylá nevěrná.

„Slyšel jsem, že ses vrátila,” řekl Otis. „Co po nás chceš?”

„Mohli bychom se posadit?”

Parkerovi si beze slov vyměnili pohledy. Otis se k Jade otočil zády a zamířil ke křeslu s mastnou skvrnou na podhlavníku. Paní Parkerová pokynula Jade na pohovku a sama se usadila na rovnou židli s potrhaným rákosovým sedákem.

„Když jste slyšel, že jsem se vrátila, víte taky, proč jsem se vrátila?”

„Přej tady chceš stavět nějakou továrnu.”

„Ano.” Krátce jim popsala situaci. „Moje společnost dokonce zvažuje možnosti dalšího rozvoje. Aby mohla expandovat, potřebuje pozemky. Proto jsem za vámi dnes přijela, pane Parkere.”

Nervózně se nadechla. „Prostřednictvím GSS bych chtěla tuhle farmu koupit, pane Parkere.”

Paní Parkerová si zakryla rukou ústa, ale nevydala ani hlásek. Otis si Jade nepřestával měřit přivřenýma očima.

„Tuhle farmu? A na co?”

„Je několik možností,” odpověděla vyhýbavě.

„Například?”

„Nejsem oprávněná o tom veřejně mluvit, pane Parkere. Také vás chci požádat, abyste moji nabídku uchoval v naprosté tajnosti.”

Podívala se na paní Parkerovou a zpátky na Otise. „Doufám, že to chápete. Zatím se o tom nesmí nikdo dozvědět.”

„Mně je to fuk. Já nic neprodávám.”

„Uvědomuju si, pane Parkere, že farma patřila dlouhá léta vaší rodině a určitě k ní máte osobní vztah, ale měl byste zvážit -”

„Tady to není na prodej.”

Jade sevřela rty. S ní se jim vrátily vzpomínky, donutila je připomenout si bolestnou minulost. Její přítomnost v domě v nich vyvolala myšlenky na milovaného syna, kterého tragicky ztratili.

277

Najednou Jade zatoužila odejít, aby je zbytečně netrápila. Místo toho pokračovala.

„Dovolíte mi alespoň, abych nechala udělat úřední odhad? Proběhlo by to naprosto diskrétně, nijak by vás to neomezilo, ani by to nezasáhlo do vašeho soukromí. Slibuju. Až by byl hotový odhad, ještě jednou bych si s vámi ráda promluvila.”

„To nic nestojí, Otisi,” otočila se paní Parkerová na manžela.

Otis se. na Jade nepřátelsky zadíval. „Ublížila jsi mýmu klukovi.

Zlomila jsi mu srdce. To ho zabilo.”

Jade sklopila hlavu. „Já vám nemůžu vysvětlit, co se tenkrát na jaře stalo, ale musíte mi věřit, že jsem měla Garyho z celého srdce ráda.

Kdybych měla na vybranou, nikdy bych mu rozhodně neublížila.”

„Myslíš, že když naši farmu koupíš, že tím smyješ svoji vinu?”

zaútočil na ni pan Parker.

„Možná.”

„Tak abys věděla, ani ty, ani ta zatracená společnost, pro kterou pracuješ, nemáte dost peněz, abyste nám vynahradili Garyho ztrátu.”

286 287

„Já vím, pane Parkere, máte pravdu. Peníze nikdy nevyváží život.

Berte to tak, že vaše farma se připletla do cesty rozvoji naší firmy. GSS

je ochotno vám za ni zaplatit slušnou cenu.”

„Není na prodej. Pro tebe není na prodej.” Otis vstal a vyšel z pokoje.

Po chvilce se Jade váhavě zvedla z pohovky a zamířila ke dveřím.

PaníParkerová ji vyprovodila. „Myslíš, že by stačilo, kdybych dala farmu ocenit já?”

Paní Parkerová se ustaraně ohlédla dozadu do domu. „Proti odhadu přece neřekl ani slovo, ne?”

„Ne, neřekl.”

„V tom případě myslím, že to můžu udělat.”

„Až budete mít ten odhad, můžu se za várna ještě jednou zastavit?”

Paní Parkerové začaly cukat koutky. „Jade, my jsme se z Gary-ho smrti nikdy pořádně nevzpamatovali. Měli jsme ho moc rádi.”

„Já taky.”

278

„Otise to málem zabilo.” Vysmrkala se do utěrky. „Má svoji hrdost, to víš. Znáš chlapy. Já myslím, že bysme aspoň něco dostali, i když nám to Garyho nevrátí. Ať nám někdo zaplatí za to, co se stalo.”

Jade pohladila paní Parkerovou po ruce. „Děkuju. Brzo se uvidíme.

A s nikým o tom nemluvte.”

288

Kapitola 22

„Hele, mami?”

„Hele, co je?”

Graham zvedl hlavu od časopisu Sports Illustrated, kterým si listoval. Ležel na břiše na podlaze v obývacím pokoji. „Od tebe to zní legračně. Takhle se oslovujou hlavně černoši.”

„Znala jsem jednou jednoho chlapa - bělocha - kterej začínal každou druhou větu ,hele’. Tak mě tím rozčiloval, že jsem ho poslala do vězení.”

Graham se převalil na záda a posadil se. „Teď si vymejšlíš.”

„Nevymejšlím.”

Graham měl rozcuchané vlasy a rozzářené oči. Jade ho láskyplně obdivovala. Přijeli do Palmetta spolu s Kathy minulý týden a Jade se na něj nemohla vynadívat. Během šesti týdnů, kdy se neviděli, se jí po něm hrozně stýskalo. Byla to nejdelší doba, kterou trávili každý sám, a Jade by se bez ní klidně obešla.

„Jestli mi nevěříš,” prohlásila, „zeptej se pana Burkeho, až ho příště uvidíš. Ten ví ještě lip než já, že ten chlap patřil jedině do basy.”

„Pan Burke je drsnej.”

„Drsnej?”

Jade se snažila porozumět slangovému hodnocení svého syna. Burke neúnavně pracoval na stavbě a každé zdržení - způsobené například špatným počasím nebo poruchou stroje - bral jako osobní potupu. V

jeho osobě se mísila svědomitost s fanatismem. Byl továrnou posedlý téměř stejně jako Jade.

„Jo, možná že je drsnej.” Schválně zachovala neutrální tón.

279

Nevěděla o žádné Dillonově nectnosti. Nikdy ho neviděla opilého nebo s kocovinou. Pokud míval někdy rande, nikdy to nebylo v přívěsu.

Ženské si na stavbu nevodil.

289

„Když jsem ho viděl poprvý, myslel jsem si, že musí bejt dost protivnej,” svěřoval se Jade Graham.

„Protivnej?”

„Znáš ho, kamenná tvář a tak.”

„No, to jo,” uvažovala Jade. S úsměvem viděla Dillona jen několikrát, a to byl spíš posměšek než úsměv.

„A když jsi mě poprvé vzala s sebou na stavbu, řval na mě, ať okamžitě slezu z toho buldozeru.”

Za dobu, co byl Graham v Palmettu, stačil Jade už třikrát přemluvit, aby ho vzala na staveniště. Fascinovalo ho to tam. Jade přemýšlela, jestli ho víc než stavba neuhranul spíš Dillon.

„Jsem ráda, že ti Dillon přikázal, ať slezeš. Na strojích nemáš co dělat. Je to nebezpečný.”

„To pan Burke tvrdil taky. Prohlásil, že lidi, který podobným způsobem zbytečně riskujou úraz, mají místo mozku jen hromadu sraček.”

„Grahame!”

„Přesně takhle to řekl, mami. Jenom ti to opakuju.”

„Jaký další výrazy jsi od pana Burkeho převzal?”

Graham se ušklíbl. „Myslím, že teď už mu nevadím, ale když jsem se Samotářem vylezl na hromadu štěrku, tak běsnil.”

„Se samotářem?”

„S jeho psem. Pan Burke mu říká Samotář. Normálně jsem tam lezl jako na kopec, ale Burke vyletěl ze svý kanceláře a ječel, ať koukám sešustit dolů. Takhle on fakt mluví, mami. Pak mě popadl za ramena, třásl se mnou a ptal se mě, jestli nejsem náhodou totálně vypatlanej.

Jestli přej jsem nikdy neslyšel, že štěrk zasypal děti, když po něm lezly.

Řekl jsem mu, že nejsem dítě. A on, že přej k dospělosti mám ještě daleko. A když se chci potloukat po stavbě, tak ať ho koukám poslouchat. Docela jsem se ho bál, protože on mluví a vůbec při tom nehejbá pusou. Ani ten knír se mu nehne. Všimla sis toho?”

280

„Všimla.” Jak Dillonovi povolily nervy, zažila Jade několikrát. A úplně stejně jako Graham se přistihla, že sleduje, jestli se mu knír nebo ústa při mluvení pohybují.

„Neuhodil tě, že ne?”

„Ne. Vůbec ne. Ani náhodou. Pozdějc se mi omluvil, že se mnou tak cloumal. Říkal, že když mě se Samotářem uviděl nahoře na tý haldě, tak se strachy málem posral a nejradši by nás uškrtil.” Jade se nad těmi výrazy zamračila. Graham se na ni nevinně usmál. Bavilo ho používat slova, která měl zakázaná. „Řeknu ti, že má stisk, že by člověku zlomil ruku.”

O Dillonově síle Jade nikdy nepochybovala. Několikrát ho pozorovala z okna své pojízdné kanceláře, když byl venku a netušil, že ho sleduje. Rázoval po staveništi dlouhými energickými kroky a kontroloval výkopy. I na dálku ho Jade rozpoznala od ostatních dělníků, protože nosil bílou ochrannou přílbu a letecké brýle… a samozřejmě měl knír.

„… kdybys mi to dovolila. Dovolíš?”

„Promiň, Grahame. Co jestli ti dovolím?”

Graham obrátil oči v sloup, aby dal jako správný puberťák najevo, že rodiče jsou někdy dost natvrdlí. „Dovolíš mi jet na stavbu na kole? Já vím, kudy se tam dostanu.”

„Ale je to několik kilometrů.”

„Mami, prosím tě.”

„Škemráš, jako by ses s někým vsadil,” prohlásila Kathy. Vešla do pokoje s podnosem, na kterém nesla sušenky a pití. Pro Grahama sklenici mléka a pro sebe a pro Jade kávu. „Potřebuješ vitaminy, abys dobře rostl.”

Za tu krátkou dobu, co tu Kathy bydlela, dokázala proměnit dům v útulný domov. Jade si nikdy neuvědomila, jak nezbytně ji potřebuje, dokud na šest týdnů nezůstala bez ní. Kathy nakupovala, vařila, zvládala domácnost. Bavilo ji to a skvěle to ovládala. Kdyby se neměla o koho starat, její život by ztratil smysl.

Postavila podnos na konferenční stolek a posadila se vedle Jade na pohovku. „O čem dneska diskutujete?”

281

Graham si vzal čerstvě upečenou čokoládovou sušenku a vysvětloval: „Mami, pan Burke říkal, že můžu na stavbu přijít, kdykoliv budu chtít. Co je špatnýho na tom, že tam chci jet na kole?”

„Za prvé, je to moc daleko. Za druhé, stavba není hřiště. Budeš se plést dělníkům do cesty, nebo se ti tam může něco stát. A za třetí, najdi si kamarády mezi stejně starejma klukama.”

290

291

L_

„Já už se s některejma klukama tady v okolí znám.”

Jade doufala, že se Graham přes léto skamarádí s nějakým vrstevníkem, čímž by si to usnadnil na podzim ve škole. Přátelství mezi stejně starými chlapci jí připadalo mnohem zdravější než společnost svérázného stavbyvedoucího.

„Pan Burke má na práci důležitější věci než na tebe dávat pozor.”

„Ale on mi to sám navrhl, mami. Ty mi nedopřeješ žádnou zábavu,”

brblal.

Kathy diplomaticky navrhla: „Co kdybych někdy pozvala pana Burkeho na večeři?”

„Jéé. To by bylo skvělý,” zaradoval se Graham a znovu se začal usmívat.

„Já nevím,” zaváhala Jade.

„Proč ne, mami?”

„Jestli nikam nechodí, večeří večer co večer sám v tom svým přívěsu,” namítla Kathy, „určitě by mu domácí kuchyně občas přišla vhod.”

„Když se mu líbí žít jako poustevník, nemůžeme mu vnucovat společnost.”

To byla chabá výmluva. Jade to věděla sama, ani se na ni nemuseli tak útrpně dívat. Na druhou stranu, Jade trávila s Dillonem přes den spoustu času. Zjistila, že má obrovské znalosti, že se ho často ptá na názor, nebo ho žádá o radu. Vzájemně se k sobě chovali přátelsky, ale nikdy nepřekročili profesionální hranice a tak by to mělo zůstat.

„Ještě pořád ses ale nevyjádřila, jestli tam můžu jet na kole,”

připomněl jí Graham. „Mami, prosím tě. Palmetto není New York.

Tady se mi přece nemůže nic stát.”

282

Jade zrozpačitěla a vrátila šálek s talířkem zpátky na podnos.

Kathy se přimlouvala: „Nech mámě jeden nebo dva dny na rozmyšlenou, Grahame. A protože jsi zlikvidoval všechny sušenky sám, mohl bys mi za to pomoct uklidit v kuchyni. Odnes, prosím tě, ten tác.

Hned za tebou přijdu. Upaluj.”

Graham neochotně vstal a odnášel podnos z obýváku. Jakmile zmizel z doslechu, Kathy vzala Jade za ruce. „Lepší argument ho nenapadl. Neber si to tak, Jade.”

292

„No jistě. Než mě znásilnili, taky jsem si myslela, že se mi tady nemůže nic stát.”

Kathy opatrně volila další slova. „Já vím, že nechceš, aby se Graham dozvěděl, jak jsi ho počala.”

„A pořád na tom trvám.”

„Ale co když se to dozví od někoho třetího?” ustaraně upozornila Jade Kathy. „Co když k němu někdo přijde a rovnou se ho zeptá, jestli ví, kterej z těch tří je jeho táta?”

„Lidi, co o tom něco vědí, mu to vykládat nebudou. Nakonec ani oni netuší, že Graham je následek tý noci.”

„Tví nepřátelé jsou nejvlivnější muži ve městě - Patchettovi a šerif Jolly. Jakmile zjistí, že máš Grahama, dají si dvě a dvě dohromady.”

„A pak co? Přiznají, že mě tenkrát znásilnili? Těžko.”

Kathy zkoumala Jadeinu tvář. „Jade, nikdy jsem se do tvých osobních záležitostí nepletla. Kdybych ti měla co mluvit do života, přiměla bych tě před lety, aby sis vzala Hanka Arnetta. Jenomže si myslím, že nemám právo ti říkat, co máš a co nemáš dělat.”

„Já mám pocit, jako bys to najednou chtěla měnit.”

Kathy si Jadeiny kousavé poznámky nevšímala a naléhavým hlasem zašeptala: „Nech to plavat.”

„Co mám nechat plavat?”

„Jade, já nejsem úplně hloupá. Ty sis nevybrala Palmetto pro stavbu TexTilu náhodou. Proč by ses vracela do míst, na která máš ošklivé vzpomínky? Jenom kdyby ses chtěla pomstít.”

Kathy sevřela Jadeiny ruce pevněji. „Pomstila ses jim dostatečně tím, že jsi něco dokázala. Překonala jsi všechny překážky, které ti 283

postavili do cesty. Navíc máš Grahama, kterej tě má moc rád. Co chceš víc? Nepokoušej osud.”

„To nejde, Kathy.” Ani se nepokoušela Kathy její argumenty vyvracet. „Na tuhle chvíli jsem čekala léta. Teď prostě nemůžu couvnout.”

„Je mi tě líto, protože vidím, jak tě to pohlcuje. Můžou tě zničit dřív, než zničíš tyje.”

„Já je nechci zničit. To bych je byla bývala pozabíjela už před patnácti lety. Tenkrát mě to napadlo.” Zavrtěla hlavou. „Jenomže kdybych je zabila, jenom bych jim to usnadnila. Ne, chci, aby 293

ztratili něco, na čem jim záleží, tak jako jsem já ztratila nevinnost a kluka, kterýho jsem milovala. Chci je ponížit, obnažit jejich duši, zbavit je snů - tak jako se to stalo mně.

A taky chci pomstít Garyho smrt. Oni ho svým chováním zabili, Kathy, jako by mu přiložili ke spánku pistoli a pomalu zmáčkli spoušť.

Nebudu mít klid, dokud za jeho život draze nezaplatí.”

Hlas jí změkl a zjemněl. „Gary byl idealista. Představovali jsme si, jak jednoho dne sesadíme Patchettovy z trůnu a zbavíme Palmetto jejich ekonomický nadvlády. Oni zneužívají každýho, kdo nemá ani peníze ani moc a kdo se jich bojí tak jako já před patnácti lety.

Nestoudně porušujou zákony, ubližujou lidem a tero-rizujou tohle město. Nepřestanou, dokud je někdo nezastaví.” Znovu jí ztvrdly rysy a objevilo se v nich odhodlání. „Patnáct let jsem dřela, abych se dostala tam, kde jsem. Teď mám konečně příležitost a nemůžu ji jen tak promarnit.”

Kathy chvíli mlčela a potom zvedla k Jade prosebné oči. „Řekni Grahamovi, co se ti stalo. Jestli jsou tihle lidi tak podlí, jak tvrdíš, jen tak se nevzdají, budou bojovat. Budou se ti snažit dostat na kobylku přes Grahama. Jade, řekni mu to, nebo to udělá někdo jinej.”

Jade cítila, že Kathy má pravdu, ale znovu si vybavila, jak na ni Velta hodila zodpovědnost za otcovu smrt. Když Grahamovi řekne o svém znásilnění, mohl by se mylně domnívat, že se narodil nechtěně.

Odmítala na něj naložit břemeno viny, kterého by se až do konce života nezbavil.

„Ne, Kathy. Nikdy se to nesmí dozvědět.”

284

Otázka, jestli smí Graham jezdit na stavbu na kole, se zatím odložila, protože Dillon odjel z města na jednání s dodavateli betonu.

„Poprosil mě, abych v době, kdy bude pryč, dohlídnul, jestli má Samotář žrádlo a vodu,” oznámil Graham Jade večer, když se vrátila domů.

„Dál ani nepokračuj. O tom, jestli můžeš jezdit na stavbu na kole, budeme diskutovat, až se pan Burke vrátí.”

Graham se zatvářil schlíple. „A kdy to bude, za sto let?”

„Říkal, že se vrátí za čtrnáct dní.”

294

„Dyť to povídám, za sto let,” zamumlal Graham otráveně a zamířil pryč.

Vývoj událostí ho zklamal, zato Jade se v duchu tajně radovala.

Přemýšlela také o Kathyině varování. Rozhodně je nebrala na lehkou váhu. Dosud byla tak zaujatá svými plány, že naprosto pustila z hlavy odvetný tah, s kterým jistě přijdou Patchettovi nebo Hutch. Od schůze městské rady o nich neslyšela, což bylo podezřelé. Určitě kuli pikle. To Jade zneklidňovalo, proto se rozhodla, že musí zjistit, co chystají.

Nechtěla, aby se Graham jen tak potuloval po městě.

Práce na stavbě pokračovala i v době Dillonovy nepřítomnosti.

Dočasný dozor nad probíhajícími pracemi převzal bagrista. Dillon měl vysoké nároky a Jade věřila, že se může spolehnout, že všechno probíhá podle plánu, přesto se cítila jistější, když byl na dosah.

Stavba se stala turistickou atrakcí a přitahovala stovky zvědavců z širokého okolí. Téměř každý den Jade poskytovala rozhovory reportérům ze sdělovacích prostředků. Lola Garrisonová, charlestonská novinářka na volné noze, s ní strávila celý den. Psala článek o TexTilu pro nedělní přílohu, jež tvořila součást několika jižanských novin.

Pomalu se blížil začátek léta. Dny se prodlužovaly. Jednou, když ze stavby všichni odešli, se Jade rozhodla, že zůstane přesčas. Zabrala se tak do práce, že ztratila přehled o tom, kolik je hodin, a vyrušilo ji až štěkání Samotáře.

Radostí ji zašimralo kolem žaludku. Dillon se vrátil, napadlo ji. Ale z venku se neozývaly těžké kroky a radostné uvítací štěkání. Dveře se otevřely za doprovodu nepřátelského vrčení.

„Ahoj, Jade.”

285

„Donno!” Jade překvapeně zírala na svoji bývalou kamarádku s úlevou, že ji neohrožuje nikdo cizí.

Samotář stál na prahu a nepřestával zuřivě štěkat.

„Lehni,” přikázala mu Jade. Obešla stůl a zamířila ke dveřím.

Zastavila se před Donnou.

„Vypadáš dobře, Jade.” V Donnině úsměvu se mísila hořkost se závistí. „Ale tys tak vypadala vždycky.”

„Díky.”

295

„Neboj, nečekám, že mi budeš taky lichotit. Musela bys lhát.”

Jade nevěděla, co odpovědět. K Donně, která nikdy neoplývala krásou, se čas příliš milosrdně nezachoval. Její kouzlo odjakživa spočívalo ve veselé spontánnosti. Ta jako by z ní vyprchala. Její ironický humor se změnil v zarytou nevraživost.

„Kvůli čemu jsi přišla, Donno?”

„Můžu si sednout?”

Jade kývla směrem k židli a vrátila se ke stolu. Donna se posadila a upjatě si stáhla okraj sukně přes kolena, čímž prozradila nervozitu.

Nikdy nebyla stydlivá. Nebazírovala na tom, že musí mít zakrytá kolena. Její dnešní škrobenost pramenila z něčeho jiného. Možná z pocitu viny.

„Stavila jsem se nejdřív u vás doma,” začala. „Řekli mi, že jsi ještě v práci.”

„Řekli?”

„Taková stará paní s klukem… Graham se jmenuje?”

„Ano, Graham.”

Donna sklopila oči. Jade si všimla, že oběma rukama svírá ucho od kabelky, jako by se bála, že jí ji někdo ukradne. „Já, ehm, nevěděla, že máš syna. Doslechla jsem se to teprve před několika dny.”

„Byl dlouho v New Yorku. Chodil tam do školy. Jak ses o něm doslechla?”

„Znáš to, po městě kolujou různý řeči.”

„No jistě. To znám velice dobře.”

Donna sklopila hlavu a odhrnula si za ucho pramen vlasů. „Je to moc hezkej kluk, Jade.”

„Díky.”

286

„Je ti podobnej.”

„A taky mýmu tátovi.”

„Jo, pamatuju si, jak jsi mi ukazovala jeho fotky.” Donna prsty neklidně přejížděla šev koženého popruhu kabelky. „Kolik mu je…

Grahamovi?”

„Čtrnáct.”

Obě ženy se pozorovaly přes stůl a v očích se jim zračila léta hořkých vzpomínek. Donna přerušila napjaté ticho. „Čekáš, až se tě zeptám, viď?”

296

„Zeptáš na co?”

„Jestli jsi přišla tenkrát tu noc do jinýho stavu.”

„Myslíš tu noc, co mě znásilnili?” Jade nečekaně vstala. „Potřebuješ to vědět, abyste měli s Hutchem u večeře nějaký vzrušující námět k hovoru?”

Donna se také postavila. „Nebudu s Hutchem dneska večeřet.

Nebudu s ním vůbec mluvit. Hutch je na jednotce intenzivní péče v nemocnici v Savannah, Jade. Umírá!”

Její slova se odrážela od zdí přívěsu. Na okamžik se jejich pohledy setkaly, potom se Donna sesula zpátky na židli a podepřela si čelo rukou. „Umírá.”

Stejně jako Fritz Jolly, i Hutch byl pouhou loutkou, nastrčenou do šerifské uniformy. Za provázky tahali Patchettovi. Jade to tušila, ještě než se vrátila do města, a její domněnka se potvrdila hned první den po příjezdu. Schválně překročila povolenou rychlost, takže se nedivila, když ji zastavila policejní hlídka.

Policista se jí snažil vnutit pokutový bloček, ale Jade ho odmítla.

„Kdyby se to doslechl pan Patchett, asi by z vás neměl radost. Jsem jeho známá. Pan Patchett mi řekl, že s pokutovými bloky za překročení rychlosti si nemusím lámat hlavu. Prý stačí, když zavolá šerifovi, a ten už to zařídí. Proč mu chcete za každou cenu přidělávat práci? Vždyť to nemá cenu, že.” Sundala si sluneční brýle a věnovala policistovi okouzlující úsměv. V duchu sebou za tuhle roli opovrhovala.

„No, jsem rád, že jste mě upozornila, madam.” Muž zákona zasunul pokutové bločky zpátky do kapsy. „Šerif Jolly by zuřil, kdyby se 287

dozvěděl, že jsem zdržoval známou Patchettových. Měla jste na mysli Neala nebo starého pána?”

„Můžete hádat,” odpověděla Jade a nastartovala auto.

„Bohužel mi nejste odnikud povědomá. Jak jste říkala, že se jmenujete?”

„Neříkala jsem vám to,” prohlásila Jade a odjela. Samolibě se radovala, že se její odhad potvrdil.

Teď jen ochromeně zírala. Už nebude mít příležitost ukázat, že byl Hutch úplatný zbabělec, který skákal podle toho, jak Ivan nebo Neal Patchett poroučeli.

„To jsem nevěděla,” řekla. „Je mi to líto.”

297

Donna pohrdavě odfrkla. „Jo, to ti tak akorát věřím. Jestli Hutch umře, budeš mítzkrku už druhýho, co? Zbude ti jen jeden.”

„Pozor na jazyk. Zapomínáš, že měli něco společnýho - znásilnili mě.”

„Společně jsi je obvinila.” Zvědavě si Jade prohlížela. „Ivan jako by byl taky mrtvěj. Z tý nehody se nikdy úplně nevzpamatoval. Nealovi se nějakou dobu taky nedařilo nejlíp, všichni si mysleli, že přestane bejt chlap. Nebyl by to dobrej fór, kdyby největší děvkař v Palmettu přišel o pinďoura? Ale ukázalo se, že šlo o pla-nej poplach. Spousta ženskejch tvrdí, že mu stojí stejně jako dřív.”

„Mě tohle celkem nezajímá.”

Donna pokračovala, jako by Jade nic neřekla. „Fritz s Lamarem jsou mrtví. Ivan je mrzák. Hutch taky co nevidět umře. Bůh se za tebe odplatil dostatečně, Jade. Už můžeš mít klid.”

Já za smrt ani jednoho z nich nemůžu. A bez ohledu na to, co si myslíš ty, Donno, nestojím nijak zvlášť ani o to, aby Hutch umřel.”

„No, na jeho pohřbu rozhodně plakat nebudeš, to se vsadím.”

„Ne. Všechny slzy jsem vyplakala, když měl pohřeb Gary.”

Donna se rychle nadechla a vyhrkla na obranu: „S tím Hutch neměl nic společnýho. Garymu to řekl Neal, ne Hutch.”

„Co mu řekl?”

„Že jsi těhotná a že jsi šla k Georgii na potrat.”

Nečekaná informace Jade ochromila. Ani se nepohnula, ale usilovně přemýšlela. Srdce se jí zběsile rozbušilo.

288

„Neal řekl Garymu, že jsem šla na potrat?” Nezmohla se na víc než užaslý chrapot. Najednou měla odpověď na otázku, která ji pronásledovala roky. Donna netušila, že na chybějící místo právě doplnila poslední kousek skládačky, ale bylo to tak.

Jade se marně snažila dopátrat, co přesně přimělo Garyho, aby spáchal sebevraždu. Teď to tedy věděla. Gary se dozvěděl, že je těhotná, takže v jeho očích mu nejen byla nevěrná, ale ještě navíc mu lhala.

Nebylo důležité, jak Neal vypátral, že čeká dítě - nejspíš mu to prozradila Patricie Watleyová. Nemarnil čas a okamžitě to vyklopil Garymu. Ten se v zoufalství, že ho Jade zradila, zabil. Nealova bezcharakternost neznala mezí.

Jade sepjala ruce na břiše. „Měla bys radši jít, Donno.”

298

„Tys na ten potrat nešla, že ne?”

„Prosím tě, Donno, jdi pryč.”

„Tvůj syn - to je to dítě, viď? Poslouchej, Jade.” Zhluboka se nadechla, aby si dodala odvahu. „Asi před rokem se začalo Hutchovi dělat pravidelně špatně. Dlouho všechny příznaky ignoroval. Znáš chlapy, jak dokážou bejt někdy umíněný. Odmítají si přiznat, že nejsou nesmrtelný Supermani.

Takže jsme nic netušili, dokud mu jednoho dne nezkolabova-ly ledviny,” pokračovala Donna. „Od tý doby chodí na dialýzu. Nikdo ve městě o tom nevěděl, protože jsme nechtěli, aby přišel o místo. Ale to teď není podstatný.”

Vyndala si z kabelky papírový kapesníček a otřela si oči. „Zkrátka, Hutch má ledviny v hajzlu. Dialýza už mu nepomáhá. Aby mohl žít, musel by podstoupit transplantaci;”

„To je mi líto.”

„Jade,” zašeptala Donna úpěnlivě, „jedinej vhodnej dárce pro Hutche je tvůj syn.”

„Cože?” vydechla Jade nevěřícně.

Donna vstala a popošla těsně k ní. „My s Hutchem nemáme děti.

Zkoušeli jsme všechno, ale já prostě nikdy do jinýho stavu nepřišla.

Dora před dvěma lety umřela, takže Hutch nemá ani žádný příbuzný.

289

Než najdeme vhodnýho dárce, může bejt pozdě,” rozplakala se a chytila Jade za ruku. „Jestli je Graham Hutchův, mohl by mu pomoct.”

Jade ucukla před Donniným dotekem, jako by Donna měla nakažlivou nemoc. „Zbláznila ses? Nikdy, Donno.”

„Pro boha svatýho, mluvíme o lidským životě!”

„Ano, přesně tak - o Garyho životě. Umřel na následek toho, co mi Hutch udělal, a nezajímá mě, jaký sis pro to našla ospravedlnění.

Zatraceně dobře jsi věděla, že jsem tenkrát na policii nelhala. Tys to věděla, Donno! Tys mohla zabránit všemu, co se o mně začalo povídat.”

„Bylo mi osmnáct,” vykřikla Donna. „Měla jsem vztek, protože kluk, kterej se mi líbil, chtěl moji kamarádku a ne mě.”

„To tě neomlouvá. Kvůli tvý banální žárlivosti Gary potom spáchal sebevraždu.”

299

Donna si zakryla uši rukama, ale Jade jí je strhla.

„Neobětuju ani kapku Grahamovy krve, abych zachránila Hutchovi život.”

„Jsi namyšlená pokrytecká mrcha,” zasyčela Donna nenávistně.

„Bylas taková vždycky.”

„Můj syn je to nejdražší, co na světě mám. Můj syn, Donno. Patří mně, jenom mně. A nikdo jinej nemá právo na něj sahat.”

Donna se na Jade podívala s takovou nenávistí, že kdyby Jade nebyla tak pevně odhodlaná, vyděšeně by couvla. Potom se otočila, otevřela dveře a vyšla ven. Jade přiskočila ke dveřím, rychle za ní zamkla a vrhla se k telefonu.”

Kathy se ozvala po druhém zazvonění. „Kathy, je Graham doma?”

„Samozřejmě. Právě večeříme. Říkalas, ať na tebe nečekáme.”

„Ano, ano, to je dobře, že jste nečekali.” Pod Jade se podlamovala kolena. Posadila se na židli za stolem. „Kathy, ať radši Graham už dneska nechodí ven. Žádné ježdění na kole po ulici, žádný skateboard, žádná košíková.”

„Chtěli jsme se po večeři dívat na film na HBO.”

„Dobře. Tak jo.”

„Stalo se něco?”

„Nic.”

„Souvisí to s návštěvou paní Jollyové?”

290

„Ano, ale Grahamovi radši nic neříkej.”

Podle nastalého ticha v telefonu Jade vycítila, že s ní Kathy nesouhlasí. „Chce ti říct ahoj.”

„Tak mi ho dej.”

„Čau, mami, kdy přijdeš?”

„Brzo. Určitě budeš ještě vzhůru.”

„Sakra práce -”

Dillon uhnul, aby psa nesrazil. Samotář vyskočil z příkopu vedle silnice a vrhl se mu rovnou před pickup. Dillon dupnul na brzdy, aby stačil včas zastavit.

„Ty blbej vořechu!” nadával mu skrz okýnko.

Jakmile Samotář zaslechl známý hlas, smykem zastavil. Se 300

vztyčenou hlavou pozoroval auto a radostně mrskal ocasem. Dillon otevřel dveře. Samotář mu skočil na klín, začal mu olizovat obličej a vrtícím ocasem narážel do volantu.

„Slez ze mě, troubo. Ježišmarjá, ty smrdíš. Kdy ses naposledy koupal?” Shodil Samotáře z klína a znovu se rozjel. Poočku psa sledoval. Samotář se na něj oddaně díval. Vyplazený jazyk mu visel z jedné strany tlamy. Hlasitě oddechoval.

„Tisíckrát jsem ti říkal, aby ses na mě nelepil, ale ty jsi asi hluchej, co?”

Nicméně Dillon musel připustit, že je příjemné, když ho někdo po dvanácti dnech nepřítomnosti vítá doma, přestože je to jenom voříšek, který má rozum tak akorát na to, aby přebíhal silnici před dvoutunovým autem. Navzdory tomu si na něj Dillon zvykl. Když ho neviděl potloukat se kolem přívěsu, netrpělivě vyhlížel, kdy se zase objeví.

Podrbal psisko za levým uchem. „Kampak jsi měl namířeno? Nebo jsi na cestě domů? Byl jsi hledat psí slečnu?” Samotář přestal funět a zvedl obočí. „Vážně? A našel jsi nějakou?” Samotář zakňučel. Dillon smutně dodal. „Jo, ten pocit já znám.”

Levou rukou držel volant a pravou dál poplácával psa. V tuhle pozdní noční hodinu silnice zela prázdnotou. Dalo se jet bez přemýšlení, což bylo štěstí, protože Dillon na řízení vůbec nemyslel.

Stýskalo se mu po ní.

291

Služební cestu si o dva dni zkrátil. Dobrovolně seděl za volantem šest hodin bez přestávky, aby dojel domů ještě v noci, i když by úplně stačilo, kdyby se vrátil druhý den v poledne. Odkdy tohle - nebo jakékoliv jiné - místo považoval za domov?

Od chvíle, kdy tam byl někdo, na koho se těšil.

Jakmile si to uvědomil, vyděsil se. Vyvedlo ho to z míry tak, že málem nechal firemní pickup zaparkovaný v Knoxvillu a vypařil se do neznáma. Naštěstí šlo jen o chvilkovou myšlenku, kterou nemusel dlouho zahánět.

„Neudělal jsem to proto,” svěřil se pozorně naslouchajícímu Samotáři, „že utíkat od problémů je zbabělost.”

Z jakého důvodu se po Debřině smrti dobrovolně vyčlenil ze společnosti? Protože samota mu pomáhala přežívat v okamžicích, kdy mu byl život naprosto lhostejný. Poté, co objevil jejich těla, 301

držel ho při životě jediný zájem: pomstít se Haskellu Scanlanovi.

Potom mu už nezáleželo na ničem.

Přesto v sobě určitou motivaci musel mít. Něco na způsob počítačového čipu. Něco nepatrného, nicméně aktivního, uloženého hluboko v podvědomí, co se staralo o to, aby život nevzdal. Teď pochopil, proč to tak bylo. Kvůli TexTilu. Osud mu určil, aby tuhle továrnu postavil. Do hloubi duše tomu věřil.

„Tak jsem se prostě rozhod, že to musím dotáhnout do konce.

Potřebuju vědět, že když mi o něco jde, dokážu to prosadit. Rozumíš?”

Samotář zintenzivnil kňučení a položil Dillonovi hlavu na stehno. „No jo, já vím. Život je svině.”

Bránil se jakýmkoliv citům vůči Samotáři, ale marně. Najednou měl knedlík v krku, protože to zatracený psisko ho nadšeně vítalo doma.

Bránil se i citům vůči Grahamovi, ale ten kluk se choval přesně tak, jak si v duchu představoval Charlieho. Byl zvědavý, chytrý, přátelský a rošťák přesně do té míry, aby nebyl bačkora.

„Jak se vede Grahamovi?” zeptal se Samotáře. „Chodil sem často?

Možná že až příště pojedu na delší dobu pryč, pověřím ho, aby tě občas vykoupal.” Samotář vlažně mrskl ocasem z jedné strany na druhou.

292

Koupání příliš nemiloval. „Nabídnu mu za to nějakej ten dolar.

Takovýmu klukovi se pár babek vždycky hodí.”

Než odjel, Jade se mu omlouvala za to, že se Graham neustále potlouká po stavbě. Měla dojem, že zdržuje, když se Dillonovi pořád plete do cesty a klade mu všetečné otázky. Dillonovi ve skutečnosti lichotilo, kdykoliv se Graham vedle něho objevil. Jeho pozorování a otázky působily někdy legračně, jindy rafinovaně. Ačkoliv si to nerad připouštěl, pokaždé se na Grahamovu další návštěvu těšil.

Během své šestihodinové jízdy se snažil o Jade nepřemýšlet, ale pár minut před cílem cesty si přiznal, že spěchá proto, aby ji co nejdřív uviděl.

Samozřejmě ji musel podrobně informovat o výsledcích svých jednání. A ona ho určitě bude doplňovat. Také spolu musí probrat, co se na stavbě v jeho nepřítomnosti dělo.

Ale chtěl ji vidět jen kvůli práci? Namlouval si, že ano, protože v opačném případě by se choval neloajálně vůči Debře a navíc 302

by to byla pěkná pitomost. Ženskou si mohl sehnat mimo město.

Možná že nějaká milá přítulná dívčina v posteli by ho dokázala zbavit zbytečné podrážděnosti. Možná by přestal myslet na Jade. Možná by ho nevzrušovala pouhá vzpomínka na to, jak stála uprostřed pole proti větru.

Odbočil na štěrkovou cestu vedoucí k přívěsu. Samotář ucítil, že je doma, postavil se na sedadle a roztřásl se od hlavy až po ocas. Dillon se zasmál, ale smích ho přešel, když uviděl v Jadeině kanceláři světlo a před ní zaparkovaný její Jeep Cherokee.

„Co tu sakra tak pozdě dělá?”

Zastavil a vystoupil. Samotář proklouzl ven vedle něho a zamířil ke své misce s vodou. Dillon vzal za kliku kanceláře. Bylo zamčeno.

„Jade?” Vylovil z kapsy džínů klíč a vsunul ho do zámku. Dveře se tiše otevřely.

Hlavu měla položenou na psacím stole a spala. Dillon se k ní po špičkách připlížil. „Jade?”

Ani se nepohnula. Ležela s hlavou na natažené paži. Dillon sklouzl pohledem k Jadeině ruce. Měla dlouhé štíhlé prsty. V klidu vypadala jemná a křehká. Vlasy se jí neupraveně vlnily kolem obličeje a spadaly 293

jí přes ruku na stůl na papíry, které si pročítala, než usnula. Inkoustově černé vlasy ostře kontrastovaly se světlou pletí.

Vykukující tvář jí spánkem zrůžověla. Hladce klenuté, lesklé obočí připomínalo malířův tah na obličeji porcelánové panenky. Spala tvrdě.

Pootevřenými rty lehce oddychovala.

Dillon se jí v duchu zatoužil dotknout.

Přemýšlel, co má dělat. Určitě by neměla radost, kdyby zjistila, že ji překvapil v tak zranitelné situaci. Oba by si připadali trapně a třeba by to nepříznivě ovlivnilo jejich pracovní vztah, což Dillon nechtěl riskovat. Očividně jí nic nechybělo.

Když zvážil všechny eventuality, dospěl k názoru, že bude nejlepší nechat ji tak, jak je. Pokud se vzbudí a všimne si, že se vrátil, může se zastavit u něj v přívěsu a prohodit pár slov, bude-li o to stát. Jinak se uvidí ráno. Nicméně, lampa jí nemusí zbytečně svítit do očí. Dillon se naklonil přes stůl a zhasnul.

Jakmile se místnost ponořila do tmy, Jade se vzbudila.

303

„Ne!” Vystřelila ze židle a téměř se s Dillonem srazila.

„Jade, to jsem já.”

„Nedotýkejte se mě.” Divoce tápala po stole.

„Co hledáte?”

„Jestli se mě dotknete, zabiju vás.”

Dillon, vyděšený její zběsilou reakcí, se jí podíval do napřažené dlaně. Svírala nějaký kovový předmět.

„Jade,” snažil se ji uklidnit. „To jsem já, Dillon.” Natáhl se po vypínači lampy.

„Ne!” Rozpřáhla se a nožem na otevírání dopisů mu zamířila na břicho.

„Ježíši.”

Očividně ještě napůl spala, nebo se tak rychle nezorientovala a nevěděla, co se děje. Než se na něj stačila vrhnout, Dillon ji chytil za ruce. Shodil při tom telefon. Na něj se snášely jako podzimní listí archy papíru. Jade zaječela. Začali se prát o to, kdo získá nůž. Jade narazila do stěny za sebou a shodila z háčku kalendář.

Přestože jí Dillon zkroutil ruce, Jade nůž na dopisy nepouštěla.

Vyvíjela téměř nadlidskou sílu, ale Dillon věděl, že ji jeho sevření musí 294

bolet. Později se jí omluví. Teď jí potřebuje zabránit, aby mu udělala díru do břicha.

Pevně ji držel za zápěstí a pomalu ji nutil zdvihnout ruce nad hlavu.

Přitiskl se na ni a tělem ji uvěznil mezi sebou a zdí. Jade zuřivě vrtěla hlavou z jedné strany na druhou.

„Nejdřív byste mě musel zabít.”

„Jade.”

„Nedovolím vám to. To byste mě musel zabít.”

Jade!”

Jako by jí vlepil políček a probudil ji ze zlého snu. Najednou se s ním přestala rvát. Přestala vrtět hlavou. Prudce oddychovala a prsa se jí divoce dmula.

„Kdo je tu?”

Cítil na tváři její zrychlený dech. „To jsem já, Dillon.”

„Dillon?”

„Ano, Dillon.”

„Dillon.”

„Ano.”

304

Vyčerpaně si o ni opřel hlavu. Opíral se jí o čelo a pomaličku vydechl. Pustil jí ruce. Paže jí bezvládně klesly podél těla dolů.

„Jste v pořádku?” zeptal se ochraptěle.

Přikývla. Ustoupil dozadu a rozsvítil lampu. Jade stále svírala v ruce nůž na dopisy. Měl vroubkované ostří, které by dokázalo i zabít.

„Ježíši,” zhrozil se Dillon. „O co jste se to s tím nožem pokoušela?”

Jade položila nůž na stůl a posadila se. „Bránila jsem se.”

Byla bledá, chvěla se a přerývaně oddechovala, ale jinak se nezdálo, že by něčím trpěla. Když Dillon viděl, že jí nic není, rozčílil se: „Málem jste mi rozpárala břicho.”

Jade se opřela o loket a odhrnula si vlasy z obličeje. „Neměl jste se ke mně tak pokradmu plížit.”

„Neplížil jsem se. Dělal jsem pěknej rambajs. Dvakrát jsem na vás volal jménem.”

„Proč jste mě neprobudil?”

„Nechtěl jsem vás vyděsit.”

„Tak jste se nade mnou skláněl, jako když se mě chystáte zardousit.”

295

Dillon si ulevil proudem peprných nadávek.

„A vůbec, co tady děláte? Kolik je hodin?” zeptala se, stále ještě zmatená.

„Ještě není tak pozdě,” podíval se na hodinky. „Jedenáct pryč.”

„Panebože.” Zvedla z podlahy telefon. Zatímco vytáčela číslo domů, Dillon stál na druhém konci stolu a pozoroval ji. „Ještě že jste přijel.

Kathy už si dělala starosti, ale prý mi nechtěla volat, aby mě nerušila od práce.”

„Kvůli čemu jste tu prosím vás zůstávala tak dlouho potmě a sama?”

nazlobeně se zeptal Dillon. „Naštěstí jsem to byl jenom já, kdo vlezl dovnitř.”

„Zamkla jsem se.”

„Každej, kdo by se jen trochu snažil, by si s těma dveřma hravě poradil.”

„No, naštěstí k žádné tragédii nedošlo, takže to dál nerozvá-dějme, ano?”

Vždycky, když nasadila tenhle zlehčující tón, brnkala mu na 305

nervy. Obešla stůl, ale Dillon jí zastoupil cestu. „Nebudeme to dál rozvádět, až uznám za vhodný já. Pro ženskou není bezpečný, když zůstává sama pozdě večer tak daleko od města, navíc ve tmě. Už to nedělejte.”

„Dovolte mi, abych vám připomněla, že vaše postavení vám neumožňuje, abyste mě poučoval.”

„Do prdele, vykašlete se na postavení. Tohle s prací nesouvisí.

Kromě toho, svým postavením se oháníte pokaždý, když víte, že mám pravdu.”

Upřela na něho rozohněný pohled. „Kdyby sem přišel někdo cizí, Samotář by štěkal, takže by mě upozornil.”

Dillon k Jade sklonil hlavu. „Vážně?”

„Vážně.”

„No, jen pro vaši informaci. Samotář tu vůbec nebyl,” oznámil jí mírně. „Vypravil se na zálety. Kdyby mu štěstí víc přálo, vrátil by se někdy k ránu.”

V rozpacích se podrážděně odvrátila. „Oceňuju váš zájem o moje bezpečí.”

296

„Nelichoťte si tolik. Nejde o zájem. Ale s lidma, který mají místo mozku hromadu sraček, se těžko mluví.”

Okamžitě se obrátila zpátky k němu. „To jsem ráda, že jste použil právě tento obrat. Připomnělo mi to, že vám chci říct, abyste před mým synem nemluvil jako dlaždič.”

„Vy odposloucháváte, o čem se s Grahamem bavím?”

„To ne. Doma vás cituje. Myslí si, že jste úžasnej.”

To Dillona náramně zahřálo u srdce. „Vážně?”

„Vážně. Takže si dávejte pozor na slovník, když jste s ním.”

„Neříkám nic, co by se nevyskytovalo v kabelový televizi, a nejspíš tak mluví i kluci ve škole.”

„To s tím nesouvisí.”

„Ne. To s tím souvisí. Jestli nechcete, aby byl Graham zženšti-lej jako baba, trochu mu povolte, nechtě ho, ať si občas řekne pár sprostejch slov. Pohybuje se neustále mezi ženskejma. Mužská společnost mu jen prospěje.”

„Což mi připomíná další věc. Nepřeju si, abyste ho podporoval v tom, že sem může jezdit na kole.”

„Nic takovýho jsem mu neříkal.”

306

„Graham tvrdil, že ano.”

„Ne.”

„Vy jste s ním nikdy nemluvil o tom, že by sem mohl přijet na kole?”

„Ale jo, tenhle nápad padnul. Prohlásil jsem jen, že o tom musíte rozhodnout vy.”

„No, tak vám, vzhledem k tomu, že jsem jeho matka, srdečně děkuju.”

Dillon věděl, že ji znovu políbí. Bylo to naprosté šílenství, ale nedokázal si pomoct. Jakmile si jednou vzal něco do hlavy, nic ho nezastavilo.

Prsty jí zabořil do vlasů a zaklonil jí hlavu. Pomaličku se k ní sklonil. Překvapeně vydechla. Cítil na rtech její dech, zatoužil ho ochutnat víc zblízka. Políbil ji na ústa a v tom okamžiku jako by se mu všechny myšlenky vypařily z hlavy. Nemyslel na následky svého 297

chování - nebylo pochyb, že jakmile se z jeho doteku vzpamatuje, dá mu výpověď. Nemyslel na Debru. Nemyslel na nic. Vnímal jen erotickou sílu, která z Jade vyzařovala.

Přejel jí špičkou jazyka po rtech, potom zabloudil do úst. Jade ohromeně ztuhla; cítil to. Celá zkameněla, ani se nepohnula, téměř nedýchala. Nenechal se její apatií odradit. Po dlouhé době využil techniku, kterou si před léty osvojil. Pomaličku se jí dobýval do úst.

Vklouzl jazykem dovnitř a hned se zase stáhl zpátky, znovu a znovu, dokud se nenadechla a nechytila ho za ruce.

„Ne,” zašeptala, „prosím ne.”

Neznamenalo to: prosím, už dost. Myslela tím, prosím, pokračuj.

Protože i když slovíčku „prosím” předcházelo „ne”, Dillon cítil, že je vzrušená. I přes šaty vnímal, jak její tělo žhne. Dýchala zrychleně a povrchně - dýchala vzrušeně.

Vzal její hlavu do dlaní a ještě víc ji zaklonil. Jemně ji políbil na krk a pak na jemnou kůži za uchem.

„Ne, Dillone,” zamumlala.

„Nemyslíš ne.”

Vrátil se k jejím rtům a políbil ji intenzivněji. Vnímal rostoucí tlak ve slabinách. Vydechl intenzitou té touhy, která uměla přinášet tolik rozkoše. Jednou rukou sklouzl Jade na zadek a přitiskl ji k sobě, aby cítila jeho erekci. Zvolna ji hladil. Jade zasténala.

307

Druhou rukou se dotkl jejího ňadra. Mělo pevný, plný, dokonalý tvar. Palcem přejel bradavku. Zareagovala okamžitě. Chtěl ji líbat, alespoň přes blůzu. Sehnul hlavu.

„Ne!”

Prudce od něj uskočila, klopýtla, ztratila rovnováhu a zarazila se až o protější zeď. Zkřížila ruce na prsou a přejížděla si po překřížených pažích rukama, jako by ze sebe drhla špínu. Třeštila oči, vyděšená, panenky modré jako pomněnky.

„Povídám vám ne,” vyhrkla drsně. „Když řeknu ne, myslím ne. Ne.

Rozumíte? NE.”

Dillon ohromeně udělal krok dopředu. „Jade, já -”

„Nedotýkejte se mě. Nesahejte na mě.” Hystericky zvýšila hlas a natáhla před sebe ruku, aby si ho udržela od těla.

298

Zvedl ruce nad hlavu na znamení, že se vzdává. „Dobře, dobře. Už se tě ani nedotknu. Přísahám.”

Ještě nikdy v životě se v podobné situaci neocitl. Ženy se mu někdy bránily, aby nevypadaly necudně, ale žádná z něho nedostala hysterický záchvat. Jade nepředstírala. Kdyby to na něj hrála, rozzuřilo by ho to.

Ale ona nic nepředstírala. Ona z něho byla skutečně k smrti vyděšená.

„Nemusíš se mě bát, Jade,” promluvil na ni mírně. „Nebudu tě k ničemu nutit.”

„Já nemůžu.”

„Já to vidím.”

„Já nemůžu.”

„Dobře, to je v pořádku. Tak se na mě přestaň dívat, jako bych byl Jack Rozparovač. Neublížím ti.”

Pomalu se uklidňovala. Přestala si třít paže, ale nechala je zkřížené na prsou. V očích přestala mít výraz vyděšeného zvířete, zahnaného do kouta, ale stále zůstávala ostražitá. Její schoulený obranný postoj v Dillonovi vzbudil pocit, jako by osahával malou holku. >

Aniž se na něho podívala, popadla chvatně kabelku a klíče. „Radši pojedu domů, aby se Kathy zase nezačala bát.”

„Jade, co -”

Prudce zavrtěla hlavou a zamítla jakýkoliv pokus vysvětlit svoje podivné chování.

308

Téměř vyběhla ven a nasedla do auta. Dillon zůstal stát ve dveřích a nechápavě se za ní díval. Sledoval ji, dokud červená koncová světla džípu nezmizela ve tmě.

309

Kapitola 23

Nápad, o kterém George Stein hovořil s Jade prvního května, se týkal rozšíření prostor GSS do okolí TexTilu. V přilehlých budovách by sídlilo vedení továrny a vedlejší provozy související s výrobou GSS

jako například doprava, plus ostatní jižanská průmyslová odvětví včetně ropného průmyslu. Od té doby Stein volal Jade téměř denně a vyptával se, jak postupuje nákup pozemků. Jade se vymlouvala, že je potřeba si 299

pečlivě vybrat. Nedávno Stein ztratil trpělivost a naznačil Jade, že pokud sama práci nezvládá, pošle jí někoho na výpomoc.

Jade tušila, že se ji jenom snaží zastrašit, nicméně pochopila, že šéfa nemůže vodit za nos donekonečna. Rozšíření GSS byl lákavý projekt, ze kterého se nechtěla nechat odsunout na druhou kolej…, ale věc vyžadovala svůj čas. Bohužel, jakmile pan Stein pojal myšlenku, okamžitě požadoval akci, jež přinese viditelné výsledky.

Druhý den po Dillonově návratu Jade znovu zamířila na farmu Otise Parkera. Pokud možno nenápadně dala jeho farmu znalecky odhadnout spolu s několika dalšími pozemky na okraji Palmetta.

Na farmu přijela brzy ráno. Otis právě nasedal na traktor a chystal se vyjet na pole. „Nebudu vás dlouho zdržovat, pane Parkere,” spustila Jade už z dálky a zamířila k němu.

„Jestli jsi přijela kvůli prodeji mýho pozemku, marníš čas.”

„Prosím, vyslechněte mě.” Na chvilku se odmlčela a čekala, až Otis váhavě sestoupí na zem. Pak pokračovala. „Nedokážu pochopit, proč se s paní Parkerovou bráníte žít až do konce života v pohodlí. Mohli byste si koupit pěknej dům ve městě a užívat si v něm důchod. Nemusel byste až do smrti pracovat, kdyby se vám nechtělo. Myslete na to, že by to prospělo i vašim dětem a vnukům.”

310

Otis se na Jade rozčileně podíval. „Zní to lákavě, to jo. Ale jestli se rozhodnu někdy farmu prodat, určitě ji neprodám tobě.”

„Co tím naznačujete?”

Otis vytáhl z postranní kapsy montérek vybledlý červený hadr a předstíral, že něco opravuje na traktoru. „Nejsem povinnej ti nic vysvětlovat.”

„Pane Parkere, žádala jsem vás, abyste o mém návrhu s nikým nemluvil.”

„Taky že jsem o tom s nikým nemluvil. Ale ty přece sama musíš vědět nejlíp, jak to na malým městě chodí. Nic se tady neutají. Před dvěma dny tady byl ten odhadce, co sis ho najala. To víš, lidi jsou zvědaví.”

Jade rychle otevřela aktovku. „Tady máte, co vám GSS nabízí za váš majetek, včetně domu.”

300

Podala mu úřední smlouvu, připravenou k podpisu, a ukázala mu sumu na konci stránky. Otis zaostřil oči na dokument a pak nevěřícně otevřel ústa.

„Pět set tisíc dolarů? Děláš si ze mě srandu?”

„Ne, pane Parkere, nedělám. Jediné, co pro to musíte udělat, je přijít za mnou do kanceláře a smlouvu podepsat.”

„Ne, ani mě nenapadne.” Zavrtěl hlavou.

„Ujišťuju vás, že nikdo jiný vám tolik peněz za váš majetek nenabídne, pane Parkere. Je to mnohem víc, než zní úřední odhad.”

Otis si Jade chvilku podezřívavě prohlížel a potom znovu zakroutil odmítavě hlavou. „Nechci dělat unáhlený rozhodnutí. Jak už jsem řekl, nic neprodávám.”

Otočil se k Jade zády, vylezl na traktor a nastartoval. Narazil si na hlavu slaměný klobouk a vyjel s traktorem ze dvora. Jade položila smlouvu na verandu a zatížila ji kamenem. Otočila se k odchodu, ale uslyšela vrznutí dveří a zvedla hlavu. Uviděla paní Parkerovou.

„Dobrý den.”

„Lidi ve městě povídají, že přej máš kluka.” Paní Parkerová mluvila rychle, jako by to chtěla mít co nejrychleji za sebou.

„Ano, jmenuje se Graham.”

„Napadlo mě, jestli není Garyho?”

Jade zaplavila vlna lítosti. Zoufalá naděje, kterou uviděla v una-311

vené, prosté tváři venkovské ženy, ji dojala. Na okamžik byla v pokušení zalhat a přikývnout, že Gary je Grahamův otec, ale prokázala by tím Parkerovým i Grahamovi medvědí službu.

„Ne, není, paníParkerová,” zašeptala smutně. „Ale od chvíle, kdy jsem zjistila, že jsem těhotná, jsem toho litovala.”

Hubená farmářka bez jediného dalšího slova zapadla zpátky do domu. Síťované dveře se za ní s klapnutím zavřely.

Za několik minut už byla Jade u odbočky na hlavní silnici. Kolem ní se prohnalo červené el dorado.

Jade přemýšlela o Parkerových, takže si ani nevšimla, že el dorado zpomalilo, otočilo se a pověsilo se na ni. Seděl v něm Neal Patchett.

Usmíval se a blikal, aby zastavila.

„Jdi se vycpat.”

301

Neal s nepohasínajícím úsměvem zrychlil, předjel ji, pak ostře zasvištěly pneumatiky a Neal zablokoval silnici, div že do něj Jadein džíp nenarazil. Jade automaticky dupla na brzdu. Neal zaparkoval napříč úzké vozovky, takže obě auta stála ve tvaru písmene T.

Jade zlostně otevřela dveře a rázně vystoupila. „Zbláznil ses, nebo co?”

„Slušně jsem tě žádal, abys zastavila.” Neal vykročil směrem k ní.

Tón jeho hlasu, sebevědomá chůze i nafoukaný úsměv byly Jade nepříjemně povědomé.

Ironií osudu se ocitli téměř na stejném místě, kde ji před patnácti lety unesl z Donnina auta. „A jak je tvým dobrým zvykem, když není po tvém, vynutíš si to.”

Elegantním obloukem se uklonil. „Omlouvám se.”

„Pokud se mnou chceš mluvit, sjednej si schůzku.”

„No, zkoušel jsem to. Nechával jsem ti vzkazy na záznamníku.

Přehrála sis je?”

„Jo, nezajímaly mě.”

„Zavěsíš pokaždý, když ti zavolám. Za kytky na uvítanou jsi ani nepoděkovala.”

„Vyhodila jsem je, jakmile mi je doručili a já zjistila, že jsou od tebe.”

Nesouhlasně zamlaskal. „Jade, Jade, zdá se, že jsi na Severu 312

ztratila dobrý vychování. A od Yankeeů jsi nejspíš pochytila všechny jejich zlozvyky. Kde je ta milá, hodná holka, kterou jsem zná-

val a měl tolik rád?”

„Znásilnila ji banda grázlů.”

Trhl sebou, ale bylo to jen předstírané gesto. „Vidím, že ses nedokázala zbavit zášti. Dej si pozor, Jade. Hořkost a zloba tě promění ve starou babu dřív, nežli se ti stačí nadělat vrásky. Krom toho, co z toho máš? Lamar je mrtvěj a odpočívá pod drnem. Hutch má na kahánku. A já - já se na tebe obracím jako starej dobrej kamarád, nabízím ti mír a doufám, že na to naše malý nedorozumění zapomeneš.”

Zredukovat její znásilnění a Garyho smrt na malé nedorozumění byla troufalost. Jade se musela hodně ovládat, aby Nealovi nevydrápla namyšlený úsměv z obličeje. „Obracíš se na mě, protože se začínáš bát, 302

Neale. Moc dobře víš, že moje firma ohrožuje váš feudalistickej hospodářskej diktát ve městě a v okolí. Bojíš se, že začnete ztrácet moc.

Oba to víme.”

„Nepodceňuj Patchettovy, Jade, ještě pořád jsme nevypadli ze hry.”

„Nikdy jsem vás nepodceňovala. Jenomže tentokrát prohrajete.”

Jade nasedla do auta a zabouchla za sebou dveře. Neal se sklonil k otevřenému okénku a strčil hlavu dovnitř. „Víš, Jade, nevěřil jsem vlastním uším, když jsem se doslechl, že máš syna, a přitom ti chybí řádnej manžel. Onehdy jsem se šel projít kolem tvýho domu a hle, co nevidím - čtrnáctiletej kluk si tam venku na příjezdový cestě trénuje košíkovou, přesně tak, jako jsem to kdysi dělával já.”

Jade nedokázala skrýt paniku. Nealovi to neušlo a spokojeně pokračoval klidným, mírumilovným tónem. „Hezkej kluk, Jade.

Připomíná mi moje klukovský léta.” Naklonil se k ní ještě blíž. „Tak mě napadlo, že z tebe třeba tenkrát, jak jsme tě sledovali, Georgie žádný dítě nevyškrábla.”

„Sledovali?”

„No jo, já s Garym. Jeli jsme si k ní koupit trochu pálenky. Koukali jsme jako blázni, když jsme tě viděli mašírovat k jejímu domu s padesáti dolarama v dlani.”

313

„Nejeli jste tam kupovat žádnou pálenku. Že tam budu, ti řekla Patricie Watleyová. Vzal jsi Garyho s sebou, aby mě viděl na vlastní oči.”

„Úplně ho to vyřídilo,” dodal Neal a tiše se zasmál.

Jade se roztřásla vzteky, že téměř nebyla schopná mluvit. „Myslela jsem si, že kdybych tě zabila, jenom bych ti to usnadnila. Spletla jsem se. Měla jsem tě zabít hned tenkrát, před patnácti lety.”

Neal se pohrdavě uchechtl. „Chceš znát můj názor, Jade? Já si myslím, žes tenkrát odešla od Georgie s padesáti dolarama v ruce a miminem v břiše.” Natáhl ruku okýnkem do auta a omotal si pramínek Jadeiných vlasů kolem prstu. „A taky si myslím, že to dítě bylo moje. A co je podle Patchettů jejich, to si vezmou.”

Jade ucukla hlavou dozadu a zároveň zařadila zpátečku a rozjela se.

Auto začalo couvat, div že Nealovi neurazilo ruku v otevřeném okénku.

Jade přeřadila a vyrazila dopředu. Jen o vlásek minula nejnovější model 303

el dorada. Pevně sevřela prsty volant. Hajzlové! Kde se v Patchettových brala ta neustálá potřeba někoho terorizovat?

Celou cestu na stavbu v ní sílil strach a podezření. Zaparkovala před svým pojízdným úřadem. V přívěsu bylo vedro k padnutí. Nervózní a vystrašená Jade zapnula klimatizaci a svlékla si sako. Když si ho odkládala na věšák, otevřely se za ní dveře.

Proti jasnému rannímu slunečnímu světlu se rýsovala Dillonova mohutná svalnatá postava. „Dobré ráno,” pozdravila Jade.

„Dobrý.”

Připadalo jí těžké podívat se mu do očí po tom, co se mezi nimi odehrálo včera večer. Rychle se soustředila na přípravu kávy. Stále ještě se jí třásly ruce z toho, co jí Neal řekl. Prsty ji neposlouchaly a Jade kolem sebe nešikovně sypala kávu. „Včera jsem se vůbec nedostala k tomu, abych se vás zeptala, jak proběhla vaše služební cesta? Jak to šlo?”

„Myslím, že byla užitečná.”

„Čekala jsem, že se vrátíte nejdřív ve čtvrtek.”

„Stačil jsem absolvovat všechny naplánovaný schůzky dřív, než jsem původně předpokládal.”

„Získal jste smlouvu?”

„Chtěl jsem s váma nejdřív probrat hlavní zájemce.”

314

„Dobře. Probereme je u kávy.”

„Znamená to, že tady pořád ještě pracuju?”

Jade se k němu nečekaně otočila. Dillon byl v pracovním, nicméně dovnitř nešel. Stál na prahu mezi dveřmi, jako by čekal na vyzvání, že smí vstoupit. „Samozřejmě že tady pracujete. A zavřete prosím vás dveře, pouštíte všechen studenej vzduch ven.”

Vešel dovnitř a přibouchl za sebou. „Po včerejšku jsem si nebyl jistej, jestli jsem náhodou nepřišel o místo. Myslel jsem, že mi ráno nařídíte, abych si sbalil.”

Jade si přála, aby měl Dillon na sobě víc než jen rozepnutou vestičku na nahém těle. Dívat se na jeho opálenou obnaženou hruď jí působilo stejné potíže, jako podívat se mu do očí. „Vyhodit vás mi připadá hloupý. Kvůli takový blbosti, jako je polibek.”

304

Úmyslně význam polibku bagatelizovala, protože to byl jediný rychlý, bezpečný a rozumný způsob, jak situaci vyřešit - jinými slovy, nerozmazávat ji. Kdyby se netvářila, že o nic nešlo, musela by Dillona hnát k zodpovědnosti. A narazila by na vlastní nerozhodnost. Nevěděla, jak podobnou situaci uspokojivě vyřešit.

Dillonův polibek ji šokoval, ano. Jednoznačně ji vyděsil. Ale to ji zase až tak výjimečně nezaskočilo, tak reagovala normálně. Její zmatek pramenil ze zjištění, že vedle obvyklých pocitů v sobě objevila obrovskou zvědavost, co by následovalo, kdyby ho neza-razila.

V noci nemohla spát a v duchu si přehrávala různé situace: Co by následovalo, kdyby nebyla tolik neoblomná a Dillon svoji touhu nepotlačil? Ať se na situaci dívala jakkoliv, pokaždé došla ke stejnému závěru. Jeho něžnosti by se staly intimnějšími. Začaly by mu překážet šaty. Očekával by, že bude přijímat jeho důvěrné dotyky, které v ní vyvolávaly šimrání v podbřišku. Poznali by se důvěrně. Jade by okusila jeho sílu, mužnost, vůni. Při té myšlence se zachvěla a tentokrát to nebylo strachem nebo nevolí. Právě to ji na tom tak pletlo. Jak to, že jí to nevadilo? Jak to, že necítila odpor?

Ve chvílích, kdy už Hank znal její problémy a pokoušel se ji svádět, choval se jemně a ohleduplně. Na Dillonových ústech nic ohleduplného nebylo. Lačně jí vsunul jazyk do úst a podrobil si ji. Kromě Garyho ji takhle nikdo nelíbal. Pokud by byla k sobě 315

hodně upřímná, musela by přiznat, že ji takhle ještě vůbec nikdo nelíbal.

Na Dillonovy důvěrnosti samozřejmě reagovala pod vlivem traumatu, které prožila, přesto nejednala tak rychle a jednoznačně odmítavě jako jindy. Nechala mu dokonce čas i prostor na manévrování. Proč? Protože navzdory útočnosti ji jeho objetí rozechvívalo na místech, o kterých se domnívala, že jsou vůči sexuálnímu vzrušení imunní. Srdce jí nebušilo obyčejným strachem, ale podivným vzrušením, jehož intenzita ji lekala. Podobně nezvyklé pocity Jade vyváděly z míry stejně jako samotný polibek.

Proto nevěděla, jak situaci řešit. Setkání s Nealem a jeho nepřímé vyhrožování ji vyděsilo a znejistilo. Kathy správně předpovídala, že se 305

ji Patchettovi budou snažit dostat přes Grahama. Jade si přísahala, že zdvojnásobí opatrnost, aby syna před nimi uchránila.

Nicméně teď bylo třeba, aby obnovila pracovní vztahy s Dillonem.

Tenhle problém nemohla odkládat, aby neohrozila realizaci projektu.

Dočasně odložila starosti o Grahama a vyzvala Dillona: „Posaďte se.

Popište mi ty zájemce, kteří podle vás připadají v úvahu.”

Dillon si sedl a Jade jim nalila kávu. Už věděla, že Dillon pije černou, proto mu rovnou podala kouřící hrnek, potom přešla na svoji stranu stolu a posadila se.

„Zredukoval jsem je na tři. Tady jsou nabídky,” prohlásil Dillon a podal jí desky, které s sebou přinesl. „Pořadí je libovolný.”

Jade si zběžně prohlédla všechny tři návrhy, které jí Dillon předložil, vrátila se k prvnímu a začetla se do něj podrobněji. Dillon se na židli ošil. Jade poznala, že se chystá něco říct, ještě dřív, než z něho vypadlo první slovo.

„Mám pocit, že bych se vám měl omluvit, Jade, ale pořádně nevím proč nebo za co.”

„Nemusíte se omlouvat za nic.”

„Připadá mi, že se zlobíte.”

„Zlobím se, ale to s vámi nesouvisí.”

Upírala pohled na papíry před sebou, ale téměř nevnímala, co 316

čte. V duchu se neustále vracela k tomu, jak ji Dillonův knír šimral na tváři.

„Už jednou jste mě varovala, abych se vás nepokoušel líbat.”

„Já vím. Pamatuju se na ten rozhovor.”

„Tenkrát, když jsem vás políbil v tý limuzíně… no, víte, chtěl bych, abyste věděla, že to bylo úplně něco jinýho než včera večer. Včera -”

„Nemusíte mi nic vysvětlovat.”

„Stejně. Nechci, abyste si myslela, že z vašeho přátelskýho postoje vyvozuju nějaký závěry.”

„Nic takovýho si nemyslím.”

„Nechováte se vůči mně nijak vyzývavě.”

„To jsem ráda, že to vím.”

„Netušil jsem, že vás políbím. Stalo se to nečekaně.”

„Chápu.”

306

„Kdybyste mi řekla dřív, že je vám to nepříjemný -”

„Neřekla jsem, že je mi to nepříjemný.”

Jakmile uslyšela svoje slova, došlo jí, co tím přiznala. Oba se na sebe pronikavě zadívali. Jade se nadechla, ale to byla proti Dillonovu pohledu slabá obrana.

„Takže se vám to líbilo?” zeptal se chraplavým hlasem.

„Ne. Chci říct…” Sklopila oči. „Už jsem vám to řekla jednou, Dillone. Já prostě nemůžu… nemůžu se takhle chovat.”

„Nemůžete líbat obchodního partnera?”

„Nemůžu se líbat s nikým.”

Slyšela, jak položil hrnek s kávou na okraj psacího stolu. Po-posedl na židli a naklonil se k ní. „Nemůžete se líbat s nikým?”

„Ano.”

„Proč?”

„To je moje věc.”

„Teď už i moje,” namítl a zvýšil při tom hlas.

Statečně zvedla hlavu a podívala se na něj, ale vzápětí toho litovala.

Lokty se opíral o psací stůl a mírně se nakláněl dopředu. Letní sluníčko mu vyšisovalo ve vlasech světlé proužky. Nahé paže, široká ramena, tvář zčásti zakrytá knírem, upřené hnědé oči, z toho všeho sálala mužnost, která ji fascinovala a zároveň odrazovala stejně jako jeho polibek.

317

„Považuju tohle téma za uzavřené,” oznámila mu ochraptěle.

„Možná pro tuhle chvíli.”

Jade se podívala na papíry na stole a odkašlala si. „Chtěla bych s vámi probrat ty tři nabídky, abyste se mohl rozhodnout.”

„Dobře,” řekl pomalu.

Souhlasil, ale nepřestával se na ni dívat tím upřeným neohroženým pohledem, z kterého ji polévalo horko. Všechno dělal se stejnou náruživostí - pracoval, zíral… i líbal.

„Do prdele, už mi z toho začíná bejt na blití.”

Ivan nenadával na kolečkové křeslo, přestože vztekle bouchal pěstí do jeho područky. Rozčiloval se nad smlouvou, která mu ležela na kolenou a kterou Neal vyloudil na panu Parkerovi.

307

„Jenom blázen zaplatí půl milionu dolarů za takovej ubohej kus půdy!”

„Zdá se, že mi teď nic jinýho nezbejvá,” povzdechl si Neal zamračeně.

„Nač ho proboha potřebuje?”

„Možná tudy jenom povedou koleje, co já vím. Podle lejster půjde spousta zboží na vývoz. Ať to chce z jakejchkoliv důvodů, pro nás to znamená špatnou zprávu.”

Neal zíral na smlouvu a krčil obočí. „Tohle je nejspíš Jadeina první nabídka. GSS má hromadu prachů. Půjde s cenou nahoru, dokud Otise nezlomí.”

„Nalej mi něco k pití,” přikázal Nealovi Ivan.

Neal mu nalil neředěný bourbon a sobě taky. Dneska ráno na Jade zaútočil, ale její odpověď ho zaskočila. Vlastně trefila hřebíček na hlavičku. Nealovo sebevědomí se poprvé v životě otřáslo v základech, protože cítilo porážku.

Jade se sebou nedala lehce manipulovat, jak se zpočátku naivně domnívali. Úmyslně ignorovala Nealovy telefonáty. Tvrdila, že růže, které jí poslal, zahodila do koše. Ve městě rozpoutala mezi lidmi nadšené diskuse o nové továrně. Neala z toho nepříjemně tlačil žaludek.

Obával se, že si na nich Jade pořádně smlsne.

Fotřík stárnul a navíc se z něho stal invalida. Hlas měl pořád silný, ale poslouchal ho ještě někdo? Kolik moci mu zbude, až se 318

rozjede nová fabrika? Ovládal lidi, protože jim poskytoval práci.

Zanedlouho je bude muset prosit, aby u něj zůstali.

Neal v duchu počítal. Po matce a její rodině zdědil ručně tkané koberce, čínský porcelán a broušené sklo - samé vybrané kusy vysoké hodnoty. Bydlel v největším a nejluxusnějším domě z celého okresu.

Každý rok si kupoval hové auto. Líbilo se mu být Neal Patchett, protože to jméno mělo ve městě zvuk. Nechtělo se mu na svém životě v této fázi nic měnit.

Podíval se na otce, shrbeného v kolečkovém křesle, a došlo mu, že budoucnost nemůže nechávat v rukou zchromlého starce. Jeho táta by tuhle bitvu už sám nevyhrál, ale naštěstí ho naučil, že bez špinavé práce občas nejsou koláče. Pro Neala nastal čas, aby ukázal, co umí.

308

„Hodlám podniknout následující. Zajdu do banky a podepíšu dlužní úpis na pět set tisíc dolarů.”

Ivan po něm střelil pohledem. „Čím chceš, prosím tě, ručit?”

„Tu akrem, tam akrem. Nějak to už dám dohromady, aby to vystačilo.”

„Prodej půdy vidím nerad.”

„Moje názory, zeje potřeba investovat na různých místech, se ti taky nelíbily. Tak teď máš, cos chtěl: jednu továrnu, kterou převálcuje novej, vyspělej průmysl. Kdybys mě nechal modernizovat a expandovat a dovolil mi podnikat podle mejch představ, nebyli bysme ve srabu,”

nadával Neal rozčileně. „Takže teď mlč a poslouchej.”

Ivan se zamračil, ale neřekl ani slovo.

Neal pokračoval: „Jade projevila zájem o několik pozemků, ale Parkerova farma je zatím největší, takže nejspíš i nejdůležitější. Po tý půjdeme. Vyfoukneme jí Otisův majetek před nosem.”

„Banka ti možná tolik nepůjčí.”

„Ale půjčí, když budu tvrdit, že je to jen krátkodobě. Jiná možnost neexistuje, pokud chci naše hmotný statky zabezpečit. Slečna Chytrá pak bude muset přiběhnout se smlouvou GSS za ná-ma. A vsaď se, že cena Parkerova majetku vyletí nahoru přes noc. Spolu s ní logicky stoupnou ceny všech pozemků, který v tý oblasti vlastníme.

Jestli je Jade ochotná zaplatit Otisovi půl milionu, určitě dá 319

i víc. Koupí jeho farmu od nás, já bance splatím dluh a bude mě to stát jen úroky. Ale ty se mi mezitím dávno vrátí.”

„Na co řekneš, že ty peníze potřebuješ?”

„Něco si vymyslím. Hlavně si o tom nesmí štěbetat celý město. Pro Jade to musí bejt překvapení. Takový malý komáří štípnutí.”

Neal zároveň vymyslel plán, jak využije zisk. Plán, o němž nechtěl s otcem diskutovat, dokud se situace kolem Parkerovy farmy neuklidní.

Doufal totiž, že pak od Ivana získá souhlas k modernizaci a rozšíření jejich vlastního podniku. Hádali se o tom už několik let. Ivan umíněně lpěl na tradičních technologiích a jakoukoliv změnu odmítal. Možná že teď konečně změní názor. Neal v podstatě řídil továrnu od té doby, co měli nehodu, nicméně Ivan stále zůstával hlavní autoritou. Pomalu bylo na čase, aby se oficiálním a všemi uznávaným šéfem stal Neal.

309

Patchett mladší do sebe hodil zbytek bourbonu. „Chceš, abych ti na dnešní noc dojel pro nějakou holku, táti?”

Ivanovi zajiskřilo v očích. „Ta zrzka, kterou jsi mi dal k narozeninám, měla pusu jako vysavač.”

„Poohlídnu se, jestli je ve městě.”

„Ale ne, dneska ne. Dneska chci přemejšlet, na sexuální hrátky nemám náladu.” Zamyšleně se podrbal na bradě. „Pořád si lámu hlavu, jestli jsme na něco nezapomněli. Co Otis? Jak mu to vysvětlíš?”

„Když máš o něj takovou péči, přenechám ho tobě.”

Ivan se uchechtl. „Je jalověj stejně jako ta jeho farma. Připomenu mu, jakej jsem k němu byl celý léta laskavěj. Přesvědčím ho, že jestli farmu někomu prodá, musí to bejt ,přítel’.” Odmlčel se a uvažoval.

„Možná bys měl v bance zažádat o šest set tisíc. Ať máme jistotu. Ta mrcha Sperryová umí bejt zatraceně přesvědčivá.”

„Dobrej nápad.”

Neal vstal, ale Ivan ho zadržel. „Ukaž mi ještě jednou fotku toho kluka.”

Ivana šokovalo stejně jako Neala, když se dozvěděl, že má Jade dospívajícího syna. Neal si Grahama vyfotil polaroidem a přinesl obrázek ukázat Ivanovi. Teď znovu Grahamovu momentku vyndal a podal otci, který ji podrobně zkoumal.

320

Neal prohlásil: „Jel jsem dopoledne kolem jejich domu. Zrovna sekal trávník. Je starej tak akorát.”

„Tvrdil jsi, že byla tenkrát u Georgie.”

„Taky že byla, jenomže žádnej potrat se nekonal.”

„To nemůžeš vědět. A Georgie je mrtvá. U ní si to ověřit nemůžeme.”

„Dneska jsem se o tom zmínil před Jade. Nepopřela to. I kdyby tvrdila opak, já jsem si jistej. Byla panna. Garyho ten kluk bejt nemůže.”

„Hergot,” Ivan vzrušeně mávl fotografií. „Představ si, co by to pro nás znamenalo, kdyby měl ten parchant naši krev.”

„Já si to nemusím představovat Já vím, že je můj.” Neal se zatvářil prohnaně. „Já ho chci, táti.”

310

„Byli jste na ni tenkrát tři,” připomněl Nealovi otec zamračeně.

„Stejně tak by mohl bejt Hutche. Nebo dokonce Lamara.”

„Vždyť jim není ani trochu podobnej!”

„Tobě taky není podobnej!” rozkřikl se Ivan. „Vypadá přesně jako ona. Tak jak si můžeš bejt tak stoprocentně jistej?”

„Je můj.”

„Ty tomu prostě chceš věřit, viď?” zlomyslně se zasmál Ivan.

„Protože by to byl jedinej dědic, na kterýho ses kdy zmoh.”

Neal si otřel vlhké rty. Nehoda připravila otce o nohy a jeho o rozmnožovací schopnost. Nákladní vlak rozdrtil celou přední třetinu auta. Neal uvízl ve vraku a záchranářům trvalo několik hodin, než se jim podařilo ho z hromady pomačkaného plechu vyprostit. Dlouhé odkrvení varlat mělo za následek trvalou neplodnost. Neal si to jen velice nerad připouštěl.

Ještě štěstí, že se z něho nestal impotent. To by se radši zabil.

Nicméně pokaždé, když Ivan začal přetřásat otázku dědice, Nealovi se udělalo špatně od žaludku. Od kolébky mu totiž vtloukali do hlavy, že jeho prvořadým úkolem je zplodit dalšího mužského potomka. Nic jiného se od něho neočekávalo. Měl se postarat o novou patchettovskou generaci.

Neal poplácal Ivana po zádech. „Nech to na mně, táti. Je to můj syn a já to dokážu. Ale nejdřív srazím jeho mámu na kolena.”

Cestou do města si Neal tiše pobrukoval. S konkrétním plánem mu bylo hned veseleji. Nicméně ho žralo, že s ním Jade jed-321

ná jako se špínou. Kdysi mu dala košem kvůli Garymu Parkerovi. I dneska se k němu chovala, jako by ho považovala za méněcenného. To si k němu žádná ženská nesmí dovolovat. Než s Jade Sperryovou jednou provždycky zúčtuje, bude, mrcha, hořce litovat dne, kdy si z něho udělala nepřítele.

Jade zabočila na příjezdovou cestu. Graham si kopal na předním trávníku s fotbalovým míčem.

„Ahoj, mami.”

„Ahoj.”

311

„Sleduj.” Graham kličkoval s míčem přes dvorek. Když se k ní přiblížil na několik centimetrů, napálil mičudu do kmene borovice. „To je gól!” vykřikl a vítězně zvedl ruce nad hlavu.

„Bez protihráče je to snadný.”

Graham si odhrnul zpocené vlasy z čela. „Co?”

„Zkus to znovu, já ti budu dělat brankáře.”

„Tak jo!” Popadl míč a nesl ho zpátky na zadní konec dvorku.

Jade si sundala lodičky a zaujala obranný postoj před borovicí.

„Chytám.”

Místo aby Graham zamířil přímo ke stromu jako předtím, otálel na dvorku a obratně si pohrával s míčem nohou. Jade čekala nachystaná před „brankou”, ale Graham odvedl její pozornost složitým manévrováním, a pak nečekaně vypálil rovnou do kmene.

„Gól!” radoval se.

Jade se usmála, vrhla se dopředu, chytila syna a oba se svalili na trávník.

„Faul! Faul!”

Jade Grahama polechtala pod žebry. K jejímu překvapení se skulil na bok a odstrčil ji. Jade se zadýchaně posadila. „Odkdy se nekočkuješ?

Ještě před pár měsíci ses se mnou vydržel prát třeba hodinu.”

„Už jsem velkej.”

Jade se na něj zadívala s mateřskou pýchou. „To teda jsi.”

„Kolik vážíš, mami?”

„To je ale netaktní otázka!”

„Ne, vážně. Kolik?”

„Asi padesát kilo.”

„Už jsem těžší než ty!”

„Co to tady vy dva proboha vyvádíte?” Kathy je pozorovala z verandy.

„Hrajeme fotbal. Prohrála jsem,” přiznala zklamaně Jade. Graham vyskočil na nohy a pomohl jí vstát.

„Máš telefon,” oznámila Kathy Jade. „Mám říct, ať počkají do poločasu?”

„To je děsně vtipný,” utrousila Jade a šplhala do schodů.

Kathy se zasmála. „Naliju ti kolu.”

312

„Díky,” prohodila Jade přes rameno a v punčochách zamířila k telefonu v hale. „Haló?”

„To je, ehm, slečna Jade?”

„Ano.”

„Tady Otis Parker.”

Od chvíle, kdy Jade nechala na Otisově verandě smlouvu o prodeji farmy, uběhl týden. Jade musela několikrát potlačit pokušení Parkerovým zavolat, proto ji potěšilo, když ve sluchátku Otise uslyšela.

„Dobrý den, pane Parkere.”

„Volal jsem na to číslo, co jste mi dala, ale vzal to nějakej chlap.

Nadiktoval mi tenhle telefon.”

„To byl asi pan Burke. Doufám, že jste se rozhodl moji nabídku přijmout.”

„To zatím ani ne. Ještě si to chci rozmyslet.”

Jade držela sluchátko oběma rukama a kývnutím poděkovala Grahamovi, který jí přinesl vychlazenou kolu.

„Pane Parkere, jsem ochotná nabídnout vám víc.” Musí postupovat opatrně, obzvlášť když neví, proč tak dlouho váhá. „Souhlasil byste se sedmi sty padesáti tisíci dolary?”

Otis zakryl mluvítko. Jade slyšela útržky tlumeného hovoru. S

někým se radil. S paní Parkerovou? Chtěl znát její názor? Radil se s ní?

Nebo ho řídila třetí strana?

Vrátil se k mluvítku. „Když nabízíte tolik, tak ten pozemek asi moc potřebujete, co?”

„Ano.”

„Na co?”

„To nejsem oprávněná zveřejňovat.”

322 323

„Hmmm. No, já -”

„Než mi odpovíte… chci vám ještě říct, že budete mít osmnáct měsíců na vyklizení domu. Jinými slovy, GSS se stane majitelem pozemku, jakmile smlouva nabude platnosti, ale vy tam dál můžete ještě rok a půl bydlet. Budete mít dost času se přestěhovat. Nemusíte ten čas využít, ale budete na něj mít právo.”

Jade usrkla kolu a poslouchala další tlumenou konverzaci. Od orosené sklenice ji zábly ruce.

313

Když se pan Parker znovu ozval, prohlásil: „Zavolám vám.”

„Kdy?”

„Až se rozmyslím.”

„Pane Parkere, jestli jste o tom mluvil s někým třetím -”

„Víc vám teďka neřeknu. Nashle.”

Jade ještě dlouho po tom, co zavěsila, zírala na telefonní sluchátko a litovala, že mu nenabídla víc, že s ním nemluvila jinak. Tolik potřebovala, aby to vyšlo, proto musela jednat v rukavičkách. Šlo jí nejen o čest, ale i o budoucnost u GSS.

Otis Parker zavěsil a otočil se k hostům.

„No tak, Otisi, co jí řeknete, až jí budete volat znovu?” Ivan farmáře pozoroval zpod zamračeného obočí.

Otis se podrbal na hlavě a nerozhodně se podíval na manželku, která tiše seděla na ošuntělé pohovce. „Já nevím, jak se rozhodnout, pane Patchette. Nabízí mi sedům set padesát tisíc a rok a půl na to, abych se vystěhoval. Těžko mi můžete nabídnout lepší podmínky.”

„Můžeme a taky nabídneme.” Neal sevřel rty a upřeně se na Otise zadíval. Během jednání s Parkerovými se snížil až k tomu, že se u nich posadil. Původně odnesl Ivana dovnitř na křeslo s umaštěnou opěrkou a sám zůstal stát opřený o zeď. Tvářil se sebejistě, přestože se tak necítil.

Měl za sebou příšerný týden. Čím dřív bude mít smlouvu s Parkerovými z krku, tím lip. Když dospěl až sem, nesmí couvnout. I kdyby musel zatížit hypotékou pár nemovitostí, například dům na pláži v Hilton Head nebo loď, udělá to. Nenápadně na otce kývl.

„Dejte nám pár týdnů, abychom mohli její nabídce konkurovat.” Ivan se otočil k Otisovi. „Takovou drobnost byste pro mě mohl udělat za to, že jsem vám po celý léta neustále prodlužoval úvěr.” Pak Ivan nasadil svoji starou, osvědčenou taktiku mírného zastrašování. Některé věci ovládal dokonale. „Ale stejně vám musím říct, Otisi, že jste mě zklamal. Když za várna Jade poprvé přišla se svou nabídkou, měl jste jít hned za mnou a svěřit se mi. Vůbec nic bych se nedozvěděl, kdybych neměl spolehlivý lidi, který hájí moje zájmy. Nejprve jsem je podezíral, že si vymýšlejí, když tvrdili, že jste se se Sperryovou spolčil a společně mě chcete zničit.”

„Já se s nikým nespolčil, pane Patchett.”

314

„No dobře, ale vypadá to tak. Nicméně, moje nabídka pořád platí.

Myslel jsem si, že jsme přátelé, když pro mě váš syn pracuje. Nedávno jsem ho povýšil. Ano, pane, povýšil na mistra a dostal přidáno, a to jen díky tomu, že se spolu tak dobře známe. Peníze navíc se mu určitě budou hodit, když teď čekají další přírůstek do rodiny.” Odkašlal si a nechal na Parkerovi, ať si domyslí, co nedořekl.

Neal odmlky využil. „Pojedeme, táti?”

„Mám dojem, že jo, protože to vypadá, že se dneska nedohodneme.”

Ivan pobídl Neala, aby ho vzal. „Unavuje mě zdlouhavý dohadování, Otisi. Ale ještě počkám, jsem ochoten vám vyhovět, rozumíte?”

Otis nešťastně přikývl.

Neal popadl otce do náruče a zvedl ho z křesla. Otis je vyprovodil ke dveřím a otevřel jim. Než vyšel Neal ven, znechuceně řekl: „Nemůžu uvěřit, že chcete uzavřít obchod s Jade Sperryovou, když se kvůli ní Gary oběsil. Když jí prodáte farmu, Gary se bude obracet v hrobě.”

Paní Parkerová vydala tichý neartikulovaný zvuk. Neal se na oba opovržlivě podíval a zamířil s Ivanem přes rozvrzanou verandu ke svému el doradu.

Cestou zpátky si Ivan liboval: „Dobrá práce. Ta poslední poznámka jim dodala.”

„Nicméně se na ni nemůžeme spoléhat.”

„Co tím myslíš?”

324 325

„Peníze jsou silnější než city. Místo neustálýho dorovnávání Jadeiný nabídky bysme měli přijít s lepší.”

„Doprkvančic, a proč?”

„Jade čeká, až jí Otis zavolá, jak se rozhod. Můžeme ji předběhnout a vyřadit toho chudáka ze hry dřív, než se vzpamatuje. Nebudeme přece licitovat donekonečna. Ona má zdroje, se kterýma to může natahovat do sgudnýho dne. A musí jít o hodně, protože jinak by tak rychle nezvyšovala cenu.”

„Dělej, jak uznáš za vhodný,” zamumlal Ivan a mnul si zamyšleně hrudník. „Ať to stojí, co to stojí. Nebudu mít klidný spaní, dokud ta mrcha nezmizí z mýho života.”

315

Kapitola 24

326

„Pane Burke, myslíte, že by se ze mě mohl stát profesionální fotbalista?”

„Navrhoval jsem ti, že mi můžeš říkat Dillone.”

„Já vím, ale připadá mi to takový divný.”

„Říkej mi Dillone. S tím koněm, to byl dobrej tah. Pokud jde o odpověď na tvoji otázku, Grahame, ano, myslím, že kdyby ses hodně snažil, mohl bys to dotáhnout až na profesionála.”

„Máma to tvrdí taky. Říká, že můžu dokázat všechno, co budu chtít, když se budu dost snažit.”

Jade, která stála nepozorovaná v hale, se usmála.

„Máš chytrou mámu.”

„Hramra. Viděl jste její fotku v nedělní příloze novin?”

„Jo, jasně. Byl tam o ní celej článek. Měl bys na ni bejt hrdej.”

„Já jsem.” Grahamovo nadšení najednou vyprchalo. „Ale pořád mi nechce dovolit, abych jezdil na stavbu na kole.”

„Asi pro to má svý důvody.”

„Samý blbosti.”

„Pro mámu to nejsou blbosti. Má o tebe strach.”

Možná že pozvat Dillona na večeři nebyl zase až tak špatný nápad, pomyslela si Jade, zatímco poslouchala rozhovor, probíhající nad šachovou hrou. Kathy nedala pokoj, dokud Jade s Dillonem nepromluvila. Jade se k tomu odhodlala hned ten den odpoledne a snažila se, aby to znělo nenucené a neformálně. „Nechcete k nám dneska večer zajít na večeři? Graham by měl radost, že si s várna může zahrát šachy.”

Chvilku váhal a pak souhlasil. „Tak jo. Přijdu po práci, až to tady sklidím.”

„Dobře. Takže se uvidíme večer,” prohodila Jade lehce a bezstarostně, aby jejímu pozvání nepřikládal zbytečnou důležitost.

327

Večeře proběhla ve veselém přátelském duchu. Chovali se k sobě jako staří známí. Vtipkovali a žertovali mezi sebou a Jade téměř 316

nevěřila, že před několika týdny ji Dillon líbal, hladil po prsou a vzrušeně se k ní tiskl.

Ani se jí nechtělo věřit, že i po tolika dnech si jeho objetí bude schopná zřetelně vybavit a že v ní vzpomínka na jeho polibek znovu vyvolá podivně rozporuplné pocity jako tenkrát večer.

„Co tady v hale děláš?”

Jade provinile nadskočila, když se za ní Kathy objevila a přistihla ji, jak odposlouchává. Šeptem jí vysvětlovala: „Probírali ryze mužské záležitosti, tak jsem je nechtěla rušit.”

Kathy se na ni lišácky podívala, prohlásila, že takové situace se řeší jinak, a vtáhla Jade do obýváku, kde na konferenčním stolku ležela rozložená šachovnice. „Nesu vám ještě další broskvový koláč. Dillone, přidejte si.”

„Děkuju, ale už nemůžu. Večeře byla vynikající.”

„Díky.”

„Mami, Dillon navrhl, že bychom spolu mohli jít na podzim na fotbal.”

„Uvidíme.”

Graham se chystal, že z Jade vytáhne konkrétnější odpověď, ale zazvonil zvonek. „Dojdu otevřít.” Graham vyskočil na nohy. „Jeden kamarád mi slíbil, že mi přinese ukázat Nintendo cartrid-ge. Jestli chceš, Dillone, ukážu ti, jak se to hraje.”

Dillon se s úsměvem ušklíbl. „Připadám si pěkně starej a hlou-pej, když nevím, jak se tyhle hry hrajou.”

„To jsme na tom podobně,” zasmála se Jade. „Já neumím pořádně držet ani joystick.”

Dillonovi uličnicky zajiskřilo v očích. „Přej je to otázka cviku.”

Jade byla ráda, když se ode dveří ozvalo Grahamovo volání.

„Ma-mi! To je zase ta paní.” Jade vstala z křesla a zamířila do haly.

Zarazila se, protože Graham mezitím stačil pozvat Donnu do obývacího pokoje. „Hledala tě tady už jednou,” vysvětloval jí Graham.

Donna si krátce přeměřila Dillona a pak sklouzla pohledem k Jade.

„Měla jsem asi nejdřív zavolat, ale… mohla bych s tebou na chvilku mluvit?”

317

Jade jí dala jasně najevo svůj postoj, když spolu hovořily posledně.

Neměla chuť si výstup zopakovat, obzvlášť ne před Kathy, Grahamem a hostem. „Pojď na verandu.”

Jakmile vyšly ven, Jade se otočila k Donně a bez obalu řekla: „To jsi teda měla zavolat. Ušetřila by sis cestu i čas.”

Ani Donna se nenamáhala zachovávat zdání zdvořilosti. „Hele, Jade, nechovej se ke mně povýšeně. Četla jsem o tobě článek v nedělní příloze. Jsi teďka slavná. Podle toho, co o tobě Garrisonová píše, si nejspíš myslíš, že jsi sežrala všechnu moudrost světa a že nás, chudáky na ubohým venkově, spasíš. Ale buď si jistá, že kdybys nebyla moje poslední naděje, tak by mě k tobě nedostali ani párem volů.”

„Tak proč jsi přišla?”

„Kvůli Hutchovi. Přitížilo se mu. Je v kritickým stavu. Jestli se během několika dní nenajde dárce ledviny, umře.”

Jade sklopila oči na prkennou podlahu na verandě. „To je mi líto, Donno, ale já ti nemůžu pomoct.”

„Musíš mi pomoct! Graham je jeho jediná šance.”

„To není tak jednoznačný.” Jade ztišila hlas, ale mluvila bez jediné známky hněvu. „Nedovolím, aby mého syna tížila zodpovědnost za Hutchův život.”

„Není to na něm, je to na tobě. Tobě nevadí, že kvůli tobě umře člověk?”

„Donno, nejde o normálního člověka, ale o muže, kterej mě znásilnil. Kdyby Hutchovi hořel dům, klidně bych ho šla hasit, ale ty po mně chceš mnohem víc. Nedělala jsem Grahamovi ani žádný krevní zkoušky.” Zavrtěla hlavou. „Ne. Nepřipadá to v úvahu.”

„Ani kdyby byl Hutch jeho otec?”

„Pššt! Ať tě neslyší. Mluv potichu.”

„Co svýmu synovi řekneš, až se začne vyptávat na otce? Řekneš mu, žes jeho tátu nechala schválně umřít, jenom aby ses mu dostatečně pomstila?”

„Prosím tě, nekřič tady tak.”

„A proč ne? Bojíš se, aby se tvůj syn nedozvěděl, že zabít člověka ti není cizí? Myslíš si, že tě nepřestane mít rád, až zjistí, žes jeho tátu nechala zhebnout, anižs pro něj hnula prstem?”

„Co je to tady za halas?”

318

328

329

Jade se otočila. Dillon je pozoroval skrz síť proti hmyzu. „Kde je Graham?” zeptala se v obavě, že slyšel Donniny urážky.

„Kathy s ním šla nahoru.” Dillon vyšel ven a připojil se k nim. „Co se děje?”

„Přišla jsem Jade poprosit, aby zkusila zachránit život mýho manžela,” oznámila mu Donna. „Jade mu může pomoct, ale ona nechce.”

„To není pravda, Donno. Zkresluješ to.”

„Hutch v tuhle chvíli leží na jednotce intenzivní péče,” vysvětlovala Donna Dillonovi. „Umře, jestli se pro něj nenajde dárce ledviny. Jadein syn znamená jeho jedinou šanci, ale Jade se staví proti, protože nechce, aby se kluk dozvěděl, kdo je jeho otec.”

Dillon se podíval na Jade. V očích měl zvědavost a podezření. Jade mlčky zavrtěla hlavou. „Dobře,” Dillon se vrátil pohledem zpátky k Donně. „Řekla jste, co jste měla na srdci. Na shledanou.”

Donna se nafoukla a opovržlivě si Dillona přeměřila. Nehnul ani brvou. Donnina odvaha jako by se najednou vytratila. Obrátila se na Jade: „Až se tohle tvůj syn dozví, nikdy ti tp neodpustí. Doufám, že tě bude nenávidět až do smrti.” Sešla z verandy na chodník a nastoupila do auta. Sotva se rozjela, Graham se objevil ve dveřích s Kathy v patách.

„Mami, kvůli čemu tady tak křičíte?”

„Kvůli ničemu. To se tě netýká, Grahame,” odpověděla Jade a vyhnula se Dillonovu upřenému pohledu.

„Přišla za tebou domů už podruhy. Tak to asi musí bejt důležitý.

Řekni mi, co ti chce.”

„To je moje soukromá věc, Grahame.”

„Mně to můžeš říct.”

„Ne, nemůžu a nehodlám o tom s tebou diskutovat! Přestaň!”

Poučovala ho zvýšeným hlasem, čímž ho zahanbila před jeho idolem, Dillonem. „Ty mi nikdy nic neřekneš,” obořil se na ni. „Jednáš se mnou jako s malým klukem.” Otočil se a zmizel v domě. Bylo slyšet, jak utíká po schodech nahoru.

Kathy už se chystala zasáhnout, ale nakonec moudře mlčela. „Budu u sebe v pokoji, kdybys něco potřebovala.”

319

Jakmile zašla do domu, ozval se Dillon. „Chcete si promluvit o Grahamovi?”

330

Jade se prudce otočila a zlostně se na Dillona podívala. Všechen vztek nasměrovala na něho, protože jediný zůstal po ruce. „Ne, díky,”

odmítla odměřeně. „Dneska jste toho dost vyslechl, že? Naři-zujuvám, abyste na všechno, co se tady dnes odehrálo, zapomněl.”

Objal ji kolem ramen. „To asi nepůjde.” Jakmile zmlkl, zase ji pustil.

Ohlédl se přes rameno a dodal: „Víte, kde mě najdete, kdybych mohl pro Grahama něco udělat. Dobrou noc.”

Že se na to nevykašlal.

Dillon měl náladu pod psa, když zastavil se svým starým pickupem před přívěsem a vypnul motor. Samotář byl zřejmě zase na námluvách.

Dillona nikdo nevítal. Žádná škoda, pomyslel si v duchu. Nebažil po společnosti, ani po psí.

V přívěsu bylo vedro a vlhko jako v prádelně. Dillon pustil klimatizaci, nastavil tělo vlně studeného vzduchu, který mu profu-koval košili, a rozepnul si džíny. Opřel se předloktím o zeď, položil si hlavu na ruce a nechal se ovívat. Studený vzduch ho chladil na zpocené kůži a čechral mu zarostlou hruď.

Jade pro něj zůstávala záhadou. Pokaždé, když už si myslel, že ji prokoukl, přihodilo se něco, co ho vrátilo zpátky na začátek -jako dneska večer. Nikdy by ho nenapadlo, že se v Jadeině domě objeví cizí žena a bude si dělat nárok na Grahama, protože prý může pomoct jejímu nemocnému manželovi.

Padla zmínka o Hutchovi. V sobotních novinách psali o palmettském šerifovi, Hutchovi Jollym, který leží v nemocnici a čeká, až pro něj najdou vhodného dárce ledviny. Pokud nejde o neuvěřitelnou, téměř nepravděpodobnou shodu náhod a v Palmettu nežijí dva muži, kteří se jmenují Hutch a kteří čekají na dárce ledviny, Hutch Jolly je Grahamův otec. Graham to očividně netuší a Jade má v úmyslu ho i nadále držet v nevědomosti.

Věděla Jade o Hutchově nemoci, než se vrátila do Palmetta?

Nepohrává si s Grahamem jako kočka s myší? Jestli je Jolly Grahamův otec, co má Jade společného s Patchettovými? Jakou roli hrají oni?

Jollyho žena Jade nesnáší, ale zdá se, že její nenávist pramení z 320

nějakého jiného důvodu. Manželky se obvykle nehlásí k nemanželským potomkům svých partnerů.

331

Dillon ze zkušenosti věděl, že ve spojitosti s Jade Sperryovou se dalo považovat za obvyklé málo co.

Evidentně potřebovala pomoc. Když se jí nabídl, nasadila kamenný výraz a chladně ho odmítla. Jen blázen se zříká nabízené pomoci, kterou zoufale potřebuje.

Dillon si prohrábl vlasy prsty. „Panebože.”

Viděl, že se Jade chová nerozumně. Rozpoznal to, protože se sám potýkal s vnitřním pocitem viny. Na pohřbu Debry a Charlieho byl hrubý na Newberryovy a všechny jejich známé. Odmítal přijmout jakýkoli, byť upřímný, projev soustrasti a utrhoval se na všechny, kteří mu nabízeli pomocnou ruku, protože přítomnost lidí, jež Debra znala a měla ráda, mu působila nesnesitelná muka. Zavrhl společnost a doufal, že samota mu přinese úlevu.

Teprve když přijal místo u Jade, obnovil s Newberryovými kontakt.

Napsal jim dopis, omluvil se za to, že o sobě nedal sedm let vědět, a krátce jim popsal, co dělá. Dokázal napsat Debřino jméno, aniž měl pocit, že mu neviditelná ruka ryje ostřím přímo do srdce. Newberryovi mu odepsali, že mají radost, že o sobě dal vědět, a pozvali ho na návštěvu do Atlanty.

Byl schopen vybavit si Debru živou - veselou a smějící se -místo aby ji před sebou viděl ležet nehybnou s mrtvým synem v náručí. Navzdory zarputilosti, s kterou lpěl na svém neštěstí, se mu rány zacelily.

Nastavil termostat na okně a přešel do ložnice. Vyzul si boty, stáhl si džíny a slipy a vklouzl nahý do postele pod prostěradlo. Ruce si založil pod hlavu a zíral do stropu. Jade, stejně jako on před sedmi lety, odmítala přijmout pomoc, protože se nedokázala vyrovnat se svým problémem.

„Ale proč?” Dillon si neuvědomil, že mluví nahlas, dokud neuslyšel vlastní hlas. „Proč?” Proč se tolik bojí věřit lidem, proč ji děsí sex?

Než potkal Jade, myslel si, že slovo frigidní představuje všeobecné označení pro upejpavé nanynky. V béčkových filmech frajeři označovali za frigidní všechny slušné holky. Znamenaly opak 321

nymfomanek, což bylo slovo často používané, ale definované jen vágně. Bohužel, na Jade Sperryovou se slovo frigidní hodilo jako vyšité. Mužský dotek ji děsil k smrti.

332

Připravil ji o potěšení ze sexu Hutch Jolly? Pokud ano, Dillon toho hajzla nenáviděl, přestože se s ním nikdy nesetkal. Jade byla inteligentní, vtipná a hezká, ale v koutku duše urputně skrývala nějaké nepříjemné tajemství. Dokud se ho nezbaví, bude ji věčně pronásledovat.

„Pusť ji z hlavy,” zamumlal Dillon do tmy. Jenom pro ni pracuješ, připomněl si. Nejsi její psychiatr, ani milenec, dokonce ani poten ciální milenec.

Ale Dillon vydržel ležet ještě několik hodin vzhůru a přemýšlet o způsobu, jak proniknout k Jadeinu srdci a vyhnat z něho strach.

Spící tělo na jednotce intenzivní péče byla jen nefunkční lidská skořápka jedné významné osobnosti, kterou udržovaly při životě přístroje.

Jade se dívala na bývalého spolužáka, na muže, který ji znásilnil.

Hutch nikdy neoplýval krásou, ale teď vypadal politováníhodně ošklivě.

Od přírody nápadné lícní kosti mu ještě víc vystupovaly z obličeje, tváře měl vpadlé a bledost ostře kontrastovala se zrzavými vlasy. Kdysi svalnatá mohutná atletická postava teď závisela na hadičkách s kyslíkem, které jí trčely z nosních dírek. Činnost, kterou tělo odmítalo vykonávat, zajišťovaly přístroje.

Zatímco Hutch bojoval o život a jeho základní životní funkce zaznamenával monitor, dvě sestřičky, které měly službu, probíraly nedýchatelné dusno venku a epizodu z Občanské války, již kousek od Palmetta natáčel Mel Gibson.

„Ne víc než dvě tři minuty, slečno Sperryová,” povolila jedna z nich Jade a vyšla ze dveří.

„Ano. Děkuju.”

O tom, že pojede do Savannah navštívit Hutche, musela podvědomě přemýšlet celou noc, protože to byla její první myšlenka, když se ráno probudila. Nepochybovala, že je Hutch v kritickém stavu. Ani nezměnila názor, pokud šlo o otestování Grahama jako potenciálního 322

dárce. Nicméně něco ji nutilo, aby se s Hutchem Jollym ještě jednou setkala, protože to nejspíš bylo naposledy.

333

Jednotku intenzivní péče našla po chvilce vyptávání snadno. Donna tam naštěstí nebyla, aby na Jade prozradila, že není žádná Hutchova příbuzná, která se přijela rozloučit s bratrancem až z New Yorku.

Jade byla ráda, že se k návštěvě odhodlala. Nenávist člověku ubírala spoustu energie. Někdy Jade tak silně nenáviděla Neala, Hutche i Lamara za to, že dohnali Garyho k sebevraždě, že ji to úplně vyčerpávalo. Po dnešku jí energie přibude, protože nenávidět lidskou trosku, která před ní ležela na posteli, ani nešlo.

Najednou se Hutch pohnul a otevřel oči. Chvilku mu trvalo, než zaostřil pohled na Jade, a další chvilku, než poznal, kdo u něho stojí.

Když to pochopil, pootevřel zsinalé rty a nevěřícně zašeptal její jméno.

„Ahoj, Hutchi.”

„Ježíši. To už jsem umřel?”

Zavrtěla hlavou.

Olízl si rty nepřirozeně bílým jazykem. „Donna mi říkala, že ses vrátila.”

„Uběhla dlouhá doba.”

Chvilku si ji prohlížel. „Jestli mě oči neklamou, vypadáš skvěle, Jade. Pořád stejně.”

„Díky.”

Nastalo tíživé ticho. Nakonec Hutch dodal: „Donna říkala, že máš syna.”

„Jo, mám.”

„Dospívajícího syna.” .

„Bude mu patnáct.”

Hutch zavřel oči a stiskl pevně víčka k sobě. Bolestně zkroutil ústa.

Když oči znovu otevřel, plně se soustředil na Jadein obličej nad sebou.

„Je můj?”

„Jak to mám vědět, Hutchi, když jste na mě byli tři?” Hutch zasténal, jako by ho mučili. „Je můj,” důrazně odpověděla Jade. „Kdo je jeho otec, není důležitý. Nechci, aby to věděl.”

„Myslím, že ti to nemůžu mít za zlý. Jenom jsem se chtěl zeptat, než umřu.”

323

„Neřekla bych ti to, ani kdybys žil padesát let.”

Křečovitě se zasmál. „To nebude můj případ.”

334

„Slečno Sperryová, musím vás požádat, abyste ukončila návštěvu.”

Jade kývla, že rozumí. Potichu řekla: „Sbohem, Hutchi.”

„Jade?” Zvedl paži plnou modřin od jehel, aby ji zadržel. „Donna měla takovej bláznivej nápad. Chtěla požádat tvýho syna, jestli by mi nedaroval ledvinu.”

„Byla za mnou už dvakrát.”

Znovu se mu objevila v očích bolest. „Já jí říkal hned, že je to zbytečný. To radši umřu, než bych do toho tahal toho kluka. Ne-nech se od ní ukecat. Nedovol jí, aby ho kvůli tomu obtěžovala.”

Hutchova rozhodnost ji překvapila. Slzy se k jeho mužské tváři nehodily. Několikrát namáhavě polkl. „Jestli je to můj syn, nechci, aby se to dozvěděl… aby věděl, co jsem ti udělal.” Slzy mu stékaly po tvářích. „Přál bych si, abych to mohl vrátit zpátky, ale to nejde. Můžu se ti jedině omluvit, Jade. Nezlob se na mě.”

„To není tak snadný, Hutchi.”

„Já nečekám, že mi to odpustíš. Ani nestojím o tvůj soucit. Jenom chci, abys věděla, že po tamtom večeru se naše životy dost změnily.

Můj táta věděl, že ti tenkrát ublížil, a nikdy se přes to nedokázal pořádně přenést. Nikdy jsme o tom nemluvili - ale prostě jsem to cítil.

Lamar si taky odpykal svůj trest. A ten nákladní vlak, ten se pomstil Ivanovi i Nealovi místo tebe.”

„Nealovi?”

„Je neplodnej. Nemůže mít děti. Přede všema to tají. Neví o tom ani Donna. Mně to prozradil náhodou. Jednou večer, když se namazal.”

Hutch se odmlčel, aby nabral dech a trochu síly. „Chci říct, že se nám to všem vymstilo.”

„To je možný, ale Garymu to život nevrátí.”

Hutch zkroušeně přikývl. „Jo, nezbejvá mi, než umřít s černým svědomím.” Zamrkal a z očí mu vytekly další slzy. „Nikdy jsem ti nechtěl úmyslně ublížit tak, jak se to stalo toho večera. Je mi to strašně líto, Jade.”

Dlouze se na sebe zadívali.

324

Pak vpadla na oddělení rozčilená a zadýchaná Donna. Když uviděla u manželovy postele stát Jade, zarazila se. „Jestli ses sem přišla škodolibě radovat, máš smůlu. Hutch získal dárce.”

335

Přešla na druhou stranu Hutchova lůžka, vzala Hutche za pro-modralou ruku a přitiskla si ji na prsa. „Dneska brzo ráno se vyboural na motorce něj akej dvacetiletej kluk.” Se slzami v očích se na Hutche usmála. „Testovali jeho tkáň a zjistili, že se pro tebe hodí, takže doktor dal souhlas k transplantaci. Za chvíli tě přijdou připravit na operaci.

Ach Hutchi,” sklonila se k němu a políbila ho na čelo.

Vypadalo to, že Donnina zpráva zaskočila Hutche tak, že ztratil řeč.

Donna se narovnala a vrhla pohled na Jade. „Tvýho syna nebudeme vůbec potřebovat.” Zlomyslně přimhouřila pichlavé oči. „Což mě nesmírně těší. Nebudu ti muset bejt do smrti vděčná, žes mýmu manželovi zachránila život.”

Dillon strávil polovinu noci přemýšlením o několika málo faktech, která o Jade věděl. Když konečně usnul, neklidně se převaloval; zdály se mu erotické sny. Ráno se probudil a rozhodl se, že odloží pravidelné pochůzky a povinnosti na později a místo nich zajede do Savannah.

Netáhla ho tam ani tak potřeba změnit vzduch jako touha zjistit nové informace. Když je nemůže vytáhnout z Jade, třeba uspěje u Donny Jollyové.

V zásadě mu do osobního života Jade Sperryové nic nebylo. Tušil, že pokud se jí do něj bude plést, s největší pravděpodobností se mu stane, že ho Jade vyhodí. Ale Dillon dospěl do stadia, kdy byl odhodlaný takové riziko podstoupit. Zapletl se s Jade, ať se mu to líbilo nebo ne, přestože zatím šlo pouze o jednostranný vztah.

Dorazil do nemocnice v okamžiku, kdy Jade vycházela z jednotky intenzivní péče. Když ho uviděla na chodbě, zamračila se. „Co tady děláte?”

V umělém osvětlení vypadala nepřirozeně bledá. Pod očima měla fialové kruhy, ale o to víc vynikly její velké, jasné oči. Měla na sobě rovnou krátkou opranou džínovou sukni a bílou plátěnou košili, doplněnou červeným páskem a červenými sandály. Moc jí to slušelo.

336

325

„Na totéž bych se mohl zeptat já vás,” odpověděl. „Po tom, co jsem včera vyslechl, bych vás tady rozhodně nečekal.”

„Já mám důvod tady být, zatímco vy ne.”

„Berte mě jako zvědavýho diváka.” Potom si Dillon všiml na jipce nezvyklého hemžení a zadíval se Jade přes rameno. Na chodbě se najednou vyrojila spousta spěchajícího zdravotnického personálu. „Co se děje?”

„Našli pro Hutche dárce.”

Dillonovi se sevřel žaludek. „Není to -”

„Ne, Graham to není. Oběť dopravní nehody.”

Jade se ohlédla směrem k jednotce intenzivní péče a pak zamířila k východu. Dillon vykročil vedle ní. „Je Hutch Jolly Grahamův otec?”

Aniž zaváhala, Jade rázovala svižným tempem dál. „Nevím.”

„Pro boha živýho.” Dillon jí teď podrážděně zastoupil cestu. „Je, nebo není?”

„Proč se pořád pletete do mého soukromého života? Z vašeho morbidního zaujetí se mi dělá špatně.”

„Co po vás chtěla paní Jollyová?”

Jade se podrážděně nadechla, ale pak s povzdechem rezignovala.

„Donna byla kdysi moje nejlepší kamarádka.”

„Dokdy, Jade? Kdy jste se přestaly kamarádit? Když vyšlo najevo, že čekáte s Hutchem dítě? Byl už Hutch s.Donnou v tý době ženatej?”

„Samozřejmě že nebyl! Co si to dovolujete…” Jade sevřela rty na znamení, že už neřekne ani slovo.

Dillon vycítil, že ji svou otázkou vrcholně rozčílil. Měl by trochu přibrzdit. Uchopil Jade za loket a zamířil s ní k východu. Smířlivým tónem dodal: „Kdybyste ke mně byla upřímnější, nemusel bych vyzvídat.”

„Nic vám do toho není.”

„Myslím, že je.”

„Co vás k tomu vede?”

Zastavil se a zadíval se jí do tváře. Konec ohledů. Opřel ji o nejbližší zeď a naléhavě zašeptal: „Protože chci vědět, proč ztuhnete pokaždý, když se vás dotknu. Sakra, Jade, já se vás chci dotýkat, protože mě strašně přitahujete. Ale ničí mě, když se na mě 337

326

při tom díváte jako na zločince, kterej vám ubližuje, jako bych měl na rukou čerstvou krev.”

„Takový řeči nehodlám poslouchat.”

„Možná to nechcete slyšet, ale tak to prostě je. Vsadím se, že si to sama moc dobře uvědomujete. Musela jste vycítit z toho, jak jsem vás líbal, že bych se s váma chtěl vyspat.”

„Dost. Mlčte.”

Jade -”

„Vezměte na vědomí,” pronesla důrazně, „že mezi náma nikdy k žádným intimnostem nedojde.”

„Protože se podepisujete na moji výplatní pásku?”

V modrých očích se jí mihla zlost. „To taky. Ale především proto, že existuje spousta věcí, který o mně nevíte.”

„Jaký věci o vás nevím, Jade? To se právě snažím zjistit. Řekněte mi, co to je.”

Zavrtěla hlavou. Její umíněnost se zdála nepřekonatelná. Dillon v duchu zaklel a ustoupil stranou, aby mohla projít k východu.

Do Palmetta Jade dorazila krátce po poledni. Ve zpětném zrcátku viděla, že ji Dillon stále sleduje. Celou cestu ze Savannah mezi ně nevpustil víc než jedno auto. Držel se těsně za ní, i když odbočila na vedlejší silnici.

Klikatou venkovskou cestu po obou stranách lemovaly husté lesy.

Končila u starého opuštěného plantážnického sídla. Cedule NA PRODEJ u něj stála tak dlouho, že se téměř celá ztrácela pod vysokou trávou a písmena časem silně vybledla. Dům působil po architektonické stránce zajímavě, přestože byl zanedbaný. Z korintských sloupů se loupala barva. Okenice visely nakřivo nebo chyběly úplně. Část střechy nedávno zničil hurikán, jenž se přehnal přes pobřeží.

Nicméně okolní vzrostlé duby živelné pohromě unikly. Po větvích se plazily plavuně, bezvládně visící v dusném parnu až k zemi. Jen chvílemi je rozhýbal slabý vánek. Z borovic se ozývalo švitoření ptáků.

Občas některý z nich slétl ke kamenné kašně obrostlé lišejníkem, aby se napil. Přebujelé fuchsie se ohýbaly

338

pod tíhou květů a jejich koruny připomínaly hlavy starých panen, klimbajících po obědě.

327

Jade vystoupila z džípu. „Hezký místo,” stručně poznamenal Dillon, když se vysoukal ze svého pickupu.

„Nádherný. Chci to tady koupit.”

Jade nadšeně zamířila k domu a opatrně vystoupila po schodech na verandu. Obklopovala dům ze tří stran. Jade nahlížela rozbitými okny dovnitř a její kroky se na prkenné podlaze dunivě rozléhaly. Okna, ve kterých se zachovalo sklo, pokrývala tenká vrstva zaschlé soli. Pláž byla od domu necelých tři sta metrů.

„To nemyslíte vážně,” podivil se Dillon a vyšel za Jade na verandu.

„Myslím.”

„Není to tu pro vás tři trochu moc velký?”

„Nechci to pro nás. Chci to koupit pro GSS.”

Drsně se zasmál. „Nejdřív se můžete podělat z jalový farmy a teď zase pro změnu ze zchátralýho koloniálního sídla. Doufám, že vám George Stein v nakládání s firemníma penězma nedal volnou ruku.”

Nijak se nehájila. Sešla z verandy na východní část pozemku, kde kdysi byla udržovaná květinová zahrada. Dřív pečlivě vysypané pěšinky dávno zarostly plevelem a záhony se ztrácely pod přebujelou trávou místo pod ušlechtilými květinami.

Na vzdáleném konci zahrady rostl neopadavý dub. Z jedné jeho větve visela houpačka. Kývala se na provazech silnějších než Jadeina zápěstí. Uzly nad sedátkem byly větší než Jadeina kolena. Jade se opatrně posadila a lehce se špičkou boty odrazila.

Zaklonila hlavu dozadu, zavřela oči a nastavila tvář slunečnímu svitu. Zhluboka vdechovala těžký vlhký vzduch, provoněný květy zimolezu a gardénií.

„Vy tady nejste poprvé.”

Jade otevřela oči. Dillon ji pozoroval s rukama zastrčenýma v zadních kapsách kalhot. V hnědých očích se mu odrážely okolní zelené větve stromů.

„Byla jsem tu už několikrát. Myslela jsem to vážně, když jsem řekla, že to tady chci koupit. Zřídila bych tu něco jako podnikové rekreační středisko. Takový malý penzion.”

339

328

„Myslel jsem, že hledáte jen nemovitosti vhodné pro rozšíření firmy.”

„Tohle by bylo ještě navíc. Představte si, jak by bylo nádherný přivézt sem klienta, aby se trochu rozptýlil. Taky by se tady mohli rekreovat naši manažeři a vedení. Vyžádala jsem si v realitní kanceláři půdorysný plán a poslala ho Hankovi do New Yorku. Dělá TexTilu poradce.

Řekla jsem mu, že bych chtěla dům modernizovat, aniž by ztratil jižanskou důstojnost a eleganci. Jestli se nám podaří proniknout na zahraniční trhy, jak doufáme, můžeme tady pořádat recepce pro obchodní zástupce. Třeba je přivézt bryčkou taženou koňmi a na verandě podávat míchané nápoje. Určitě by byli nadšení.”

Dillon Jade obešel dozadu, chytil lano houpačky nad jejíma rukama a rozhoupal ji, ne příliš silně, ale tak, aby jí vlasy vlály kolem hlavy.

„Už jste ten nápad konzultovala se Steinem?”

„Ne, ještě ne. Nejdřív mu chci ukázat pár barevných skic od Hanka.”

„Zdá se, že jste s Hankem dobře sehraný.”

„Přátelíme se od vysoký školy.”

„Hmm.”

Jade si jeho přemýšlivého zabručení nevšímala. „Hank zároveň navrhne plážový domek a besídku - další místa vhodná pro pořádání pikniků, firemních večírků a recepcí. Pokud bychom objekty nevyužívali my, mohli bychom je pronajímat jiným společnostem. To by zčásti pokrylo provozní náklady.”

„To se Steinovi bude líbit. A zatímco zahraniční partneři budou na verandě usrkávat vychlazenej mátovej julep, černoši budou vyzpěvovat starý spirituály.”

Jade natáhla nohu a přibrzdila houpačku podrážkou. Vepsala do země asi metrovou čáru a pak se úplně zastavila. Aby na Dillona viděla, musela hodně zaklonit hlavu. Téměř se dotýkala temenem jeho břicha.

„Chováte se blahosklonně.”

Neuhnul. Jade by se s ním mluvilo mnohem snáz, kdyby pustil provazy houpačky a popošel dopředu. „Jo.”

„Alespoň že to přiznáte. Vřelé díky.”

340

329

„Rádo se stalo.”

„Myslím, že jsem se nechala trochu unést. Nepřipadá vám, že jsem blázen?”

„Myslím, že jste… velice zajímavá osoba,” připustil po chvilce váhání. „Vlastně jsem z vás dost zmatenej.”

Dillonův hlas zněl nepříjemně naléhavě. Jade se jeho slova pokusila zlehčit a strhnout pozornost k němu.

„Vy jste taky záhadná povaha.”

Dillon se široce usmál. „Já?”

„No jo. Na to, že jste svobodnej mládenec, kterej žije sám, mezi lidi moc nechodíte.”

„Na tom není nic záhadnýho. Mám náročnýho šéfa, takže mi na radovánky moc času nezbývá.”

„Nechodíte za ženskejma.”

Nadzvedl obočí. „Vy mě sledujete?”

„Ne, jenom vás odhaduju. Zřejmě jste typ chlapa, kterej ženskou společnost příliš často nepotřebuje.”

„Máte na mysli sex?”

„Ano, sex,” opakovala upjatě.

Najednou těžký odpolední vzduch úplně znehybněl. Dokonce i komáři přestali bzučet. Nastalo dusno, že se téměř nedalo dýchat. Jade si uvědomila, že se jí šaty nepříjemně lepí na zpocenou kůži. Vlasy ji nepříjemně hřály na krku. Měla pocit, že váží přinejmenším tunu. Zlaté sluneční paprsky tetelivě žhnuly. Jade si připadala jako v sauně - jenom nebyla nahá.

Z ničeho nic intenzivně vnímala Dillonovu blízkost. Ramena měla jen několik centimetrů od jeho boků. Ruce jen pár milimetrů od místa, kde svíral provazy od houpačky. Vůně jeho těla se mísila s tisícem jiných příchutí, přesto ji dokázala zcela jasně rozeznat.

„Jenom jsem chtěla říct,” nadechla se, „že vaše nechuť ke společenskému životu asi souvisí s tím, že jste ztratil ženu a syna.”

Rysy mu ztvrdly. Spustil ruce podél těla, odstoupil od houpačky a obrátil se k ní zády. „Jak to víte?”

„Vím to dlouho. Věděla jsem to už v Los Angeles.”

„Vidím, že si lidi důkladně prověřujete,” procedil skrz zuby a otočil se, aby na ni viděl.

330

341

„TexTil byl pro mě hrozně důležitej. Nemohla jsem si dovolit udělat chybu. Snažila jsem se o vás zjistit co nejvíc.”

Chvíli na ni vztekle zíral, potom se pomalu začal uklidňovat.

„Myslím, že nakonec je stejně jedno, jestli to víte nebo ne.”

„Jak se to stalo?” zeptala se tiše.

„Proč se ptáte? Stejně to víte.”

„Jenom základní fakta.”

Ulomil ze stromu větvičku a točil s ní mezi prsty. „Žili jsme v Tallahassee. Dělal jsem pod chlapem, kterej mi přidělil práci mimo město. Jezdil jsem domů jen na sobotu a na neděli. Debru to štvalo.

Mně to vadilo ještě víc. Ale v tý době jsem si nemohl vybírat.

Debra z toho měla deprese, tak jsme si naplánovali, že si uděláme hezkej víkend. Přijel jsem domů už v pátek. Byla zima a pršelo. Debra připravila slavnostní večeři.” Sklouzl hlasem do monotónnosti.

Popisoval Jade, jak procházel domem a nakonec našel ženu i dítě nehybně ležet v ložnici.

„Vypadali tak krásně,” řekl ochraptěle. „Nikde žádná krev, žád-nej nepořádek, nic…” Udělal nechápavé gesto. „Myslel jsem si, že spí.”

„Co jste udělal?”

Najednou se mu v očích objevil studený výraz. „Ze všeho nejdřív jsem zmlátil toho úlisnýho hajzla, kterej mě donutil pravidelně jezdit od rodiny pryč.”

„Správně.”

„Potom jsem začal pít. Několik měsíců jsem byl permanentně ožralej, přerušil jsem styky se všema lidma, který jsem znal, odmítal jsem jakoukoliv společnost. Pak jsem naopak sbalil každou, která řekla jo. Tlustý, hubený, ošklivý, hezký, starý, mladý. Bylo mi to jedno, rozumíte?” Jade zavrtěla hlavou. „Asi byste musela bejt chlap, abyste to pochopila.”

„Asi.”

„Zkrátka, potuloval jsem se všude možně, hodně se stěhoval z místa na místo, dokud jste mi nenabídla zaměstnání vy.” Probodl ji očima.

„Tohle je poprvé po sedmi letech, kdy mi zase na něčem záleží. Za to vám musím poděkovat, Jade.”

„Nemusíte mi děkovat, stačí, když za peníze, který vám pla-331

tím, budete pořádně makat. Dosud si na vás nemůžu stěžovat.”

Dillon zahodil větvičku a oprášil si ruce. „Neměl jsem je nechávat samotný doma.”

„Proč? Abyste umřel s nima? Oč by to bylo lepší?”

„Měl jsem zkontrolovat kotel.”

„Ona ho neměla zapínat, dokud nebyl zkontrolovanej.”

„Nehádejte se.”

„Tak nemluvte hlouposti, Dillone. Byla to tragická nehoda; není to ničí vina. Nemůžete se do konce života snažit odčinit něco, co jste nezpůsobil.” Krátce se na něho podívala. „Když vás o tom slyším mluvit, ledacos chápu. Věděla jsem, že pro vás práce na TexTilu bude důležitá. Jenom jsem si až do téhle chvíle neuvědomila jak moc.”

„Vzal jsem to jako druhou šanci. Nechci si to zkazit.” Sklouzl zády po kmeni stromu dolů a sedl si na paty. „Teď víte, co je můj hnací motor. Co motivuje vás?”

„Fantastickej plat. Získání postavení a respektu v mužským světě.”

„Hmmm. To všechno máte. Proč jste se vrátila do Palmetta?”

„Protože GSS potřebuje lidi a lidi potřebujou továrnu. S vaší bystrostí vám určitě neuniklo, že je zdejší ekonomika v útlumu. Některý rodiny tady v okolí nemají zavedenou kanalizaci. Jedí jen to, co si vypěstujou.

TexTil zaměstná stovky lidí ještě před tím, než se spustí výroba.

Chci pro jednotlivé profese zorganizovat potřebné odborné kursy a školení. Ti, kteří podepíšou smlouvu, začnou pobírat část platu v momentě, kdy se začnou zaškolovat. Továrna bude mít vlastní školku, aby oba rodiče mohli pracovat. Bude -”

„Kecy, Jade.”

Překvapeně svěsila koutky. „Cože?”

„Povídám, že jsou to jenom kecy. Zní to krásně. Na první pohled to vypadá, že to děláte pro lidi,” řekl a vstal, „ale když půjdu trochu do hloubky, zjistím, že ten pravý důvod, proč tady chcete postavit továrnu, není soucit s chudejma a snaha pozvednout hospodářství.”

Dillon se rozkročil před houpačkou a pevně chytil provazy. Mluvil Jade přímo do tváře. „Souvisí to s vaší bejvalou přítelkyní a s še-342 343

332

rifem, za kterýho se pozdějc provdala a kterej možná je a možná není Grahamův táta. Do toho všeho jsou ještě zamíchaný Patchettovi. Že k sobě zrovna nepřekypujete láskou, je víc než jasný.”

„Je pozdě. Musím jít.”

Jade vstala, přestože to znamenalo dotknout se Dillonových prsou.

Proklouzla mu pod jednou paží a už se radovala, jak lehce vyvázla, když vtom ji popadl za loket a prudce otočil k sobě.

„To není dostatečný vysvětlení, Jade.”

„Důvody, který jsem vám vyjmenovala a který mě vedly k tomu, že tady bude stát nová továrna, jsem si nevymyslela.”

„O tom nepochybuju.”

„Tak proč to tak nenecháte a pořád do toho šťouráte?”

„Protože mi v tom něco nehraje. Ten, kdo tolik soucítí se svými bližními, by byl ochoten jim darovat ledvinu.”

„Grahama nikdo nebude řezat a brát mu orgány.”

„Jasně - obzvlášť, když si příjemce vzal vaši bejvalou kamarádku a možnáje otcem vašeho dítěte.” Dillon přistoupil k Jade o krok blíž.

„Vykašlal se na vás Hutch Jolly kvůli Donně, když jste byla těhotná a měla ho ještě ráda?”

„Nenáviděla jsem ho.”

„Teď se dostáváme k jádru věci. Proč?”

„Nechtě toho, Dillone.”

„Nenechám, dokud mi neřeknete, co se vám stalo.”

„Nepochopil byste to.”

„Proč sebou cuknete pokaždý, když se k vám přiblíží něj akej mužskej?”

„Necukám sebou.”

„Houby,” nesouhlasil mírně. „Před chvílí na vás šly mdloby, když jste se mě musela dotknout. A váš výraz, kterej jste měla, když jste zjistila, že mi stojí, se ani nedá popsat.”

„Ani jsem o tom nevěděla.”

„Lžete. Jste frigidní kvůli Hutchovi Jollymu?”

„Nejsem frigidní.”

„Ne? Nedělejte ze mě hlupáka.”

„Třeba mě nepřitahujete.”

333

Položil jí dlaň zezadu na krk pod vlasy. Kůži měla zvlhlou potem.

„To je další lež, Jade.” Sklonil k ní hlavu a přejel jí vousy 344

přes rty. „Sama jste tvrdila, že se vám líbilo, když jsem vás líbal.”

„Nelíbilo.”

„Lhářko.”

Zlehka jí olízl rty jazykem. Vzrušilo ji to. Z jeho laskání ji polévalo horko a točila se jí hlava. Opřela si dlaně o jeho prsa. Pod košilí cítila pevné svaly. Jeho rozložitost a síla ji děsily; kdyby chtěl, snadno by jí mohl ublížit. Vyzařovala z něho mužnost, která ji přitahovala a zároveň jí neustále naháněla strach. Snažila se ovládnout.

„Přestaňte, Dillone,” zamumlala do jeho neodbytných úst. „Já vám ji nenahradím.”

Zvedl hlavu. „Co jste říkala?”

„Já nepatřím k těm, který se nechají sbalit, aby vám pomohly zapomenout.”

„Takhle se vidíte? Další oběť na cestě k zapomnění?”

„Je to snad nepravděpodobný?”

Dillon zaklel. „Poslouchejte, kdyby mi šlo jenom o sex a o nic jinýho, mohl bych mít v posteli ženskou každou noc.”

„Ale každá nemá dospívajícího syna.”

„Aha, už to chápu,” zavrčel. „Graham mi má nahradit ztrace-nýho syna.”

„Rozhodně se snažíte vetřít do jeho přízně.”

Vycítila, že se rozzuřil. Zlost jím projela jako blesk a Jade, celá zpocená, se zachvěla. Krátce ji přejel pohledem, zastavil se u prsou, na stehnech a pak znovu zvedl oči k jejímu obličeji. „To se podceňujete, Jade. Bez ohledu na to, jestli máte Grahama nebo ne, bych si s várna děsně rád zašukal.”

Otočil se a zamířil ke svému autu. Rozzlobená Jade se rozběhla za ním. Dohnala ho, až když usedal za volant. „Jestli si podobný řeči neumíte odpustit, tak mi nezbejvá nic jinýho, než vám dát výpověď.”

„Poslužte si,” bojovně vysunul bradu.

Nejspíš seji snažil jenom zastrašit, nicméně se mu to povedlo.

Představa, že se sbalí a nechá stavbu plavat, ji přinutila zmírnit tón. Kde 334

by teď hledala dalšího tak schopného člověka? Jak by to vysvětlila Georgeovi Steinovi, který si Dillona nemohl vynachválit?

345

Zkusila na něho jít jinak. „Pořád jsem přesvědčená, že se na tuhle práci hodíte nejlíp ze všech, Dillone.”

„Díky.”

„Nemyslíte, že by bylo neprozíravý, kdybychom spolu začali spát, i kdyby… i kdybych mohla?”

„Nikdy jsem netvrdil, že je to prozíravý.”

„Neustále se snažím prosadit přátelský pracovní vztah. Ale jak se zdá, každej chceme něco trochu jinýho, co?”

„Zřejmě.”

„TexTil je pro nás oba důležitej. Nemůžeme si dovolit osobní spory, který by nám bránily v práci.”

„Když myslíte.”

„Chápete to?”

„Chápu.”

„A dáte mi slovo, že na mě nebudete víc naléhat?”

„Už mě to nikdy ani nenapadne.”

Do té chvíle se jejímu pohledu vyhýbal. Když konečně zvedl oči, Jade znovu ucítila to podivné šimrání kolem žaludku. Potom si Dillon nasadil svoje oblíbené sluneční brýle a jeho oči za nimi nenávratně zmizely.

346

Kapitola 25

„Kurva.” Graham kopnul do prázdné duše na kole. „Doprdele-prácekurvafix.”

Liboval si v užívání všech slov, která slyšel u dělníků na stavbě -

někdy dokonce i u Dillona, když Dillon nevěděl, že ho poslouchá.

Kdyby ho máma přistihla, že takhle mluví, hned by měl minimálně na týden domácí vězení. Ale teď nablízku nebyl nikdo, kdo by ho mohl zaslechnout, takže ze sebe chrlil nadávky proudem.

Graham nakonec z Jade vymámil souhlas, že může jezdit na stavbu a ze stavby na kole, pokud jí dopředu zavolá, že vyjíždí, a po cestě 335

nebude nikde zbytečně zastavovat. Stačil to vyzkoušet jen několikrát, protože potom se zkazilo počasí. Týden lilo jako z konve. Když přestalo, Graham dostal střevní chřipku a celý den zvracel a následující den proležel v posteli.

Dalších několik dní mu máma zakázala se namáhat. „Jestli to byla opravdová chřipka, mohl bys ji dostat znova.”

„Ale mami, mně už je dobře.”

Nepřemluvil ji. Dnešní den byl první po téměř dvou týdnech, kdy měl dovoleno jet zase na stavbu, a zrovna teď musel píchnout.

Graham si naštvaně prohlížel kolo. Kdyby jel dál, zničil by ho. Mohl se pěšky vrátit domů, ale to by znamenalo, že se dneska na stavbu už nedostane.

Kdyby šel pěšky na stavbu, přišel by pozdě a máma by mu nadávala.

Ať se na to díval z kterékoliv stránky, vypadalo to na draka. Kolem profičelo auto a zvířilo za sebou oblak prachu. Přestože nedávno pršelo, venkovní vedro stačilo zem úplně vysušit. Graham si otřel prach z obličeje a zvedl kolmo nahoru palec.

347

Okamžitě se rozsvítila brzdová světla a auto zastavilo. „Do prdele,”

zašeptal Graham vyděšeně. K jeho ještě větší potupě začalo auto couvat. „A do hajzlu.” Olízl si prach z vyprahlých rtů a otřel si zpocené dlaně vzadu o kraťasy.

Červené el dorado zastavilo těsně vedle něho. Kouřové okénko na straně spolujezdce se automaticky otevřelo. „Nazdar.”

Graham nervózně polkl. „Dobrý den.”

„Jestli se nepletu, tak jsi na mě mával.”

Grahamovi se roztřásla kolena. Začalo se mu chtít na záchod. „Ano, pane.”

„Co máš za problém?”

„Ále, málem jsem se udusil tím prachem, co se za várna zvednul.”

Potom dodal, aby nevypadal jako úplný blbec: „Zdálo se mi, že spěcháte.”

Řidič se zasmál. „Pořád někam spěchám. Neustále jednám s různejma lidma na různejch místech.” Kývl hlavou směrem ke kolu.

„Máš s tím něco?”

„Píchnul jsem.”

336

„Kams měl namířeno?”

„Tam, co se staví ta nová továrna.”

„Hmmm.” Řidič si posunul sluneční brýle na špičku nosu a přes obroučky si Grahama prohlížel. „To je sice opačným směrem, ale snad bych tě tam mohl hodit.”

„Ne, ne, děkuju. To je dobrý. Já -”

„Kolo se vejde do kufru.”

„Děkuju vám, ale já myslím, že bude lepší -”

„Ty jsi Jadein kluk, že jo?”

Grahama otázka překvapila. „Ano. Jak to víte?”

„Jakže se jmenuješ?”

„Graham.”

„No jasně, Graham. Tak abys věděl, Grahame, já se s tvou mámou znám už od střední školy. Možná že o mně někdy mluvila -Neal Patchett, říká ti to něco?”

To jméno mu znělo povědomě. Matně si vzpomínal, že se máma občas zmiňovala o nějakých Patchettových. „Ona se zná i s vaším otcem?”

„Správně,” odpověděl Neal a usmál se. „Jmenuje se Ivan. Před-348

stav si, že mu nákladní vlak ufiknul obě nohy, jen to střihlo.”

Jako všechny kluky jeho věku, Grahama dramatické situace fascinovaly. „Pááni. Opravdu?”

„No jo. Přesně nad kolenama. To bylo dílo.” Neal stiskl tlačítko v přihrádce na rukavice, kufr cvakl a otevřel se. „Hoď si kolo dozadu a naskoč. Bude mi potěšením kousek tě svézt.”

Graham měl zakázáno jezdit s cizími lidmi, ale když věděl, kdo tenhle chlápek je, a navíc se znal s jeho mámou… Kdyby se s ním nesvezl, zůstal by trčet na silnici a lámal si hlavu, co má dělat. Po chvilce přemýšlení dospěl k závěru, že jet s Nealem Patchettem je nejlepší řešení.

Zvedl kolo a složil ho do kufru. Musel posunout rybářskou.vý-zbroj a dvě brokovnice, které tam ležely, ale nakonec se mu úspěšně podařilo zaklapnout víko.

337

V luxusním interiéru auta si okamžitě uvědomil, že má na nohou zaprášené tenisky. Nahé zpocené nohy se mu lepily na sedadlo, ale po úmorném vedru venku mu to bylo příjemné.

„Hotovo?”

„Ano, pane.”

„Toho pána klidně vynech. Říkej mi Neale, jo?”

„Dobře.”

Neal se Grahama vyptával, jak se mu líbí v Palmettu. Graham na všechny otázky zdvořile odpovídal. Po necelých dvou kilometrech se Graham odvážil znepokojeně poznamenat: „Pane Patchette, tady musíme odbočit. Na stavbu se jede tudy.”

„Jo, já vím. Myslel jsem, že nejdřív necháme spravit tu prasklou pneumatiku. Znám jednoho mechanika, kterej ti to udělá zadarmo.

Mezitím si můžeme dát něco studenýho k pití. Máš snad něco proti?”

„Asi ne.”

Studená limonáda - to znělo dobře. Graham měl úplně vyprahlo v krku. Do máminy kanceláře dorazí sice s malým zpožděním, ale utěšoval se, že oprava kola určitě nebude trvat tak dlouho, jako kdyby kolo celou cestu vedl. Jakmile bude mít duši spravenou, poprosí pana Patchetta, aby dupnul na plyn. S jeho dokonalým cadillacem budou na stavbě raz dva, stokrát rychleji, než kdyby šlapal po svých.

349

„Zavolám ze servisu mámě, že mám zpoždění,” dostal najednou skvělý nápad.

„Jasně, jestli to považuješ za nutný.” Neal mrkl koutkem oka na Grahama. „Ještě pořád občas zajede k Parkerovým?”

„Kam?”

„Na farmu Parkerových.”

„Nevím.”

„Hmm. Párkrát jsem ji tam viděl, myslel jsem, jestli o tom doma nemluvila.”

„Já jenom vím, že kupuje nějaký pozemky pro tu svoji firmu,” snažil se být Graham Nealovi nápomocný.

„Dělá kariéru, co?”

Graham to považoval za lichotku, proto přikývl. „Jo, to jo.”

338

Když dorazili do dílny, přišoural se k nim muž v umaštěných montérkách a pozdravil je. Usmál se na Patchetta a odhalil při tom tři zkažené zuby. Navrhl jim, že zatímco bude spravovat Grahamovi kolo, můžou počkat v kanceláři, kde je chladněji.

Graham následoval Neala do zaneřáděné úřadovny, jejíž teplota byla jen o pár stupňů nižší než venkovní vzduch, kde to čpělo cigaretovým kouřem, vazelínou a motorovým olejem. Grahamovi by se tam normálně nelíbilo, ale hned u vchodu ho omráčila nahatá slečna z kalendáře. Nikdy ho nenapadlo, že by někdo mohl mít tak velké a tmavé bradavky a tak tmavé ochlupení.

„Tamhle je telefon, jestli chceš mámě brnknout.”

Přestože Graham nedělal nic špatného, připadal si při pohledu na kalendář jako zločinec. Právě teď se mu nechtělo mluvit s matkou.

Kromě toho se bál, že si o něm Neal Patchett, který mu připadal děsně super, bude myslet, že je měkkota.

„Ale ne, to je dobrý.”

Neal si políbil konečky prstů a dívku z kalendáře za sebou pohladil.

„To je kus, co? Když jsem byl starej jako ty, chodil jsem sem kvůli kalendářům. Taky jsem si tu začal kupovat gumy. Bylo to rychlejší než stát frontu v drogerii. Na záchodě je automat, kdybys někdy narychlo potřeboval.”

Graham se nezmohl na slovo a jen němě stočil pohled z kalendáře na Neala.

„Víš, jaký gumy myslím, ne?”

350

Graham připitoměle přikývl a odkašlal si: „No jasně, že vím, jaký gumy máte na mysli.”

„Že jo. Jen jsem se ujišťoval. Kolik ti vlastně je?”

Grahamovi imponovalo, že s ním pan Patchett jedná jako se sobě rovným. Jako s chlapem. Hrdě mu oznámil: „Bude mi patnáct.”

„A kdy?”

„Dvacátýho sedmýho listopadu.”

Neal se na něj podíval a potom se usmál. „To je kolem Díkůvzdání.”

„Vyjde to na Díkůvzdání každej sedmej rok.”

339

„To je teda náhoda. Co si dáš k pití?” Neal otevřel automat s chlazenými nápoji. Podobný Graham ještě nikdy v životě neviděl.

Ovanul ho ledový vzduch. Láhve ležely vyrovnané na kovovém roštu.

Neal bouchl do zásuvky od pokladny a ta se otevřela. Vyndal z ní hrst drobných. Graham zíral na peníze a nervózně se ohlížel k oknu.

„Nebude mu to vadit?”

„Můj táta mu prokázal tolik laskavostí, že mu to nemůže vadit. Tak co si dáš?”

Graham hledal v řadě uzávěrů nějaký známý nápis. „Mají tady Dr.

Peppera?”

„Dr. Peppera? Vypadá to, že ne. Vidím Grapette, Orange Nehi, Big Red, Chocolate Soldier.”

„Chocolate Soldier? Co to je?”

„Chceš říct, žes ve svým věku ještě nikdy nepil Chocolate Soldier?”

Neal vyjádřil takový údiv, že si Graham připadal jako moula. „V

New Yorku jsme hodně pili vaječnej likér. Kupovali jsme si ho u stánku na ulici.”

Neal vhodil do automatu dva čtvrtdolary. „Vaječnej likér? Skoro bych řek, že kecáš.”

Chocolate Soldier chutnal skvěle. Pan Patchett Grahamovi nabídl, že mu koupí ještě jeden, ale Graham s díky odmítl. Bál se, že už je pozdě.

„Jak dlouho myslíte, že ta oprava ještě potrvá?”

„Zdá se, že už to máš hotový.” Neal otevřel dveře a vyšel s Grahamem na dvůr.

Graham si oddechl, že konečně pojedou zpátky. „Už jsem tam měl bejt. Vždycky, když se opozdím, máma šílí.”

351

„No jo,” prohlásil líně Neal, „znáš ženský. Vyskakujou kvůli každý maličkosti.” Přátelsky poplácal Grahama po rameni.

„Ušetři mě otřepaných výmluv, který používáš pro svý klienty.” Jade se usmála do telefonního sluchátka. „Kdy mi ukážeš nějaký návrhy?”

„Přece víš, že na umělce se nesmí chvátat,” odpověděl Hank Arnett.

„Spěch potlačuje tvořivost.”

„KdyPNechci o tom se Steinem mluvit, dokud mu nebudu moct ukázat nějaký výkresy.”

340

Jade nápad koupit pro GSS staré plantážnické sídlo stále ještě nepustil. Protelefonovala kvůli němu s Hankem dlouhé hodiny. Hank sdílel její nadšení, ale prohlásil, že musí nutně vidět fotografie, aby přesně věděl, s čím bude pracovat. Jade se domluvila s realitním makléřem na prohlídce domu. Fotografie, které pořídila, okamžitě poslala Hankovi. Tvrdil, že si pohrává s několika nápady. Jade se nemohla dočkat, až jí je ukáže.

„Při vší skromnosti si myslím, že pár mých akvarelů by asi zapůsobilo. Jak víš, George má pro moje výtvory slabost.”

„Tak se na všechno ostatní vykašli a pusť se do nich.”

„Dej mi ještě dva týdny.”

„Deset dní.”

„Sekýruješ mě víc než Deidre,” postěžoval si.

„Tvoje žena s tebou má svatou trpělivost. Což mi připomíná moje kmotřenky. Jak se jim daří?”

Dillon vešel do kanceláře, právě když zavěšovala. „Vypadáte spokojeně.”

„Mluvila jsem s Hankem.”

„To na vaší tváři pokaždý vykouzlí takovej úsměv?” zeptal se kysele.

„Občas.”

Dillon ironicky zakašlal. Od té doby, co začaly deště, které proměnily stavbu v nebezpečnou bažinu, měl náladu pod psa. Musel zastavit práce, dokud se počasí neumoudří a půda trochu nevyschne.

Zdržení samozřejmě nabouralo stanovený harmonogram. Nicméně Dillon byl jediný, kdo se s tím odmítal vyrovnat a požadoval po sobě i po ostatních téměř nadlidské výkony, jen aby časovou ztrátu dohnali. Usmíval se ještě řidčeji než dřív. Dnes se nacházel v obzvláště bojechtivém rozpoložení.

Na tílku měl propocenou skvrnu. Boty a džíny nebylo pod vrstvou prachu téměř vidět. Přílbu nechal venku, ale brýle držel v ruce a pohrával si s nimi. Nevypadal, že si s nimi točí pro radost, ale jako by si vybíjel nahromaděnou zlost. Pod knírem pevně svíral rty.

Ode dne, kdy si spolu byli prohlédnout staré opuštěné jižanské sídlo, se Jade nedotkl. Jejich rozhovory se týkaly výhradně obchodních záležitostí. Nicméně Jade stále musela myslet na to, co jí řekl těsně před 341

tím, než odjel. Kdyby chtěla jeho odhodlané „už mě to nikdy ani nenapadne” nalomit, stačilo by, aby se mu podívala do očí.

„Potřeboval jste se mnou o něčem konkrétním mluvit, Dillone?”

„Jo, o večeři.”

„Prosím?”

„O večeři. Co kdybychom spolu povečeřeli?”

„Dobře. Zavolám Kathy. Určitě jí nebude vadit, když ji poprosím, aby prostřela o jeden talíř navíc.”

„Tak jsem to nemyslel.” Popošel k Jadeinu stolu. „Zvu vás na večeři.

Jen vy a já.”

„Myslíte jako rande?”

„Přesně tak. Zvu vás na rande.”

„Kdy?”

„Co nejdřív.”

„A proč?”

„A proč ne?”

Jech pohledy se setkaly.

Jade zvedla ruku ke krku a pohrávala si s broží, kterou měla připnutou na blůze. Dillon se opřel zaťatými pěstmi o její stůl a naklonil se dopředu. „Tak co?” zeptal se zamračeně. „Je na tom snad něco špatnýho, když spolu půjdeme na večeři? Nebo vám vadí, že jsem pozval já vás a ne vy mě?”

Urazila se. Z jejího hlasu jasně zazníval odměřený chlad, když 352 353

promluvila. „Dohodnu se s Kathy, kdy by se jí hodilo pohlídat večer Grahama. Pak vám -” Zarazila se a nečekaně vstala. „Dillone, už přijel Graham?”

„Myslím, že ne.”

„Vy jste ho dneska vůbec neviděl?”

„Ne, dneska ne. Neviděl jsem ho od tý doby, co mu bylo špatně. Měl se tu objevit?”

Jade obešla stůl a spěchala ke dveřím. Zprudka otevřela. Samotář podřimoval v chládku na schodě. Zvedl hlavu a netečně se na ni podíval. Kdyby se Graham potloukal v okolí, byl by mu, bez ohledu na vedro, určitě v patách. Neklímal by ve stínu. Jade očima rychle přejížděla staveniště, jestli někde neuvidí položené Grahamovo kolo.

342

„Kolik je hodin?” zeptala se automaticky, přestože kolem sebe měla několikerý hodiny a na ruce náramkové hodinky.

„Bude pět. Proč?”

Jade se protáhla kolem Dillona, vrátila se zpátky ke stolu a zvedla telefon. „Volal mi víc než před hodinou,” řekla a vyťukala číslo domů.

„Už tu měl dávno být.”

„Možná že nevyjel hned po tom, co vám volal.”

Jade zavrtěla hlavou. „Chtěl to stihnout, ještě než dělníci odejdou…

Ahoj, Kathy, je Graham doma?” Uslyšela zápornou odpověď a sevřela v prstech telefonní šňůru. „Já vím, že mi volal, ale ještě nedorazil.”

„Co říkala?” chtěl vědět Dillon, když Jade zavěsila.

„Přesně to, čeho jsem se bála. Odjel, jakmile se mnou domluvil.

Kathy ho šla vyprovodit. Ještě mu prý mávala na cestu. Říkala, že sem zajede a podívá se, jestli na něho nenarazí někde na silnici.”

„Třeba cestou potkal kamaráda a zdržel se.”

„Graham je svědomitej. Věděl, že na něho čekám. Nikde by se nezdržoval… leda by se mu něco stalo.”

Jade se znovu vrhla ke dveřím. Dillon ji chytil za ramena: „Jade, Grahamovi je čtrnáct. Kluci v jeho věku často ztrácejí pojem o čase, když se do něčeho zaberou. On se o sebe umí postarat. Nedělejte paniku.”

„Graham se bál, že když se opozdí, zakážu mu sem na kole jezdit. Muselo se mu něco stát.” Vytrhla se mu a vyběhla z přívěsu.

Nevěděla, co podnikne. Byla příliš rozčilená, než aby mohla racionálně uvažovat. Chtěla Grahama okamžitě najít.

„Kam jdete?”

„Jdu ho hledat.” Nasedla do džípu.

„Nemůžete tady jen tak bezcílně popojíždět. Co když se objeví? Jak vám to dáme vědět?”

„Nejdřív bychom se měli postarat, aby se našel.”

Už za sebou chtěla zabouchnout dvířka, když si všimla červeného el dorada, které odbočilo z hlavní silnice. Okamžitě ho rozpoznala a vyletěla z auta jako namydlený blesk.

Ještě než Neal zastavil, už otevírala dveře cadillacu. „Grahame!”

Kolena se jí roztřásla úlevou. Vytáhla ho z koženého sedadla a objala 343

ho. Samotář kolem nich opisoval kruhy a radostně štěkal, dokud mu Dillon nepřikázal, aby si sedl.

„Mami, vždyť mě udusíš,” mumlal Graham rudý zahanbením.

Jade si ho přidržela za ramena na délku paží od sebe. „Kdepak jsi byl?”

„Píchnul jsem kolo. Pan Patchett mi zastavil a zavezl mě do servisu, aby mi ho opravili. Potom jsme jeli rovnou sem.”

Jade vrhla vražedný pohled na Neala, který se na ni usmíval přes střechu svého auta. „Měl jsi mi z dílny zavolat, Grahame.”

„Nenapadlo mě to,” zabručel Graham.

„A kde máš kolo?” zajímal se Dillon.

„V kufru.” Neal popošel k zadní kapotě a odemkl klíčky kufr.

Samotář si ho nedůvěřivě očuchával.

Dillon vyndal kolo a stručně poděkoval. „Díky.”

„Neděkujte mu,” vyhrkla Jade uštěpačně.

„Mami, on mě svezl.”

Jade měla chuť Grahama zaškrtit za to, že vystoupil na Nealovu obranu. Aby se ovládla, spustila paže podél těla, pevně zaťala pěsti a nehty se zaryla do dlaní, až ji to zabolelo. „Nemáš zapotřebí vozit se s cizíma lidma, Grahame.”

„Ale on není cizí. Vždyť ho znáš. A on tě taky zná. Myslel jsem si, že ti to nebude vadit.”

„To ses teda spletl!”

„Jade.”

354

355

„Nepleťte se do toho, Dillone. Tohleto je jen a jen moje věc.

Vyřeším si to sama.”

„Zatím se vám to moc nedaří.”

Další diskusi přerušila svým příjezdem Kathy. Rychle vystoupila ze svého vozu. „K smrti jsi nás s mámou vyděsil, Grahame. Kdes byl?”

Jade rozhodla: „To ti vylíčí cestou domů.”

„Cestou domů?” zakňoural Graham. „To musím jet domů?”

Jade na něj vrhla výhružný pohled, který zrazoval od odmlouvání.

Ani Kathy se neodvážila něco namítnout. Objala Grahama kolem ramen a odvedla ho k autu.

344

Jakmile odjeli, Jade hned zaútočila na Neala. „Měla bych tě dát zavřít.”

„Tím už jsi mi jednou vyhrožovala, ale pak jsi ucouvla, pamatuješ?

Kdy už konečně pochopíš, Jade, že když se se mnou začneš prát, nemáš šanci vyhrát?”

„Nepřibližuj se k mýmu synovi. Jestli mu ublížíš, zabiju tě.”

„Jestli mu ublížím?” podivil se sametovým hlasem Neal. „Proč bych ubližoval vlastní krvi?”

„O čem se to sakra bavíte?” nevydržel to Dillon a udělal výhružný krok směrem k Nealovi. Samotář vycítil změnu nálady svého pána a zavrčel.

Neal se nedal zastrašit ani jedním z nich. „Já jsem Grahamův otec.

Jade vám to neřekla?”

„To není pravda!” popřela to okamžitě Jade.

„Mám zavolat policii nebo to s ním vyřídit osobně?” zeptal se Dillon.

Neal se posmíval: „No, Jade? Copak mu řekneš, aby udělal? Necháš ho tu očumovat, aby si mohl vyslechnout podrobnosti o našem dávným románku? Jestli je to on, kdo má dneska volnej přístup do tvejch kalhotek, tak ho to určitě bude zajímat.”

„Ty grázle!” Dillon se rozpřáhl, ale Jade se postavila mezi něho a Neala.

„Ne, Dillone. Přesně tohle on chce. Takhle se chová vždycky.

Nechtě mě s ním o samotě.”

„Zasloužil by rozmlátit držku,” vztekal se Dillon a pořád se snažil k Nealovi dostat.

356

„Prosím, nehádejte se se mnou.”

Podíval se na ni a nerozuměl tomu. Potom s nadávkami zamířil k přívěsu, vešel do kanceláře a zabouchl za sebou dveře.

„Zavolej si to blbý zvíře,” domáhal se podrážděně Neal.

Samotář kolem něho pobíhal a tiše vrčel. Jade psa okřikla. „Řekni, co máš na srdci, Neale, a vypadni.”

Neal natáhl ruku a pohladil ji nečekaně po tváři; dřív, než stačila uhnout. Usmál se, když ucukla. „Ty se nebojíš, že bych mohl tvýmu 345

klukovi ublížit. Ty se bojíš, že ho budu chtít, nebo přesněji, že on bude chtít mě.”

Neal byl neplodný. Patchettovým záleželo na dynastii. Jade si najednou zděšeně uvědomila, že Grahamova existence je pro ně nesmírně důležitá. Pokusí se z něho udělat jednoho z nich. Snažila se nedávat najevo strach. „To se nestane.”

„Ne? Já se mu zamlouvám, Jade. Jen se ho zeptej.”

„Nepochybuju o tom, žes ho okouzlil. Kluci v tomhle věku se nechají snadno strhnout ke špatnostem.”

Neal se krátce zasmál. „Proč nám to všem neusnadníš? Stačilo by, abys řekla jediný slovo, a já bych si tě vzal, stejně jako bych si tě byl vzal před patnácti lety. Žili bysme spokojeně pod jednou střechou jako jedna velká rodina - tři generace Patchettů a jejich nová velitelka.”

„Drž se od mýho syna dál,” zasyčela zlověstným hlasem Jade. „Ber to jako varování, Neale.”

„Jade,” nepřestával Neal cukrovat, „víš lip než kdokoliv jiný, že tady v Palmettu vydávají varování, na který je třeba si dát pozor, jenom Patchettovi.”

Přistoupil k Jade o krok blíž a chytil ji za bradu. „Tak si teda jedno poslechni. Nepokoušej se nade mnou vyhrát. Dostanu svý-ho syna, ať už s tebou nebo bez tebe.” Významně se usmál. „Však my se domluvíme.” Mrkl na ni. „Měla jsi mě jednou a nebylo to přece nejhorší, ne?”

Jade se mu prudce vyškubla a ustoupila od něj do bezpečné vzdálenosti.

„To je pro dnešek všechno, co jsem ti chtěl,” usmál se, aniž se pohnul. „Přijedu pozdě na jednání.”

Poslal jí vzdušný polibek, nasedl do el dorada a odfrčel pryč.

357

Jade zůstala strnule stát na místě, dokud nezmizel z dohledu. Potom se vyčerpaně opřela o zeď přívěsu. Dillon vykoukl ze dveří.

Tvářil se vztekle a nemilosrdně. „Tak. Až doteďka jsem se ovládal.

Byl jsem trpělivý. Ale teď toho mám právě dost. Chci vědět, co se tu děje a proč. Zůstanete tady, dokud mi to nevysvětlíte.”

358

346

Kapitola 26

Dillon vzal Jade za ruku a vedl ji za sebou po schodech nahoru.

Zamkl za nimi dveře, vyvěsil telefon a kývnutím ukázal na pohovku.

„Posaďte se.”

„Já mám práci, Dillone.”

„Ta počká. Stejně byste se nesoustředila. Pěkně si spolu popovídáme. Posaďte se.”

Jade si sedla na gauč a zakryla si obličej rukama. Kapitulovala. Ne snad proto, že by Dillona toužila slepě poslouchat, ale přemohly ji emoce.

„Chcete něco k pití?”

Zavrtěla hlavou. Dillon popadl kovovou židli, postavil si ji jen několik centimetrů od Jadeiných kolen, obkročmo se na ni usadil a lokty se opřel o opěradlo. „Jdeme na to.”

„Jdeme na co?”

„Ježišmarjá,” zaklel podrážděně. „To si budeme pořád hrát na otázky a odpovědi?”

„Vymyslel jste si to vy, ne já. Já chci jít domů.”

„Před chvilkou jste chtěla pracovat.”

„Přestaňte mě chytat za slovo!”

„Tak povídejte.”

„Co chcete vědět?”

„Pro začátek byste mi mohla vysvětlit, proč vám dva chlapi tvrdí, že je Graham jejich syn.”

„Oba by tím získali, kdyby byl Graham jejich. Hutch ledvinu a Neal pokračovatele rodu.” Když Dillon zvědavě zvedl obočí, dodala: „Nemůže mít děti. Je to následek té nehody, při které Ivan přišel o nohy.”

Dillon přikývl, ale Jadeino vysvětlení mu nestačilo. „Pořád mi to nedává smysl, Jade. Chlapi se obvykle nechytají příležitosti, aby se domáhali otcovství, spíš to bývá naopak.”

359

„Oni nejsou v obvyklé situaci.”

„Spala jste s oběma?”

„Ne.”

347

„Takže jejich nároky na otcovství jsou nepodložený?”

Jade mlčela.

„Kdo je Grahamův otec, Jade?”

„Nevím!”

„Tak jste s nima musela s oběma spát.”

„Ne!”

„Panebože,” šílel Dillon. „Vysvětlete mi to teda.”

„Znásilnili mě!”

Výkřik se odrážel od stěn malé místnosti.

Dillon mlčel a šokované na Jade zíral. Její slova mu zněla v hlavě.

Jade si znovu zakryla tváře rukama. Donutil ji, aby se mu svěřila, ale s tímhle nepočítal.

Čekal, že si vyslechne zpověď rozmařilé a napravené pubertální dívky, nebo naopak nesmělé zakomplexované školačky, která se snažila upoutat pozornost tím, že se vyspala s každým, kdo projevil zájem, nebo vzpurné dcery neúměrně přísných rodičů. Znásilnění ho nenapadlo.

„Kdy se to stalo, Jade?”

„V únoru ve čtvrtým ročníku na střední škole. V den, kdy jsem se dozvěděla, že jsme s Garym dostali vytoužené stipendium na univerzitu.”

„S Garym?” Zrovna když už si začal myslet, že zná všechny účastníky dramatu, Jade mu představila dalšího.

„S Garym Parkerem,” upřesnila. „Na škole jsme spolu chodili.

Mysleli jsme to vážně. Chtěli jsme se vzít a měnit spolu svět k lepšímu.”

Tichým zastřeným hlasem mu vyprávěla o svém vztahu s Garym.

„Měli jsme spoustu skvělejch plánů. Strašně jsem ho tehdy milovala.”

„Mohl by být Grahamův otec on?”

Jade se zadívala z okna, za kterým pomalu tmavlo nebe. „Ne. Byla jsem panna, když mě znásilnili.”

„Kristepane. A ty dva z toho vyvázli jen tak?”

Jade upřela na Dillona oči. „Vlastně byli tři. Ten třetí se jme-360

noval Lamar Griffith. Byl to nesmělej, citlivej kluk, ale nechtěl se před Nealem shodit.”

348

„Ten taky žije v Palmettu?”

Jade Dillonovi pověděla o Lamarově osudu. Po dlouhé odmlce Dillon řekl: „Předpokládám, že to vymyslel Neal.”

„Jo,” přikývla rozčileně Jade. „Brali ho jako vůdce. Nebýt jeho, nikdy by se to nestalo. Hutch s Lamarem tomu mohli klidně zabránit.

Jenomže místo toho se k němu přidali, nechali mě tam a odjeli.”

„Odjeli?”

„Jela jsem s Donnou ke Garymu domů, abychom mu řekly, že jsme získali stipendium. Po cestě nám došel benzin.”

Dillon poslouchal, jak Jade popisuje pošmourné odpoledne tenkrát před patnácti lety. Nevynechala jediný detail. Pamatovala si to naprosto přesně.

„Nejdřív jsem měla vztek, když mě odvezli. Ale když bez zaváhání minuli odbočku ke Garyho domu, začala jsem se bát. Zajeli ke kanálu, kde předtím chytali ryby. Neal všem poručil, aby vystoupili. Nechtěla jsem, ale vytáhli mě ven násilím.”

„A ty dva tupě poslouchali jako ovce?”

„Je neuvěřitelný, do jaký míry je Neal ovládal. Udělali by všechno, co jim přikázal. Neal vyndal pivo a začali popíjet. Já jsem odmítla.

Když dopili, navrhla jsem, jestli bychom se nemohli vrátit. Neal řekl, že ještě ne. Zeptala jsem ho proč. A on řekl…” Jade znejistěla. Sklopila oči do klína. „Řekl: ,Protože než se vrátíme, tak si s tebou všichni tři pěkně zašoustáme.’”

Dillon sepjal ruce, opřel se o lokty a spojenými dlaněmi si zakryl ústa. Zavřel oči a litoval, že se choval k Jade tak netaktně. Měl Nealovi ten jeho samolibý ksicht rozmlátit, když se tu objevil a naskytla se k tomu příležitost.

„Bylo mi jasný, že to myslí vážně,” pokračovala Jade dutým hlasem.

Dillon cítil, že je duchem nepřítomná; vrátila se do té studené, deštivé únorové noci.

„Zkusila jsem utýct, ale Neal mě chytil za vlasy. Bolelo to. Křičela jsem, rozbrečela jsem se. Zvedla jsem ruce a snažila jsem se, aby mě pustil, ale bylo to marný. Jak jsem měla ruce nahoře, Neal mě volnou paží chytil kolem pasu a povalil mě na zem. By-361

349

la zima a mokro.” Jade zkřivila ústa. „Smrdělo to tam - po chcíp-lejch rybách.

Hutch volal: ,Neale, co to děláš?’ A Neal mu odpověděl: přesně to, co jsem vám řek. Tak nečumte a pojďte mi pomoct. Chyťte ji za ruce.’

Ječela jsem, ať mě pustí, brečela jsem, snažila se vyškubnout. Viděla jsem jenom Neala. Mlátila jsem ho, ale pak mě Hutch chytil za zápěstí.

Držel mi ruce na zemi nad hlavou. Neal se tyčil nade mnou a řval na mě, abych držela hubu. Když jsem neposlechla, začal mě fackovat.

Lamar se vyděsil a řekl Nealovi, jestli se náhodou nezbláznil, ale Neal se jen ohlídnul a řekl:,Přestaň se chovat jako baba a zkus bejt taky trochu užitečnej. Nic se jí nestane.’ Lamar se stáhnul. Neviděla jsem na něj, ale slyšela jsem, jak klukům říká: ,Vždyť brečí.’ Neal se na něj naštval a začal mu vyhrožovat: ,Hele, chceš si užít nebo ne? Jestli ne, tak se mi koukej klidit z cesty.’

Neal si na mě lehnul, roztáhnul mi nohy a kolenem je držel od sebe.

Ječela jsem. Znovu mě začal fackovat. Kopla jsem ho, ale Lamar mě chytil za kotníky a držel mě, abych se nemohla hejbat. Prosila jsem je, aby to nedělali.

,Umlčte ji,’ poručil jim Neal, ,nemůžu to její fňukání poslouchat.’

Hutch mě jednou rukou přidržoval za ruce a druhou mi zakryl pusu.

Zaklonila jsem hlavu, abych na něj trochu viděla, a prosila ho alespoň očima, aby mi pomohl, ale on se mi do obličeje vůbec nepodíval, protože sledoval, co dělá Neal.”

Dillon nehnutě seděl a mlčel. Jade si chvilku hrála s přezkou na náramkových hodinkách. V místnosti nastalo takové ticho, že Dillon slyšel jejich tikot.

„Neal mi roztrh blůzu. Zapínání podprsenky jsem měla vepředu.

Rozepnul ji. Pamatuju se…, pamatuju se, že jsem se strašně styděla, že se na mě tak koukají. Zavřela jsem oči. Skousla jsem jazyk, až jsem cítila krev. Neal řekl: ,Není to krásnej pohled? Kozy Jade Sperryový-”’

Vzlykla. „Myslela jsem, že umřu. Chtěla jsem umřít. Takový ponížení… Od Neala, kterýho jsem nenáviděla…” Dala si ruku před ústa, jako by se jí udělalo špatně, ale mluvila dál s pusou zakrytou dlaní.

„Osahával mě, štípal mě, dloubal do mě. Bolelo to.

362

350

Bylo to hrozně pokořující. Pak mě líbal na prsa. Bral do pusy bradavky, ale tak, že to hrozně bolelo.”

Dillon vyskočil ze židle. Zasunul dlaně do zadních kapes kalhot a začal přecházet po kanceláři jako šelma v kleci. Vřelo to v něm. Měl chuť do něčeho praštit, něco rozbít, zničit. Jade si jeho nahromaděného vzteku vůbec nevšimla. Pokračovala ve svém otřesném vyprávění.

„Neal si rozepnul zip u kalhot a smál se. Stáhl si je dolů a vzal do ruky penis. ,Líbí se ti, Jade? Vsadím se, že se tvoje kundička nemůže dočkat’ Hutch dostal strach. Brzdil ho: ,Neale, hele, pobavil ses, tak už ji pustíme, jo.’ ,Pustíme?’ Neal odmítl. ,Pravá zábava teprve začne.’

Vyhrnul mi sukni. Kroutila jsem se ze strany na stranu, aby mi nemohl sundat punčocháče. Nepáral se s nima. Lamar mu pomohl.

Potom Neal…”

Dillon se zastavil u okna a mlčky vyhlížel ven na ztmavlou oblohu.

Když Jade ztichla, ohlédl se přes rameno. Opírala si hlavu o ruku a masírovala si spánky.

Dillon se vrátil na židli, otočil ji a posadil se čelem k Jade. Nemluvil a odolal nutkání se Jade dotknout. Jeho přítomnost jako by ji uklidňovala. To ho trochu povzbudilo. Jade nadzvedla hlavu a olízla si rty.

„Neal si plivnul do dlaně a roztíral si po sobě sliny. Pak řek: ,Vsadím se, že umíš skvěle kouřit péro. Nebo jsi to Parkerovi nedělala? Mně bys ale mohla.’” Zavřela oči a s úlevou vydechla. „Naštěstí k tomu nedošlo,”

zašeptala ochraptěle.

„Pak se do mě dostal, i když mu to nejdřív nešlo. Myslím, že ho překvapilo, že jsem panna, protože se na mě podíval a zasmál se.

,Třikrát sláva. Tak nakonec jsem první přece jen já,’ jako by se mu podařil dobrej vtip. Potom…” Jade sklonila hlavu. „Potom se mnou začal surově souložit a ošklivě mě poranil.”

Venku se automaticky rozsvítily bezpečnostní halogenové žárovky.

Část namodralého světla dopadala oknem do přívěsu, ale většina místnosti zůstala ponořená do tmy, naplněná jenom Jadeiným tichým hlasem.

„Myslela jsem, že to nikdy neskončí. Ale pak jsem si uvědomila, že mu to zase až tak dlouho netrvalo, než ejakuloval. Vytáh-363

351

nul ho ze mě a postříkal mi břicho spermatem. Kouknul se na Hutche a ušklíbnul se. ,Promazal jsem ti cestu.’

Vyměnili si místo. Jakmile Hutch sundal ruku z mojí pusy, znovu jsem zkusila křičet, ale už jsem neměla sílu. Pomalu jsem nebyla schopná ani zvednout ruku. Nicméně, když se nade mnou Hutch objevil, poškrábala jsem ho v obličeji. Zaklel a chytil se za tvář. Měl na ní krvavěj šrám. To ho rozzuřilo. Křiknul na Neala, aby mi držel ruce.

Neal mi je přitiskl po stranách hlavy.

Jedinej Hutch mě políbil. Nejdřív mě napadlo, že mě bude jenom líbat. Lehnul si na mě. Byl strašně těžkej, div mě nerozmač-kal. Strkal mi jazyk skoro až do krku. Zvedal se mi z toho žaludek. Chtělo se mi ječet, ale zmohla jsem se jenom na ubohý kňourání.

Slyšela jsem, jak se Neal za mnou směje. ,Tak už na ni skoč, Hutchi.

Ježišmarjá! Mně už z tebe zase skoro stojí. Lamarovi taky.’ Lamar se nervózně zahihňal.

Křičela jsem, když ho do mě Hutch vrazil. Byl mnohem větší a surovější než Neal. Věděla jsem, že mě natrhnul, že krvácím. Cítila jsem to.”

„Hajzlové,” zasyčel Dillon a bouchnul se zaťatou pěstí do stehna.

Stěží ovládal nahromaděný vztek.

„Když Hutch dosáhl vrcholu, vyhrbil záda a tak divně zahejkal.

Pamatuju si, jak vycenil zuby. Vypadal hnusně. Odporně. Potom na mě plnou vahou dopadnul. Nemohla jsem dýchat, jen jsem cítila na krku jeho supění. Táhlo z něho pivo a mně se zvednul žaludek, ale bála jsem se, že když začnu zvracet, udusím se. Tak jsem se to v sobě snažila potlačit.

Poslední přišel na řadu Lamar. To už jsem neměla sílu klást odpor.

Myslela jsem, že se Lamar rozpláče, když se na mě podíval. Rozepnul si poklopec a zaváhal. Jenomže se ozval Neal: ,Co je? Tak ukaž, co umíš.’ Já nevím, zdá se mi, že má dost, Neale.’ Lamarovi se třásl hlas a vypadal nejistě. Jako vždycky.

Hutch to měl za sebou, tak najednou začal dělat ramena. ,To se dalo čekat, že náš malej buzík začne couvat.’ Já nejsem žád-nej buzík,’

rozčílil se Lamar. Nejspíš už tenkrát bojoval se svojí sexuální orientací.

Muselo mu dojít, že se musí předvést, nebo se mu budou do smrti posmívat, takže… se předvedl.

352

364

Sundal si kalhoty a Hutch s Nealem tleskali nad jeho erekcí. Bylo mi jasný, že Lamar to bude dělat poprvý. Nevěděl, kam… Ale nakonec na to přišel. Byla jsem pomlácená a samá modřina, takže o to víc mě to bolelo. Jakmile do mě proniknul, začal dělat rychlý, náruživý pohyby jako zvíře. Kapal z něho pot. Neal vykřikoval oplzlý vtipy a smál se Lamarově ,technice’. Nakonec do mě taky ejakuloval.

Smál se úlevou, když ho vytáhnul ven, ale pak se podíval na mě a ztuhnul. Myslím, že Lamar si uvědomil, do jaký míry mi ublížili.

Zatvářil se omluvně. Ale já mu stejně neodpustila, ani když mě o to po letech poprosil.”

„To bylo kdy?” zeptal se Dillon.

Jade mu krátce vylíčila situaci kolem Mitchova pohřbu a jak se u nich Lamar nečekaně objevil. „Neodpustila jsem mu - ani jednomu z nich - až do dnešního dne.”

Po dlouhé odmlce Jade zvedla hlavu. „Podal byste mi papíro-vej kapesník?” Dillon se natáhl pro krabici kapesníčků na kraji Jadeina stolu. Podal jí ji. „Děkuju.”

Nezačala si osušovat oči, protože během svého vyprávění neuronila jedinou slzu. Otřela si kapesníkem zpocené dlaně.

„Oni vás tam pak nechali, Jade?”

„Ano.” Hořce se zasmála. „Neal si ještě před tím, než odjeli, vykouřil cigaretu. Pamatuju se, jak jsem ucítila pach sfouknutý zápalky a cigaretovej kouř. Stočila jsem se na zemi do klubíčka. Byla jsem naprosto ochromená. Nepamatuju si ani tolik bolest, jako tu otupělost.

Radili se, co se mnou, a nakonec se rozhodli, že se můžu vrátit do města sama. Lamar se zeptal: ,Co řekneme, až se zjistí, co jsme jí udělali?’ Neal ho odbyl: ,To by to musel někdo vykecat. Kdo? Ty snad?’

Ježišmarjá, ne.’ ,Tak čeho se bojíš?’

Hutche napadlo, že to na ně řeknu já. Neal se jenom zasmál.

Prohlásil, že já to na ně neprásknu, protože nebudu chtít, aby se o tom dozvěděl můj ,milenec’, tím myslel Garyho. A že jsem si o to koledovala, protože jsem s nima flirtovala.

Hutch s Lamarem samozřejmě souhlasili; jednak proto, že věděli, že to od nich Neal čeká, a jednak potřebovali sami před sebou svoje chování ospravedlnit.

353

365

Jsem přesvědčená, že Neala žádný výčitky nebo pocity provinění netrápily. Nemá ponětí, co je to morálka. Chybí mu svědomí. Chtěl se mi pomstít za to, že jsem dala přednost Garymu před ním, a Garymu vrátit, že na něj jednou vyzrál, když se spolu chytli. Měl pocit, že zabil dvě mouchy jednou ranou. Myslí si, že díky tomu, že se jmenuje Patchett, má vždycky pravdu.”

„Měla jste jít okamžitě na policii.”

Jade se rezavě zasmála. „Dillone, vy mě moc dobře neznáte, co?

Jakmile jsem byla schopná se pohnout, doplazila jsem se na dálnici.

Nepřemýšlela jsem, co se mnou bude, ale přísahala jsem si, že musím na vlastní oči vidět, jak ty tři budou potrestaný.”

Jade Dillonovi vylíčila cestu do nemocnice i následující den, který strávila v šerifově kanceláři. Dillon nevěřil svým uším. „Skupinový znásilnění smetli pod stůl a na všechno se zapomnělo?”

„Až do dnešního dne ano.”

„A po patnácti letech jste se vrátila, abyste se pomstila. Chcete, aby za to, že vás znásilnili, konečně zaplatili.”

„Nejenom za to.”

„Chcete tvrdit, že se toho stalo ještě víc?”

„Gary.”

„No jo. Na něho jsem zapomněl.” Jemně dodal: „Kluci se s ta-kovejma věcma těžko vyrovnávají, Jade.”

„To byl právě Garyho případ. Neal mu nejdřív vylíčil, jaká jsem děvka, ale to mu nestačilo. Neustále se Garymu posmíval a dělal jedovatý narážky, až to Gary neunesl.”

Jade Dillonovi popsala, co Gary provedl, když ji uviděl vycházet od Georgie. Dillon vytřeštil oči. Několikrát si prohrábl vlasy prsty a hledal vhodná slova. První, co ho napadlo, bylo, že Gary měl dívce, kterou miloval, víc věřit. Kdyby to řekl nahlas, Jade by to asi moc nepotěšilo.

„Nemohla jsem v Palmettu po Garyho smrti zůstat. Ale přísahala jsem si, že se sem jednoho dne vrátím a že to budu já, kdo bude o všem rozhodovat.”

„Ivana a Neala už jste částečně doběhla. Vědí, co pro ně nový průmysl znamená. A tuší, kdo v tom má prsty.”

354

„Nesou odpovědnost za spoustu věcí. Nebyla jsem jediná, koho za ta léta poškodili.”

366

„Věděla jste, než jste sem přijela, že je Hutch nemocnej?”

„Ne. Chystala jsem se, jak poukážu na korupci v jeho úřadě.”

„Vládne tam korupce?”

„Vsadila bych se o poslední dolar, že jo. Hutch kryje stopy po obou Patchettových, stejně jako to dělal jeho otec.”

„Dokázat to v současný situaci asi není jednoduchý, ne?”

„Předpokládám, že ne.”

Podle posledních zpráv Hutchova transplantace ledviny proběhla úspěšně. Lékaři byli zdrženliví, dokud se nezažehná nebezpečí infekce, ale prvotní předpovědi vypadaly příznivě. Pomocí léků se podařilo tělo přimět, aby nový orgán přijalo. Pokud Jade bylo známo, Hutch netrpěl ani žádnými vedlejšími účinky. Nicméně zůstávalo otázkou, zda bude ještě někdy v budoucnu schopen zastávat veřejnou funkci.

„A co Donna? Ta zřejmě taky není bez viny.”

„Odjakživa Hutche milovala. Kdyby vyšlo najevo, že je Hutch zapletenej do korupční aféry, měla by ostudu i ona. Zatím to dopadlo tak, že mě přišla prosit, abych zachránila Hutchovi život. Tehdy jsem prosila já ji, aby přiznala na policii pravdu.

Kvůli tomu jsem jí sice Grahamovu ledvinu dát neodmítla, ale alespoň ví, jaký to je ocitnout se v zoufalý situaci a ještě přijít o poslední naději.”

„Má Lamar v Palmettu rodinu?”

„Matku. Pokud vím, nikdy se o mým znásilnění nedozvěděla.”

„Takže u ní se jakákoliv msta mine účinkem.”

„Ji by snad mohlo zasáhnout jedině to, že Graham je její jedinej vnuk.”

„Vy opravdu nevíte, kdo je jeho otec?”

„Ne.”

„A Graham neví, že -”

„Ne! Já nechci, aby se to někdy dozvěděl.”

„Určitě se vyptával, kde se tady vzal a kdo je jeho táta.”

„Vysvětlila jsem mu, že to není důležitý. Smířil se s tím, že jeho jediný rodič jsem já.”

355

Dillon se pochybovačně zamračil. „Možná jste s tím až doteď vystačila, ale co v budoucnu? Čím bude starší, tím víc bude naléhat, že chce vědět, kdo ho zplodil. To je jasný.”

367

„Jestli k tomu někdy dojde, s čistým svědomím mu můžu říct, že to opravdu nevím.”

„Jsou přece způsoby, jak to zjistit. Říká se tomu genetická identifikace.”

„Nechci to vědět. Co by se tím změnilo. Graham je můj. Můj,”

zdůraznila nakřáplým hlasem. „Kdybych věděla dopředu, že je Hutch nemocnej a Neal nemůže mít děti, asi bych nechala Grahama v New Yorku. Nikdy mě nenapadlo, že by mohl hrát v jejich životech důležitou roli. Děsí mě to, Dillone. Vy si myslíte, že jsem to dneska odpoledne přehnala, ale já vím, čeho všeho jsou Neal a jeho otec schopni.”

Dillon její strach chápal. Bezděčně se k ní naklonil. Jade instinktivně ucukla. „Sakra, přál bych si, abyste se mě nebála. Chtěl bych vás jenom obejmout.” Ve tmě jeho podmanivý hlas obzvlášť vynikl. „Jenom obejmout, Jade. To je všechno.”

Po chvilce zašeptala: „Myslím, že by mi to nevadilo, kdybyste mě objal.”

„Neublížím vám,” slíbil a přesedl ze židle na pohovku vedle ní.

„Nikdy.”

„Věřím vám.”

Položil jí ruce kolem ramen, zaklonil se a táhl ji s sebou, dokud se neopírali o měkké polštáře gauče. Intimnost jejich rozpoložení ji vylekala. Zaťala Dillonovi prsty do paže. „Neboj,” zamumlal. „Neboj.

Pustím tě, kdykoliv si řekneš. Chceš, abych tě pustil? Řekni mi to.”

Po chvilce napjatého váhání Jade zavrtěla hlavou a opřela se o něho.

Krátké propocené tílko ji očividně nepohoršovalo. Hlavu si mu položila na prsa. Dillona zašimraly její vlasy a blaženě vydechl. Jade nechala jednu ruku důvěřivě položenou na jeho paži.

Jade?”

„Hmmm?”

„Od té doby nejsi schopná se s nikým milovat?”

„Nejsem schopná a ani nechci.”

356

„Nikdy jsi to nechtěla alespoň zkusit?”

„Zkoušela jsem to. S Hankem.”

„S Hankem Arnettem?” Dillona bodla žárlivost.

„Miloval mě. Věděla jsem to, ale vadilo mi to. Chtěla jsem mu 368

ušetřit zklamání. Vysvětlovala jsem mu, že to nemá cenu, že s tím nedokážu nic dělat. Hank si to nedal vymluvit. Neposlouchal mě.”

„Zdá se, žes ho nakonec přesvědčila.”

„Po mnoha letech. Chtěla jsem jeho cit opětovat, tak jsem začala chodit k psychologovi. Nakonec jsem ho dokázala políbit, aniž by se mi dělalo špatně.”

„A pak se ti líbání s ním líbilo?”

„Dělala jsem, co jsem mohla.”

Dillon se trošku uklidnil. Jemu řekla, že se jí jeho polibky líbily.

„V tý době umřel Mitch,” pokračovala Jade. „Lamar přijel na jeho pohřeb. Když jsem ho uviděla, všechno se vrátilo zase na začátek.

Řekla jsem Hankovi, že prostě s žádným chlapem spát nedokážu. Nešlo to.”

„Řekla jsi mu proč?”

„Ne. Taky se kvůli tomu naštval a několik měsíců se neukázal. Pak jednoho dne přijel a od tý doby jsme přátelé. Smířil se s tím.”

Dillon neměl chuť se Hanka zastávat, obdivovat jeho trpělivost a říkat, že mu Jade měla dát větší šanci. Hank bydlel v New Yorku.

Dillon byl v Palmettu s ní; objímal ji.

„Proč jsi o tom řekla mně, Jade?” Zvedla hlavu a podívala se na něj.

Pochopil, že nemá důvod na Hanka žárlit, ani na nikoho jiného.

„Protože ty bys nepřistoupil na to, jak to je, bez vysvětlení…” A?”

„A protože…, protože je pro mě důležitý, abys věděl, pročjsem taková, jaká jsem.”

Měl sto chutí ji políbit, ale jen ji vzal za bradu. „To, co ti udělali, byl zločin. Bylo to zlomyslný, podlý a surový. Se sexem to nemělo nic společnýho.”

„Já to vím, Dillone.”

„Intimní vztah dvou lidí, kterým na sobě vzájemně záleží -”

„Je něco úplně jinýho,” dopověděla za něj. „Nemysli si, že jsem tohle od psycholožky neslyšela. Opakovala mi to do omrzení. Ne, 357

podvědomě jsem se z ničeho neobviňovala. Ano, diskriminace žen, když jsem pracovala v mužské společnosti, mi vadila. Ale nemyslím si, že jsou všichni muži barbaři. Nemám lesbické sklony.

369

Nikdy jsem neměla touhu nechat všechny muže vykastrovat.”

„To se mi ulevilo.”

Znovu jí zvedl bradu. Jade se mu podívala do očí a rozesmála se.

Dillon se k ní připojil. Několik minut se spolu smáli očistným smíchem, protože ani jeden z nich nedokázal plakat. Oba pocítili únavu. Znovu se k sobě přitiskli.

Přestali se smát téměř ve stejném okamžiku. Pobavilo je to, ale vzápětí zvážněli a upřeně se zadívali jeden druhému do očí.

Dillon pocítil napětí v prsou. Sklouzl pohledem k Jadeiným rtům.

Pozoroval, jak jimi pohybuje. „Dillone?”

Rychle zavřel oči. „Panebože, strašně bych tě chtěl políbit. Chtěl bych se s tebou milovat. Jako by to bylo poprvý v tvým životě. Ukázal bych ti, jaký to je, jaký to může bejt. Chci, abys po mně toužila.”

Když znovu otevřel oči, tvářila se vylekaně a rty se jí chvěly.

Bojoval s pokušením přitisknout se jí na ústa a zjistit, proč se na něj tak vyplašeně dívá. Doufal, že je to proto, že ji přitahuje - nikoliv odpuzuje.

Pohladil ji po vlasech. Toužil opatrně slíbat to ustrašené chvění a vyhladit ustaranou vrásku mezi obočím. Přál si, aby zadržovala dech vzrušením, nikoliv z ostražitosti. Chtěl jí vrátit radost ze sexuálního objevování, o které ji okradli.

Ale kdyby se dopustil chyby, mohla by mít dalekosáhlé důsledky.

Proto Jade pustil, vstal a pomohl jí na nohy. Smutně prohlásil: „Příště.”

Dům se utápěl ve tmě. Dillon, který trval na tom, že Jade zaveze domů, počkal, až bezpečně zajde dovnitř. Kathy jí nechala na kuchyňském stole vzkaz, že si šla lehnout, protože ji bolela hlava. V

lednici Jade nechala maso se zeleninou. Stačilo dát ho do mikrovlnné trouby a ohřát si ho. Jade se rozhodla, že nemá hlad. Zamkla na noc a vyšla po schodech nahoru.

V Grahamově pokoji se ještě svítilo. Jade zaklepala a otevřela dveře.

Graham už ležel v posteli a otráveně sledoval televizi. „Můžu dál?”

„Je to tvůj dům.”

358

Jade ignorovala jeho ironickou poznámku, popošla k posteli a posadila se. „Je mi to jasný. Jsi na mě naštvanej.”

Graham chvilku bojoval, jestli má trucovat, nebo dát průchod vzteku. Zvítězila druhá varianta. „Ty bys na mě nebyla naštvaná, kdybych tě ztrapnil? Prosím tě, mami, chovala ses ke mně před Dillonem a před panem Patchettem jako k malýmu klukovi!”

„Grahame, ty moje chování možná nechápeš, ale já byla strašně rozčilená.”

„Ztropila jsi kravál kvůli úplný blbosti! Tak moc jsem se zase nezpozdil.”

„O to zase až tak nejde. Rozčílila jsem se, protože jsi přijel s Nealem.”

„Proč ti to vadí? Je fajn. Navíc ho znáš, tak o co jde?”

„Jde o to, že ho znám až moc dobře. Nenííajn.”

„Mně připadá, že je,” zamumlal Graham bojovně.

„Chápu to. Tváří se mile, ale má špatnou povahu, Grahame. Můžu ti to odpřísáhnout. Drž se od něj radši dál. Dokáže bejt ne-bezpečnej.”

Graham pohrdavě odfrkl. „Myslím to vážně. Až se s ním příště setkáš, chci o tom vědět.”

Graham zarputile vzdoroval. Chvilku si matku zkoumavě prohlížel.

„Změnila ses, mami.”

„Změnila?”

„Od tý doby, co jsme se sem přestěhovali, jsi pořád nervózní.”

„Mám tady strašně zodpovědnou práci, Grahame. Kromě toho, že stavím TexTil, hledám vhodné pozemky pro dceřinou společnost GSS a to všechno -”

„Snažíš se koupit pozemek od nějakejch lidí, co se jmenujou Parkerovi?”

Jade se na něho překvapeně zadívala. „Jak jsi na to přišel?”

„Pan Patchett se o tom dneska zmínil.”

Jade s Otisem Parkerem od jejich posledního telefonního rozhovoru nemluvila. Váhala, jestli mu má zavolat a trochu ho přitlačit, nebo mu dát dost času, aby mohl její nabídku zvážit. Graham ale potvrdil její podezření - Patchettovi ji sledovali.

359

Vrátila se v úvahách ke Grahamovi. „Víš, kolik mám práce. Musím myslet na spoustu důležitejch věcí. Už jsi dost velkej na to, abys to pochopil.”

370 371

„Ale v New Yorku jsi taky hodně pracovala. A neměla jsi pořád špatnou náladu. Co se děje?”

Jade natáhla ruku a pročísla Grahamovi vlasy. „Jsem v poslední době trochu přetažená, protože chci, aby všechno klapalo. A protože se snažím, aby se ti tady líbilo. Líbí se ti tu, ne? Domem jsi byl nadšenej.”

„No jo, je skvělej, jenomže…”

„Jenomže co?”

„Jenomže pořád musím klukům něco vysvětlovat.”

„Vysvětlovat?”

„Proč nemám tátu a proč Kathy není naše příbuzná. Jako vždycky, rozumíš.” Začal si okusovat záděru. „Já vím, žes mi to už říkala. Že nejsme obyčejná rodina. Že jsme zvláštní.” Zvedl k ní posmutnělé modré oči. „Já nechci bejt zvláštní, mami. Unavuje mě bejt pořád jinej.

Chci, abychom byli normální rodina, jako jsou ostatní.”

„Otázka je, co ostatní považujou za normální, Grahame.”

„Určitě jsou normálnější než my.”

Jade syna objala a bez ohledu na to, že si připadal dospěle, si přitiskla jeho tvář k sobě. „Někdy se to v životě tak semele, že si člověk nemůže vybírat. Musí vycházet z toho, jak to je. My jsme si zařídili život, jak jsme nejlíp uměli.

Z celýho srdce bych ti přála, abys mohl žít ,normální’život v normální rodině. Ale zařídit to neumím. Je mi líto. Dělala jsem, co jsem mohla. Pořád dělám, co můžu,” dodala a myslela na Kathyinu a Dillonovu radu, že by Grahamovi měla o svém znásilnění říct.

Nedokázala to. Její syn měl teď dost problémů s tím, aby si zvykl v novém prostředí a vyrovnal se s nastupující pubertou. Nechtěla ho zatěžovat svou tragédií.

„Já vím, mami. Zapomeň, že jsem o tom začal.” Vymanil se z jejího sevření a chabě se usmál.

„Omlouvám se, že jsem tě před Dillonem ztrapnila, a slibuju, že už to víckrát neudělám.”

„Teď večer jsi byla s ním?”

360

„Ano. Proč?”

„Jen tak mě to zajímá.”

„Cože?” smála se Jade. „A proč se při tom tváříš tak poťouchle?”

372

„Myslím si, že tě má Dillon rád, to je celý.”

„Samozřejmě že mě má rád. Jinak bychom spolu nemohli pracovat, kdyby mě neměl rád.”

„Ale jdi, mami. Ty víš, jak to myslím.”

„Jsme přátelé.”

„Ha-ha-ha.” Nadřazeně se zasmál. „Myslíš, že až vyrostu, budu taky tak vysokej jako on?” Podíval se směrem k prádelníku, na kterém stála zarámovaná fotografie. „Jak vysokej byl děda Sperry?”

Ke svým třináctým narozeninám dostal Graham od Jade dědečkovu válečnou medaili a zarámovanou fotografii, které si vždycky strašně cenila. Odmalička, když jí ještě Graham sedával na klíně, mu vyprávěla, jak děda statečně bojoval v korejské válce. O tom, že později spáchal sebevraždu, ale pomlčela.

„Měřil přibližně sto devadesát centimetrů.”

„Takže já budu přinejmenším taky tak vysokej.”

„Nejspíš ano.” Jade se nahnula dopředu a políbila Grahama na čelo.

„Jenom s tím tolik nespěchej. Dobrou noc.”

„Dobrou. Mami?”

„Hmmm?” Otočila se ve dveřích a ještě jednou se na něj podívala.

„Byl můj táta taky vysokej?”

Jade chvilku přemýšlela o těch třech a pak zamumlala. „Tak průměrně.”

Graham spokojeně přikývl a zhasl lampičku u postele. „Tak teda dobrou.”

373

Kapitola 27

Jade pracovala u stolu, když Neal neohlášené, dokonce bez klepání, vešel do kanceláře. Samotář ji nevaroval, že je venku cizí osoba.

Graham chytal ryby v nedalekém potoce a vzal si psa s sebou jako doprovod.

361

Neal se usmíval, jako by se posledně rozešli v tom nejpřátelštějším duchu. „Ahoj, Jade.”

„Co tady děláš?”

„Přivezl jsem k tobě na návštěvu tátu.”

„Proč?”

„Nechci mu zkazit překvapení.”

Jakékoliv

překvapení,

které

vymysleli

Patchettovi,

věstilo

nepříjemnosti. „Nechci s ním mluvit.”

„Nemáš na výběr.”

Neal otevřel dveře/ založil je skládací židlí a vyšel ven. Když se vrátil, nesl v náručí Ivana. Posadil ho na pohovku. Jade toporně vstala od stolu. Neal odstranil židli ze dveří a posadil se. Sebevědomě a arogantně si opřel kotník jedné nohy o koleno druhé.

„Kvůli čemu jste za mnou přijel?” zeptala se Jade Patchetta staršího.

„To se ani nezeptáš na moje zdraví?” ušklíbl se Ivan. „Žádné zdvořilosti? Žádná společenská konverzace?”

„Ne.” Jade si založila ruce na prsou - známka netrpělivosti. „Pokud se mnou chcete o něčem mluvit, přejděte rovnou k věci. Pokud ne, tak okamžitě zmizte.”

„Takhle já s přáteli nejednám.”

„Takhle já jednám s váma.”

Ivan pohladil hladkou klenutou rukojeť své hole. „Viděl jsem fotky tvýho kluka. Moc hezký dítě.”

Jade si vybavila, že Ivan s oblibou znervózňoval lidi tím, že je 374

upřeně pozoroval zpod zamračeného huňatého obočí. Tuhle zastrašovací metodu teď zkoušel uplatnit i na ni. Nebylo jednoduché zachovat navenek lhostejnou tvář, obzvlášť když se zmínil o Grahamovi. Fyzické znetvoření jenom podtrhovalo jeho pokřivenou osobnost.

Jade klidným a vyrovnaným hlasem odpověděla: „Ano.”

„Je ti podobnej, alespoň zdálky. Chtěl bych ho vidět zblízka.”

Jade bušilo srdce, ale tvářila se chladně. Mlčela.

„Proč si taky nesedneš, Jade?” navrhl Neal.

„Radši postojím.”

362

„Jak je libo.” Ivanova ruka se stařeckými skvrnami zmizela pod sakem. Z náprsní kapsy Ivan vytáhl obálku. Podal ji Jade. Podezřívavě si ji prohlížela.

„Co je to?”

„Otevři to a uvidíš, neboj se.”

Jade si vzala obálku, otevřela ji a vyndala z ní kupní smlouvu.

Rychle přelétla očima první stránku a soustředila se na podpisy, stvrzující souhlas s převodem majetku.

„Otis Parker,” zašeptala. Svěsila ramena.

„Správně.” Ivan si olízl rty a připomínal dravce, který právě ulovil kořist. „Jsme vlastníky jeho pozemku. Včera smlouva nabyla platnosti.”

Jade se posadila za stůl a připadala si jako v transu. Uhladila přeložené stránky právní listiny. Byla notářsky ověřená. Nebylo pochyb, že jde o úřední dokument. Konečně pochopila, proč se jí Otis vyhýbal. Neodpovídal ani na vzkazy, které mu nechala u paní Parkerové. Proto byla paní Parkerová tak nervózní, když brala telefon.

Když se Jade na farmu Parkerových vypravila, na její klepání nikdo nereagoval, přestože bylo jasné, že jsou doma.

Zastřeným hlasem se zeptala: „Kolik jste mu zaplatili?”

„Milion dolarů.”

„Milion?”

„Přesně tak.”

Neal se opřel o opěradlo. „Nabídli jsme Otisovi stejné podmínky jako ty. Ještě dva roky se nemusí vystěhovat, pokud nebude chtít. Což mu umožní sklidit a prodat veškerou úrodu,” dodal a usmál se.

375

„Kde… kde jste vzali tak velký kapitál?”

Neal na ni spokojeně mrkl. „Zlikvidoval jsem některá aktiva, jiná zatížil hypotékou, vzal si krátkodobou půjčku v bance. Když sedíš v radě představenstva místní banky, tak máš různý možnosti.” Soustrastně se usmál. „To víš, Jade, musíš se ještě hodně učit, abys pochopila, jak to tady na Jihu chodí.”

„Přijela jsi sem a natřásala ses jako bůhvíkdo.” Ivan se škodolibě uchechtl. „Ty newyorský chcípáci, který zastupuješ, se se mnou nemůžou rovnat.” Poplácal se na prsou.

Jade si nervózně olízla rty. „Jaké jsou podmínky výplaty?”

363

Neal se podíval na otce a zasmál se. „Myslíš, že jsme včerejší, Jade?

Už nemáš šanci. Smlouvu jsme podepsali včera a rovnou jsme Otisovi předali šek na celkovou sumu. Otis si málem načural do kalhot, když ho přebíral.”

Jade se snažila zachovat klid. Pečlivě složila smlouvu a vložila ji zpátky do obálky. Potom ji položila na okraj stolu.

„Blahopřeju.”

Vzala pero a pokračovala v práci, od které ji Neal vyrušil, jako by jejich rozhovor skončil. . „No?”

Jade se podívala na Neala, jenž nedokázal potlačit zvědavost. „No co?”

„Ty na to nic neřekneš?”

„Na co?”

„Krucinál!” zahřměl Ivan. „Na prodej toho pozemku přece. Co tomu říkáš?”

„Chtělas ho ty, ale získali jsme ho teď my,” rozhodil Neal ruce. „S

podlízáním Otisovi máš utrum. Je ze hry venku. To, za čím se tak hnala tvoje firma, je moje. Odteďka jednáš se mnou.”

Jade položila pero a podepřela si bradu dlaněmi. „Omyl. Moji společnost majetek, který původně patřil Parkerovým a který nyní náleží vám, nezajímá.” Sladce se usmála.

Ivan se hlasitě zasmál. „Oho, hraje to na nás, abychom šli s cenou dolů.”

„Vůbec ne, pane Patchette. Jsem k vám naprosto upřímná. Nemám nejmenší zájem ten pozemek kupovat . A teď mě prosím omluvte -”

376

Neal prudce vstal. „Kecáš, ty mrcho! Já moc dobře vím, žes ten pozemek chtěla. Od chvíle, kdy jsi přijela do města, kolem něho čmucháš a přeměřuješ si ho. Dala sis ho dokonce ocenit. Nesnaž se to popírat. Vím o každým tvým kroku.”

„Ano, o tom nepochybuju,” chladně konstatovala Jade. „Vlastně jsem s tím tak trochu počítala.”

Ivan zasípal, jak se snažil nabrat vzduch do plic. „To si teda vypiješ.”

Vrhl na Jade zlostný pohled. Čišela z něho nenávist. Byla téměř hmatatelná. „Ty malá děvko, snažíš se nás doběhnout. Pod-vedlas -”

364

„Sklapni!” vyštěkl na otce Neal. Dvěma dlouhými kroky se ocitl u Jadeina psacího stolu, popadl Jade za paže a zvedl ji ze židle. Skrz zuby procedil: „Naznačuješ nám, žes Parkerovic pozemek ve skutečnosti nikdy nechtěla koupit?”

„Přesně tak. Chtěla jsem, abyste ho koupili vy/” „Udělala z nás blbce,” zavrčel Ivan. „Vyhodili jsme milion dolarů za kupu prasečích sraček.”

Jade otočila hlavu směrem k Ivanovi a upřela na něj svoje modré oči.

„Taková malá kompenzace za Garyho život, víte?”

Neal ji smýknutím vytáhl od stolu a začal s ní bezohledně třást.

„Zničila jsi nás.”

„Stejně jako jsi ty zničil mě a Garyho.” Neal Jade uhodil přes ústa a Jade vykřikla. Najednou se nečekaně rozlétly dveře. V nich stál jako bůh války Dillon. Sršely z něj blesky, ale hlas měl ledově chladný: „To vás bude mrzet.”

Jedním skokem se ocitl u Neala, popadl ho za krk a hodil ho na zeď.

Ivan Dillona napadl holí a zasáhl ho do podkolení. Dillon překvapeně vykřikl, otočil se a vytrhl Ivanovi hůl z ruky. Jade se lekla, že s ní přetáhne starého Patchetta po hlavě, ale místo toho Dillon šlápl na jeden její konec, druhý zvedl nahoru a s křupnutím hůl přelomil na dva kusy.

Odhodil ji a díky Jadeinu varovnému výkřiku stačil zachytit Neala, který na něj zezadu zaútočil. Neal ale vždycky spoléhal na to, že se za něj prali jiní. Dillon se na rozdíl od něj musel naučit rvát sám, aby v životě přežil. Pohyboval se rychle a přesně. Vrazil Nealovi loket do břicha, pak ho zasáhl do obličeje, až to křuplo, a natrhl mu ret.

377

Neal se zapotácel, narazil do zdi a sesul se na podlahu. Dillon se nad ním rozkročil a hlasitě oddechoval. „Vypadni odsud a toho starýho páprdu si vezmi s sebou. Jestli tady chceš zůstat, počítej s tím, že z tebe vymlátím duši.”

Neal se snažil olíznout si krev na bradě, která se mu řinula z nosu a kapala mu na košili. Vyškrábal se co nejdůstojněji na nohy a narovnal se. Po střetu s Dillonem už pro něj nebylo tak jednoduché Ivana nést.

Jade je vyprovodila ke dveřím. Konečně nastala chvíle, na kterou patnáct let čekala. Patchettovi byli vyřízení a poníženě odcházeli.

365

Neal naložil otce vedle sebe do svého el dorada. Jade stála vedle naleštěné přední kapoty. Neal popošel těsně k ní. Jade mu podala kupní smlouvu. „Doufám, že vám to až do smrti nedá spát.”

Neal sevřel dokument v dlani. „Tohle tě bude mrzet. Zatraceně mrzet.”

Pomlácený usedl za volant. Jade si zaclonila ruce proti slunci a sledovala, jak odjíždějí. Zvedl se za nimi oblak prachu, ale Jade přemohla zakašlání.

Jakmile zmizeli, podlomila se jí kolena a zhroutila se na zem. Zaryla prsty do hlíny vedle sebe. „Dokázala jsem to. Dokázala jsem to.”

Dillon si podřepí vedle ní. „Není ti něco?”

„Ne. Je mi nádherně.” Usmála se na něho. Dillon byl zpocený a celý od prachu. Na čele měl otlačenou čáru od pracovní přílby a pod očima neopálené půlměsíce od slunečních brýlí. Starostlivě se na Jade díval.

„Díky, Dillone.”

„Viděl jsem, že tu stojí jeho auto, tak jsem raději přiběhl. Rych-lejc to nešlo.” Opatrně se dotkl Jadeina rtu. Měla ho napuchlý, ale krev jí netekla. „Stejně jsem to nestihnul včas.”

„Ani mě to nebolí.” Jade se podívala na oblak prachu, který se táhl za odjíždějícím autem. „Dokázala jsem to,” zašeptala znovu.

„Co?”

Vylíčila mu, jaký vymyslela skvělý tah. „Strašně jsem se bála, že na to neskočí, že mě budou podezírat, že blafuju, že zájem o Parkerovic farmu jenom hraju.”

„A kdyby ti nesedli na lep, tak co?”

378

„Zdědila jsem něco po Mitchovi. Nevěděla jsem, že mi něco odkázal. Zjistila jsem to, teprve když se četla jeho poslední vůle. Kdyby mi tohle nevyšlo, koupila bych za ty peníze farmu Parkerových sama.”

Dillon nevěřícně kroutil hlavou. „Vlekla jsi mě tam, nechala mě ten pozemek přeměřovat jako blázna, a všechno to bylo vlastně divadlo?”

„Připouštím, že jsem tě využila. Omlouvám se.”

„Po tom, co ti Patchettovi provedli, mi svoje motivy nebo metody ani nemusíš vysvětlovat.”

366

„Tohle byla moje pomsta. Nechtěla jsem tě do toho zasvěcovat. Ani nikoho dalšího.” Znovu se zadívala na obzor. Bylo horko a dusno, přestože se léto chýlilo ke konci. Ve vzduchu byla cítit změna.

„Garymu vadilo, že je chudej,” povzdechla si melancholicky.

„Vadilo mu to kvůli sobě i kvůli rodině. Vždycky říkal, že se jednoho dne vrátí do Palmetta a vysype tátovi do klína milion dolarů.” Otočila se k Dillonovi. „Udělala jsem to kvůli němu.”

Dillon objal Jade kolem pasu, vstal a vytáhl ji na nohy s sebou.

Vykouzlil pod vousy jeden ze svých řídkých úsměvů. „Myslím, že tohle by se mělo oslavit.”

Když hospodyně nakoukla do pracovny a zeptala se pana Neala a pana Ivana, na kdy budou chtít připravit večeři, Neal po ní mrštil broušenou skleněnou karafu. Okamžitě vyklidila pole a radši už je znovu neobtěžovala.

Místnost se naplnila vůní brandy, které stékalo z dřevěného obložení na koberec, ale Neal i Ivan byli tak opilí, že výpary nevnímali.

„Mrcha,” zamumlal Neal a nalil si další sklenici. „Kdo by do ní řek, že je tak dobrá. Tenkrát byla panna.” Rozpřáhl ruce v širokém gestu, až z přeplněné skleničky vyšplíchlo brandy přes okraj. „Kvůli tomu tohle všechno je. Tenkrát, jsme si s ní já, Hutch a La-mar trochu užili, ale kdo moh tušit, že to vezme tak vážně, nebo že se kvůli tomu ten její frajer oběsí.”

„Sedni si a drž hubu,” zavrčel na něj Ivan z kolečkového křes-379

la. Hlava mu těžce ležela na prsou, jako by ani neměl krk. Mračil se a v očích měl zlý pohled. „Jsi ožralej.”

„Mám důvod.” Neal zamířil pracovnou k otcovu kolečkovému křeslu a naklonil se k němu. „Jestlis na to náhodou zapomněl, tak ti připomínám, že se pomalu nemáme ani do čeho vychcat. Mimo jiný jsme bance za to, že nám poskytla půjčku, upsali všechen zisk za příští rok.”

„A čí to byl nápad?”

„Mělo to vyjít,” bránil se Neal.

„No, tak to nevyšlo!”

367

Neal se choval stejně jako v dětství. Oplýval sebevědomím a arogancí, dokud se nedostal do úzkých. Potom šel za otcem, aby ho vytáhl z bryndy ven. „Kde vezmeme prachy, táti?” zakňoural. „Jak zaplatíme lidi? Budeme muset zastavit výrobu.”

Ivan se znechuceně podíval na syna. „Co si s tím děláš hlavu? Brzo žádný lidi mít nebudeme, protože všichni přejdou do TexTilu a budou makat pro Jade Sperryovou. Patchettova továrna na zpracování sójovejch bobů bude minulost.”

Neal zkroutil obličej vzteky. „Takhle nesmíš mluvit, táti.”

„Přesně takhle si to naplánovala. 0 to jí jde. Abychom zbankrotovali.

Aby nás přivedla na mizinu.” Ivan upíral oči na terč na protější zdi, jako by ho chtěl pohledem zničit. „A přesně to se jí povedlo.”

Neal se svalil na pohovku a mnul si prsty koutky očí. „Já neumím bejt chudej. Nechci bejt chudej.”

„Přestaň tady kvílet!”

„A co myslíš, že se s náma stane? Házet lopatou půjdu já, ne ty.

Podle doktorů stojí tvoje srdce a plíce za hovno. Co nevidět natáhneš brka.”

„Nepotřebuju, aby mi tohle doktoři vykládali.” Ivan nevypadal, že se chystá umřít. Vrhal kolem sebe nenávistné pohledy. „Můžeš si bejt jistej, že neumřu, dokud se tenhle případ nevyřeší jednou provždycky.

Sperryová z toho jen tak lehce nevyvážné, to si piš. Nedaruju jí to. Ať se klidně raduje ze svýho malýho vítězství, zaplatí za to ještě setsakramentsky draze.”

Vzlykající Neal postavil sklenici s pitím na konferenční stolek. „Tím klukem.”

380

„Správně. Možná jsme dneska prohráli, ale Patchettovi se jen tak nevzdávají. Zítra ráno, hned jak vstaneš, zavoláš Myrajaně Griffithový… a pozveš ji k nám na návštěvu.”

Dillon obsluhoval venkovní gril. „Ta ryba vypadá dobře,” prohodil směrem ke Grahamovi, který mu pomáhal.

„Díky,” usmál se pyšně Graham. „Pokaždý, když chytám tam na tom místě u kanálu, přinesu minimálně jednu.”

„Jak to jde ve škole?”

368

Graham chodil druhý týden na palmettskou střední školu a zdálo se, že si nestěžuje. Informoval o tom Dillona. „Doufám, že se dostanu do fotbalovýho družstva. Výběr je příští týden.”

„To bude v pohodě.” Dillon obrátil rybí filety. „Stejská se ti po New Yorku?”

„Ani ne. Bydlet na malým městě mi docela vyhovuje. A tobě?”

Než Dillon odpověděl, podíval se k domu. Graham sledoval jeho pohled. Oknem do kuchyně viděli Jade. „Jo, mně se tady taky líbí,”

pronesl Dillon a znovu se soustředil na grilování.

„Co budeš dělat, až dostavíš továrnu? Zůstaneš tady, nebo pojedeš někam jinam?” Graham schválně zavedl řeč na budoucnost, protože ho zajímalo, co má Dillon v plánu. Tajně si přál, aby se vídali i v budoucnu.

„Dokončení stavby je zatím v nedohlednu,” poznamenal Dillon. „Je to otázka několika let. Pak nevím, co budu dělat. Tak daleko dopředu neplánuju.”

„Proč?”

„Zjistil jsem, že je to k ničemu.”

Jade vystrčila hlavu ze zadního vchodu. „Všechno je připravený.

Čeká se jenom na vás.”

„Ryba už je taky,” odpověděl Dillon. „Grahame, vypni plyn, prosím tě.”

„Jasně.” Máma je zase přerušila v nevhodnou dobu. Dillonovo poslední konstatování Grahama zmátlo, protože odporovalo Jadeině teorii, že člověk si musí vytknout cíl a pak k němu bez ohledu na překážky směřovat, jestli chce v životě něčeho dosáhnout. Taky si přál, aby Dillon co nejdelší dobu zůstal s nimi v Palmettu.

381

„Dej pozor, abys to pořádně zavřel,” upozornil ho Dillon.

„Neboj.”

Dillon nandal rybí plátky na mísu a nesl ji dovnitř. Jade mu přidržela otevřené dveře. Graham ji pozoroval, jak se sklání nad grilovaným masem, voní k němu a nedočkavě se olizuje. Dillon něco prohodil a Jade se zasmála.

369

Graham měl najednou výbornou náladu. Opatrně vypnul plyn a zamířil za nimi do domu. Vždycky ho těšilo, když přišel Dillon na večeři, ale dneska doma vládla slavnostní atmosféra. Nevěděl, co oslavují, a ani ho to moc nezajímalo. Stačilo mu, že máma by-la jako dřív. Možná si vzala k srdci, že jí před pár týdny vyčítal podrážděnost.

Dneska z ní vyzařovala pohoda a optimismus.

Když přišla z práce, převlékla se a teď na sobě měla šaty z nějaké měkké rozevláté bílé látky. Kluci mu už několikrát říkali, že je jeho máma kočka, a měli pravdu. Když zasedali k večeři, děsně jí to slušelo.

Jako obvykle se musel pomodlit před jídlem, a tak rychle zamumlal poděkování. Ještě než dostal nandaný talíř, vyzvídal: „Budeme po večeři zase hádat obrázky? Já a Dillon budeme hrát spolu jako posledně.”

„Ani náhodou!” protestovala Jade. Významně zaťukala koncem nože, který držela v ruce, o stůl. „Posledně jste švindlovali.”

„Já bych ty jejich posunky snad ani švindlováním nenazývala,”

diplomaticky zasáhla Kathy.

„Ale já jo. Prachsprostě podváděli,” nedala se obměkčit Jade.

„Já protestuju! Odvolej to.”

Dillon natáhl ruku přes roh stolu k Jade, chytil ji vzadu za krk a stiskl. Jade automaticky nakrčila ramena a uhnula hlavou na stranu.

Sevřela Dillonovu ruku v místech mezi svým krkem a ramenem.

Graham si všiml, že najednou změnila výraz. Tvářila se zděšeně, jako by Dillon vstal a začal nahatý tančit na stole. Zaklonila hlavu a obrátila se k němu.

„Odvolávám.”

Znělo to legračně, jako by do sebe hodila panáka neředěné whisky.

Zrudla a dýchala, jako by právě doběhla maratón. Dívali se na sebe i po tom, co Dillon ruku stáhl zpátky. Když od sebe 382

konečně odtrhli oči, Dillon si začal polévat máslem kukuřičný klásek. Jade vypadala bezradně. Zírala do talíře a pohrávala si s příborem, jako by nevěděla, k čemu slouží.

Graham se v duchu usmál. Vsadím se, že ti dva spolu něco mají, pomyslel si.

370

„Já tomu pořád ještě nemůžu věřit. Pokaždý, když si na to vzpomenu, musím se štípnout, že se mi to jenom nezdá.” Jade se otočila k Dillonovi, usazenému vedle ní na houpačce, kterou nedávno koupila na verandu. „Nezdá se mi to, že ne? Není to, doufám, jenom sen?”

„Jako sen to určitě připadá Parkerovým. A pro Patchettovy je to zase zlej sen. Byli z tebe hotoví strachy.”

„No jo, mě se lidi bojí na první pohled,” smála se Jade. „Některý jo.

Mě jsi vyděsila k smrti, když jsi mě tenkrát vytáhla z basy.”

„Já? To ty jsi měl strašidelný vousy a mračil ses jako čert.” „Ale ty jsi ovládala situaci. Já nevěděl, co se se mnou děje, od tý doby, co Debra umřela. Tvoje energičnost a cílevědomost mi naháněly strach.

Proč myslíš, že jsem se choval jako prase?” „Myslela jsem si, že je to součást tvý neodolatelný osobnosti.” Dillon se ironicky usmál a potřásl hlavou. „Jen holej strach.” Jade se zadívala přes dvůr. Měsíc kreslil na trávě skrz husté větve stromů nepravidelné stíny. Ozývali se cvrčci.

Vzduch voněl mořskou vodou.

„Skoda že moje máma neví, co se mi dneska podařilo.” Z Jadeina hlasu nezaznívala hořkost, jen přání.

„Nikdy o svejch rodičích nemluvíš. Kde je jim konec?” „Radši se neptej.” Následující půlhodinu Jade strávila vyprávěním o podivném vztahu mezi ní a matkou. Vylíčila mu, jak otec spáchal sebevraždu a jak to na ni a její mámu zapůsobilo. Dillon se zděsil, když uslyšel, že Velta dceru obvinila, že si za svoje znásilnění může sama.

„Ne, ne, jsem rád, že jsem se zeptal,” řekl, když Jade dospěla k okamžiku, kdy Velta utekla. „Taky jsem rád, že jsem se s tvou mámou nemusel nikdy setkat.”

383

„Celej život jsem se snažila, aby mě měla ráda. Místo toho mě nesnášela. Byla nešťastná, když jsem se jí narodila, a to už se nezměnilo.”

„Nejspíš na tebe žárlila. A i když by to zřejmě nikdy nepřiznala, cítila k tobě respekt.”

„Jenomže respekt ti dělá dobře, když je ti třicet. Ve třech letech nebo ve třinácti ne. Ani v osmnácti. Nedokázala jsem být taková, jakou mě chtěla mít.”

„To znamená jaká?”

371

„Usmívající se jižanská kráska, která se snaží co nejlíp vdát -a v Palmettu to znamenalo sbalit Neala Patchetta.”

Dillon utrousil několik sprostých slov.

„Měla jsem ale úplně jiný cíle. Máma nebyla schopná je vidět, natož pochopit.”

„No, ať je, kde je, určitě už ví, že udělala chybu, Jade. A s největší pravděpodobností svýho chování lituje.”

„Škoda že se s ní nemůžu vidět a promluvit si s ní. Nestojím o omluvy. Jenom bych chtěla, aby viděla, kam až jsem to s Grahamem dotáhla. Taky by mě zajímalo, jestli se jí podařilo najít někoho, s kým dokáže bejt šťastná.”

„To zní, jako bys jí odpustila.”

Jade přemýšlela o významu slova odpustit, a došla k závěru, že není dostatečně výstižné. Její matka žila v jiném světě. Velta už dávno neměla právo ani moc jí ublížit. „Jenom bych chtěla, aby věděla, že se mi podařilo dosáhnout cíle, který jsem si určila. Jestli lituje toho, jak se ke mně chovala, nebo jestli jsem jí odpustila, není důležitý. To patří k minulosti. Po dnešku se nechci ohlížet zpátky, chci se dívat už jenom dopředu.”

Dillon vstal z houpačky a opřel se o zábradlí, které obklopovalo verandu. Ani jeden z nich si nevšiml, že je pozdě. Dům za jejich zády se utápěl v tichu. Kathy s Grahamem dávno spali. Dillon nevypadal, že by se měl k odchodu. Předklonil se a opíral se lokty o zábradlí.

„Já jsem o minulosti taky hodně přemejšlel.”

„O nějaký konkrétní době?”

„Jo. Dospěl jsem ke stejnýmu závěru jako ty. Nastal čas, abych to přestal rozbírat a radši se zaměřil na budoucnost.”

384

Otočil se, opřel se o zábradlí a díval se na Jade. „Celej život jsem se řídil teorií, že když je člověk pilnej a svědomitej a když dobře pracuje, tak pokud nechce zázraky, vrátí se mu to. Bude šťastnej a spokojenej.

A když něco zvorá, musí za to draze zaplatit. Třeba se mu na nějakou dobu přestane dařit. Před časem jsem dospěl k názoru, zeje to blbost.”

Jade cítila ve tmě jeho pohled. „Mluvíš o svý ženě a o synovi.”

„Ano.”

372

„Když se s„tane takovýhle neštěstí, Dillone, člověk se snaží rozumově si to zdůvodnit, to je normální. A taky se asi stává, že začne dávat vinu sobě, protože potřebuje najít nějakýho viníka.”

„Jenomže u mě se z toho stala posedlost. Když umřeli, začal jsem si připadat jako vyvrhel - protože jinak by mě Bůh nemohl tak trestat.

Mně totiž v dětství vtloukali do hlavy, že když se něco stane, je to výhradně moje vina.”

Obrátil směrem vzhůru dlaň, na bříšku pod prsty plnou mozolů.

„Když ti tohle někdo jako dítěti vsugeruje, neseš si to s sebou až do dospělosti. Pořád jsem přepočítával, jestli jsem každou svoji chybu dostatečně odčinil dobrým skutkem, jen abych neztratil přízeň osudu.

Jakmile se mi něco nepovedlo, čekal jsem ránu za trest.”

Pootočil hlavu a Jade se zadívala na jeho profil. „Když Debra s Charliem umřeli, dospěl jsem k závěru, že jsem to totálně posral.”

Odmítavě se zasmál. „Je to svým způsobem domýšlivost, myslet si, že ovlivňuješ osudy druhých.

Ale celý ty roky jsem si dával vinu za jejich smrt. Považoval jsem to za trest za něco, co jsem udělal, nebo naopak neudělal.”

Jade přešla k zábradlí, stoupla si vedle Dillona, ale nepřerušovala ho.

Dillon zklamaně zavrtěl hlavou. „Jenomže jak říká přísloví, neštěstí nechodí po horách, ale po lidech. Tragédie se stávají i hodnejm lidem a neřádům přeje štěstí.” Podíval se na Jade. „Ani nevíš, jak krásnej je to pocit zbavit se toho břemene věčný viny.”

„Debra a Charlie byli oběti nešťastný náhody, Dillone. A ty taky.”

„Jsem rád, že mi říkáš, jak to vidíš.” Pomalu uchopil Jadeinu 385

hlavu do dlaní a dal jí čas, aby si zvykla na myšlenku, že se jí dotýká. Potom jí odhrnul z tváře tmavé vlasy. „Jsi moc hezká, Jade.”

Nepohnula se, stála úplně tiše. Věděla, že má v sobě poplašné zařízení, které spustí pokaždé, když se jí nějaký muž dotkne. Tentokrát necítila žádné varovné příznaky, proto se jí nechtělo dělat nic - dokonce ani mrkat, polykat a dýchat - aby se zase nevyděsila.

Místo soustředění se na sebe zkusila zaměřit pozornost na Dillona.

Co asi vidí, když se na ni dívá svýma šedozelenýma očima? Připadá mu, že má hebké vlasy? Je plný napětí a očekávání, tak jako ona?

Očekávání čeho? ptala se v duchu.

373

To byla znepokojivá myšlenka, proto ji Jade odsunula stranou. Přála si, aby zůstali tak, jak jsou, aby je nic nevyrušilo.

Dillon sklouzl pravou rukou na její rameno. Jade si rázem připadala jako ve vězení a cítila, jak se jí zmocňuje panika. Nicméně když ji Dillon oslovil svým vyrovnaným, hlubokým hlasem, uklidnila se.

Jade?”

„Hmmm?”

„Chystám se udělat něco, co mi neustále zakazuješ.”

Jade začal plavat žaludek jako na vodě. Cítila na tváři Dillonův dech, teplý a vlhký. Držela oči otevřené tak dlouho, jak jen to šlo; potom se samy zavřely. Dillonův knír se jí otřel o horní ret. Pak se Dillon špičkou jazyka dotkl prostředku jejích úst, nejprve jen lehounce, že měla dojem, že se jí to jenom zdá.

„Teď zkusím, jakou máš chuť.”

Sklonil hlavu a dlouze ji políbil. Jade překvapeně zjistila, že dobrovolně pootevřela pusu. Pomaličku jí vsunul jazyk do úst. Jemně, neagresivně testoval jejich příchuť.

Jade cítila, jak ji prostupuje noční tma spolu s tajemným dotykem Dillonova polibku. Zatočila se jí hlava a podvědomě hledala oporu.

Chytila se Dillonovy paže, kterou se opíral o zábradlí. Dillon zašeptal její jméno, ohnul opírající se paži v lokti, lehce Jade objal a přivinul o něco blíž k sobě. Tak blízko, že se dotýkali šaty.

386

Druhou ruku váhavé položil Jade kolem pasu. Něžně se laskal s jejími ústy. Otíral se o ně vousy. Jemně uchopil její spodní ret mezi zuby. Sklonil hlavu ještě níž a políbil ji na krk.

Zalapala po dechu. „Bojím se.”

„Čeho? Mě?”

„Tohohle.”

„Neboj.”

Jade zavřela oči a snažila se na to nemyslet.

Dillon čekal. „V pořádku?” Zvedl hlavu a podíval se jí do obličeje.

„Jade?”

Položila si ruku na zběsile bušící srdce. „Nemůžu dýchat.”

Koutkem úst se zeptal: „A to je dobrý znamení nebo špatný?”

„Já nevím.”

374

„Řekl bych, že dobrý.”

„Asi jo.”

„Uvolni se.” Opřel ji zády o sloup na verandě. „Zhluboka dýchej.”

Poslouchala ho jako dítě. Se zavřenýma očima do sebe nasávala uklidňující doušky vzduchu. Když oči otevřela, uviděla těsně před sebou Dillonův obličej. „Připadám si hloupě.”

„Vůbec ne. Musíš překonat jednu z nejhorších nočních můr, která může ženskou pronásledovat.”

„Chci to překonat,” vyhrkla. „Opravdu chci, Dillone.”

„Fajn, to je dobře,” zamumlal. „Spolu to zvládneme. Co bys řekla víkendu, kterej bychom strávili spolu, jen my dva. Žádný plány, žádný očekávání. Pryč od každodenního života, abychom mohli odpočívat. Co ty na to?”

„Ne.”

Pustil ji a ustoupil o krok dozadu. Tvářil se zklamaně a rozhořčeně.

„Pak tě ale nemůžu dál líbat, Jade. Protože bych dřív nebo později ztratil hlavu. Nemyslel bych hlavou, ale penisem a určitě bych tě vyděsil. A to nechci.”

Obrátil se a seběhl po schodech z verandy. Jade ho dohnala, ještě než nasedl do pickupu. „Dillone, ty to nechápeš.”

„Chápu. Přísahám, že chápu. Jenomže…” Pohladil ji po vlasech.

„Panebože, prostě to dýl nevydržím.”

Chytila ho za rukáv. „Ne. Chci říct, žes nepochopil, co jsem 387

tím myslela. Nechci čekat do soboty. Chci to zkusit už dneska.”

Nervózně si olízla rty a prosebně se na něj podívala. „Teď hned, Dillone.”

388

Kapitola 28

„Kam mě vezeš?” zeptala se Jade. „Teda, já vím, kam mě vezeš, ale proč?”

„Počkej a uvidíš.”

Přední světla prosekávala tunel stromů, který končil u starého plantážnického sídla, jež Jade nedávno koupila pro GSS. Až na hluboké 375

stíny pod větvemi bylo prostranství kolem domu zalité měsíčním světlem. Bělostná stavba se majestátně tyčila na nádvoří, mnohem působivější než ve dne.

Dillon se tajemně usmál a vytáhl z přihrádky na rukavice baterku.

„Pojď klidně dál. Nemusíš se bát, majitelka je moje dobrá známá.”

Ruku v ruce přešli dlouhý dvůr a zamířili po schodech na verandu.

Letitá prkenná podlaha jim vrzala pod nohama. „Musím to opravit, než tu někdo přijde k úrazu,” poznamenal Dillon a lovil v kapse kalhot klíč.

„Kde jsi vzal klíč?”

„Jestli se nepřestaneš pořád vyptávat, zkazíš mi překvapení.”

„Jaký překvapení?”

„Zase otázka.”

Dillon odemkl a uvedl Jade do prostorné haly. Uvítal je zatuchlý pach, typický pro většinu opuštěných domů. Dillon rozsvítil baterku a namířil ji na podlahu z italských dlaždic.

„Docela reprezentativní místnost.”

Jade zkřížila ruce a chytila se za lokty. „Ve dne se mi tady líbí mnohem víc. Teď mi to tu připadá strašidelný.”

Byla zmatená a mírně rozčarovaná. Když ji Dillon naložil do auta, myslela, že ji veze do přívěsu. Zůstat u ní doma nemohli, to nepřipadalo v úvahu. I kdyby se Dillon proplížil kolem Kathyina a Grahamova pokoje, Jade by neměla klid, kdyžby věděla, že 389

jsou Kathy s Grahamem za vedlejší zdí. Dnes večer se chtěla zbavit mnohaletých zábran a nepotřebovala k tomu žádné komplikace.

Ale čím déle o tom přemýšlela, tím víc podléhala nervozitě. Ve starém rozvrzaném domě, kde léta nikdo nebydlel, se těžko dokáže uvolnit. Trochu ji štvalo, že Dillon tak zdržuje. Copak jeho vášeň tak lehce pohasne?

„Dej mi ruku a dávej pozor, kam šlapeš.”

Podala mu ruku. Vedl ji po schodech nahoru a k Jadeinu překvapení se velmi obratně vyhýbal rozbitým místům, která by mohla být nebezpečná. „Ty už jsi tady někdy byl?”

„Uh-hu.”

„Beze mě?”

376

„Uh-hu.”

„Kdy?”

„Opatrně, tady číhá ze země rezavěj hřebík.”

Když dospěli na podestu, Dillon se dal doprava a svítil si na cestu baterkou. Dveře do všech pokojů byly dokořán, kromě jedněch na konci chodby. K těm Dillon mířil. Zvědavě se na Jade podíval a v místě, kde bývá klika, otočil porcelánovým knoflíkem. Dveře se otevřely.

Jade překročila práh a vešla do místnosti. Na rozdíl od zbytku domu v ní bylo uklizeno. Ani v koutech, ani na křišťálovém lustru nevisely žádné pavučiny. Lakovaná podlaha měla k lesku daleko, ale byla pečlivě zametená, zbavená suti a prachu. Pokoji vévodil jediný kus nábytku - široká mosazná postel. Jade ji obdivovala už při první návštěvě domu, přestože vypadala zašle a opotřebovaně. Teď zářila v kuželu světla z Dillonovy baterky. Propracované vysoké viktoriánské čelo zdobily četné zákruty a kudrlinky. O ně se opíraly čerstvě povlečené bílé polštáře. Matraci zakrývalo nažehlené prostěradlo, na něm ležela další prostěradlová vrstva a úplně navrchu prošívaná deka.

Síť proti hmyzu, zavěšená na stropě, připomínala nebesa.

Jade ohromeně zírala na výjev před sebou, zatímco Dillon přešel k mramorovému krbu a zapálil svíčky rozmístěné na krbové římse. Potom obcházel ložnici a zapaloval další a další plamínky, dokud se vybledlé moarové stěny neutápěly v měkkém světle

390

a mosazná postel v jejich plamenech ohnivě nezářila. Když Dillon zapálil poslední svíci, sfoukl zápalku a odhodil ji do krbu. Obrátil se k Jade. Vypadal rozpačitě a nervózně.

„Jak se ti tady líbí?”

Jade si dala ruce v bok a otevřela ústa, ale byla tak překvapená, že nedokázala vydat ani hlásku.

„Po večerech většinou nemám co dělat,” vysvětloval Dillon.

„Jakmile jsi podepsala kupní smlouvu, začal jsem sem po práci jezdit a dávat to trochu dohromady.”

Nejistě se podíval na postel. Možná to bude znít drze, ale já si všiml, že se ti líbí. Napadlo mě, že kdybys někdy…, kdybychom spolu někdy…, hergot.” Jednou rukou se drbal vzadu na krku a druhou si vsunul za pásek džínů.

377

„Do přívěsu jsem tě brát nechtěl. Míň romantický prostředí snad ani neexistuje a… a… myslel jsem si, že trocha romantiky ti udělá dobře, že si ji zasloužíš.” Pod vousy potichu zaklel. „Mluvím jako kretén, co? No, připadám si jako totální blbec. Od tý doby, co Debra umřela, jsem pro žádnou ženskou neudělal víc, než že jsem se jí maximálně zeptal na křestní jméno.” Znechuceně potřásl hlavou. „Asi to nebyl dobrej nápad.

Jestli chceš, můžeme se vrátit.”

Jade mlčky zavrtěla hlavou.

„Nebude mi to vadit, přísahám,” přesvědčoval ji. „Když řekneš, že to skončíme, tak to skončíme.”

Jade k němu popošla. „Já myslím, že jestli se někdo z nás bojí, tak jsi to ty, Dillone.”

„Jo, bojím se. Mám strach, abys nezačala couvat.” Ochraptěle dodal: „To nechci.”

„Ale se mnou to nejspíš nebude nic moc.”

I v tlumeném světle svíček bylo vidět, jak je Dillon napnutý. „Tomu nevěřím.”

Jade si nesměle prohlížela postel. „Zařídil jsi to moc hezky. Vážně.

Myslím si, že to od tebe bylo pozorný - a romantický -gesto.”

„Díky.”

Otočila k němu hlavu a plaše se usmála. „Já jsem ráda, že jsem tady s tebou, Dillone.”

391

Dillon ji vzal za ruku a stiskl ji. Palcem jí přejížděl po nerovných kloubech. „Já jsem taky moc rád. Ale proč sis vybrala zrovna měř’

Sklopila oči. „Pořád si nejsem jistá, jestli to zvládnu, ale… jsi první muž, s kterým mám pocit, že to chci. Poprvé mám pocit, že to za tu zkoušku stojí.”

Zvedla ruku a položila mu ji na rty. Políbil ji. „Stačí, abys kdykoliv řekla ne, a já přestanu. Budu nadávat, nejspíš z toho budu šílet,” usmál se, „ale přestanu.”

Zatím nechtěla, aby přestal. Přála si, aby dál mluvil s jejími prsty na rtech a aby dál mohla na kůži cítit jeho dech. Pomalu jí líbal bříška prstů, chvilku držel v zubech její palec a pak se přesunul k dlani.

378

Zavřel oči a líbal ji doprostřed dlaně. Jade vnímala jeho horké náruživé rty a hravé, erotické šimrání jazyka. Vzal její ukazováček a přejel si s ním po huňatém kníru a pak po horním rtu.

Jemně si s ním pohrával zuby. Lechtalo to - na prstě stejně jako v podbřišku. Totéž opakoval i s ostatními prsty, okusoval je a laskal jazykem.

Cítit Dillonovy dotyky těšilo Jade stejnou měrou jako se na něj dívat.

Svíčky zvýrazňovaly vyšisované pramínky v jeho vlasech. Pod krátkými tmavými řasami mhouřil oči. Ústa, částečně schovaná pod hustým knírem, Jade připadala neuvěřitelně sexy. Když ho pozorovala, měla chuť slastně se protáhnout, jako to dělávají kočky po dlouhém spánku.

Líbal ji na vnitřní stranu zápěstí a postupoval směrem k lokti. Jade cítila vlhkou stopu, kterou jí zanechával na kůži jeho jazyk i hladký okraj zubů. Hlavou se jí dotýkal na prsou a Jade se lekla, aby najednou nepodlehla panice. Ale její tělo vysílalo spokojené signály.

„Měly by mi ztuhnout.”

Ani si neuvědomila, že ta slova zašeptala nahlas, došlo jí to, teprve když Dillon zvedl hlavu. „Cože?”

„Nic.”

„Co jsi říkala?”

„Řekla jsem…, řekla jsem, že by mi měly ztuhnout.”

„Co?”

392

„Bradavky.”

Podíval se na ně. „Jo?”

Přikývla. „Když se o mě otřeš hlavou.”

„Je to příjemný?”

„Ano.”

„Dělal jsem do tyhle chvíle něco, co by ti bylo nepříjemný?”

„Ano.”

„Co?”

„Přestal sis se mnou povídat.”

Tiše se zasmál. „Vidíš? Zase sklouzávám do starejch vyjetejch kolejí. Čekám, že se něco pokazí, protože si strašně přeju, aby nám bylo hezky.”

379

Položil si Jadeiny ruce na ramena, jako by šlo o rutinu, kterou provozují každý večer. Zlehka ji chytil kolem pasu a přitahoval k sobě, dokud se jejich těla nedotýkala. Jade nedokázala skrýt překvapení.

„Zatím ti bradavky moc neztvrdly, Jade,” zašeptal ochraptěle Dillon.

Opřel si hlavu o její čelo a nezměněným, naléhavým tónem pokračoval.

„Jsem tu jenom já. Cítíš jenom moje tělo a mě se přece nebojíš, nebo snad bojíš?”

Čekal na odpověď. Jade po chvilce zavrtěla-hlavou a třela svoje čelo o Dillonovo.

„Neboj se mě, Jade.”

„Já se nebojím.”

„Tak mi dej pusu.” Nastavil hlavu tak, aby na ni viděl. „Polib mě, Jade.”

„Už jsem tě políbila.”

„Ne, to jsem líbal já tebe. V tom je rozdíl.” Chtěla mu dokázat, že zvládne překonat strach. Nejen to, potřebovala to dokázat sama sobě.

Zabořila mu prsty do vlasů, přitáhla si jeho hlavu blíž k sobě a stoupla si na špičky. Vtiskla mu krátký suchý polibek na ústa.

Reagoval jen vlažně, což ji téměř urazilo. „Pomohlo by mi, kdybys mi to oplatil.”

„Ale ty mě nelíbáš. Jen jsme se dotkli rty. To se nepočítá.” Sváděla boj mezi strachem z jeho fyzické blízkosti a svým odhodláním překonat ho. Znovu se vytáhla na špičky a zkusila jazy-393

a.

kem přejet po pevně sevřené linii Dillonových rtů. Najednou rty povolily a Jade se ocitla jazykem v měkké teplé jeskyni. Dotkla se Dillonova jazyka. Takhle Dillon chutnal. Přitáhla si jeho hlavu ještě blíž. Dlouze její polibek opětoval.

Jako by mezi nimi přeskočila jiskra. Oba to cítili. Dillon nedočkavě zaúpěl, sepjal ruce na Jadeině kříži a přitiskl si její tělo k sobě. Jade se nebránila, protože stále měla pocit, že se dokáže plně kontrolovat.

Vlastně ji Dillonovo pevné teplé objetí uklidňovalo.

Poprvé za patnáct let se nechala unášet city. Jejich vzájemné líbání jí působilo radost. Těšilo ji dotýkat se konečky prstů jeho kůže a vlasů.

380

Vzrušovaly ji tlumené zvuky, které se ozývaly z Dillonova hrdla. Jeho síla jí přestávala nahánět hrůzu. Naopak. Dodávala jí pocit bezpečí.

Nepřestávali se dlouze a vášnivě líbat. Jade cítila, jak v ní narůstá touha, a odvážila se ponořit jazyk hlouběji do Dillonových úst. Jejich polibky se stávaly čím dál erotičtějšími, každý jako by naznačoval milostný akt, vzájemné fyzické splynutí.

Po chvíli se Jade bez dechu odtáhla a vyčerpaně se o Dillona opřela.

„Dillone, nemohli bychom si sednout?”

„Tak si lehneme.”

Odstoupila od něho.

Oči mu teď vášnivě plály, hlas měl hluboký a přesvědčivý.

„Souhlasíš?”

Jade se při představě, že s ním leží v posteli, divoce rozbušilo srdce.

S obavami se podívala na postel.

Pohladil ji prstem po tváři a zaklonil jí hlavu. „Lehneme si vedle sebe, Jade. Nebudu nahoře nad tebou.”

Nervózně si olízla rty. Ucítila Dillonovu příchuť - krásnou Dillonovu příchuť. „Tak jo, ale jen vedle sebe.” Dillon souhlasně přikývl, udělal krok dozadu a začal si rozepínat košili. „Já si ještě nechci sundat šaty,” namítla rychle Jade.

„To nevadí.”

Její rozhodnutí ho zjevně neovlivnilo. Stáhl ze sebe košili a hodil ji na podlahu. Kalhoty měl jenom bez pásku. Staré džíny praním tak vybledly, že struktura látky byla téměř bílá. Vysoukal se z nich a odhalil ploché, jemně chlupaté břicho. Odhrnul moskytiéru, posadil se na okraj postele a sundal si postupně boty a ponožky.

Uvelebil se na zádech. Jeho opálené tělo ostře kontrastovalo s bílými polštáři a prostěradly. Nadzvedl síť proti komárům a natáhl k Jade ruku.

Jade vyklouzla ze svých sandálů, ale to byl jediný ústupek, který udělala, než za sebou ochrannou záclonu zase spustila.

Bez košile Dillonova mužnost ještě víc vynikla a Jade pocítila dobře známou paniku. Omamná závrat z líbání se začala rozplývat. Plamínky svíček mihotavě zářily, jako řeřavé uhlíky v doho-řívajícím krbu, a Jade cítila, jak ji zahlcuje děsivá černá temnota. Dillon si uvědomil její narůstající strach.

381

Měkce zašeptal: „Jade, moje tělo je ze stejnýho masa a kostí jako tvoje, jenom je trošku jinak poskládaný.”

Jade se podívala na jeho zarostlá prsa a prohlubeň pod hrud-ním košem, kde měl žaludek, pokračovala k pupku a pak k nápadně vyboulenému rozkroku. „No jo, je to tak.”

Ukazováčkem se dotkl zamračené vrásky na jejím čele. „Není to tak strašný, nebo je?”

„Vůbec to není strašný,” zašeptala zastřeným hlasem. „Líbíš se mi.

Líbil ses mi, už když jsem tě poprvé viděla dalekohledem.”

Nechápavě nakrčil obočí. „Dalekohledem?” Když rozevřel prsty na ruce, jeho ruka zabírala téměř celou šířku jejích zad. Jemně jí po nich přejížděl.

„Pamatuješ na Los Angeles, jak jsem se tě snažila získat? Tenkrát jsem ti řekla, že jsem tě několik dní pozorovala při práci. Několikrát jsem se dokonce lekla, žes mě viděl. Vypadalo to, že se díváš přímo na mě.” Podívala se mu do očí a dneska před jeho pronikavým pohledem neuhnula. „Fascinoval jsi mě.”

Ruka na jejích zádech se zastavila a spalovala ji přes tenkou látku blůzy.

„Nevěděla jsem, jak mám reagovat na pocity, který jsi ve mně vzbuzoval,” přiznala se chraplavě.

„A teď už to víš?”

„Pořád nevím, jak mám reagovat.”

„Tak to zjisti.”

„Jak?”

394 395

„Dotkni se mě. Můj slib pořád platí,” dodal. „Já nebudu dělat nic.

Když nebudeš chtít.”

Opatrně ho pohladila po nahé hrudi. „Možná bych tě radši ještě trochu líbala, jestli ti to nevadí.”

Napjatě se usmál. „Myslím, že to není špatnej nápad.” Jedním pohybem ji stáhl dolů na polštář, ale naježila se. Nechal ruce ležet na jejích ramenou. „Když se chceme líbat, musíme mít pusu na stejný úrovni, Jade. Polož se.”

Po chvilce napětí si strnule lehla. Dillon vzal její obličej do dlaní a přitáhl si ho blíž. Znovu se dlouze políbili. Byl to něžný, vlhký, 382

vzrušující dotek. Dillon dráždivě zajížděl jazykem hluboko do jejích úst a zase ho stahoval zpátky. Najednou líbání přestalo stačit. Jade chtěla víc.

Bylo snadné se ho dotýkat, když se na něj nemusela dívat. Nesměle mu položila dlaň na prsa. Spokojeně vydechl a dál ji náruživě líbal.

Jeho tělo příjemně hřálo. Zarostlá hruď byla měkká a hebká na dotek. Pod dlaní cítila pevné hroty jteho bradavek. Několik minut se nedokázala pohnout, ale Dillonovy polibky ji vzrušovaly tak, že touha a zvědavost převážily strach.

Pomaličku posouvala prsty po jeho těle. Další pevné svaly. Jemné chloupky. Palcem zavadila o bradavku. Dillon nasál vzduch nosem a zadržel dech. Jadeina ruka ztuhla na místě.

„Nechtěl jsem tě vyděsit,” zašeptal. „Nezastavuj se.”

„Nečekala jsem, že budeš tak -”

„Tak co, Jade?”

„Tak… milej.”

Tiše se zasmál, zabořil se jí obličejem do vlasů a objal ji. Překulil se na záda, takže Jade se ocitla nahoře na něm. Změnil pozici tak rychle a nečekaně, že si Jade v první chvíli ani nestačila uvědomit, že se ocitla mezi jeho koleny. Ztuhle zírala na jeho tvář.

„Jestli je ti takhle nepříjemně, můžeme si lehnout jinak,” navrhl.

Jade chvilku hodnotila situaci a nakonec zjistila, že to, co se v ní hromadí, není strach, ale vzrušení. Podobný pocit neměla už léta, naposledy s Garym Parkerem. Ale protože to bylo už tak strašně dávno, téměř ten pocit nepoznala.

396

I když studentské laskání, které zažila s Garym, se s tímhle nedalo srovnávat. Gary byl ještě kluk, zatímco Dillon jednoznačně zralý a zkušený muž. A ona už taky vyrostla. Přestože dospěla před mnoha lety, Dillon byl první muž, který v ní znovu probudil ženskost. Jade prožívala opojné, radostné probuzení.

V rozkroku ji tlačilo jeho vztyčené přirození. V místě, kde se dotýkali, ji zaplavovalo teplo a rozlévalo se jí do zbytku těla. Vznášela se jako v horečce. Tělo jí změklo, zvlhlo, hořelo sladkou nedočkavostí.

Bylo to příjemné.

„Je mi krásně, ale nevím, co mám dělat,” vydechla ostýchavě.

383

„Dělej, co tě napadne, Jade. Nejsme u zkoušky. Nebudu tě známkovat. Neexistuje hranice mezi dobře a špatně. Všechno, co uděláš, bude dobře.”

Sklonila k němu hlavu a našpulila rty k dalšímu polibku. Přidržel si její tváře rukama a znovu ji vášnivě líbal, dokud jim nedošel dech. Jade se zaklonila a zhluboka dýchala; Dillon jejího zá-klonu využil a začal ji laskat na krku. Rukou sklouzl k zapínání její blůzy a zavadil o první knoflíček.

„Co to…? Ne.”

Dillon nechal ruku na místě a přemlouval ji: „To k tomu patří, Jade.”

„Já vím, ale -”

„Chtěl bych tě vidět. Nech mě, ať se tě můžu dotýkat.” Oba měli zavřené oči. Nakonec Dillon ucouvl. „No dobře, jestli ti to tak vadí.”

„Ne, počkej.” Váhavě ho pohladila přes hrudník až k žaludku.

Usadila se na patách mezi jeho stehny a vytáhla Dillona k sobě nahoru.

Vzala ho za ruku a položila si ji na prsa.

„Neublížíš mi, viď?”

„To bych nikdy v životě neudělal. Naopak ti chci ukázat, jak to může bejt příjemný, když se tě někdo dotýká.”

Přikývla a pustila ho. Rozepnul první knoflík a pomalu přešel k druhému. Nespěchal. Když košili rozepnul celou, vytáhl její okraj ze sukně a pak látku shrnul Jade z ramen.

„Můžu tě pohladit na prsou, Jade?”

Jeho ruce chladily. Byly mozolnaté a drsné, ale dotýkaly se jí jemně.

397

Jo.”

Vzal do dlaně její levé ňadro. „Kdyby ti to začalo bejt nepříjemný, tak řekni.”

„Není mi to nepříjemný, ale mám strach, že se mi najednou vybaví ty ošklivý vzpomínky a všechno se tím zkazí.”

„Snaž se na nic nemyslet. Soustřeď se jenom na to, co momentálně cítíš.” Něžně ji hnětl přes podprsenku. Přejel jí kotníky prstů přes bradavku. Pod jeho dotykem se ostře vztyčila. Jade nechtěně zapředla jako kočka.

„Chtěl bych ti sundat podprsenku.”

Přikývla.

384

Nahmátl zapínání na zádech, rozepnul háček a vklouzl do uvolněného košíčku. Jade tiše zašeptala jeho jméno.

„Mám přestat?”

Mlčky zavrtěla hlavou.

Prstem zkusil objet její ňadro kolem dokola. Odhadl jeho tvar a nakonec se soustředil na bradavku. Ztvrdla mu v prstech, ještě než se s ní začal laskat. Jade si skousla rty. „Jade, ty máš dokonalý tělo.”

Zlehoučka třel palcem vystouplý hrot, sotva se ho dotýkal. Vyvolával v ní střídavé vlny mrazení a horka.

Zaplavila ji slabost. Sklonila hlavu a opřela si ji o Dillonovo rameno.

Objala ho okolo krku. Nehty se mu zaryla do kůže na zátylku.

„Jade, teďka tě políbím. Tady. Semhle.” Stiskl jí bradavku o něco silněji. „Nemáš nic proti tomu?”

S hlavou na jeho rameni mlčky nepatrně kývla.

Dillon jí stáhl podprsenku. Jade cítila, jak do pokoje proudí otevřeným oknem noční vzduch. Na nahém těle studil. Dillonův první polibek byl lehoučký jako pírko. Jenom se téměř neznatelně dotkl rty její pokožky. Pak ji polaskal jazykem. Otřel se o ni knírem. Jade měla pocit, že zešílí. Bylo to k nevydržení.

Potom dotek zesílil, Jade vnímala horký dech a prudké nasátí. Dillon si s ní pohrával ústy. V podbřišku ji zašimralo, jako když přejede přes napnutou strunu. Zakoušela slastné vzrušující chvění. Podvědomě se nadzvedla na patách a narovnala se, aby k ní lépe mohl. Dillon potěžkal její ňadro v dlaních a přiložil si ho ke rtům, jako by pil z životodárného kalichu. Když se s ní

398

přestal laskat ústy, šimral ji nosem a třel se o ni drsnou tváří a nakonec ji znovu políbil.

Jadeiny šaty mu překážely čím dál víc. Nemohl se k ní přes ně dostat, což je oba dráždilo. „Když ti úplně sundám blůzu, pomůžeš mi a vyndáš ruce z rukávů?” zeptal se pak zastřeným hlasem. „Jade, prosím tě.” Přikývla.

Stáhl jí hladkou látku z paží. Jade najednou znervózněla a přitiskla si rozepnutou podprsenku na prsa. Podívala se Dillonovi do očí. Všimla si, že se mu na spánku objevila tepající žíla a že pevně svírá rty.

385

„Chceš přestat?”

„Já… Ne. Myslím, že ne.” Povolila ruce a podprsenka se snesla Dillonovi do klína.

„Och, díkybohu,” vydechl s úlevou a zhluboka se nadechl. Pohladil ji nejprve po vlasech a postupně se dotkl tváře a rtů, zvlhlých po jeho polibcích. Prstem jí přejel po krku ke klíčním kostem a vyhoupl se na vyvýšeniny ňader. Obdivně si ji prohlížel jako bohyni.

„Ukaž mi, kde chceš, abych tě hladil, Jade.”

Vzala jeho hlavu do dlaní a přitáhla si ji na prsa. Pozorovala, jak nasál rty její kůži. Znovu jí pod dotykem jeho jazyka ztvrdly bradavky.

Bylo jí krásně.

Dillon s hlasitým povzdechem padl zpátky na polštář, smetl Jadeinu podprsenku z klína a začal si rozepínat džíny. Jade vyplašeně zamrkala a vytřeštila oči.

„Nebudu dělat nic, co nebudeš chtít, slibuju,” vysvětloval honem.

Zvedl levou ruku za hlavu a chytil se zatočeného čela postele. „Vidíš, jednou rukou nic nezvládnu. Ale ty džíny jsou mi moc těsný, Jade, potřebuju víc místa.”

Pravou rukou zápasil s nepoddajnými knoflíky na kalhotách. Když se mu je konečně podařilo rozepnout, pod poklopcem se mu zabělal okraj bavlněných slipů. Ztopořený, naběhlý penis nešlo přehlédnout.

Jade na něj vyděšeně zírala.

Dillon splnil slib a jednou rukou se neustále držel čela postele, ale druhou rukou jí dosáhl na tvář a pohladil ji. „Stojí mi. Nediv se. Ale nepostavil se mi proto, že bych ti chtěl ublížit, nebo ti dokázat, že tě přeperu.

399

Postavil se mi, protože mě vzrušujou tvý modrý oči. Jsou modrý jako jezírka, a když se do nich podívám, mám chuť si v nich zaplavat.

Vzrušujou mě tvý nádherný nohy, z kterejch jsem nedokázal odtrhnout oči už tenkrát, když jsi mě vlákala do tý limuzíny. Taky mě vzrušuje, když tě líbám. Máš slaďounkou pusu a dokonalý prsa a určitě jsi teď dole celá vlhká.” Usmál se svému erotickému monologu. Vzrušeně zašeptal: „Já ti nechci ublížit, Jade. Já se s tebou chci milovat.”

Jade si zkřížila paže na prsou a položila si je na ramena. „Já vím, Dillone. V duchu to chci taky. Jenomže rozum mi pořád -”

386

„Sakra, přestaň aspoň na chvilku poslouchat rozum, Jade,” zvýšil Dillon hlas, protože už ztrácel nervy, ale okamžitě se zase ovládl.

„Poslouchej srdce. Co by chtělo? Co ti napovídá?”

„Že se s tebou chci milovat, ale když já mám šílenej strach, že úplně ochrnu, když do mě vnikneš.”

Pohladil ji po vlasech. „Tak to zatím nebudeme zkoušet. Já vím, že potřebuješ čas. Počítal jsem s tím, že to půjde pomalu. Uděláme to tak, že pokaždý dojdeme o kousek dál a o pohlavní styk se nebudeme pokoušet, dokud na něj nebudeš připravená.”

„To bude vůči tobě nespravedlivý.”

„Já to zvládnu.” Jade se na něho pochybovačně podívala. Dillon se trochu zklamaně usmál. „Já si zase sednu, jo?”

Jade se opět ocitla mezi jeho stehny a Dillon jí znovu polaskal ňadra.

„Ty jsi tak krásná,” zašeptal.

Jeden polibek postupně přecházel v druhý, takže po chvilce nebylo možné rozeznat, kde jejich líbání začíná a kde končí. Dillon měl ruce v neustálém pohybu. Mazlil se s celým Jadeiným tělem, hladil ji na krku, na zádech, na břiše, na prsou. Jade se přestala ostýchat a Dillonovo laskání opětovala. Dillonova hruď pro ni byla neprozkoumaným územím, po kterém se pohybovala nejen zvědavou rukou, ale i ústy.

„Ještě! Nepřestávej,” zamumlal Dillon, když se dotkla jeho bradavky.

Jemně ji olízla a zjistila, že ji to vzrušuje. Bylo jí třiatřicet a Dillonovo tělo bylo první mužské tělo, s kterým se takhle důvěrně setkala. Připadala si jako v říši divů, očima, rukama i ústy získávala zcela nové zkušenosti.

400

Nejčastěji se Dillon vracel k jejím prsům. Znovu a znovu je líbal.

Špičkou jazyka ji doháněl téměř k šílenství. Ovinula mu paže kolem hlavy a přitiskla si ho co nejpevněji k sobě. Líbilo se jí hladit ho po vlasech a hladké teplé kůži, líbily se jí dotyky jeho vlhkých úst.

Přemáhala ji touha. Jade z ní byla celá rozbolavělá, cítila, jak jí vlhne rozkrok, jak se prokrvuje. Instinktivně nadzvedla pánev a posunula se k Dillonovi.

Peprně zaklel.

387

Ani si neuvědomila, že jí vklouzl rukama pod sukni, dokud neucítila jeho dlaně vysoko na stehnech. „Nevadí ti to, Jade?”

Jenom něco nesrozumitelně zamumlala.

Dillon přesunul ruce na její zadek a přitáhl si ji ještě blíž k sobě.

Sklonil se k jejímu klínu a přes sukni jí líbal stehna.

„Panebože,” vydechla, když se jí po těle rozlilo nečekaně příjemné teplo. Cítila, jak celé její tělo taje. Sevřela Dillonova ramena. Dillon rozevřel ruku, kterou měl pod jejími hýžděmi, a druhou přesunul dopředu k okraji spodních kalhotek. Prstem vklouzl pod krajkovou látku a nahmatal husté, hladké pubické ochlupení.

Jade si na strach vůbec nevzpomněla. Znovu vzrušeně vydechla a položila si hlavu na Dillonovu.

„Roztáhni trošku víc nohy, Jade.”

Nemusel ji nutit násilím. Vůbec nepotřeboval uplatňovat sílu. Hladil ji lehounce, jenom konečky prstů, což připomínalo doteky motýlích křídel.’ Jade rozevřela kolena.

„To je přesně ono,” zašeptal povzbudivě. „Panebože, ty jsi krásně vlhká.” Polaskal ji na ňadrech a vrátil se dolů. „Taková heboučká a měkká.”

Hladil ji po přirození, vklouzl mezi stydké pysky, ale dál ne.

Pomaloučku, co nejjemněji hledal její nejcitlivější bod. Zlehka o něj zavadil prstem. Jade se pod jeho dotykem zavlnila.

Místnost zalitá měkkým světlem svíček se kolem ní začala zmenšovat. Celý svět se zredukoval jenom na postel a na její tělo, kterému Dillon poskytoval rozkoš, o jaké se jí nikdy ani nesnilo.

Jazykem jí dráždil bradavky a prstem klouzavě přejížděl přes kli-toris.

401

Vtáhla bříško a zadržela dech. Prsa se jí vzedmula. Polilo ji horko.

Odvážně mu vedla ruku. Bylo to k nevydržení. Měla pocit, že exploduje. Pevně se chytila Dillonova ramene a zaryla do něj zuby, aby potlačila úlevný výkřik.

Dillon dopadl na polštáře a strhl ji s sebou. Ležela mu na prsou, tiskla se k jeho břichu, nohy mezi jeho stehny. Přejel jí po zádech podél páteře, poplácal ji po zadečku, masíroval jí ramena.

Jade zabořila hlavu do prohlubně mezi Dillonovým krkem a ramenem. Zhluboka vdechovala vůni jeho zpoceného těla, která se 388

mísila s vůní jeho kolínské. Občas ji rozechvěla vlna doznívajícího vzrušení.

Nakonec vzal Dillon Jadeinu hlavu do dlaní a podíval se jí do očí.

„Jsi úžasná,” zašeptal ochraptěle.

Ustaraně sklopila oči. „Nevěděla jsem, že to může být takový…

takový…”

„Jako bys mi mluvila z duše,” zasmál se něžně. Zlehka se políbili.

Potom se políbili víc a vzájemně se dotýkali jazyky. Dillon Jade rozepnul pásek od sukně a stáhl jí sukni přes boky dolů. ¦Zajel jí drsnými dlaněmi do kalhotek, přidržel si ji za hýždě a posadil si ji na slabiny.

„Chci tě znovu cítit, Jade. Jsi tak vlhká, teplá - přísahám, že ho nechám tam, kde je, ale ježíšmarjá…”

Taky ho chtěla. Před chvilkou si myslela, že všechnu touhu vyčerpala. Ale Dillonovy polibky v ní znovu rozehrály to vzrušivé, šimravé chvění, které zažívala poprvé, a přesto jí najednou připadalo důvěrně známé.

Svlékla si zbývající kusy oděvu a natáhla se na Dillona. Znovu se s ní mazlil, přejížděl jí prsty po nahém těle, hladil ji, líbal, znovu zabořil hlavu mezi její ňadra, až tiše zasténala.

Najednou jí připadalo naprosto přirozené, že má nohy od sebe.

Nadzvedla kolena a ovinula mu končetiny kolem těla. Přidržel si ji za stehna a mírně ji nadzvedl.

„Dillone, prosím tě.”

Nevěděla, oč ho vlastně prosí. Rozhodně nečekala, že z jeho dotyků bude jako v sedmém nebi. Držel ji teď za boky a líbal ji na stehna.

Pomalu se posunoval výš. Jade se chytila čela postele za hlavou.

402

Políbil ji na tmavý klín.

„Dillone -”

Znovu ji polaskal pootevřenými ústy. Jade se zatočila hlava, když ucítila jeho jazyk - jak hledá, nachází, laská, hladí - zatímco jeho ruce jí třely stehna těsně pod zadečkem.

V uších jí hučelo. Srdce jí divoce bušilo a celá se chvěla.

Už to tu bylo zase. Zase znovu k tomu dojde. Toužila po něm. A přesto…

389

„Počkej.” Pokusila se od něj odtáhnout. „Dillone, ne. Počkej.”

Když ji uslyšel, přestal, ale tvářil se zmateně a neklidně. „Panebože, proč?”

„Chci tě. Pojď ke mně.”

Stáhla mu slipy a přitáhla si špičku jeho penisu k rozkroku.

„Ne, Jade, napřed mě nech -”

„Ne, ty nech mě!” vydechla důrazně. Sotva se do ní pohroužil, hned ucítila pravidelné rytmické stahy. Její tělo ho hladově pohltilo.

Dillon zamumlal něco hodně neslušného a znovu ji přidržel za stehna. Laskal ji prsty ve vyzývavě zvlhlém rozkroku a postupně se topil v měkké teplé hlubině.

Jade šeptala jeho jméno, omámená blížícím se vyvrcholením. Chtěla ho cítit co nejhlouběji, proto na něj pevně dosedla a pak už se poddala chvějivým vlnám vrcholné rozkoše. Dillonovi k vyvrcholení stačilo pár rychlých pohybů uvnitř jejího těla.

Ve světle svíček se rozlehly divoké radostné výkřiky, slastné sténání a nakonec spokojené vydechnutí.

403

Kapitola 29

V nemocnici vládla pohřební nálada.

Lékař stojící v nohách postele neskrýval pesimismus. Podíval se nejprve na pacienta, potom na jeho ženu a řekl: „Je mi líto. Dělali jsme, co jsme mohli.”

Po jeho odchodu několik minut nikdo nepromluvil. Nakonec Hutch pootočil hlavu na polštáři. Natáhl k Donně ruku a uchopil ji. „No, myslím, že je to jasný.”

„Není.” Donna pokřivila kulatý obličej s malýma očima ve snaze zadržet slzy. „Třeba ten novej lék zabere a tělo tu ledvinu přijme.”

„Slyšela jsi, co říkal doktor, Donno. Řekl, že se teprve zkouší a že to moc optimisticky nevidí. Pamatuju si každý jeho slovo.”

„To ale ještě neznamená, že mu musím věřit. Odmítám tomu věřit.”

„Tos uměla vždycky, nevěřit tomu, čemus nechtěla.” Hutch unaveně zavřel oči.

390

„Co tím chceš naznačit?” Hutch ležel na posteli a mlčel. Stiskla mu ruku. „Hutchi?”

Otevřel oči, i když mu to zjevně působilo velkou námahu. Hlas měl mdlý a nevýrazný. „Vždycky sis odmítala připustit, jak to ve skutečnosti bylo s Jade.”

„S Jade?”

„My jsme ji tenkrát fakticky znásilnili, Donno. Přesně, jak tvrdila.”

Donna se pokusila vymanit ruku z Hutchova sevření, ale na umírajícího člověka ji svíral překvapivě pevně. Učinila zoufalý pokus změnit téma hovoru. „Hutchi, teď máš důležitější starosti než přemýšlet, co se stalo někdy před patnácti lety.”

„V pekle na to budu mít celou věčnost. Znásilnil jsem ji. A je-404

dovatým rejpáním jsem pomohl dohnat Garyho Parkera k sebevraždě.”

„Hutchi, ten doktor tě těma svejma řečma úplně vystresoval. Mluvíš nesmysly. Přestaň!”

„Ty se konečně přestaň obelhávat, Donno!” zasípěl Hutch. „Můžu za to stejně jako ostatní. Spáchali jsme zločin.”

„Jade tě k tomu vyprovokovala, Hutchi. Já vím, že tě vyprovokovala.”

Hutch namáhavě vydechl. „Ty prostě víš všechno nejlíp.”

„Možná to neudělala vědomě, ale -”

„Táta mi tenkrát po tom, když se to stalo, řekl, že toho budu hořce litovat. A měl pravdu.” Hutch upřel pohled do stropu. „Jedna věc mě ale těší. Jsem rád, že moje tělo neodmítá ledvinu toho Jadeinýho kluka.”

„Proč to říkáš?” zeptala se Donna rozčileně.

„Protože jestli je to můj syn - a rád bych věřil, že jo - nechtěl bych, aby kvůli mně něco obětoval. Jade měla pravdu, když tvoji prosbu odmítla. Nikdo z nás nemá právo po jejím synovi něco chtít. Nesaháme mu ani po kotníky.”

Donna pocítila závistivé bodnutí a žárlivost, kterou v ní dokázalo vzbudit jen Jadeino jméno. Stiskla manželovu ruku. „Proč jsi to udělal, Hutchi? Vyprovokoval tě k tomu Neal? Byla to jedna z těch bláznivejch situací, kdy se ti všechno vymkne z ruky?”

391

„Jo, Donno,” zamumlal Hutch bezbarvým hlasem. „Byla to přesně jedna z těch situací, kdy se ti všechno vymkne z ruky.”

Dokázala by mu mnohem snáz odpustit, že Jade znásilnil, než že ji tajně obdivuje. „Jinej důvod k tomu, aby… abys s ní souložil, jsi neměl?”

Hutch zaváhal, a pak tiše odpověděl. „Ne, jinej důvod jsem neměl.”

Ale Donna jeho zamítavým slovům nevěřila, stejně jako nevěřila jeho nucenému úsměvu.

Dillon ucítil na tváři dotek slunečního paprsku. Oknem přívěsu slunce nikdy nesvítilo, proto si hned neuvědomil, kde je a jak to, že se cítí tak náramně.

405

Zamžoural jedním okem, uviděl průsvitnou moskytiéru a najednou se rozpomněl, proč si připadá jako král. Zbavil Jade zlých duchů.

Usmál se, spokojeně si přejel ranní strniště vousů a převalil se na druhý bok, aby k sobě znovu přitiskl Jadeino sladké tělo a podrobil ho další zkoušce exorcismu.

Druhá strana postele zela prázdnotou.

Dillon znepokojeně odhodil prostěradlo a rozhrnul síť proti hmyzu.

Zavolal Jadeino jméno, ale jenom se odrazilo od zdí prázdného domu.

Přiskočil k oknu. Nebyly na něm žádné záclony, závěsy, dokonce ani moskytiéra. Přejížděl očima po dvoře a srdce se mu sevřelo podivnou úzkostí.

Když ji uviděl, s úlevou zhluboka vydechl. Opřel se o parapet a kochal se pohledem na ni. Byla oblečená, ale naboso. Slunce jí hrálo v neučesaných vlasech duhovými barvami. Dillon si přiložil dlaně k ústům a zavolal na ni.

Zvedla hlavu k oknu ve druhém patře. „Dobré ráno.” Zářivě se na něj usmála. Cípy sukně držela zvednuté. V látce se rýsoval nasbíraný úlovek. Broskve. „Nesu k snídani čerstvé broskve, trhané přímo ze stromu. Jednu jsem už ochutnala. Jsou vynikající.”

„Lepší než ty bejt nemůžou,” zamumlal si potichu Dillon sám pro sebe. Pocítil mírné vzrušení. Otočil se zpátky do pokoje, v nohách postele našel džíny a chvatně šije natáhl. Se zapínáním poklopce se nezdržoval a pádil po schodech dolů. Opatrně překročil rozbité schody, které volaly po opravení, ale ze dveří ven vyběhl tryskem.

392

Dvůr zel prázdnotou.

„Sakra!”

Najednou ho napadlo, kde by ji mohl najít. Zamířil do květinové zahrady. Našel ji sedět na houpačce pod dubem.

Než se propracoval až k ní, nemohl popadnout dech - spíš vzrušením než vyčerpáním. Chytil houpačku za provazy, na kterých visela, a sklonil se k Jade, aby ji mohl poprvé za denního světla políbit.

Ústa jí voněla broskvovou šťávou. Přestože se jen lehce dotkli rty, Dillonem projela silná vlna vzrušení. Když se od ní odtáhl, oči měl zastřené touhou. Jade si zavázala cípy košile v pase, ale 406

košili si k Dillonovu potěšení nezapnula. Proto se ze své výšky mohl kochat pohledem do prohlubně mezi jejími ňadry.

„Váš ranní model se mi líbí, slečno Sperryová.”

V rozporu s formálním oslovením jí zajel do výstřihu a dlaní stiskl sluncem zahřáté ňadro. Jade se zpravidla tvářila úředně, jako přísná ředitelka, pro kterou je práce vším, a i v neformálním oblečení z ní vyzařovala profesionalita.

Pohled na rozcuchanou, bosou Jade s rozzářeným obličejem byl naprosto výjimečný a vzrušující, i když dnes ráno stačilo Dillonovi k vzrušení jenom málo.

Opřela si hlavu o jeho paži a blaženě si povzdychla. „Nemohla jsem najít spodní prádlo.”

„Však ono se objeví. Teď se mi líbíš tak, jak jsi.”

Do tváří se jí nahrnula barva, až je měla stejně zrůžovělé jako šťavnaté broskve v klíně. Dillon se zasmál. Cítil se tak zvláštně…, tak příjemně. Jako by přes noc shodil minimálně dvacet kilo. Připadal si lehce, svobodně. Byl šťastný. Zároveň si uvědomil, že je bláznivě zamilovaný.

Obklopovala ho samá nádhera. Prázdný starý dům nabízel samotu a spoustu romantiky; jejich ostrůvek soukromí. Ptáci venku dospávali. A pracovité veverky si udělaly volno. Vzduch byl dusný a nehybný.

Všude kolem panovalo mlhavé lenivé ráno, kdy všechno, co se hýbe a dýchá, nemyslí na nic jiného než na sex. Dillon zatoužil zastavit čas nejméně na sto let a po celou tu dobu se milovat s Jade.

393

„Vyskoč a pusť mě sednout.”

„A kde potom budu sedět já?” zeptala se provokativně.

„Mně na klíně.”

Nápad se jí zřejmě zalíbil, protože bez odmlouvání vstala z houpačky a posadila se mu na klín. „Dáš si broskev? Poslední sklizeň v tyhle sezóně.”

Zakousl se do plodu, který mu přidržela těsně u úst. Vystříkla na něj sladká voňavá šťáva a stékala mu z Jadeiny ruky na bradu a na holá prsa.

„Chutná?” zajímala se Jade.

„Mm-hmmm.” Objal ji kolem krku, zvrátil jí hlavu dozadu a prudce a divoce ji políbil. Když se od ní odtrhl, spokojeně při-407

kývl. „Vynikající.” Zvedl jí ruku k jejím vlastním ústům. Jade si ukousla. Dillon ji přinutil, aby si kousla znovu a ještě, dokud neměla pusu plnou dužiny a šťáva jí nestékala po bradě na krk.

Chvilku pozoroval, jak jí kape na prsa, potom sklonil hlavu a začal ji olizovat. Rozvázal jí košili v pase a vystavil její nahá prsa slunečním paprskům a svým vášnivým polibkům.

Jade zapomněla na broskev v ruce a objala Dillona kolem krku.

Zaklonila se a nastavila hrdlo i hruď, aby k nim Dillon lépe mohl.

Postupoval zezdola nahoru. Když dospěl ke rtům, vzrušeně vzdychl.

Natočil si ji čelem k sobě, zvedl jí nohy a dal si je kolem boků.

Přitiskla se k němu a Dillon měl pocit, že zešílí.

Zašeptala mu do kníru: „Nebudeš si myslet, že jsem moc vyzývavá, když -”

„Ne, vůbec ne.”

Ruka jí zmizela pod sukní, kterou měla shrnutou kolem pasu. Dotkla se ho konečky prstů a Dillon spokojeně zabručel. Když mu stiskla varlata, vydal ze sebe několik vzdechů, proložených klením. A když mu vyndala penis z džínsů, dlouze ji políbil. Pevně na něho dosedla a vnímala každý centimetr ztopořeného údu, pronikajícího do hlubin jejího těla.

Dillon se odrazil nohou od země a zhoupl je dopředu, čímž se dostal ještě hlouběji. Tak slastný pocit nezažil už léta. Houpačka se teď pohybovala dozadu a Jade se mu tiskla na klín. Objal ji a nepouštěl.

394

„Řekni, kdyby to bolelo.”

„Nebolí mě to. Ale cítím tě mnohem víc než včera večer.”

„Taky jsem v tobě mnohem hlouběji.”

„Hmmm, to jo.”

Pomalu se houpali v pravidelném rytmu tam a zpátky. Pokaždé, když houpačka zpomalila, že téměř stála, Dillon je jemně odstrčil. Snažil se potlačit svoje vyvrcholení, protože chtěl počkat na Jade. Pohrával si jazykem s jejími zašpičatělými ňadry, dokud necítil, jak se její tělo chvěje a lne k němu jako sametová pěst. Jade ze sebe vypravila několik tichých krátkých slastných výkřiků a Dillonovo dlouho zadržované napětí konečně povolilo.

Tiskli se k sobě, zvlhlí a lepkaví potem, milováním a broskvo-408

vou šťávou. Po chvilce Dillon zvedl ospale hlavu a podíval se na Jade. Odhrnul jí z tváře slepené pramínky vlasů. „Ráno jsem se probudil,” zašeptal něžně, „a než jsem si uvědomil, kde jsem, nechápal jsem, proč je mi tak krásně.”

„Mně bylo taky nádherně, Dillone. Jsem ti strašně vděčná za to, že -”

Položil jí prst na pusu. „Potěšení je na mojí straně.”

„Nejenom na tvojí.”

„Sex s tebou byl dokonalej, ale mně nešlo jenom o sex.”

Sepnul ruce Jade za krkem. „Líbilo se mi taky, že jsi spala vedle mě.”

„Mně taky,” zamumlala zastřeným hlasem. „A moc. Poprvý v životě jsem takhle spala s mužem. Netušila jsem, že to ve mně může vzbudit takovej pocit bezpečí. Není divu, že to je pro lidi tak důležitý.”

„To teda vážně není divu,” zasmál se radostně Dillon a přitiskl si ji na prsa.

Opřela se hlavou o jeho rameno. „Dillone?”

„Hmmm?”

„Včera, když jsem už skoro…, no, víš, poprvé…,” zajíkala se.

„Ano?”

„Řekl jsi mi: ,Ne, Jade, počkej.’ Proč jsi řekl to ,ne?”

„Chtěl jsem si nejdřív vzít kondom.”

„Hm. Na to jsem vůbec nepomyslela.”

395

„No, asi bysme na to neměli zapomínat, ale už se stalo. Snad není důvod k panice. Nemůže dojít k ničemu horšímu, než že budeš v jiným stavu.”

Zvedla hlavu a podívala se na něho. „Nechci tě nijak svazovat.”

Láskyplně ji pohladil očima. „Nic hezčího si nedovedu představit.”

Překvapeně se nadechla. „Znamená to snad, že mě miluješ?”

„Jo, přesně to to znamená.”

„Dillone, já tě taky miluju.” Zlehka ho políbila na rty a znovu si položila hlavu na jeho rameno.

V nastalém tichu mohli slyšet jenom tlukot svých srdcí a vrzání staré houpačky. Zůstali na ní sedět v objetí ještě dlouho po tom, co se zastavila.

409

Myrajana Griffithová zaparkovala svůj šedivý ford sedan na kruhovité příjezdové cestě před domem Ivana Patchetta. Nealovo pozvání na lehký oběd přišlo jako blesk z čistého nebe. Myrajana odešla před dvěma lety do důchodu. Od té doby o Patchettových neslyšela, ani se s nimi neviděla. Častokrát si v duchu říkala, že je to laciné rozloučení darovat jí zlatý špendlík, potřást jí rukou a pak na ni zapomenout, když pro ně pracovala pětatřicet let.

Že se jí vyhýbali, samozřejmě způsobil Lamar. Kdo by se chtěl přátelit s matkou syna, který umřel ve zkaženém neznabožském městě?

Myrajana nevěřila tomu, co se o jejím synovi povídalo. Lamar nebyl úchylný. Nezvrhl se, jak lidi říkali. Zemřel na zápal plic a na vzácný druh rakoviny kůže.

Do dnešního dne Myrajana neuvěřila jeho hrůznému doznání na smrtelné posteli. Přiznával se k věcem, které nikdy neudělal, protože na něj působily tišící léky a protože ho zmanipuloval personál v nemocnici. San Francisco šílelo strachy před AIDS a každý, kdo vážně onemocněl, byl podezřelý z nákazy.

Zdálo se, že Patchettovi těm výmyslům nevěřili stejně jako ona, protože jinak by ji nepozvali k sobě domů. Myrajana vzhlížela k honosnému sídlu, které odjakživa obdivovala, a natahovala si na ruce bílé bavlněné rukavice. Ruce měla zvlhlé potem z rozčilení.

396

Kvůli čemu s ní chce Ivan Patchet mluvit? Neal naznačoval, že je to důležité a naléhavé. Myrajaně bylo celkem jedno, o co Ivanovi jde.

Lichotilo jí, že si na ni vůbec vzpomněli.

Oblékla si na svoji dopolední schůzku krajkové šaty s květinovým vzorem, které se pro tuto příležitost skvěle hodily. Byly sice několik let staré, ale z kvalitního materiálu a kvalitně ušité. Myrajanin otec říkával, že je vždycky lepší mít jedny kvalitní šaty než tucet hadrů z výprodeje.

Kdykoliv se vydala Myrajana do města nakupovat, pokaždé >i zděsilo, jak se dnešní ženy oblékají. Jako by vůbec nedbaly o to, co mají na sobě. Slušného člověka nešlo od spodiny rozeznat, protože všichni se oblékali stejně nevkusně.

Umírněnost a cudnost patřily k minulosti - stejně jako dynastie Cowanových, stejně jako jejich rodinný majetek. Nedávno se prý jejich rodinný dům konečně prodal. Bance se ulevilo, že 410

se zbavila obtížného břemene. Když se to k Myrajaně doneslo, ronila hořké slzy.

Bohužel, některé věci nešly vrátit zpátky. Myrajana už nikdy nebude bydlet v jejich honosném starém rodinném sídle, nicméně do posledního dne svého života byla odhodlaná držet se staré dobré tradice, takže na veřejnost nikdy nevyšla oblečená do kalhot a při společenských událostech se neobešla bez rukavic a kapesníčku.

Stoupala po schodech na přední verandu Patchettových a upravovala si slaměný klobouk s širokou střechou, který do páté hodiny odpolední tvořil vždy nezbytný doplněk jejího oblečení. O Cowanových nikdo nebude moct prohlašovat, že se neuměli chovat, nebo že jim chyběla důstojnost. Myrajana byla poslední žijící potomek jejich rodu, proto považovala za svoji povinnost starat se o udržení dobré pověsti svého rodného příjmení.

Otevřela jí Ivanova hospodyně. Myrajana jí podala tištěnou vizitku.

„Mé jméno je Myrajana Griffithová. Pan Patchett mě očekává.”

Když Jade s Dillonem dorazili k Jadeinu domu, Jade pozvala Dillona dál. „Jsem v hrozným stavu,” protestoval Dillon. „Neholil jsem se a navíc jsem celej pobryndanej broskvovou šťávou.”

„Nevypadáš o nic hůř než já. Prosím tě. Chtěla bych ti udělat snídani.”

397

„Nejdřív bych tě měl já pozvat na večeři.”

„Jak to myslíš, .nejdřív’?”

Dillon se zasmál jejímu rozhořčenému pohledu, kterým po něm střelila. „Dobře, dám si jednu rychlou kávu.”

Objali se kolem pasu a zamířili ke vchodu. „Jak víš, že na mě vevnitř nečeká Graham a Kathy s nabitou brokovnicí?”

„Budou mít radost,” ujistila ho a usmála se na něj.

„Jak to můžeš tak jistě vědět?”

„Protože jsem šťastná.” Jade vešla do domu jako první a málem se srazila s Kathy, která spěchala ven. „Dobré ráno.”

„Díkybohu, že ses objevila,” vydechla Kathy rozčileně. „Ráno jsem se probudila a našla vzkaz od Grahama, že si vzal kolo a jel za váma na stavbu.”

411

Jade ignorovala zvědavost, s kterou si ji Kathy prohlížela. „Vždyť ví, že nesmí chodit ven bez dovolení, platí to i v sobotu,” rozčilovala se.

„Dostane týden domácí vězení.”

Dillon položil Jade ruku na rameno a snažil se ji uklidnit. „Třeba se o tebe bál. To tě nenapadlo? Měli jsme zavolat. Jestli jede Graham na stavbu, dohoním ho po cestě.”

„Já myslela, že si dáš kávu.”

„Až jindy.”

„Ale -”

„Pojedu napřed a doženu Grahama. Vy se s Kathy můžete v klidu obléknout a setkáme se u mě v přívěsu. Pak vás všechny zvu na palačinky s ořechy.”

„To zní slibně.” Jade se nechtěně usmála. Nedokázala se zlobit ani na Grahama. Dnešní ráno prostě nebylo pro nepřátelství stvořené. „Co ty na to, Kathy?”

„Já jsem všemi deseti pro.”

„Fajn,” prohlásil Dillon spokojeně. „Uvidíme se tedy za chvíli.”

Ukazováčkem nadzvedl Jadeinu bradu, aby ji mohl políbit. Jade ho zasněně pozorovala, jak kráčí přes trávník k pickupu. Zamával jí z příjezdové cesty. Když se otočila zpátky ke Kathy, viděla, že ji s potutelným výrazem sleduje.

398

„Nestačím se divit,” poznamenala. „Nenapadlo mě, že to bude někdo jako Dillon.”

„Kdo že bude?”

„Ten, kdo tě z toho dostane. Spíš jsem čekala, že bude vypadat úplně opačně, ne tak statně a svalnatě.”

„Dillon je velice citlivej.”

Kathy láskyplně pohladila Jade po zacuchaných vlasech. „To asi musí být, protože jinak bys ten svůj strach nepřekonala.”

„Když mu umřela žena a dítě, měl sám se sebou plný ruce práce.

Pomohla jsem mu stejně, jako pomohl on mně. To je na tom to nejlepší.”

Kathy kritickým okem zhodnotila Jadein neupravený vzhled. „Víš určitě, že zrovna to je to nejlepší?”

Jade se hlasitě a vyzývavě zasmála smíchem, který by jí byl ještě včera naprosto cizí. Bože, je tak příjemné být rovnocenným, plnohodnotným členem lidského rodu. Konečně chápala všech-412

ny vtipy, které v ní dřív vzbuzovaly strach a připadaly jí drzé a nemístné.

Kathy musela z Jadeiných očí vyčíst odpovědi na všechny svoje zvědavé otázky. V očích měla slzy. „Ty přímo záříš štěstím, Jade.”

„Šťastnější jsem snad nikdy v životě nebyla,” zněla blažená odpověď.

Na palačinky se ten den ráno nedostali. Jade s Kathy dorazily na stavbu asi za čtyřicet minut po tom, co Dillon odjel. Samotář přivítal Jadein džíp hlasitým radostným štěkáním. Zatímco ho chlácholily, aby nedělal takový rozruch, Dillon jim vyšel z přívěsu v ústrety.

Jakmile ho Jade uviděla, srdce se jí i po tak krátkém odloučení radostně rozbušilo. Její milenec. To slovo, v jejím slovníku nové, znělo zvláštně. V duchu si ho několikrát opakovala, aby si zvykla na to, jak zní, i na to, co s ním souvisí. Prsa se jí dmula pýchou, že patří odteďka jí. Překypovala radostí a rozkvétající láskou.

Dillon ji zchladil: „Graham tady není, Jade.”

Opojné nadšení z Jade rázem vyprchalo. „Jak to, že tu není?”

„Kristepane,” vyděsila se Kathy. „Za to můžu já. Měla jsem vstát dřív.”

399

„Kluci se občas zatoulají. Určitě je v pořádku.”

Jade podle zamračené vrásky na Dillonově čele usoudila, že se je pouze snaží uklidnit. „Kde by mohl být?”

„Nevím. Jel jsem tudy, kudy obvykle jezdí, ale nikde jsem ho po cestě neviděl. Myslel jsem si, že ho najdu už tady. Ale když jsem přijel, nebyl tu. Samotář měl prázdnou misku na žrádlo, takže bych řekl, že sem vůbec nedojel. První věc, kterou vždycky udělá, je, že nandá Samotářovi jídlo, ať už žral nebo ne. Zajel jsem se podívat na druhej konec stavby, kde se vyměřuje, ale ani tam po něm nejsou žádný stopy.”

Jade si objala paže, jako by ji přepadla zima, přestože slunce už svítilo vysoko na obloze a vypadalo to na další parný den. „Třeba šel na ryby,” napadlo ji.

413

„Možná. Zrovna jsem se chystal zkontrolovat jeho oblíbený místo, když jste se objevily.” Konejšivě Jade objal. „Počkejte tady na mě.

Vrátím se za pět minut.” Nasedl do služebního pickupu a odjel.

„Pojď, počkáme u tebe v kanceláři,” navrhla Kathy.

Jade se nechala odvést ke svému pojízdnému pracovišti, ale uvnitř nevydržela sedět v klidu. Neklidně přecházela sem tam po místnosti a každou chvilku vykoukla oknem, jestli neuvidí Dillona vracet se s Grahamem zpátky.

„Nemohl být ten jeho vzkaz falešný? Nemohl ho někdo donutit, aby ho napsal?”

„Určitě ne,” zavrtěla hlavou Kathy. „Graham mi ho vsunul pod dveře u ložnice a v kuchyni na stole nechal otevřenou krabici vloček. Myslím, že se opravdu vydal sem za várna, přesně jak mi oznámil.”

„Tak kde teda vězí?”

„Někde se musel cestou zastavit.”

„Nesmí se nikde zastavovat, aniž by mi to řekl.”

„Děti občas zapomínají. Někdy dokonce schválně.”

„Graham ne,” umíněně tvrdila Jade. „Navíc už není dítě.” Znovu ji něco napadlo. „Myslíš, že se naštval, že jsem zůstala s Dillonem přes noc?”

„O tom vážně pochybuju. Graham se do Dillona zamiloval ještě mnohem dřív než ty.” Jade se na Kathy ostře podívala. „Čemu se tak 400

divíš, Jade? Že ho Graham miluje, nebo že ho miluješ ty? Nebo tě překvapilo, že mi došlo, co se mezi tebou a Dillonem děje dřív, než jste to pochopili sami?

Už když jsem Dillona viděla poprvé, bylo mi jasné, že na tobě může oči nechat. A na tobě taky postupně začalo být znát, že jsi zamilovaná.

Graham je vnímavej kluk, myslíš, že si ničeho nevšimnul?

Je z Dillona celej dívej. Bude nadšenej, že jste se konečně dali dohromady.”

Jade zaslechla venku hluk. „Už je zpátky.” Vrhla se ke dveřím, ale zazvonil telefon. „Kathy, vem to, prosím tě!”

Graham v autě nebyl. „Nikde jsem ho neviděl,” oznámil Jade Dillon.

„Projel jsem oba břehy kanálu. Po něm ani po jeho kole 414

není nikde ani stopa.” Jade si skousla ret. Dillon ji objal. „Nevy-šiluj.

Někde bejt musí a my ho najdeme.”

„Jade,” volala Kathy ze dveří kanceláře. „Máš telefon.”

„Ať mi nechají vzkaz.”

„Volá Neal Patchett.”

415

Kapitola 30

Dillon se řítil po silnici, jak nejrychleji mu jeho auto dovolilo. „Ty svině. Jak to udělali? Sbalili ho na silnici?”

„Nevím. Neal to nijak nerozváděl.” Jade upírala oči na vozovku před sebou. „Řekl mi jenom, že Graham a Myrajana Griffithová jsou u něj doma a vedou spolu rozhovor, který by mě třeba mohl zajímat.”

„Myrajana je…?”

„Matka Lamara Griffitha.”

Dillon se naklonil k vedlejšímu sedadlu a stiskl Jade ruku.

„Nemůžou ti nic udělat, Jade.”

„Mají mýho syna.”

„Neodváží se na něho vztáhnout byť jen malíček.”

„Možná ne fyzicky. Ale oni jsou schopný vymyslet leccos, to mi věř.

Neznáš je tak jako já.”

401

Neal neprozradil, proč volá, dokud Jade osobně nepřišla k telefonu.

Jakmile zavěsila, otevřela malý sejf pod stolem, něco z něho rychle vyndala a vyběhla ven.

„Jedu s tebou,” rozhodl se okamžitě Dillon. „Kathy, zamkněte kancelář, prosím vás. Jeďte Jadeiným autem domů a počkejte tam na nás, Zavoláme vám, jak jen to půjde.” Dillon zastavil Jade na cestě k džípu a přesměroval ji ke svému pickupu.

„Tohle je můj problém, Dillone. Zvládnu to sama.”

„Ne, pojedu s tebou. Takže nemarni čas zbytečnými řečmi a nasedni.”

Nakonec byla ráda, že bude mít u Patchettových doprovod.

Dillonova přítomnost ji uklidňovala. Kromě toho řídil mnohem rychleji, než by se odvážila jet ona.

K domu Patchettových dorazili v rekordním čase. Jade vyskočila z auta, sotva Dillon zastavil. Vyběhla dlouhými kroky po 416

schodech na verandu. Dillon jí byl v patách. Vtrhla dovnitř.

„Grahame!”

Její volání se odráželo od stěn a vysokého stropu.

„Je tady.”

V obývacím pokoji v přízemí to vypadalo nevinně jako na jevišti. Na konferenčním stolku stála stříbrná čajová konvice, ze které se kouřilo, vedle ní sušenky, džem, čerstvý kompot a na velké míse voněla šunka, nakrájená na tenounké plátky. Ale nikdo z přítomných se jídla ani nedotkl.

Myrajana Griffithová seděla v lenošce a květy na jejích krajkových šatech se tloukly se vzorovaným čalouněním křesla. Nápadně namalované rty na bledém vrásčitém obličeji očividně líčila roztřesená ruka. Na klíně jí ležely bílé rukavičky. Na hlavě měla směšný klobouk…

a zpod něho upírala na Jade nevraživý pohled.

Ivan seděl v kolečkové židli a vypadal jako hora beztvarého masa, které drží pohromadě jen díky podivně střiženým šatům. Zlomyslně a vychytrale se usmíval. Jeho vpadlé oči připomínaly pohled do pekla.

Neal vypadal, až na napuchlý nos a modřinu na bradě, stejně uhlazeně a klidně jako vždycky. Na sobě měl šedivé plátěné kalhoty a 402

světle růžovou bavlněnou košili. Stál před ozdobnou krbovou římsou z mramoru a jedním loktem se o ni nedbale opíral. V ruce držel vysokou koktejlovou sklenici a míchal s jejím obsahem, jejž Jade odhadla na Bloody Mary.

Jade je všechny přejela rychlým pohledem a zastavila se u svého syna. Seděl naproti ní na židli. Zamířila hned k němu. „Jsi v pořádku, Grahame?”

Vyskočil ze židle a schoval se za její opěradlo tak, aby k němu Jade nemohla. Rukama svíral dřevěné boky s vyřezávanými květy.

„Nepřibližuj se ke mně. Nenávidím tě.”

Jade se zarazila. „Grahame! Jak to se mnou mluvíš?”

„Nechalas ho umřít. Já jsem mu mohl pomoct, ale tys to nedovolila, proto umřel.”

„Kdo?”

„Hutch,” informoval ji Neal. „Už mezi náma není.”

Jade jeho slova vyvedla na okamžik z míry. Vybavila si Donnu a pocítila soucit. „Hutch umřel?”

417

„Donna nám tu smutnou novinu volala včera večer.”

„Tys ho zabila!” křičel na ni Graham.

„Tímhle tónem s mámou nemluv,” usměrnil ho ostře Dillon.

„Ty, ty…, ty se do toho nepleť,” obořil se na něho Graham. Ze všech sil se snažil potlačit slzy a chovat se jako chlap. „Je to děvka. To už přece víš taky, ne? Vsadím se, že jste spolu celou noc souložili!”

„Tak to stačí!” zavrčel Dillon.

„A já blázen jsem si přál, abyste se vzali. Dneska ráno jsem vám jel říct, že s tím souhlasím, ale teď je všechno jinak, protože jsem pochopil, že moje máma je kurva!”

Ozvala se Jade: „Grahame, poslouchej mě…, já -”

„Ne. Jsi nejhorší člověk, kterýho znám. Nechala jsi umřít člověka, kterej byl možná můj táta. Mohl jsem mu darovat ledvinu, jenomže ty jsi mi o tom vůbec neřekla.”

„Proč bych ti to měla říkat? Třeba to tvůj táta nebyl.”

„Vidíš, to jenom dokazuje, že jsi děvka.” Graham ukázal na Ivana a Neala. „Řekli mi, že můj táta je jeden ze tří mužů z Palmetta. Řekli mi, že jsi spala se všema třema najednou. Dva jsou mrtví a já je kvůli tobě 403

už nikdy nepoznám. Tahle paní je možná moje babička, jenomže ty jsi nechtěla, abych to věděl.”

„Ne, nechtěla. A taky jsem nikdy nechtěla, abys věděl, kdo je tvůj táta.”

„A proč?” vztekal se Graham.

„Protože provedl něco hodně zlýho.”

„Zlýho?” škytl Graham. „Nevěřím ti.”

„Je to pravda.”

„Lžeš. Nikdy jsi mi o tátovi nic neřekla, protože ses styděla. Už ti nikdy nebudu věřit. Nikdy.”

Ještě včera si Jade myslela, že své nepřátele definitivně porazila, ale oni znovu zaútočili a mstili se jí tam, kde byla nejzranitelnější. Mstili se jí na Grahamovi.

Viděla, jak se Grahamovi mísí v obličeji strach, sklíčenost a zmatek.

Svět, který ho dosud obklopoval, se mu zhroutil a nejbližšího člověka pošpinily zlomyslné sprosté lži. Jestli ho okamžitě nezíská na svoji stranu, mohla by ho ztratit navždycky.

Jenomže to se jí podaří, jen když mu prozradí pravdu.

418

„To, co ti řekli, je pravda, Grahame. Kterýkoliv z těch tří by mohl být tvůj otec. Protože ti tři mě kdysi znásilnili. Otěhotněla jsem po tom, co mě znásilnili tři muži.”

Graham pohrdavě odfrkl.

„Nepřála jsem si, aby ses to dozvěděl, protože jsem se bála, že se tím budeš trápit, že si budeš myslet, že jsem tě nechtěla, nebo že tě nemám ráda. Trnula jsem strachy, že se budeš obviňovat z něčeho, za co nemůžeš. Oni spáchali zločin, Grahame. Oni se zachovali zle. Ne já a už vůbec ne ty.”

Jade udělala krok dopředu a pokračovala ve vysvětlování. „Neřekla bych ti to ani teď, ale bojím se, že kdybych to neudělala, ztratila bych tvoji lásku a důvěru. Musíš mi věřit, Grahame. Ti tři muži mi ukradli mládí a panenství. Připravili mě o první hezký zážitky s klukem, kterýho jsem měla ráda, kterej se jmenoval Gary Parker a kterej se kvůli nim zabil. Tvoje babička od nás kvůli tomu, co se mi stalo, odešla.”

404

Natáhla k synovi ruku. „Nechci, aby mi ukradli i tebe, Grahame.

Překroutili skutečnost, aby to před tebou vypadalo, že jsem špatná, ale já špatná nejsem. A ty taky ne. Mám tě ráda. A vím, že ty mě máš taky rád. A protože mě máš rád, musíš mi věřit, že si nevymýšlím.”

Graham se podezřívavě podíval na Patchettovy a potom znovu stočil oči k Jade. „Oni tě znásilnili?”

„Ano. Když mi bylo osmnáct. Jediný, co z toho vzešlo dobrýho, jsi byl ty.”

Na okamžik zaváhal, potom odsunul židli a přitiskl se k ní. Jade ho pevně objala, jako by ho už nemínila nikdy pustit.

„Zastavil mě na silnici. Tvrdil, že jsi tady, mami. Že mě má přivézt.”

„Já vím, on dokáže být hrozně přesvědčivej, viď.”

„Mami, mně je moc líto, co jsem o tobě před chvílí řekl, já to tak nemyslel.”

„Já vím, že ne.” Jade se přes rameno znechuceně podívala na Neala.

„To, že se máme vzájemně rádi, nemůže nikdo změnit. Nikdy.”

Dillon Jade s Grahamem objal. „Pojďte odsud.” Jako jeden muž se otočili a zamířili ke klenutému oblouku, který nahrazoval v místnosti dveře.

419

„Ne tak rychle,” zadržel je Neal. „Ještě jsme neskončili. Potřebujeme s Jade probrat spoustu věcí, které se vás netýkají, Burke.”

Jade Dillona předběhla a ozvala se: „Já se s várna nemám o čem bavit, kromě žaloby za únos.”

„Vlastní dítě člověk unést nemůže,” prohlásil Neal.

„Co tím myslí, mami?”

„Vsadím se, Grahame, že by ses rád setkal se svým opravdovým tátou,” obrátil se Ivan na Grahama. „Nebyl bys rád, kdybys konečně poznal tátu a taky svýho dědu?”

Graham upřel pohled na Neala. „Vy jste ten druhej, že jo? Vy jste mámu taky znásilnil?”

„To tvrdí ona,” odpověděl Neal klidně. „Ale sám už jsi poznal, jak někdy ženský dokážou lhát, synku.”

„Neříkejte mi tak.”

„Nestalo se to tak, jak tvrdí tvoje máma, Grahame. Nemám pravdu, Jade?” zeptal se a spiklenecky na Jade mrkl.

405

„Jsi nechutnej.” Jade popadla Grahama za ruku a zamířila ven, ale překvapila ji Myrajana, která vstala, popošla k ní a poprvé za celou dobu promluvila.

Namířila na Grahama dlouhý kostnatý prst a prohlásila: „On je Cowan! Vypadá přesně jako můj otec. Je Lamarův, a tudíž i můj.”

„Máte smůlu.” Jade si střídavě měřila Ivana a Neala. „Proč jste ji sem pozvali? Aby to bylo ještě horší?”

Ivan odpověděl: „Jestli je ten kluk Lamara, Myrajana na něj má právo. Stejně jako my, pokud by byl Nealův.”

Myrajana změnila směr a oči se jí fanaticky leskly. „Je to moje krev.

Je Cowan. Patří do naší rodiny.” Vrhla rozčilený pohled na Jade a zasyčela na ni: „Jak sis mohla dovolit toho kluka přede mnou celá léta tajit? Kvůli tvý drzosti jsem si celou tu dobu myslela, že jsem o všechny přišla.”

„Je blázen.” Dillon se dotkl Jadeina lokte. „Pojď.”

„Když odsud s tím klukem odejdeš, nic tím nevyřešíš,” oznámil Jade Ivan. „Zrovna tak nemá cenu ho schovávat. Pokud se nedohodneme, dáme celej případ k soudu.”

„Z jakýho důvodu?”

„Péče o dítě.”

420

Jade se na ně nevěřícně podívala. „Žádnej soud v tomhle státě vás ani nevyslechne.”

„Ale představ si ten skandál, kterej to vyvolá,” zlomyslně se zasmál Ivan. „Asi by ti to nebylo příjemný, nebo bylo? Myslíš, že ta tvoje severská židovská společnost, která tě zaměstnává, bude nadšená, když budou noviny plný detailních článků o tom, jak ses hromadně kurvila se třema spolužákama?” Myrajana se zděšeně nadechla nad Ivanovou vulgárností, ale nikdo si jí nevšímal.

„Nebyli náhodou čtyři, táti?” rýpnul si Neal. „Nezapomínej na Garyho.”

„Nechtě mojí mámu na pokoji!” Než ho stačila Jade nebo Dillon zastavit, Graham se se zaťatými pěstmi sápal na Neala. Dillon ho popadl a odtáhl zpátky.

„Nejdřív si to s ním vyřídím já,” zamumlal.

Jade se před ně postavila. „Jděte oba ven.”

406

Graham se snažil vykroutit z Dillonova sevření, aby se na Neala mohl znovu vrhnout. Dillon vypadal, jako by chtěl vraždit. „To tě tady mám nechat s nima samotnou? Ani omylem, Jade.”

Jade mu položila ruku na paži. „Dillone, prosím tě, počkejte venku.

Tohle si chci vyřídit sama.”

„Mami, neposílej mě pryč,” protestoval Graham.

„Grahame, jinak to nejde. Prosím tě.”

Dillon se na ni zkoumavě díval a přemýšlel. „Prosím,” zašeptala Jade naléhavě. Nakonec se nechal obměkčit a postrčil Grahama k východu.

Grahamovi se to nelíbilo, ale Dillon na něj nedal. Než vyšli ven, Dillon se otočil a výhružně namířil na Neala prst. „Jestli na ni sáhneš, zabiju tě. Nic jinýho by mi neudělalo větší radost.”

Když Jade uslyšela klapnutí vstupních dveří, otočila se zpátky do místnosti. Tohle byla nejdůležitější konfrontace v jejím životě. Modlila se, aby měla dost odvahy ji správně vyřešit.

Hlavně se nesmíš bát, Jade.

„Můj případ se k soudu nikdy nedostane,” oznámila Nealovi klidným, vyrovnaným hlasem. „Ty na mýho syna nemáš nárok.”

„Klidně by mohl být můj.”

„To se nikdy nedozvíš.”

„Existuje genetická identifikace.”

421

„Ke které já nikdy nedám souhlas. Pokud si budeš dělat na Grahama nárok, jako bys přiznal, že jste mě znásilnili.”

„Můj syn nikdy nikoho neznásilnil!” vyjekla Myrajana.

Jade se k ní obrátila. „Znásilnil, paní Griffithová. Pamatujete, jak jste přijeli na pohřeb Mitche Hearona? Lamar se mi tam za všechno omluvil.” Znovu se podívala na Neala. „Takže jestli chceš, klidně se obrať na soud. Přesně takhle budu vypovídat - že moje těhotenství bylo výsledkem skupinového znásilnění, které jsi ty vyprovokoval.”

„Nikdo ti neuvěří.”

„Možná že ne, ale jak naznačil tvůj otec, vyvolá to pořádnej skandál.”

„Týkající se tebe.”

„A tebe. Vzpomínáš si na ženu jménem Lola Garrisonová?”

„Kdo je to?” zavrčel podrážděně Neal.

407

„Ona si tě pamatuje velice dobře, Neale. Měla ti jít za družičku na svatbě, která se neuskutečnila, protože se vám stala nehoda. Než ses odjel loučit se svobodou, velice důvěrně ses s ní stačil seznámit. Na toaletách hotelu, kde se konala předsvatební večeře. Už si vzpomínáš?”

„Matně. No a co?”

„Slečna Garrisonová je novinářka na volné noze. Před několika týdny se mnou dělala rozhovor pro nedělní přílohu.”

„Četl jsem ten článek.” Neal předstíral, že ho jejich rozhovor nudí.

„No a?”

„Při odchodu se zmínila, že zná v Palmettu nějaký Patchettovy.

Vylíčila mi, za jakých okolností jste se seznámili, a prohlásila o tobě, že jsi slizkej hajzl, na kterým si kdykoliv s radostí zchla-dí žáhu.

Zdá se, že když jsi zrušil zasnoubení, pochlubil ses své bývalé nevěstě, že ses vyspal s její družičkou. Jí pod nosem. Zničil jsi tak jedno přátelství.”

„Kristepane, holčičí přátelství!” odfrkl Neal. „Lola, nebo jak se ta holka jmenovala, po mně pěkně jela. Tak jakápak to byla kamarádka?”

„Nemluvím o přátelství těch dvou dívek, ale jejich otců. Byli obchodní partneři. Ta aféra přišla pana Garrisona draho. Už se 422

z ní nikdy pořádně nevzpamatoval - ani finančně, ani emocionálně.

Podle slečny Garrisonové neseš odpovědnost za úpadek rodinného podniku ty. Vsadím se, že si mou historku o tom večeru u kanálu s velkou radostí vyslechne.”

Nastala chvíle napjatého ticha, které nakonec přerušil Ivan. „Už mě to dohadování nebaví,” prohlásil. „Jestli se chceš vyžívat v pomluvách o tom, kdo se s kým vyspal někde na záchodku, tak si posluž. Zatímco se ta tvoje novinářka bude zabývat tvou zpovědí, my tě obviníme z podvodu.”

„Z podvodu?”

Neal se ujal slova místo otce. „Nadhodnotila jsi majetek Parkerových, aniž bys měla v úmyslu ho koupit.”

„Dokaž to, Neale,” vystrčila bradu Jade. „Otis Parker dosvědčí, že jsem na koupi jeho farmy složila zálohu deset tisíc dolarů. Jak mi dokážeš, že jsem ji ve skutečnosti nechtěla koupit?”

408

„Já mu zaplatil milion babek,” rozčílil se Ivan. „Otis Parker dosvědčí cokoliv. Třeba i to, že mu místo koulí narostly fazole. Stačí, když mu řeknu.”

„Až na to, že ta záloha byla složená v bance a pojištěná smlouvou. O

tom existuje záznam. Jestli vás napadlo, že byste ho mohl zfalšovat stejně, jako jste zfalšoval lékařské záznamy z nemocnice, kde mě po znásilnění vyšetřovali, tak si ušetřete práci, protože ten účet byl vedený u mojí banky v New Yorku.”

Patchettovi se po sobě nervózně podívali. Tvářili se, jako by se ocitli na lodi, do níž pomalu, ale jistě teče. Jejich poslední šance se jim začínala nebezpečně vymykat z rukou. Jade cítila, jak se bojí. Ten pocit ji hřál u srdce.

„Finančně jste na dně,” pokračovala. „Za pár měsíců budete muset zavřít fabriku pro nedostatek kapitálu. Nebudete už moct vyhrožovat lidem, že přijdou o práci, protože TexTil jim nabídne lépe placená místa a navíc s lepšími pracovními podmínkami. Taky hodlám rozpoutat kampaň, aby Hutchovo místo šerifa zastával čestnej člověk. Jako diktátor jste v Palmettu skončil, pane Patchette.”

Jade se podívala na Neala. „Tobě už taky nezbejvá nic, čím bys mohl druhejm ubližovat. Šarm jsi ztratil dávno, pokud jsi vůbec něj akej měl.”

423

Přiblížil se k ní jako had a bolestivě ji chytil za paži. „To mi ovšem nebrání v tom, abych si na tvýho kluka dělal nárok. Ty z toho budeš mít nepříjemností víc než dost.”

Vyškubla se mu a uskočila. „Znovu ti opakuju, že jakmile oficiálně vzneseš požadavek na Grahama, přiznáš tím svoji vinu, žes mě znásilnil.”

Neal se ušklíbl. „Určitě existuje promlčecí lhůta, a ta už rozhodně uplynula.”

„Vtom případě proti tobě povedu občanskoprávní řízení. A buď si jistej, že to udělám, pokud mě k tomu donutíš, bez ohledu na to, jak velkej to vyvolá skandál. Víš, Neale, myslela jsem si, že tě za to, cos provedl, nemůžu dostat do vězení, protože jsem nechtěla riskovat, že se Graham dozví pravdu. Tvým přičiněním se ji ale stejně dozvěděl, takže 409

mě teď už nic nezastaví. Ještě jednou se k němu přiblížíš,” dodala výhružně, „a půjdeš sedět za znásilnění.”

„Bylo by to jedno tvrzení proti druhýmu,” usmál se jízlivě. „Nikdy se ti nepodaří mi to dokázat.”

Jade otevřela kabelku a vyndala z ní videokazetu. Natáhla ruku a ukázala ji Patchettovým. „Tohle leželo v mém sejfu od chvíle, kdy jsem se vrátila do Palmetta. Jedna kopie je v bezpečnostní schránce tady v Palmettu a druhá v New Yorku. K té má přístup jenom můj právník.

Není to příjemná podívaná. Doufám, že ji nebudu muset použít, ale jestli mě k tomu donutíte, nemám proč váhat.”

Neal teatrálně zatleskal. „Dobrá práce, Jade. Třesu se nedočkavostí.

Co na tý kazetě je?”

„Lamar.”

Myrajana tiše a zdrceně vykřikla.

„Nahrál ji pár dní před smrtí. Na Lamarovo přání mi ji poslal jeden jeho přítel. Nepotřebuje komentář, ale abych vám ji krát-ce přiblížila, je plná výčitek svědomí z toho, co mi Lamar s Hutchem a s tebou provedl. Jednoznačně se na ní přiznává ke zločinu - který jsi vymyslel ty, Neale.

Na smrtelný posteli mě prosí o odpuštění, aby mohl mít po smrti klid. Přiznává se, že ho ten večer u kanálu pronásledoval celej život. Je to velice působivý doznání. Nikdo, kdo se na tu 424

kazetu podívá, nebude pochybovat, že Lamar mluví pravdu.”

Jade položila kazetu na konferenční stolek a obrátila se k Myrajaně.

„To, jak se zachovali dneska k vám, je pro ně typický. Jenom vás využili. Nebylo nutný, abyste se to dozvěděla.

Ale když už se to stalo, paní Griffithová, tak vám jen řeknu, že vy si na Grahama nemůžete dělat nárok, protože jste neměla ráda ani svýho syna. Lamar se vás bál. Vychovala jste z něho ustra-šenýho slabocha, kterej se nechal lehce zmanipulovat. Přesně tak se choval i tenkrát večer, když Neal navrhl, aby si se mnou užili. Proto nemám provinilý pocit, že jsem koupila vaše rodinné sídlo pro svoji firmu. Opraví se, aby se mohlo dál užívat, ale ne pro Cowanovy.”

Myrajanin obličej jako by se ještě víc scvrkl. „Výchova se prostě nezapře,” zakrákala kousavě.

410

„V to doufám, paní Griffithová. Alespoň v případě mého syna,”

odpověděla Jade tiše.

Otočila se k Myrajaně zády a přeměřila si Ivana, který seděl v pojízdném křesle a sípavě oddechoval. Jeho moc a důstojnost byly zpustošené stejně jako jeho tělo. Rozhovor s ním Jade považovala za ztrátu času, což byla největší potupa, jakou mu mohla uštědřit.

Podívala se na Neala. „Zkus si dělat nárok na mýho syna, Neale, a půjdeš sedět. Zkus si se mnou dál zahrávat a ocitneš se před občanským soudem za to; cos mně a Garymu udělal. Nakonec vyjde na světlo, co jsi zač, a budeš za to pykat. Radím ti, abys radši spočítal ztráty.

Když jsem se vrátila do Palmetta, měla jsem v plánu dostat tě za mříže, což bych klidně mohla i teď. S touhle kazetou bych to dokázala.

Ale časem jsem si uvědomila, že existujou důležitější věci než jen snaha se ti pomstít… a mnohem příjemnější. Mám novej život, novou lásku, syna. Záleží mi na nich víc než na pomstě. Už se nechci hrabat v minulosti, chci se dívat dopředu, ne zpátky.

Patnáct let svýho života jsem se v podstatě soustředila jen na tebe.”

Poslední slova Jade pronesla se sebevědomým úsměvem. „Teď už mi nestojíš za jedinou další myšlenku. Jsi vyřízenej, a to mi úplně stačí.

Pro mě to skončilo.”

425

„Hovno skončilo. Mě nezastrašíš. Já se tě nebojím, ty krávo.”

„Ale ano, bojíš se, Neale,” chladně odpověděla Jade. „Děsím tě jako ta nejhorší noční můra - právě proto, že z tebe nemám strach.”

Naposledy je přejela pohledem, potom se otočila a vyšla z místnosti.

Prošla halou, kde začínaly být patrné první známky úpadku a opotřebování. Nebyly zatím příliš nápadné, ale jednoznačně se tam rýsovaly. Patchettovi se dočkali svého dne.

A Jade také.

Vyšla z domu a usmála se na Dillona a Grahama, kteří na ni netrpělivě čekali před pickupem. Graham se k ní rozběhl. Očividně se o ni bál. Pravda na jeho vztahu k ní nic nezměnila. Když si to Jade uvědomila, ulevilo se jí.

„Mami, co se tam dělo?”

„Řekla jsem jim, že jestli budou otravovat, budou toho setsakramentsky litovat.”

411

„To je celý?” zeptal se zklamaně.

„V podstatě ano.”

Obdivně se na ni zadíval. „Měla jsi mi to říct.”

„Asi měla, Grahame.”

„Tys myslela, že to nepochopím?”

„To ani ne. Snažila jsem se tě ochránit. Nechtěla jsem, aby ses trápil tím, co tvůj táta udělal, ať už to byl kdokoliv z nich.”

„Dillon říká, že jsem osobnost i bez toho, abych ho znal.”

„Jsi Graham Sperry,” řekla povzbudivě Jade a pohladila ho po tváři.

„O tom nelze pochybovat a já víc nepotřebuju vědět”

„Já taky ne.”

„A jenom abys věděl, ještě než Hutch umřel, navštívila jsem ho v nemocnici. Vůbec po mně nechtěl, abys mu daroval ledvinu, dokonce prohlásil, že to nepřipadá v úvahu. Takže se kvůli tomu nemusíš cítit provinile.”

Graham se otočil zpátky k domu. „Tihle Patchettovi… Škoda žes Dillonovi a mně nedovolila, abychom je zbili.”

Jade se usmála a přes rameno se podívala na Dillona. „V každým případě jsem vaši nabídku ocenila.”

Dillon se k Jade naklonil a zlehka ji políbil. „Ty jsi prostě pořádnej kus ženský.”

426

„Pokud jde o včerejšek…, tak jen díky tobě.”

Dillonův knír se zatočil do úsměvu. „Pojďte domů.”

Stáhli si v autě okénka a vraceli se po úzké, rovné silnici, lemované košatými duby, které byly obrostlé lišejníkem, a vysokými borovicemi, čnějícími až do nebe.

„Víš, co mi vždycky říkával můj táta, Grahame?”

„Děda Sperry?”

„Uhm. Říkával: .Hlavně se nesmíš bát, Jade.’ Vždycky jsem si myslela, že mluvil o smrti. Dneska poprvý mám dojem, že měl na mysli něco jinýho. Chtěl říct, abych se nebála žít. Umřít je snadný, když to člověk porovnává se životem. Máma se života bála, proto utekla. A táta, ten taky neměl odvahu se s ním vypořádat. Já jo.”

Graham s pubertální lehkostí a urputností přelaďoval rádio z jedné stanice na druhou, aniž by matku příliš poslouchal.

412

Nicméně, Dillon vnímal a chápal každé slovo. Natáhl ruku k Jadeinu sedadlu a setřel jí slzu z tváře. Za patnáct let to bylo poprvé, kdy Jade tekly slzy. Políbila Dillona na palec a přitiskla tvář do jeho dlaně.

Když dojeli domů, přikázala Grahamovi: „Řekni Kathy, že je všechno v pořádku a že přijedeme na večeři.”

„Kam jedete?”

„Máme s Dillonem nějaký zařizování.”

„A kde? Nemohl bych jet s várna?”

„Ne.”

„Vy chcete jenom bejt spolu sami! Tak si teda trhněte nohou!”

„Mazej ven!”

Graham se na Dillona ušklíbl a vystoupil. Dillon dodal: „Připrav šachovnici. Večer si zahrajeme.” Graham se usmál a zamířil k domu.

„Přežil to ve zdraví, Jade.”

„Zdá se. Díkybohu,” zašeptala.

„Možná. Ale hlavně díky tobě.”

Jade počkala, až Graham zmizí ve dveřích. „Chci, abys tam se mnou zajel.” Nepotřeboval se ptát, kam s ním chce jet, jenom jak se tam dostanou. Vysvětlila mu cestu.

Projížděli krajinou a Jade si uvědomila, že už dávno není naivní školačka, která po stejné silnici před lety projížděla se svou nej-427

lepší kamarádkou. Nebyla už ani ta odhodlaná žena, která se pohybovala v obchodním světě jako po fotbalovém hřišti s jediným cílem - dát gól. Cíl splnila a víc si nepotřebovala nic dokazovat.

Dvě tváře Jade Sperryové splynuly v jednu. Jednotlivé části její osobnosti se spojily jako přísady v polévce. Výsledkem byla zvláštní směs, jedinečná svým složením i chutí, jenom si na ni člověk musel zvyknout.

Po letech směřování k jednomu jedinému cíli se Jade ocitla zase tam, kde začínala. V rodném městě. Místní obyvatelé ji přestali brát jako děvče zapletené do skandálu. Chovali se k ní s respektem, jako k úspěšné ženě, jíž se stala. Ti, kteří ji zdřívějška neznali, ji vnímali jako osobnost, která se snaží pozvednout jejich město. Na všechno, co kdysi nenáviděla, se teď ke svému úžasu dívala s láskou - na jižanskou 413

kuchyni, na klidný maloměstský život, na těžký letní vzduch, ve kterém se téměř nedalo dýchat, i na vánek prosycený vůní květin a moře.

Tenhle okres nemohl za to, že v něm vyrostlo pár špinavců.

Podnikatelka, matka, přítelkyně, milenka - v kterékoliv z těch rolí Jade patřila sem na Jih. Její srdce přijalo zdejší lenivý těžkopádný rytmus.

Vyjeté koleje odbočující z hlavní silnice běheni let zarostly trávou.

Už dlouho sem nikdo nevkročil. Jade se zalíbila myšlenka, že tu nikdo nebyl od onoho osudného večera. Břehy kanálu ve dne vypadaly jinak.

Tiché šplouchání vody neznělo za světla ani z poloviny tak zlověstně jako za tmy. Nikde se nic nehýbalo, nikde nestrašily žádné temné stíny.

Jade se procházela kolem a vzpomínala… nebo spíš zapomínala a Dillon trpělivě čekal opodál. Nakonec se zastavila až těsně před ním.

„Chtěla bych se s tebou milovat, Dillone.”

„Tady?”

„Ano.”

„Proč?”

„Nechci mít na tohle místo až do smrti jenom ošklivé vzpomínky.

Kdykoliv na to tady pomyslím, všechno ponížení a všechna zlost se mi vrátí. Chci si to zafixovat ve dne, se sluníčkem na obloze, za tepla a s mužem, kterýho miluju.”

428

Zabořil jí prsty do vlasů. „Jsem moc rád, že mě miluješ, ale víš určitě, že mě chceš kvůli mně samotnýmu a ne kvůli tomu, co jsem pro tebe udělal?”

„Zamilovala jsem se do tebe ještě v době, kdy jsem si myslela, že strach z mužů nikdy nedokážu překonat. Tajně bych tě milovala, i kdybych se tě pořád bála.” Položila mu ruce na tváře. „Miluju tebe.

Milování beru jako odměnu navíc.”

Potichu šeptal její jméno a pevně ji objímal. Políbil ji. V jejich polibku se mísila vášeň, touha a láska. Vzájemně se svlékali. Jednotlivé kusy oblečení padaly do trávy. Nedočkavé ruce přejížděly po obnažené kůži. Dillon laskal Jadeina ňadra, dokud jejich středy nezčervenaly a ostře se mu nerýsovaly v dlaních. Jade si pohrávala s rozpáleným, ztěžklým mužským přirozením.

Lehla si do trávy a stáhla Dillona vedle sebe. „Takhle.”

414

Kolenem jí oddálil nohy od sebe a pomalu se na ni překulil. „Když se ti něco nebude líbit, tak řekni,” zašeptal.

„Miluj se se mnou, Dillone.”

Pomaličku, po troškách do ní vstoupil. Každý jeho pohyb byl prosycený láskou a naplňoval Jade slastnou nedočkavostí. Nadzvedla boky a přizpůsobila se jeho pravidelnému rytmu. Postupně zrychloval.

Jade rozevřela stehna, aby k ní lépe mohl. Přejela mu dlaněmi po hýždích a přitiskla ho co nejvíc k sobě. Blíž, pevněji, hlouběji.

Cítila blížící se vyvrcholení. Prohnula se a zaklonila hlavu. Dillon ji nepřestával líbat a šeptat jí něžná milostná slůvka.

Přidržovala si jeho hlavu v úžlabině mezi krkem a ramenem. Hladila ho po vlasech a skrz slzy se s úsměvem dívala do slunce, jehož paprsky ji hřály na tvářích.