Sandra Brown Skrytý plamen

kapitola 1

Žír zářijového slunce zapůsobil na mladou ženu vystupující z vlaku na nádraží v Austinu málem jako fyzický útok. Alabastrové tváře měla nyní lehce zrůžovělé a z drdolu pod kloboukem jí uniklo pár pramín ků havraních vlasů. Obličej si ovívala krajkovým kapesníčkem a ne dočkavě v davu vyhlížela známý hnědý stetson, pod nímž se měl skrývat vysoký bělovlasý muž.

Na nástupišti se shromáždil úctyhodný dav lidí čekajících na po lední vlak z Fort Worthu. Rodiny se tu objímaly s navracejícími se rozmařilci, zatímco jiní mávali na rozloučenou cestujícím, kteří na stupovali do vlaku. Pokyny, aby všichni často psali a byli opatrní, se tu ozývaly v nelibozvučné směsici angličtiny a španělštiny a do toho všeho zaznívalo syčení bílé páry a ostré hvízdání. Nosiči se svými plně naloženými vozíky se s udivující rychlostí proplétali ven a při tom se vyhýbali starým dámám, obchodníkům a dětem.

Mexičanky v nabíraných pestrých sukních nabízely po domácku vyrobené bonbóny, květiny a texaské suvenýry. O zídku se líně opí rali vaqueros honáci a pohrávali si s lasem, balili si cigarety nebo jen tak pokradmu pozorovali vlak, do něhož se jim nechtělo nastoupit. Dávali totiž přednost otevřeným pláním a blankytně modrému texa skému nebi před těsnými prostorami uzavřených vagónů.

Téměř všichni tito kovbojové si všimli mladé ženy, jež vyčkávavě sledovala každý přijíždějící povoz. Její šedé oči, ve kterých bylo ještě před chvílí znát vzrušení, potemněly zklamáním, když se dav začal rozcházet. Přešla z jednoho konce nástupiště na druhý a nabíraná sukně jí přitom šustila. Šněrovací boty při každém kroku na hladké dlažbě klapaly.

Vaqueros se jeden po druhém loudali k vlaku. Většina z nich spo činula toužebným pohledem na dívce, která i přes vedro a zřejmou nervozitu vypadala svěže.

Za skřípění ocele, při němž se z lokomotivy vyvalily gejzíry páry a nádražím zazněl dlouhý hvizd, se vlak odlepil od nástupiště a dal se pomalu do pohybu. Za chvíli zmizel z dohledu.

Nástupiště se vyprázdnilo. Mexické prodavačky zavřely víka u proutěných košíků a nosiči zaparkovali své vozíky ve stínu budovy.

Dívka v modré keprové sukni, bílé halence a světle hnědém plstě ném klobouku postávala vedle svého skromného zavazadla a vypadala ztraceně a osaměle.

Ed Travers se přihnal vstupní branou. Při pohledu na dívku si stáhl vestu přes kulaté břicho a zamířil k ní.

„Slečna Holbrooková?” oslovil ji uctivě. „Slečna Lauren Holbroo ková?”

Při zvuku tohoto jména se dívčiny utrápené oči rozjasnily a doko nale tvarované rty se roztáhly v úsměvu odhalujícím bílé zuby.

„Ano,” odpověděla jedním dechem. „Ano, já jsem Lauren Hol brooková. Ben… eh, pan Lockett vás pro mě poslal?” Ed Travers zakryl svůj zmatek konejšivým úsměvem.

„Ne tak docela, slečno Holbrooková. Já jsem Ed Travers, zdejší přednosta. Je mi líto, že jsem vás nechal čekat, ale telegraf…,” zarazil se, rozzlobený sám na sebe, že zpackal už tak dost delikátní situaci. „Odpusťte mi to zpoždění, a že jsem vás donutil stát na té výhni. Pojďte se mnou a já vám všechno vysvětlím.” Kývl na lelkujícího nosiče a ten neochotně přijel pro Laurenin kufr.

Pan Travers buřinkou ukázal na druhý konec nástupiště. Lauren pořád ještě váhala. „Ale pan Lockett mi řekl…”

„Pan Lockett pro vás přijel, slečno Holbrooková, ale onemocněl a požádal mě…”

„Ben je nemocný?” zeptala se rychle a znepokojeně stiskla před nostovu paži.

Její reakce Eda Traverse překvapila. Proč pořád mluví jenom o Benu Lockettovi? Co niá tahleta dívenka s tím starým kozlem? Je tak krásná. O tom nemůže být pochyb. A Ben měl na ženy vždycky vkus. Každý v Texasu ví, jaké má Ben s Olivií manželství, ale i tak to vyráží dech. Odkud je? Proč přijela za Benem Lockettem do Texasu? Nemůže jí být víc než dvacet a Ben už má šedesátku za sebou. Třeba je to příbuzná. Rozhodně nevypadá jako nějaká běhna. A proč by si Ben pořizoval milenku? Vždyť má…

„Pane Traversi, prosím vás.” Lauren netrpělivě čekala na vysvětlení a ten milý, sympatický muž si ji prohlížel se znepokojující intenzitou. Zjištění, že tu Ben není, aby ji po její úmorné cestě ze Severní Karolíny přivítal, bylo už samo o sobě dost nepříjemné. Ovšem je pravda, že ji varoval, že když nebude moct opustit Coronado, pošle pro ni někoho jiného. „Je pan Lockett nemocný?”

„Ben?” ujistil se Travers. Pak si odkašlal a odpověděl: „Ne, Ben ne. Poslal Jareda, aby vás vyzvedl, a tomu je špatně.” Povzbudivě ji chytl za loket a vedl ji na druhou stranu nástupiště. „Jared?” podivila se.

Pane Bože! Ona dokonce nezná ani Jareda! Ovšem bylo by obtížné představit si, že tato roztomilá mladá žena s ním má něco společného. Všechno ukazuje na Bena. Co to je tentokrát za hru? Je známý svými překvapeními a kanadskými žertíky, které obvykle příjemce vyvedou z míry. Ale byl by schopen vybrat si za svou další oběť tuto nevinnou slečnu Holbrookovou? Během několika minut, které strávil v její společnosti, stačil Ed Travers odhadnout, že Lauren je důvěřivá a naivní, což bylo ve třetím roce dvacátého století dost neobvyklé.

„Jared je Benův syn, slečno Holbrooková,” vysvětloval muž trpě livě. „Ben se vám o něm nikdy nezmínil?” Lauren se nenucené zasmála.

„Ale ano. Povídal, že má syna. Jen si nemohu vzpomenout, jestli mi také řekl jeho jméno.” Její úsměv vystřídalo zaujetí. „Je snad ne mocný?”

„Jak se to vezme,” zabručel Travers a sevřel pevněji její paži, když sestupovali po schodech. O několik metrů dál uviděla Lauren zapar kovaný povoz bez plachty. Měl zablácená kola a zelená barva, s níž byly natřené postranice, byla oprýskaná a vybledlá. Jeho dva koně spásali trs trávy pod obrovským pekanovým ořechem.

Za vozem byl přivázaný další kůň, nádherně stavěný plavák s bílou hřívou. Hrdě pohazoval hlavou, jako by protestoval proti tomu, být spojený s tak pomalým vehiklem.

„Ben pro vás zřejmě poslal mladého Jareda, slečno Holbrooková, a ten přijel z Coronada minulou noc. Dneska ráno byl indisponován a požádal mě, abych vás odvezl domů. Obávám se, že to nebude moc pohodlný výlet. Omlouvám se, ale toto byl nejlepší dopravní prostře dek, který se mi v tak krátké době podařilo sehnat.”

„Jsem si jistá, že to bude v pořádku,” usmála se. Z jejího rozzáře ného obličeje a milého hlasu se Eda Traverse zmocňovala závrať. Pak si v duchu vynadal do starých bláznů a přidal do kroku.

Přednosta pomohl Lauren na rozviklaný kozlík. Jakmile nosič hodil bez okolků její kufr na hrubou podlahu povozu, ozvalo se zezadu tlumené zasténání.

Dívka překvapeně zalapala po dechu, když si všimla dlouhého muže rozvaleného na podlaze. „Pane Traversi!” vykřikla. „Je vážně zraněn?”

„Ne,” odpověděl. „Jen se necítí zrovna nejlépe. Přežije to, i když si možná bude přát, aby byl radši mrtvý.” Poslední slova zamumlal a jejich smysl Lauren unikl.

Usadila se na nepohodlném sedadle, jak nejlépe dovedla. Hnědá kůže byla popraskaná a v místech, kde se rozšklebovala, drala se výplň v chomáčích ven. Zrezavělá péra pod její lehkou váhou za úpěla. Lauren zaměřila pohled na cestu před nimi.

„Musím se na okamžik vrátit dovnitř, slečno Holbrooková, a pro mluvit si se svou asistentkou. Jestli mě teď omluvíte, za chvilku se vydáme na cestu.” Ed Travers opět smekl buřinku a vykročil zpátky k nádraží. Nosič se šoural za ním.

Lauren si povzdechla. No, není to zrovna přivítání, jaké jsem čekala, pomyslela si. Pak se usmála z čisté radosti nad tím, že je v Texasu a téměř na konci své cesty. Opravdu to byly jen tři týdny, co viděla Bena naposledy? Zdálo se to jako věčnost. Stalo se toho tolik od chvíle, kdy navštívil její opatrovníky a impulsivně se vytasil se svým pozváním do Texasu.

Byli všichni na faře v salónu. Lauren nalévala čaj, což byla její práce, když reverend Abel Prather a jeho žena Sybil přijímali hosty. Ná vštěvy k těmto manželům středního věku, kteří před osmi lety po smrti jejího otce, také duchovního, otevřeli Lauren svůj dům, chodily často. Měla Pratherovy ráda i přes jejich zpátečnické názory na všechno mimo sféru jejich zájmů. Většinou byli jejich návštěvníci také duchovní nebo farníci.

Jejich host onoho dne byl výjimkou. Ben Lockett v posledních třech letech války sloužil s mladým kaplanem Pratherem v armádě Konfederace. Jejich názory se od sebe diametrálně lišily, ale jeden druhého si oblíbili a působilo jim potěšení zaujímat opačná stanovi ska v kterékoli debatě, ať již se týkala armády Unie nebo předurčení k věčné blaženosti.

Po válce Ben Lockett opustil rodnou Virginii a odešel do nezná mých míst v Texasu. Patřil k těm ambiciózním, zaníceným mladíkům, kteří své říše vzdorovitě vytesali z holých texaských plání. V následu jících čtyřiceti letech po válce Severu proti Jihu se z Bena Locketta stal vlivný dobytčí magnát.

Impozantní Texasan upoutal Laurenin zájem. Byl vysoký, štíhlý a jen začínající břicho připomínalo jeho pokročilý věk. Husté sněho bílé vlasy měl z širokého vysokého čela zčesané dozadu jako hřívu. V modrých očích pod bílým huňatým obočím mu vesele jiskřilo, jako kdyby se v jednom kuse dobře bavil. Ale Lauren si všimla, že vyža dujíli to jeho emoce, dokáže se Ben dívat také pronikavým, ledově studeným pohledem.

„Řekněte rni, slečno Holbrooková, co si myslíte o Texasu?” oslovil ji hlubokým měkkým hlasem. „Jako většina Texasanů jsem přesvěd

čený, že každý musí být mou zemí okouzlen stejně jako já.” Pozoroval ji zpod střapatého obočí, ale byl to přátelský pohled.

„Já… moc toho o Texasu nevím, pane Lockette,” odpověděla po pravdě. „Četla jsem o Alamu a vím, že tento stát býval republikou. Zbytek mých vědomostí se omezuje na obálky šestákových románů, které jsem viděla vystavené v obchodním domě. Zobrazují vlakové loupeže, krádeže dobytka a výčepy. Nevím, jestli tohle je pravdivá charakteristika nebo ne.”

Ben zvrátil hlavu dozadu a rozesmál se. Bouřlivý zvuk rozechvěl porcelánové figurky zdobící každé volné místečko v přeplácaném obývacím pokoji Sybil Pratherové.

„No, máme svůj podíl vlakových loupeží a já sám pravidelně ně které výčepy navštěvuju s tvým dovolením, Ábele. Dokonce jsem pronásledoval pár zlodějů celou cestu až do Mexika,” odmlčel se. „Možná že obrázky, které jste viděla, slečno Holbrooková, v tomhle ani moc nelhaly.” Chvilku si ji zkoumavě prohlížel a pak dodal: „Co kdybyste jela zpátky do Texasu se mnou a přesvědčila se na vlastní oči?” Ozvalo se několik překvapených výkřiků.

„To si děláš, Bene, samozřejmě legraci! Skoro jsem zapomněl, jaký jsi šibal,” smál se Abel.

„Pustit moji Lauren do Texasu, kde žijí indiáni!” zvolala Sybil. Volány na jejím objemném poprsí se povážlivě zavlnily. „To je naprosto absurdní návrh!” komentoval to William. William. Ano, William Keller tu byl také.

Lauren se i v tom nehybném vedru zachvěla. Zapudila vzpomínku na Williama z mysli. Nedovolí, aby myšlenky na něj pokazily její setkání s Benem Lockettem.

Ze zamyšlení ji vytrhlo další zasténání, tentokrát doprovázené tichým klením. Váhavě otočila hlavu, aby se podívala na nemocného muže. Zrak jí ovšem ze všeho nejdřív padl na sedlo vykládané stříbrem kontrastujícím s černou kůží. Zavazadla měla složená vzadu na voze blízko mužových nohou.

Musí být hodně velký, pomyslela si Lauren, když rychle přejížděla očima jeho tělo rozhozené na podlaze vozu. Její první dojem byl, že je štíhlý a dobře stavěný. Po tomto letmém ohodnocení začala u jeho bot a zkoumala jeho vzhled se vzrůstajícím zájmem.

Boty byly ušité z hladké kůže a sahaly těsně pod kolena. Lauren při pohledu na perfektně střižené kalhoty, které dokonale obtahovaly jeho dlouhá svalnatá stehna jako druhá kůže, zrudla. Dech se jí zadrhl v krku a jako hypnotizovaná zírala na bouli mezi

jeho nohama. Upnuté kalhoty zdůrazňovaly a do detailů nechaly vyniknout jeho anatomii. Pro Lauren, která vyrůstala v nedobrovolné nevědomosti o opačném pohlaví, to byla jedinečná podívaná. Jak může být někdo tak okázale lhostejný vůči své… osobě? divila se. Dlaně v rukavicích jí zvlhly.

Přinutila se odtrhnout oči od jeho rozkroku. Žlutohnědou košili měl nedbale zastrkanou do kalhot. Měl u ní zapnuté jen dva poslední knoflíky, měkká látka se rozevřela a odhalila pravidelně klesající a stoupající široká prsa. Rozložitý hrudník se zužoval k plochému břichu a světle hnědé chloupky, kterými byl porostlý, se zlatě třpy tily, jak na ně skrz větve pekanového ořechu dopadaly sluneční papr sky.

Lauren ještě nikdy předtím neviděla muže bez košile. Kdysi jeden z členů kongregace reverenda Prathera dostal vysokou horečku a ona zahlédla jeho hrudník, když ho jedna z přítomných vdaných žen omývala. Postižený byl tlustý, pleť měl růžovou a prsa hladká a bez chloupků. Ne, tomuto muži se rozhodně nepodobal. Lauren ztěžka polkla a přitiskla si ruku na rozechvělý žaludek.

Jared Lockett opět zasténal a ona zadržela dech v obavě, aby se nevzbudil a nepřistihl ji, jak si ho bezostyšně prohlíží. Ale jenom si povzdechl, až se mu břicho hluboko propadlo a pod hrudním košem vznikla prohlubeň. Rukou si chvíli neklidně šátral na prsou a pak zůstal tiše ležet. Ta ruka byla opálená a silná s pevnými, štíhlými prsty a na jejím hřbetě se kudrnatily stejné od slunce vyšisované chloupky jako na hrudi.

Uprostřed širokých ramen vyrůstal pevný krk. Lauren zvedla po hled k jeho hlavě, ale byla krutě zklamaná. Obličej mu zakrýval černý klobouk s plochým dýnkem a širokou krempou. Jelikož Benův syn probudil Laureninu zvědavost, přála si uvidět i tvář patřící k tomuto dlouhému, vypracovanému tělu. Skoro nadskočila, když se ozval řízný hlas Eda Traverse. „Tak, myslím, že můžeme jet,” prohlásil.

Lauren byla předtím tak zaujatá zkoumáním Jareda Locketta, že si vůbec nevšimla přicházejícího muže.

„Jste nesmírně laskav, pane Traversi, že tohle všechno děláte.” Lauren samotnou překvapil tón jejího hlasu. Šimravý pocit kolem žaludku se rozšířil do prsou a do krku. Tyto příznaky „fantazie” byly pro obvykle vážnou Lauren Holbrookovou netypické. „O nic nejde,” pospíšil si Ed s ujištěním.

Zamlaskal na umolousané koně a začal se s nimi proplétat provo zem na ulicích hlavního města státu. Cestou míjeli dvoukoláky, bryčky i jezdce na koních. Nikde tu nejezdila žádná auta, tak jak to Lauren viděla při svých výletech do Raleighu.

Líbilo se jí pozorovat městskou sněmovnu z různých úhlů, jak ji cestou objížděli.

„Myslím, že jste právem pyšní na svou městskou sněmovnu. Četla jsem o ní. Je velice působivá.”

„Červená žula pochází z lomu blízko Lockettova ranče,” usmál se Travers.

„Keypoint,” řekla Lauren. Vzpomněla si, jak jí Ben hrdě vykládal o ranči. Udělalo mu radost, že si všimla slovní hříčky mezi oběma jmény Lockttt a Xrypoint. (Lock znamená v angličtině zámek a key je klíč, pozn. překladatelky) „Byla byste překvapená, jak málo lidí si to uvědomí,” prohlásil tenkrát a zeširoka se zašklebil, až se vrásky po obou stranách jeho úst prohloubily do dolíčků.

Lauren se při vzpomínce usmála a Travers po ní koutkem oka šlehl pohledem. Tak ona ví o Keypointu. Ví taky, kdo tam bydlí?

„Byla jste už někdy předtím v Texasu, slečno Holbrooková?” zeptal se konverzačním tónem.

„Ne, nebyla. Proto mě tak potěšilo Benovo pozvání, abych přijela a nějaký čas pobyla s jeho rodinou.”

Povoz sebou trhl, jak Ed nečekaně škubl opratěmi. Ona u nich zůstane?! V domě v Coronadu, nebo v Keypointu? Obě možnosti byly nepřijatelné. Ta dívka byla nevinnost sama. Copak se Ben Loc kett zbláznil?

Právě vyjeli z města a po rušné silnici zamířili na západ. Lauren si začala vytahovat vlásenky z klobouku.

„Být vámi, tak bych si ten klobouk nesundával, slečno Holbroo ková. Naše slunce je ostré. Mohla byste si spálit svůj hezký nos,” varoval ji Travers.

Lauren souhlasila a zase si klobouk připevnila, ale svlékla si aspoň sako. Lehký vánek chladil její zvlhlou pleť.

Když se znovu usadila, vrátil se Ed ke svým myšlenkám. Ten divoký kanec vzadu na voze je sám o sobě dostatečným důvodem, aby s ním žádná slušná žena nezůstávala pod jednou střechou. Jared Lockett byl v celém státě notoricky známý děvkař a pijan. Když byl mladší, všichni si mysleli, že se vybouří, ale od chvíle, co překročil třicítku, sklízelo jeho chování všeobecné opovržení. Kdy se Jared začne chovat zodpovědně? Moc brzo to nebude, odpověděl si chmurně Travers.

Právě minulý měsíc vyvolal Jared pěkný poprask na rosenburském nádraží. Šel tam s několika svými stejně nespolehlivými kamarádíčky do Harvey House, kde strávili odpoledne pitím a hazardem. Chovali se jako smečka zdivočelých psů. Jared udělal jedné z půvabných Har veyových dívek neslušný návrh. Dívky, které pracují jako číšnice v řetězci restaurací santafeské dráhy, jsou známé svými morálními zásadami. Jestliže nějaký muž učiní kterékoli z těchto dívek návrh, nemůže to být nic menšího než svatba.

Když ho číšnice jednoznačně odmítla, začal být agresivní. Vedoucí ho vyhodil, ale Jared ještě předtím stačil rozmlátit nábytek i nádobí a poprat se s personálem. Bylo třeba šesti mužů, aby ho zvládli.

No, povzdechl si v duchu Travers, asi je dobře, že tahleta mladá dáma neví nic o Jaredově řádění. Jinak by ji to vyděsilo k smrti.

„Jsou tady v září vždycky taková vedra?” zeptala se Lauren ve snaze zatáhnout přednostu do hovoru. V salónu Pratherových se během let vycvičila v nezávazném povídání. Pan Travers k ní byl laskavý, ale kdykoli se na ni podíval, svraštil obočí a zatvářil se zma teně, takže se cítila celá nesvá. Copak se tak liší od texaských žen?

„Jo,” odtušil a přidal uklidňující široký úsměv. „Náš první severák obvykle přichází na konci října. Po většinu let je září teplejší než červen, nebo dokonce než červenec. Je taky takové vedro v…?” Ne chal otázku viset ve vzduchu a Lauren ho nezklamala.

„Severní Karolína. Já bydlím… bydlím… v Claytonu. Je to malé městečko nedaleko Raleighu. A není tam takové horko.”

„Tam jste se setkala s Benem?” vyptával se zvědavě. Po jejím souhlasném přikývnutí pokračoval: „A co dělal Ben v Claytonu, v Severní Karolíně?” Pověděla mu o přátelství mezi rančerem a jejím poručníkem.

„Léta si vyměňovali dopisy, ale v poslední dekádě nebo tak nějak jejich korespondence prořídla. Tak se Ben při návratu z obchodní cesty do New Yorku rozhodl poctít svého dávného přítele návštěvou.”

„Jak dlouho žijete u těch svých opatrovníků?” Nebyl snad moc všetečný? Nechtěl ji urazit a žádný muž se zdravým rozumem by nechtěl naštvat Bena Locketta. Nicméně mu odpověděla bez okolků.

„Můj otec byl také duchovní. Abel Prather byl jeho biskup. Když otec zemřel, bylo mi dvanáct. Pratherovi mi nabídli svůj domov.” „A vaše matka?” zeptal se Ed tiše.

„Byly mi tři roky, když zemřela při porodu. Dítě byl to chlapec se narodilo mrtvé.” Její hlas byl najednou mírný a zadumaný. Travers si všiml, že jí ruka sjela k hodinkám ve tvaru brože připevněným na halence, těsně nad něžnou křivkou jejích ňader. Brož bylo všechno, co jí po matce zůstalo. To a ještě svatební

fotografie jejích rodičů. Snažila se přivolat vzpomínky na dobu, kterou trávila s krásnou, drobnou ženou z obrázku, ale nepřicházely. Lauren nic nevěděla o osobnosti, skrývající se za plachým pohledem na foto grafii. Ve chvílích smutku, nebo když toužila po rodičích, na něž si nedokázala vzpomenout, se konečky prstů dotýkala brože, jako kdyby ten pohyb mohl přivolat její matku. Ale byl to jen zvyk, který si Lauren ani neuvědomovala.

Po smrti své mladé ženy se Gerald Holbrook cele oddal své práci. Ponořil se do zbožné víry a ve chvílích, kdy nesloužil mše nebo si zrovna nepřipravoval kázání, přemítal o teologických doktrínách. To, že veškerá starost o jeho dceru padla na hospodyni, byla cena, kterou musel zaplatit za své absolutní odevzdání se Kristu. Lauren věděla, že její otec ji má svým způsobem rád, a nebyla proto kvůli jeho nevší mavosti zahořklá. Uvítala by vřelejší vztah, ale uvědomovala si, že její otec žije ve vyšších sférách jako Bůh.

Byla dobře vychované dítě, tiché a nevtíravé, když sedávala v kni hovně vedle otce, který tam studoval. Brzy se naučila také číst a knihy se svými hrdiny se staly jejími společníky ve hře a důvěrníky. Její spolužáci neměli velkou chuť zahrnout do svých lotrovin i „kazate lovo dítě”. Lauren si osvojila talent, jak si najít vlastní zábavu.

Když Gerald Holbrook zemřel, Lauren ho stěží postrádala. Pře stěhovala se do domu Pratherových a bez problémů se jim přizpůso bila. Byli laskaví, a protože sami byli bezdětní, uvítali příchod dospí vající dívky. Jejich štědrost zašla tak daleko, že pro Lauren zajistili hodiny hry na klavír. Byla hudebně nadaná a piano se vedle literatury stalo její vášní.

Každý, kdo kdy navštívil nevkusně přeplácaný dům Pratherových, se dověděl, jak jsou na Lauren hrdí. Nikdy jejich důvěru nezradila ani je jinak nezklamala.

S výjimkou Williama. Změna jejich postoje vůči ní byla tak nespra vedlivá! Ona byla bez viny!

„Slečno Holbrooková?” opakoval už po třetí Ed a konečně se mu podařilo upoutat její pozornost.

„Promiňte, pane Traversi. Co jste říkal?” Lauren pod kloboukem zrudla, že byla přistižena tak hluboko ponořená do svých myšlenek.

„Ptal jsem se, jestli byste si nedala trochu vody,” odpověděl a sáhl pod sedačku pro polní láhev, kterou před odjezdem naplnil.

„Ale ano, děkuji vám,” natáhla ruku Lauren. Nikdy předtím nepila s nikým společně z jedné láhve a teď si připadala jako pionýr. Právě ve chvíli, kdy si dala malý lok, najel povoz do výmolu na

cestě a trochu vody jí vyšplíchlo na halenku. Lauren si otřela zmáče nou bradu a zasmála se. Jejímu veselí udělala přítrž postava vzadu na voze, která zasténala a hlasitě zaklela. „Zkurvysyn!”

kapitola 2

Lauren otočila hlavu tak prudce, až ji zabolel krk. Jaredovi vylétla ruka a připlácla klobouk ještě pevněji na obličej. Snažil se uvelebit své dlouhé tělo do pohodlnější polohy a přitom si protahoval a uvol ňoval svaly, o kterých Lauren ani nevěděla, že existují. Jenže taky nikdy předtím neviděla mužské tělo tak jako nyní. Jeho malátné pohyby byly současně odpudivé i úchvatné. Bylo to jako pozorovat nějakého pohanského boha, který byl i ve svém úpadku krásný. Pohlédla na Eda Traverse, zrudlého zlostí.

„Je mi to líto, slečno Holbrooková. Vůbec si nevšímejte toho, co říká. On…” Přerušila ho otázkou.

„Co je to s ním?” Měla strach, aby Benův syn nebyl nějak vážně nemocný.

„On… eh… musel se minulou noc parádně zlinkovat.” Když si Travers uvědomil, že ho Lauren vůbec nechápe, neochotně se rozhodl všechno vysvětlit. Stejně tak dobře se to může o Jaredovi dozvědět hned teď. „Moc pije, víte,” spustil starostlivě, „a má…”

„Pije,” pohlédla na něj nedůvěřivě. „On má kocovinu?” Zděšeně zírala na ležící postavu. Ve svých dvaceti letech ještě nikdy nebyla svědkem něčí opilosti. Osvěžující sklenka sherry nebo vína na Den díkůvzdání a při štědrovečerní večeři, to byl veškerý alkohol konzu movaný na faře.

Jared zřetelně upadl zpátky do bezvědomí. Zpod černého klobouku vycházelo jemné chrápání.

„Ano. Prosím vás, slečno Holbrooková, nedělejte si kvůli tomu starosti. To se stává každou chvíli. Máme jen štěstí, že ho nesbalil šerif a nešoupnul ho do chládku, aby se tam z toho vyspal. Naštěstí byl dneska ráno blízko mé kanceláře a požádal mě, abych počkal na váš vlak a odvezl vás oba do Coronada. Ztvrdnul asi tak hodinu před vaším příjezdem.” „Ben mi říkal, že když nebude moct přijet sám, pošle někoho

jiného. Dovedu si představit, že Jared nebyl moc nadšený, že tím vyslancem má být zrovna on…,” poznamenala Lauren.

„Buď jak buď, věděl, že je lepší otce poslechnout. Bez ohledu na jejich neshody, Jared svého otce respektuje.” Lauren se ještě jednou ohlédla přes rameno a pak si odfrkla.

„Neřekla bych, že může mít Jared Lockett k někomu nebo k ně čemu respekt.”

Travers se pro sebe uchichtl a snažil se vyhnout dalším výmolům na cestě. „Zřejmě máte pravdu, slečno Holbrooková,” souhlasil.

Zahloubal se do sebe a rozhovor mezi nimi odumřel. Lauren se rozhlížela po okolní krajině.

Ben vyprávěl, že žije v kopcovité krajině, a byla to pravda. Lehce zvlněné kopce pokrývala tráva, která v posledních srpnových dnech zhnědla. Jeli na západ od Austinu a po jejich pravé straně kamenitým řečištěm tekla řeka lemovaná cypřiši.

Jak slunce klesalo k horizontu, bylo čím dál větší vedro. Lauren cítila, jak jí pod vlasy stékají pramínky potu. Toužila sundat si klobouk a uvolnit sponky z vlasů, aby si s nimi mohl pohrávat větřík.

Její vlasy byly pro každou hospodyni, která pracovala u Geralda Holbrooka, pohromou. Při jejich mytí a pročesávání se neustále ozý valy mumlané kletby. Paní Dorothea Harrisová, zahořklá vdova, která u nich byla hospodyní od Laureniných sedmi let až do smrti jejího otce, prohlásila, že ta holka má dost vlasů pro šest dětí. Každé ráno jí hrubě učesala copy a tolik je utáhla, až to Lauren vhánělo slzy do očí. Otec jako jeden z mála komplimentů na adresu své dcery prohlásil, že má husté černé vlasy jako její matka. Na to byla Lauren potají hrdá.

Samozřejmě teď vůbec nepřipadalo v úvahu, aby si sundala klobouk, nebo dokonce přijela do Lockettova domu s rozpuštěnými vlasy.

Sklíčeně si prohlížela prach na své modré sukni a mučila ji před stava, že se má ukázat v tak pocuchaném stavu. Co si Ben pomyslí? Bude se za ni stydět a zalituje, že ji pozval? Lauren si moc přála udělat na jeho rodinu dojem.

Pokusila se setřást prach dolů. Část ho však dál ulpívala na látce a Lauren si rezignovaně povzdechla.

„Je to tu suché a prašné,” prohlásil Ed. „Ben vás musel pěkně přemlouvat, abyste opustila zelené kopce Severní Karolíny a přijela až sem.” Jeho zvědavost ohledně Laurenina budoucího postavení v Lockettově domácnosti ještě stále nebyla ukojena.

„Získal mě pro Texas a já nejsem zklamaná,” ujistila ho s úsměvem Lauren. „Je tu nádherně.”

„Jak dlouho se tu zdržíte?” nemohl si pomoct, aby se na to ne zeptal. Rychle odvrátila hlavu a sevřela ruce v pěst.

„Já… nejsem si jistá.” Podařilo se jí získat zpátky rovnováhu a pokračovala: „To bude záležet na paní Lockettové. Víte, mám být její sekretářka.”

Ed Travers málem spadl z kozlíku. Olivia Lockettová a sekretářka? Co to tu Ben zkouší? Předtím než položil další otázku, ztěžka polkl. „Co pro ni budete dělat?”

„Strávila jsem roky tím, že jsem svým opatrovníkům pomáhala s přípravou společenských setkání. Ben si myslel, že bych mohla paní Lockettové odlehčit od některých těchto povinností. Například jí mohu pomáhat s její korespondencí. Délka mého pobytu bude záviset na tom, jak dobře spolu budeme vycházet a jestli mě bude mít ráda nebo ne,” odpověděla Lauren. Když mu tak vysvětlovala svou bu doucnost, pokoušela se sama tomu přizpůsobit.

Chudák holka, pomyslel si Ed. Kdyby záleželo na tom, jestli si Olivie Lockettová oblíbí mladou krásnou ženu pod svou střechou, tak už by Lauren seděla v nej bližším vlaku z Austinu kamkoli. Olivie dokázala jediným ledovým pohledem svých tvrdých zelených kreol ských očí zmrazit koule každého chlapa. Co provede s tímhle ubohým dítětem?

Lauren intuitivně vycítila Traversův zmatek. Stejný pocit měla i z Benovy nabídky. Přišla tak znenadání a ona na ni nebyla naprosto připravena.

Večeřeli příliš upečené jehněčí a rozvařenou zeleninu, typický blaf z Pratherovy kuchyně. Lauren si vždycky bolestně uvědomovala, jak nechutná jídla předkládá Sybil Pratherová svým hostům. Byla vděčná Benu Lockettovi, že všechno bez okolků snědl, ačkoli přídavek taktně odmítl.

Po večeři Lauren na opakované naléhání svých opatrovníků zahrála na klavír. Recitál byl přijat dobře, ale jako obvykle přemrštěná chvála Pratherových jejich schovanku uváděla do rozpaků.

Sybil, která své buclaté tělo vtěsnala do růžových volánků, seděla vedle manžela na křiklavě polstrované pohovce. Bohužel se Sybilin vkus v oblékání rozšířil i na celý jejich dům. Její motto znělo: „Čím víc tím lip.” Dům byl se vším tím brokátem a sametem ponurý a těžko pádný a jeho přítmí ještě umocňovaly lustry a vázy z tmavého skla. Tapety s příliš hustým potiskem a hnědý koberec se vzorem velkých oranžových a žlutých květin soupeřily o převahu.

Když se Abel začal chlubit Sybilinými růžemi, které získaly cenu, jeho žena se jen uculovala. K jejich nemalému překvapení, Laurenině úlevě a zlosti Williama Kellera požádal Ben Lauren, aby mu tu vý jimečnou zahradu ukázala.

Večer byl horký a tichý a cikády jim hrály svou serenádu, když Lauren vedla Bena do zahrady a tam se posadili na nízkou lavičku. „Pěstujete v Texasu taky růže, pane Lockette?”

„Ovšem. Mám mexického zahradníka, který se stará o pozemek u domu v Coronadu, a ten pěstuje mnohem nádhernější a delší růže, než jsou tady ty oceněné Sybiliny kytky. Myslím že jeho tajemství spočívá v koňském hnoji.”

Nastala krátká odmlka. Lauren si nebyla jistá, jak by měla reagovat. Pak se oba spontánně rozesmáli. V duchu se plísnila za to, že mu tak lehce prominula nedostatek jemnocitu, ale zdálo se, že na tom nezá leží.

„Jsem vám vděčná, že jste mě vyzval, abych šla s vámi sem do zahrady,” řekla. „Abel se Sybil obvykle vymýšlejí záminky, abych zůstala o samotě s Williamem.” „A vy nechcete být s Williamem sama?” Otřásla se. „Ne, to nechci.”

William Keller byl vážný pětatřicetiletý kazatel, který přijal malý pastorát na okraji Claytonu. Lauren cítila, že pod maskou své zbož nosti je ambiciózní a mazaný. Silou svých morálních zásad a neutu chající láskou k lidstvu se neustále snažil udělat dojem na biskupa.

K Laurenině velkému zděšení ho Pratherovi považovali za nejžha vějšího kandidáta, který by ji uchránil od staropanenství. Aspoň tři krát za den před ní vychvalovali Williamovu bezúhonnost a ona byla nucena to přijímat, jako jiní berou v pravidelných intervalech nechut nou medicínu.

Lauren měla jen nejasnou představu o intimnostech, které manžel ství zahrnuje, ale už při představě, že by s ním měla sdílet společný pokoj, dávala přednost „staropanenství”.

Obvykle byl Laurenin názor na ostatní shovívavý, ale Williama shledala tělesně naprosto nepřitažlivým, intelektuálně nudným a spo lečensky bigotním. Jeho celá osobnost ji odpuzovala. Měl protivný zvyk dívat se lidem na prsa místo do očí, když s nimi mluvil. Byl vysoký s pokleslými rameny a řídké, zplihlé blond vlasy mu pořád padaly do bezbarvých očí orámovaných stejně bezbarvými řasami. Nos byl nejnápadnějším a bohužel i nejnešťastnějším rysem v jeho obličeji. Lauren velice připomínal Ichaboda Cranea, hlavní postavu z knihy Washingtona Irvinga Legenda o Ospalém údolí.

Ben Lockett si prudce odkašlal a opět tak obrátil Laureninu pozor nost k sobě. K tématu Williama Kellera se dál nevracel. Místo toho se zeptal: „Co děláte, slečno Holbrooková?” Lauren na něj pohlédla, zmatená tou otázkou. „Čím se tu zabýváte?” objasnil. „Jste šťastná?”

„Pratherovi jsou milí lidé,” odpověděla po pravdě. „A bylo od nich laskavé, že se mě po otcově smrti ujali. Nemám žádné příbuzné. Tatínek měl malou roční rentu, ale tu oni odmítli přijmout na zapla cení výdajů, které se mnou mají. Doufala jsem, že bych mohla učit hudbu, nebo třeba doučovat studenty literaturu a gramatiku, a tak si vydělat vlastní peníze. Ale Pratherovi neoblomně odmítli myšlenku, že bych pracovala mimo dům.”

„Tak se staráte o jejich hosty. To je všechno?” Laskavě se na ni usmál.

„To není moc ambiciózní činnost, že?” zeptala se Lauren nešťastně. „Dělám dobročinnou práci v kostele, posedím s invalidy a nemocnými lidmi, během porodu pomáhám rodičkám se zbytkem jejich rodiny, při nedělních bohoslužbách hraji na varhany a učím děti v nedělní ško le.” Dokonce i jejím vlastním uším zněl tento výčet činností ponuře.

„Přemýšlela jste někdy nad tím založit si vlastní rodinu? Vdát se?” Pevně se na ni zadíval svýma pronikavýma, podmanivýma očima. „Já… no, ani ne,” připustila stydlivě a odvrátila pohled.

„Když se já musím o něčem rozhodnout, vyjedu si sám na několik dní na čáru. Rád jsem sám jen se svým koněm a matkou přírodou.” „Vyjedete si na ,čáru’?” projevila dívka vzrůstající zájem.

„Ano. Jezdíme podél plotů, abychom se ujistili, že nikde není povalený nebo rozbitý. Někdy se zloději snaží ukrást Lockettovy krávy, nebo třeba ovčáci chtějí napojit své ovce a nechce se jim za to platit, takže se zabydlí na Lockettové půdě.”

Lauren se zhluboka nadechla a chvíli jí trvalo, než dech zase z plic vypustila.

„To zní… ach… nádherně, je to vzrušující. Nemůžu najít vhodná slova.”

„Všechno je to tak.” Chvilku si prohlížel ruce a pak se zeptal: „Proč byste nejela do Texasu se mnou?”

V jeho tónu už nebyla ani stopa po škádlení, jako když jí tu samou nabídku učinil předtím odpoledne veřejně.

„Vy si ze mě děláte legraci, pane Lockette.” Bylo to spíš konstato vání než otázka.

„Ne, nedělám, slečno Holbrooková. Jsem jen starý kovboj, který věří, že ušetří čas, když půjde rovnou k věci.”

„Ale co bych, pro všechno na světě, v Texasu dělala?” Bylo jí okamžitě jasné, že je pro ni nemožné vrhnout se do takového dobro družství, ale zároveň se jí nechtělo tak lehce tu myšlenku zavrhnout.

„Moje žena se velice aktivně účastní veřejného a společenského života v Coronadu. To je město, ve kterém bydlíme. Leží půl dne cesty od Austinu. Bývám tak často pryč za obchodem nebo v Key pointu, že se na mě nemůže spoléhat. Určitě by se jí hodil někdo s vašimi schopnostmi, kdo by jí pomáhal. Vy máte spoustu zkušeností s přípravou společenských událostí. Jste kvalifikovaná hudebnice a dobře čtete, a to obojí by se mohlo hodit. Můžete se starat o její korespondenci a tak podobně. Co si o tom myslíte?” Neodpovídala, uhodil hřebík na hlavičku.

„Samozřejmě byste od nás dostávala stálý plat a v domě byste měla svůj pokoj. Můj syn se neoženil, a tak máme spoustu místa, se kterým jsme počítali pro vnoučata.” Na delší dobu se odmlčel, a když na něj Lauren pohlédla, zamyšleně hleděl na růžové keře. Pak jako by ty myšlenky ze sebe setřásl a pokračoval: „Chtěl bych, abyste se cítila jako člen rodiny. V žádném případě bychom vás nepovažovali za služebnou.” Podmanivě se usmál.

„Ale proč to nabízíte zrovna mně? Jsem si jistá, že paní Lockettová by našla sekretářku i tam u vás, kdyby o to stála.” Lhostejně pokrčil rameny.

„To by samozřejmě našla, ale pravděpodobně ji nikdy nenapadlo se po nějaké poohlédnout. Mám své vlastní důvody, ale ujišťuji vás, že za nimi není nic špatného.” Usmál se na ni a oči pod střapatým obočím mu přitom zasvítily jako modrá světla.

„Pane Lockette, opravdu si cením toho, že jsem vám natolik sym patická, že mě chcete pozvat k sobě domů,” řekla po pravdě Lauren, „ale moje místo je tady. Můj otec chtěl, abych zde zůstala.”

„Váš otec je mrtev. Vy žijete, ale pokud odtud včas neodejdete, mohla byste být zrovna tak mrtvá.”

Lauren se lekla, když prudce vstal, skoro zlostně, a netrpělivě o několik kroků poodešel. Když se ohlédl, díval se na ni něžněji a promluvil laskavěji.

„Lauren,” všimla si, že jí začal tykat, „já vím, žes byla vycho vaná poslouchat bez reptání. Máš silný smysl pro povinnost, a to je obdivuhodné. Ale myslím, že máš v sobě neklid a dychtivost po životě, které je třeba uvolnit. Můžeš přijet jen na krátkou dobu, a když to nebude fungovat a ty zjistíš, že nemáš ráda Texas ani Locket

tovy, postarám se, abys odjela rovnou domů. Žádné zraněné city.”

Co to byla za blázna, že odmítala jeho nabídku! Přesto však Lauren se sklopenou hlavou odpověděla: „Pane Lockette, váš návrh je velice lákavý a já bych ho moc ráda přijala. Ale nemohu nikam odjet.” Potřásla smutně hlavou. „Víte, naučili mě zodpovědnosti a povin nosti. Nejspíš budu s Pratherovými žít po zbytek jejich života. Oni na mně visí. Kdybych je opustila, zničilo by je to.”

„A co s tebou bude, až zemřou? Jestli tě nedonutí vzít si Williama nebo někoho podobného, co budeš potom dělat?” „Jsem si jistá, že mi nechají nějakou rentu.”

Těžce si povzdechl, a když Lauren uviděla, jak je skleslý, byla téměř odhodlána své rozhodnutí změnit. Zdálo se, že mu ubylo něco z jeho energie. Najednou byl jeho věk v rysech patrnější a v hlubokých modrých očích se objevila němá prosba. Vrátil se opět k vykání.

„Budeli sebemenší naděje, že změníte svůj názor, okamžitě mi dejte vědět. Myslím to vážně. Moje pozvání stále trvá.”

„Děkuji vám, pane Lockette,” odpověděla vděčně. Přála si, aby ji pochopil. „Nechci být jako oni.” Zhrozila se vlastního prohlášení. „Ne, ne, nemyslela jsem…”

„Já vím, jak jste to myslela, slečno Holbrooková. Jsem si jist, že vy nemáte žádné nedobré myšlenky, ale přála byste si mít širší obzor než Pratherovi, mám pravdu?” „Ano, to jsem se snažila říct.”

„Pamatujte si, kdybyste někdy změnila svůj názor…,” rychle opa koval svou nabídku, zatímco se vraceli zpátky do domu.

Slunce neúnavně pražilo do povozu. Lauren začínala být unavená. Svaly za krkem i ramena ji bolely od toho, jak se snažila sedět na nepohodlném sedadle vzpřímeně. I když si už tolikrát lokla z polní láhve, pořád měla vyschlo v krku a celá byla pokrytá prachem. Právě když už si začínala myslet, že k svému cíli nikdy nedorazí, kývl Ed Travers hlavou dopředu a oznámil: „Coronado.”

Povoz vyjel na vrchol kopce, a dopřál tak Lauren panoramatický pohled na malé městečko, kde bydlel Ben, pokud zrovna nebyl na ranči.

„Kolik tu žije lidí?” položila přednostovi otázku, když koně začali sestupovat z kopce dolů. „Hmmm, asi tak tři tisíce,” uspokojil její zvědavost Ed. „A jak jsme daleko od ranče? Od Keypointu?” „Jsou to zhruba tři hodiny jízdy na západ.”

Jak se přiblížili k hlavní dopravní tepně, Laurenino zklamání pře kryl zájem o Coronado. Všimla si, že lidé na ulici znají plavého koně přivázaného k zadní části vozu a s rukama před ústy si sem tam vyměňují své dohady. Lauren rezolutně ignorovala muže za sebou i lidi spekulující o jeho stavu.

Její jediný zájem se soustředil na to, že opět uvidí Bena Locketta a seznámí se s jeho manželkou. Když zkoumala své city vůči muži, kterého sotva znala, došla k závěru, že Ben Lockett pro ni představuje otce, jakého nikdy neměla. Zatímco její otec byl upjatý, Ben byl veselý; pastor byl drobný a nepříliš srdečný, farmář byl velký a jadrný; Ben Lockett byl vřelý, Gerald Holbrook byl rezervovaný, dokonce i vůči své dceři. K Benovi ji přitahoval jeho hluboký hlas a břitký smysl pro humor a byla bez sebe vzrušením, když on byl ve svém živlu.

Travers zahnul na širokou cestu stíněnou stromy, která vedla jižně z centra města. Dlouho před tím, než Ed nasměroval koně na oblázky pokrytou příjezdovou cestu, zahlédla Lauren skrz stromy velký dům.

Dům dělal čest tomu, kdo jej navrhl. Byl postaven ve viktoriánském stylu, ale nebyl přeplácaný a měl minimum ozdobných prvků. Ze tří stran domu byla krytá veranda a kolem ní půvabný, avšak bytelný železný plot. Na obou čelních rozích ve druhém patře byly kruhové místnosti zastřešené cibulovitými věžičkami. Po obou stranách vstupní verandy byla tři vysoká okna lemovaná cihlově červenými okenicemi, které pěkně kontrastovaly s krémovou fasádou domu. Vstupní dveře měly stejnou hnědočervenou barvu a květináče po jejich stranách byly plné červených pelargonií. I v tomto pozdním létě krášlily přední verandu kvetoucí petúnie, cinie a růže. Dokonale upravený trávník v přilehlé zahradě byl stále ještě zelený.

„To je nádhera,” vydechla Lauren v posvátné úctě. Trvalo jí několik minut, než vstřebala skutečnost, že je konečně v Benově domě.

Travers vyprostil své rozbolavělé tělo z vozu a přešel dozadu. Vyndal Laurenina zavazadla a postavil je na konec příjezdové cesty, odkud vedly schody k domu. Potom se vrátil a nepříliš jemně dloubl Jareda Locketta pěstí. „No tak, Jarede, vstávej. Jsi doma.”

Zpod černého klobouku se ozvalo nespokojené bručení, kterému však Lauren nevěnovala téměř žádnou pozornost. Byla domem natolik unesena, že ji nenapadlo sestoupit z vozu, dokud k ní nepřistoupil Ed Travers a nenabídl jí svou pomoc. Upravila si svůj klobouk, jak nejlépe to bez zrcadla dovedla, setřásla ze sebe prach a právě si urovnávala sako, když muž vzadu slezl z vozu.

Zarazila se, aby si prohlédla zmuchlanou postavu opírající se o postranice a držící se rukama za hlavu, jako by bylo třeba ji přidr žovat mezi rameny.

Netrpělivými prsty si muž prohrábl hnědé od slunce vyšisované vlasy, které mu v neposlušných vlnách padaly dozadu. Zlomil se v pase, a aby udržel rovnováhu, zapřel se o kolena a několikrát se dlouze, přerývavě nadechl. Lauren se zhrozila, že ho uvidí zvracet, ale místo toho se pomalu narovnal v celé své výšce. Teprve pak se otočil a uviděl mladou ženu, jak ho fascinovaně pozoruje.

Díky prodlužujícímu se odpolednímu stínu mu Lauren neviděla dost zřetelně do obličeje. Pomyslela si, že musí mít tmavé oči, ale protože s nimi neustále mrkal ve snaze zaostřit pohled, bylo zhola nemožné rozeznat jejich barvu.

V křečovitém úšklebku pozvedl koutek svých smyslných úst, ne patrně narovnal ramena a udělal tři vratké kroky. Zastavil se od ní na délku paže. Byla tím mužem a jeho barbarským chováním natolik uchvácena, že od něj nedokázala odtrhnout pohled.

Jared si položil ruku na levou stranu nahého hrudníku, protože košili měl pořád ještě rozepnutou.

„Váš služebník, slečno Ho… Hol… Holberková,” pronesl roz mazaně.

Opět se zlomil v pase a napodobil obřadnou úklonu. Ovšem pro vedení tohoto gesta bylo při jeho současném stavu nad jeho síly. K Laurenině hrůze pokračoval ve své cestě k ní, až se jí nakonec chytil oběma silnýma rukama kolem pasu, a aby zabránil pádu, při tiskl se jí na prsa. Poplašeně zalapala po dechu, když Jared našel to, co považoval za pokojné útočiště. Hlavu jí zabořil mezi ňadra a spokojeně si povzdechl, aniž by tušil nebo se staral o to, jaký skýtá komický obrázek. Ruce mu z jejího štíhlého pasu instinktivně sjely na záda a přivinul ji těsněji k sobě.

Skrz tenkou látku halenky cítila na kůži jeho horký dech. V oka mžiku, kdy svůj nos vtiskl do prohlubně mezi jejími ňadry, si Lauren pomyslela, že nejspíš omdlí. Ale ještě víc s ní otřásla její nepřekonatelná touha chytit tu hlavu a přidržet ji v měkkém dolíčku svého výstřihu.

Vtom Ed Travers obešel vůz, vztekle popadl Jareda za ramena a odtrhl ho od ní. „Lockette, pane Bože, ty jsi ale zvíře.”

Zdálo se, že zvíře to napadení ani nezaregistrovalo, když s přihlou plým výrazem ve tváři znovu padlo na vůz.

Zpoza domu přispěchal na pomoc Mexičan a zároveň se otevřely vstupní dveře a z nich na verandu vyšla žena.

Lauren se točila hlava. Vše se zběhlo tak rychle, že to nestačila vstřebat. Přála si uvidět Bena, který by jí svou přítomností poskytl oporu. Spěšně vklouzla do saka, než se setká se ženou stojící na verandě a shlížející na ni dolů.

Lauren se plaše usmála a prošla železnou brankou. Zastavila se u paty schodiště a vzhlédla k ženě. Instinkt jí napovídal, aby dál nechodila. Postava nahoře měla vzezření strážného ochraňujícího ne dotknutelné panství. „Paní Lockettová, přivezl jsem…,” spustil Ed.

„Ano, děkuji vám, pane Traversi,” přerušila ho Olivie ostře. „Mů žete si najít nějaké ubytování na noc? Samozřejmě se s vámi vyrovná me za ztrátu času i za obtěžování.”

S tím byl Ed Travers propuštěn a on to věděl. Mlčky kývl na souhlas, ale dál zůstával po Laurenině boku.

„Vy jste slečna Holbrooková,” prohlásila Olivie. Bylo to stručné konstatování. „Ano, Lauren Holbrooková,” odpověděla dívka stejně krátce.

Zdálo se, že je Olivie o trochu vyšší než Lauren. Měla černé vlasy a to, jak je měla kolem obličeje prokvetlé stříbrem, působilo velice přitažlivě. Byla štíhlá, s pevným, vzpřímeným držením těla. Ten vo jenský postoj ji možná dělal vyšší, než byla ve skutečnosti. Měla olivovou pleť a prázdnou tvář. V chabém osvětlení se nedala určit barva očí, ale Lauren si s nepříjemným pocitem uvědomovala jejich ostříží pronikavost.

Starší žena měla na sobě šaty z nějaké tuhé látky a jistě by se neslučovalo s její povahou, kdyby někde měla nepatřičný záhyb nebo smítko, zkrátka cokoli, co by pokazilo její dokonalost. Lauren se kvůli svému neupravenému zevnějšku cítila jasně v nevýhodě. Z ženina výrazu se nedal vyčíst souhlas, ale ani nesouhlas s jejím hostem.

„Jsem Olivie Lockettová. Věřím, že jste měla klidnou cestu.” Ne čekala na odpověď a pokračovala stejně odměřeným hlasem. „Myslím, že jste cestu sem vážila možná zbytečně, slečno Holbrooková. Není mi jasné, co měl můj manžel na mysli, když vás sem zval.”

Oliviina tvrdá slova Lauren zasáhla. Kde je Ben? Je zřejmé, že ji Olivie Lockettová očekávala. Tak proč to náhlé nepřátelství? Zachvě la se.

„Já… jsem si jistá, že když se na chvíli posadíme a promluvíme si o tom společně, Ben vám vysvětlí…” „Je Jared v pořádku, Pepe?” přerušila ji pánovitě Olivie.

„Síy seňora Lockettová,” pospíšil si s odpovědí Mexičan, který přispěchal Jaredovi na pomoc a teď podpíral jeho bezvládné tělo.

„Ten se teda musel včera večer zlinkovat,” prohlásila Olivie. Lauren měla dojem, že v koutcích Oliviiných úst zahlédla úsměv, ale hned byl pryč a ona si byla jistá, že to byl jen výplod její fantazie. Kterou matku by těšilo vidět svého syna v takovém stavu?

„Vezmi Jareda do stáje a nech ho tam vystřízlivět,” přikázala Olivie Pepemu a úplně přitom Lauren ignorovala. Její tón byl kousavý. „Slečno Holbrooková, pošlu někoho pro vaše zavazadla.”

Lauren došlo, že dalšího přivítání se jí už nedostane. Kde je Ben v Keypointu? Proč ji takhle opustil?

Nadzvedla si sukni a vystoupala po schodech za Olivií. Žena si ji chladně prohlížela a Lauren se v žaludku začala klubat zlá předtucha. Sebrala odvahu a navrhla: „Kdybyste se spojila s panem Lockettem, jsem si jistá…”

„To je vyloučené, slečno Holbrooková. Můj manžel dnes ráno zemřel.”

kapitola 3

Lauren hrůzou oněměla. Copak se Olivie Lockettová zbláznila? V té aristokratické tváři, z které ji pozorovaly nesmiřitelné oči, nebyl žád ný výraz.

„To není možné,” zalapala Lauren po dechu. Její slova byla sotva slyšet.

„Obávám se, že je to tak, slečno Holbrooková,” ujistila ji žena. „Už nějaký čas mu nebylo dobře. Po svém návratu z New Yorku mi řekl, že tam byl u kardiologa.” Na chvíli se odmlčela a vrhla pohled na svého syna, který ještě stále podpírán Pepem právě mizel za rohem domu. „Minulou noc se Jared s Benem pohádali. Když Jared odjel, Ben měl záchvat. Zemřel dnes ráno,” opakovala. Laureniny oči se naplnily slzami.

„To je mi líto,” řekla. Co teď bude dělat? „Nevěděla jsem, že je nemocný. Musíte mi věřit, paní Lockettová.”

Olivie si ji zblízka prohlédla a potom rozhodla stejně ostrým tónem, jakým hovořila s Pepem: „To můžeme probrat jindy. Během příštích dnů si udělejte ve svém pokoji pohodlí. Elena vám bude k ruce. Musím vás požádat, abyste se o sebe postarala pokud možno sama. Bylo by trapné vysvětlovat zde vaši přítomnost v této těžké době. Rozumíte?” Lauren pouze přikývla.

Ohlédla se a uviděla Eda Traverse, který s buřinkou přitisknutou na prsa stále ještě postával u kovové branky. Pokleslá ústa a doširoka rozevřené oči odrážely jeho zděšení nad Benovou smrtí.

„Děkuji vám za vaši pomoc, pane Traversi. Byl jste velice laskav,” zavolala na něj Lauren.

„Jsem vždycky k vašim službám, slečno Holbrooková,” řekl před nosta prostě. „Kdybyste cokoliv potřebovala, stačí říct.” Zdůraznil svá slova pozdviženýma rukama. „Děkuji vám,” zamumlala Lauren.

„Paní Lockettová, s vaším dovolením bych oznámil na veřejnosti Be… úmrtí pana Locketta.”

„Pohřeb bude pozítří ve dvě hodiny. Vaší pomoci si vždycky cení me, pane Traversi. Stejně jako vaší diskrétnosti.”

Její poslední slova vyzněla spíš jako pohrůžka. Ed Travers přikývl, narazil si buřinku na hlavu a vrátil se k vozu. Lauren následovala Olivii dovnitř.

To, co zatím viděla z domu Bena Locketta, ji nadchlo. Z široké hlavní chodby vedly po celé délce na obě strany jednotlivé pokoje. Schodiště bylo přímo proti vstupním dveřím a na jeho vrcholku se třemi směry rozbíhaly chodby.

Lauren s Olivií vyšly po schodech nahoru, zabočily doprava a pustily se dlouhou, dobře osvětlenou chodbou s dveřmi, které prav děpodobně vedly do ložnic. Na konci chodby Olivie jedny dveře otevřela. Stejně jako celý dřevěný vnitřek domu, i tady bylo vy malováno čistě bílou barvou. Lauren vstoupila za Olivií a rozhléd la se po pokoji, ve kterém bude po několik příštích dnů odloučená od světa.

No, když už mám být uvězněná, tak tohle je aspoň příjemná cela, pomyslela si. Malý pokojík byl jednou ze dvou kruhových místností, kterých si všimla, když stála před domem. Byl krásně zařízený. Pod laha byla z mořeného dubu a místy ji zakrývaly malé koberečky. Velkou postel s nebesy pokrýval krajkový přehoz přírodní barvy. Na zdi byla vkusná tapeta se žlutými kvítky, které působily něžným dojmem. V pokoji stál prádelník se zrcadlem, skříňka s umyvadlem a džbánem na vodu, knihovna, houpací židle, kulatý stolek s křeslem a menší stoleček u postele. Po pokoji bylo rozestavěno několik váz s čerstvými květinami, a třebaže závěsy na oknech byly nyní zatažené, Lauren si byla jistá, že ranní slunce zalije pokoj veselými paprsky. Někdo její uvítání laskavě připravil. „To je nádhera, paní Lockettová. Děkuji vám.”

„Tak vám nebude vadit pár dní tu zůstat, než bude po pohřbu.”

Lauren by se ráda zúčastnila pohřbu, ale něco v ženině chování jí napovědělo, že by byla striktně proti tomu, aby se tam objevila.

„Koupelna je támhle,” ukázala Olivie na dveře. „Na druhé straně jsou další dveře, ale ty zůstávají stále zamčené. Nemusíte mít strach, že by vás někdo vyrušil.” Nebo já bych vyrušila někoho jiného, napadlo Lauren.

„Elena tu bude s vaší večeří každou chvíli. Kdybyste něco potře bovala, řekněte jí. Bude k dispozici výhradně vám.” Už byla na odchodu, když ji Lauren zarazila. „Paní Lockettová, je mi to s vaším manželem moc líto. On byl…” „Ano,” přerušila ji Olivie. „Dobrou noc, slečno Holbrooková.”

Lauren se usadila do houpacího křesla a snažila se vstřebat všechno, co se přihodilo od chvíle, kdy odjela z domova.

Ben Lockett je mrtvý? To není možné. Týdny před sebou viděla jeho laskavou tvář a slyšela jeho hlas, jak ji přemlouvá, aby sem přijela. Teď je mrtvý a její budoucnost je přinejmenším nejistá.

Teprve když se posadila, si uvědomila, jak je unavená. Nekonečné dny a stěsnané noci ve vlaku, hrbolatá, prašná cesta z Austinu, ten strašný muž rozvalený ve své opilosti vzadu na voze, zatímco jeho vlastní otec doma leží mrtev a pak konfrontace s Olivií. Bylo toho všeho příliš. Lauren si opřela hlavu o polštářek připevněný na opěradle houpacího křesla a upadla do hlubokého spánku.

Vzbudil ji neodbytný hlas a někdo jí třásl paží. Jděte pryč, myslela si. Nechci se vzbudit, protože se stalo něco hrozného. Nechci si vzpomenout.

Otrava neodcházel. Lauren se vzbudila, aby se setkala s těma nej černějšíma a nejjasnějšíma očima, jaké kdy viděla. Prohlédla si zbytek obličeje. Byl tmavý, hladký, čistý a krásný. Úsměv byl laskavý a vřelý. Hlas zněl příjemně a vlídně.

„Chudinka seňorita. Jste tak unavená, že jste usnula na židli. S kloboukem na hlavě! Žádná večeře? Žádná koupel? Elena vám pomůže, si?”

„Elena? Já jsem Lauren. Těší mě.” Lauren se chytila dívčina přátel ského chování jako záchranného lana.

„Vy jste tak krásná, seňorita. Myslím, že po koupeli budete ještě půvabnější a cítit se lip. Napouštím vodu. Vy se svlékněte, si?”

Elena kousek odstoupila a Lauren si všimla jejího velkého břicha, které signalizovalo vysoký stupeň těhotenství. Dala jí Olivie Elenu k dispozici jen proto, aby ji schovala? Její stav by uváděl rodinu i jejich očekávané hosty nepochybně do rozpaků.

Eleně nemohlo být víc jak šestnáct nebo sedmnáct let a zdálo se, že jí nevadí, že ji někdo vidí, třebaže porod byl na spadnutí. Její ňadra, jejichž velké tmavé bradavky se v bílé vyšívané blůze zřetelně rýso valy, byla skoro stejně velká jako břicho a nespoutané se pohupovala. Odkolébala se do koupelny a přitom živě švitořila směsicí angličtiny a španělštiny. Předmět hovoru se měnil stejně rychle jako jazyky. Když se vrátila do pokoje a zjistila, že se Lauren ještě ani nepo hnula, pokárala ji.

„Seňorita, vaše voda vystydne, nemluvě o večeři. Pojďte, nechte Elenu vám pomoci.”

Lauren šokovalo, když ji dívka obrátila a hbitými prsty jí začala rozepínat knoflíky. Chtěla něco namítnout, ale byla příliš unavená, než aby se přinutila promluvit. Elena ji rychle odstrojila.

Když už měla Lauren na sobě jen spodní kalhoty, korzet a spodní košili, zakroutila Elena hlavou a zamlaskala.

„Korzet! A jste tak štíhlá. Vy nemůžete ani dýchat.” Uvolnila tkanice a za chvíli kritizované prádlo leželo u Laureniných nohou na hromadě s ostatním oblečením.

Lauren chytila Eleniny ruce, když se ji snažila zbavit zbylého spodního prádla. Váhavě vstoupila do koupelny zařízené se stejným vkusem jako ložnice. Vděčně pohlédla na vanu s voňavou vodou, vlezla dovnitř a ponořila své unavené a rozbolavělé tělo do kouřící vody. Umyla se a vychutnávala luxus prvního skutečného odpočinku po několika dnech, když dovnitř vpadla Elena. Lauren se překva peně zajíkla, protože od doby, kdy začala dospívat, ji nikdo neviděl nahou. „Seňorita je připravená, abych jí umyla vlasy, si?”

„Ne!” bránila se Lauren a zoufale se snažila se zakrýt. Když viděla Elenin raněný výraz, dodala: „Můžu to udělat sama.”

„Ale proč? Já jsem tady,” prohlásila dívka se šťastnou logikou. „Seňor Lockett říkal .Postarejte se o mladou dámu’, a tak já to dě lám.” Při vzpomínce na svého pána se pokřižovala.

A už začala Lauren vyndávat sponky z vlasů, které okamžitě padaly v kaskádách až dolů do pasu. Mexická dívka nepřestala štěbetat, ani když na Laureninu hlavu lila jeden džbánek vody za druhým. Hyp noticky masírovala pokožku pod hustými kadeřemi a Lauren cítila, jak se její nervy pod Eleninýma schopnýma rukama uvolňují.

„Seňor Lockett se tolik těšil, že přijedete. Všem nám vyprávěl o krásné dámě, která přijede bydlet k nám. Přikázal připravit pokoj. Sám ověřil, jestli je všechno v pořádku.” Dřív než mohla Lauren protestovat, vytáhla ji Elena z vany.

Laurenina snaha zakrýt se byla bezvýsledná, ale vypadalo to, že Elena si její rozpaky vůbec neuvědomila. Pro ni bylo jasně růžové zarudnutí pokrývající Laurenino tělo způsobeno jen horkou koupelí.

Potřebovala změnit téma hovoru. Teď nemohla myslet na Bena. Svůj zármutek si schová, až bude sama. „Kdy se má tvoje děťátko narodit?” zeptala se Lauren přátelsky.

„Quién sabe?” pokrčila Elena rameny. „Až bude připravený, tak přijde.” Usmála se. „Co dělá tvůj manžel?”

„Ó, on jeden dobrý vaquero na Lockettové ranči. Jeho jméno je Carlos. On je dobrý muž.” Zakoulela na Lauren svýma výmluvnýma očima a ta se začervenala. Nechtěla, aby to Elena rozváděla.

„Není na tebe pozdě, abys ještě pracovala? Klidně můžeš kdykoliv odejít.” Elena vyprskla smíchy. „Seňorita, já tady bydlím. Carlos zůstává na ranči a já tady. My se setkáme, když můžeme, v domě jeho matky v Pueblu.” Lauren se zhrozila. „Ale jistě byste měli raději svůj vlastní dům a žili spolu!”

„Sí, ale my bysme také rádi jedli. S žádnýma penězma bysme nemohli nic dělat.” Zahihňala se.

„Chápu,” zamumlala Lauren, ačkoli to moc nechápala. Zatím v tomto cizím světě nerozuměla ničemu a nikomu.

Vrátily se do ložnice. Elena z jedné Laureniny tašky vydolovala noční košili a přetáhla ji dívce přes hlavu. Zatímco služebná prostírala na velkém tácu nádobí, stála Lauren uprostřed místnosti a cítila se ztracená a bezmocná. Elena tác zřejmě přinesla předtím, než vzbudila Lauren. Když zvedla poklopy na mísách, zaplnily místnost lahodné vůně a Lauren se začaly v puse sbíhat sliny. Nejedla… odkdy?

Elena jí položila tác do klína. Byl na něm krásně propečený steak, brambory, salát a dva kousky pečiva. Jeden byl bílý rohlík a druhý placatý kulatý chléb, který Lauren ještě neznala. Vše doplňovaly fazole polité rajskou omáčkou. „Co je tohleto?” zeptala se Lauren a ukázala na chleba. „Tortilla. Chleba vyrobený z kukuřice,” vysvětlila Elena.

Lauren si trochu ukousla a zjistila, že to nemá moc výraznou chuť. Mexičanka pomazala tortillu máslem, lehce ji posolila a sbalila jako doutník. Byla to pochoutka. „Tortilla?” opakovala slovo Lauren a Elena přikývla a tleskla.

Potom Lauren ukázala na hromádku fazolí. „Frijoles” řekla Elena. „Spicante.”

Lauren ztratila zábrany a nacpala si plnou pusu. Okamžitě jí bylo jasné, že udělala pořádnou chybu. Měla pusu v jednom ohni. Rychle polykala, protože by si to nedovolila vyplivnout. Takové nevychova nosti by se nikdy nedopustila. Elena se řehtala, až jí prsa i břicho nadskakovaly.

„Vodu,” sípala Lauren. Hodila do sebe celý obsah sklenky a požá dala o další. Oheň konečně zmizel, ale nyní už opatrně chutnala každé jídlo, než si vzala větší kus. Zbytek večeře byl lahodný a Lauren kromě frijoles snědla úplně všechno.

I přes Laureniny protesty jí Elena zapletla vlasy do jednoho dlou hého copu. Potom rychle rozestlala.

„Jděte hned do postele, seňorita, a odpočiňte si. Byl to těžký den, «?”

„Ano, to byl.” Vklouzla do postele, zatímco Elena tiše vzala tác, obešla pokoj a pozhasínala plynová světla. „Buenas noches, seňorita,” zašeptala a opustila pokoj. „Dobrou noc, Eleno.”

Lauren se zavrtala do přikrývky. Dům byl tichý, i když shora zachytila tlumené a nedefinovatelné hlasy.

„Bene Lockette, jaks mi mohl tohle udělat?” ptala se do polštáře a okamžitě se za své myšlenky zastyděla.

Po strašných scénách, kterým byla před odjezdem ze Severní Ka rolíny vystavena, měly být Benova síla, náklonnost a vřelost její záchranou. Doufala, že s jeho rodinou začne nový život. Nyní se všechny její naděje rozplynuly. Ben byl mrtev. Zdálo se, že ji tento nádherný dům pohltil. A co ta chladná, hrozivá žena, která mu vládne?

Lauren napadlo, že Benova vdova nedává najevo žádné emoce. Třeba Olivie patří k těm lidem, kteří nosí zármutek v sobě. Možná. Myšlenky měla zmatené.

Co si Jared Lockett pomyslí, až se dozví o otcově smrti? Proč se člověk, který má peníze i postavení, opíjí a dělá ze sebe na veřejnosti šaška? Ed Travers jí svěřil, že Jareda neviděl v takovém stavu poprvé.

No, to není moje věc, pomyslela si Lauren a odhodlaně zavřela oči. S ním nebude mít nic společného.

Jared byl hodně vysoký. Přála si, aby dokázala zapomenout na chvění, které jí projelo tělem, když ji svýma velkýma rukama chytl v pase a pak jí přejížděl po zádech. Těžký tlak hlavy na jejích ňadrech nebyl tak docela nepříjemný. Měl světle hnědé vlasy. Měl je také tak vyšisované od sluníčka jako chlupy na prsou? Lauren se těžkopádně probouzela z několikahodinového spánku. Po koj byl omýván slunečními paprsky procházejícími skrz vzdušné žluté závěsy na oknech obrácených východním směrem.

Odhodila přikrývku a odebrala se do koupelny. Její mysl stále tížil zármutek nad Benovou smrtí a starost o její nejistou budoucnost. Teď tu nemůže zůstat. A do Severní Karolíny se s konečnou platností také nemůže vrátit. Elena přišla právě ve chvíli, kdy se Lauren dooblékla. „Buenos días, seňorita,” pozdravila zvesela.

„Dobré ráno, Eleno,” odpověděla Lauren a dál si pročesávala husté černé vlasy.

„Spala jste dobře?” zahájila Elena konverzaci, zatímco stlala postel. Pustila se do úklidu pokoje, který už tak byl bez poskvrny, zalévala květiny a upravovala snídani na stejném tácu, na němž včera dostala Lauren večeři.

„Ano, moc dobře.” Při vzpomínce na některé sny, Lauren ztěžka polkla. Byly znepokojující. Vysoký muž se plížil za ní. Jeden muž měl bílé vlasy a Benovu usměvavou tvář. Druhou tvář stínil velký černý klobouk, ale ona poznala postavu. Měla ji vtisknutou do paměti s nesmazatelnou přesností.

Myslela si, že po tak velké večeři nebude mít hlad. Ale čerstvé plátky melounu byly lahodné a šťavnaté. Vypila horkou kávu, ačkoli by dala přednost čaji. Plaše Elenu požádala, jestli by od nynějška mohla dostávat čaj.

„Ó, sí, sí. Moje maminka, ona je kuchařka,” zasmála se překvape nému výrazu v Laurenině tváři. „Pracuje pro Lockettovi od mého narození. Vy jí říkáte Rosa.”

„Mrzí mě, Eleno, že se musí? dřít s tím těžkým tácem plným jídla sem nahoru, ale paní Lockettová mi dala jasně na srozuměnou, abych se v průběhu příprav na pohřeb a dokud budou přijímat smuteční hosty držela v blízkosti tohoto pokoje.” Projela jí nová vlna smutku a ona se zahleděla k otevřeným oknům. „Pohřeb je naplánovaný na zítřek?” „Sí,” odpověděla Elena jemně. „Hodně lidí přijíždí z daleka.” „No, myslím, že se nějak zabavím,” povzdechla si Lauren.

Rozhodla se, že si dlouhou chvíli zkrátí čtením a vyšíváním vzor níku, který si s sebou vzala z Claytonu. Eleninu společnost si musela odepřít; dívka jí vysvětlila, že musí pomáhat matce v kuchyni.

Den utíkal pomalu. Lauren, která měla ve zvyku pořád něco dělat a hledat si práci i tam, kde žádná nebyla, to připadalo nekonečné. Později odpoledne slyšela na chodbě těžké kroky a přestala číst.

Někdo vešel do sousedního pokoje. Odložila brýle, aby si oči odpo činuly, a zaposlouchala se do zvuků otevíraného a zavíraného prádel níku, klapnutí šatníkových dveří a dupotu těžkých bot nebo holínek. Pak bylo slyšet, jak někdo v ponožkách přechází sem a tam.

K Lauren se doneslo cinknutí skla o sklo, zvuk tekoucí vody a mumlaná slova, nábytek škrábal o dřevěnou podlahu, bylo slyšet šustot oblečení.

O několik minut později ona osoba dokončila svou toaletu a opus tila místnost. Dveře se tiše zavřely a chodbou se vzdalovaly kroky. Někdo bydlí v pokoji za koupelnou. To bylo od chvíle, kdy se sem Lauren nastěhovala, poprvé, co si všimla, že tam vedle někdo je.

Když večer Elena přišla popřát dobrou noc a přinesla tác s jídlem, Lauren vyšívala. „Eleno,” zeptala se, „kdo je v tom pokoji za koupelnou?”

„Á, to je pokoj seňora Jareda.” Elena významně vykulila oči. „Můj Carlos mě straší, abych nikdy nechodila blízko.” Zahihňala se a přidr žela tác před svým velkým břichem. „Říká, že seňor Jared může chtít každou ženu.” Významně mrkla a zavřela dveře.

Lauren nevidoucíma očima zírala na zvětšující se kapičku jasné krve v místě, kde se píchla do prstu.

kapitola 4

Slunce odmítalo svítit na pohřeb Bena Locketta. Vypadalo to, jako by i ono truchlilo pro muže, který pod jeho žhavými paprsky trávil dlouhé hodiny a uctíval zemi a přírodní síly.

Po dva dny Lauren ze svých oken sledovala, jak všechny možné skupiny lidí přicházejí uctít Benovu památku. Objevovali se tu lidé, jejichž bohatství se dalo vyčíst jak z oblečení, tak z použitého doprav ního prostředku. Jiní vypadali jako farmáři nebo rančeři a ti na sobě měli obnošené, avšak čisté šaty. Jejich ženy si užasle prohlížely nád herný dům. Vaqueros v zaprášených kožených nohavicích přijeli na uhnaných koních. Truchlící přicházeli osamoceně, ve dvojicích nebo ve skupinách, ale byl jich dlouhý zástup. Lauren si nedokázala před stavit ženu, která ji přijala tak nepřátelsky, jak vlídně vítá davy těchto návštěvníků. Po oblázkové cestičce přijel k domu černý lesklý pohřební vůz. Se

svými střapci, nařasenými záclonkami na oknech, koňmi s chocholy na hlavě a kočím s vysokým kloboukem a v krátkém kabátě vypadal spíš jako nějaký cirkusový dopravní prostředek. Ben by si stěží vybral tak okázalé a frivolní vozidlo, pomyslela si Lauren a pocítila novou vlnu smutku nad tím prostým drsným mužem.

Lauren z okna pozorovala Olivii, kterou vedl ze schodů nějaký muž ne vyšší než ona. Z Laureniny perspektivy se jeho holá hlava zdála být ve stejné úrovni s Oliviiným černým kloboukem se závojem. Jeho objemné tělo obepínal černý kabát. Nesměle přidržoval Olivii za loket. Bylo těžké říct, zda jeho opatrnost pramení z úcty k jejímu zármutku nebo ze strachu, že by se na něj mohla obořit. Jeho postoj vůči Olivii byl skoro podřízený.

Když Lauren uviděla muže kráčejícího za nimi, prudce nasála vzduch do plic. Jeho totožnost jí prozradila výška postavy a šíře ramen, ačkoli mu stále ještě neviděla do tváře zastíněné širokou krem pou černého klobouku. Na jeho černém obleku nebyly žádné charak teristické detaily. Cestou ke kočáru zaparkovanému před pohřebním vozem se choval odtažitě a nevšímal si sympatizujících přátel, kteří se na něj dívali s lítostí.

Rakev byla obřadně naložena na vůz. Lauren napadlo, že Ben by se celé té okázalosti i tomu jednání vysmál. Byla přesvědčená, že je všechny odněkud sleduje a v modrých očích mu pobaveně jiskří. Když se pohřební vůz dal do pohybu, pomodlila se za Benovu duši.

Všimla si pevné štíhlé opálené ruky, nedbale opřené o dvířka kočá ru, v němž seděla rodina.

Předvolání přišlo tak náhle, že se na něj Lauren nestačila připravit. Elena v barevné sukni vlající kolem nahých nohou a s ňadry pohupu jícími se jako lampióny na šňůře vrazila do pokoje a vychrlila na ni vzkaz.

„Seňora vás chce vidět fronto, seňorita. Rychle říká. Rychle. Je se seňorem Wellsem v kanceláři seňora Locketta.”

Horečnatými pohyby pomáhala Lauren zapnout blůzu, kterou si dívka předtím sundala, že si zdřímne. Vlasy si spěšně stáhla do uzlu a Elena si klekla, aby jí zašněrovala boty. Lauren by bývala považovala za nemožné, že se Elena dokáže složit do této pozice, ale neměla čas se tomu divit. Srdce jí divoce bušilo, prudce dýchala a potily se jí dlaně. V celém svém životě nebyla ještě nikdy tak nervózní.

Na odchodu z pokoje popadla Lauren krajkový kapesník. Jestli to bylo proto, aby si otřela ruce nebo aby aspoň něco držela, to sama nevěděla. I Elena, která ji chodbou vedla k širokému schodišti, se zdála neklidná. Rychle sešly ze schodů a zamířily k velkým šoupacím dve řím. Elena na Lauren povzbudivě kývla a odšoupla jeden dveřní panel. Lauren se zhluboka nadechla.

Vešla do místnosti a opět byla překvapena jednoduchou krásou domu. Podél jedné stěny byly od podlahy až ke stropu zabudo vané police s knihami. Další police lemovaly krb. Krbová římsa byla mistrovsky vyřezávaná. Celou čtvrtou stranu zaujímala obrovská okna.

Většinu podlahy z tvrdého dřeva pokrýval koberec aubusson. Stra tegicky rozmístěná kožená křesla a malé stolky zvaly k důvěrné kon verzaci. Byl tam dlouhý servírovací stolek s broušenými karafami a sklenkami. Závěsy na oknech byly úplně roztažené a dovolily tak odpoledním slunečním paprskům proniknout dovnitř.

U oken stál masivní stůl poházený složkami a papíry různých velikostí, tvarů a barev. Za stolem v koženém křesle s vysokým opěra dlem seděla Olivie. Z druhé strany stolu seděl na židli onen pomenší muž, kterého Lauren předtím viděla doprovázet Olivii na pohřeb. Zvedl se a přistoupil k ní.

„Slečno Holbrooková, je mi skutečným potěšením. Lituji, že okol nosti nedovolily, abych se s vámi seznámil již dříve. Doufám, že jste se od svého příjezdu cítila pohodlně.” Jako by ani nečekal odpověď, pokračoval hned dál: „Já jsem Carson Wells, Benův a Oliviin starý přítel a také jejich právník.”

„Těší mě, pane Wellsi.” Laureniny nervy se díky jeho vlídnosti zklidnily. Odpověděla pevně: „Měla jsem veškeré pohodlí. Jenom lituji, že jsem se stala narušitelem v tak nešťastné chvíli.”

„To není vaše vina,” uklidňoval ji laskavě a ona byla vděčná za jeho přítomnost. Kromě řídkého porostu nepopsatelných hnědých vlasů v týle byl plešatý. Jako kdyby chtěl vykompenzovat tento nedosta tek, nosil nemoderní huňaté licousy sahající až téměř k masitému nosu. Oči měl laskavé a usměvavé a zdálo se, že je v nich pochopení pro její trapnou situaci. Olivie dosud nepromluvila ani slovo.

„Slečno Holbrooková, pan Wells a já si přejeme s vámi mluvit,” obrátila se teď na Lauren chladným tónem. „Posaďte se. Dáte si trochu sherry?”

Lauren přijala židli, kterou jí přistrčil pan Wells, a odmítla sherry. Světlo dopadající do pokoje z oken za Oliviiným křeslem zvýraznilo její siluetu, ale rysy ponechalo zastíněné a neproniknutelné. Lauren by zajímalo, jestli si Ben uvědomoval, jakou výhodu poskytuje takové uspořádání tomu, kdo sedí za stolem. Ona málem musela přimhouřit oči, aby Olivii viděla zřetelněji.

„Půjdu rovnou k věci, slečno Holbrooková. Neznám manželovy důvody, proč vás sem pozval. Měla jsem o tom svou představu, ale když jsem se s vámi seznámila, došlo mi, že jsem se mýlila.” Nijak blíž to nevysvětlila a Lauren smysl jejích slov unikl. Olivie pokračovala: „Každopádně rozhodl, že tu s námi zůstanete nejméně dva měsíce. V tu noc, kdy měl infarkt, mě i přes svou nemoc požádal, abych vás tady po tu dobu nechala. Zřejmě to pro něj bylo velmi důležité.”

Lauren si nervózně olízla rty. Nebyla si jistá, jestli dokáže pro mluvit.

„Váš manžel mi řekl, že byste mě mohla potřebovat při vyřizování korespondence, při přípravách večírků a podobně. Měla jsem z toho dojem, že bych byla něco jako sekretářka.” Lauren bilo srdce tak hlasitě, že sotva slyšela vlastní slova.

Od chvíle, kdy ji Lauren uviděla poprvé, byla nyní Olivie nejblíž k úsměvu. Carson Wells se natáhl a poklepal Lauren po ruce.

„Slečno Holbrooková, Ben rád druhé překvapoval a dělal si z nich legraci. Olivie je bystrá obchodnice a v bance má k dispozici početnou armádu úředníků. Ben vám třeba řekl, že jeho manželka potřebuje sekretářku, ale ujišťuji vás, že měl své vlastní postranní úmysly.”

Banka? O bance nic nevěděla. Bylo jí jasné, že se chytá stébla, ale přesto vykoktala: „Já… hraji docela dobře na klavír. Třeba si myslel, že bych pro vaše hosty mohla dávat malé klavírní koncerty nebo něco takového.” Olivie povytáhla výsměšně obočí. „To by bylo jistě roztomilé, ale my ani nemáme piano.”

Lauren byla jako opařená a nevěděla, co ještě říct. Přeskakovala pohledem z jednoho na druhého. Nesnesitelně ponížená sklopila hla vu a upřela pohled na zmuchlaný kapesník, který v klíně mačkala bílými roztřesenými prsty.

„Je mi to líto. Nic z toho jsem nevěděla. Musíte si myslet… byla jsem si tak jistá… Neřekl mi…” Slzy si nakonec našly svou cestičku a stékaly po tvářích dolů.

„No, no, to není třeba,” utěšoval ji rychle Carson. „Obávám se, že to byl jen jeden z Benových notorických žertíků a nežil dost dlouho na to, aby ho stačil dovést do konce. Můžete na čas zůstat. Olivie i já se vám vynasnažíme návštěvu zpříjemnit. No tak, přestaňte plakat.” Vypadalo to, že se malý právník skutečně trápí, a popleskával Lauren tak energicky po ruce, až to bolelo.

„Připojila byste se k nám v jídelně o půl osmé na večeři, slečno Holbrooková?” Olivii šel takový výlev citů na nervy. Lauren to pochopila jako narážku, že je propuštěna, a zvedla se. „Ano, děkuji vám, paní Lockettová,” přikývla.

Posbírala všechnu svou rovnováhu, kývla jejich směrem a zamířila ke dveřím. „Slečno Holbrooková,” zavolala Olivie ostře její jméno. „Ano?” zeptala se rozechvěle dívka a otočila se zpátky na ně. „Je tu něco, co musím vědět.” „Olivie, prosím tě…,” snažil se ji zarazit Carson. Ignorovala ho. „Byla jste milenkou mého manžela?”

Milenka! To slovo na ni vybaflo a jako ozvěna jí znělo v hlavě a odráželo se od stěn pokoje. Kdyby na ni Olivie hodila kámen, nemohlo to Lauren víc zasáhnout. Tváře jí zrudly a celé tělo zalila studená vlna.

„Ne!” vydechla. „Jak…? Ne, ne.” Její úžas byl příliš velký, než aby na své tvrzení dokázala dát větší důraz.

„Ani jsem si to nemyslela,” zněla Oliviina jediná odpověď. „Uvi díme se u večeře.”

Cestou do svého pokoje měla Lauren co dělat, aby se udržela. Když za sebou zavřela dveře, zhroutila se na postel a rozplakala se. Připadala si jako umrtvená vlastní naivitou a Oliviinou domněnkou. Všechno se to příliš podobalo nedávnému výstupu a bylo to stejně tak nesprave dlivé. Proč ji podezírali?

Truchlila pro muže, kterému věřila, a on ji oklamal. Pohltil ji strach ze zlověstné budoucnosti.

Dva měsíce! Co Ben čekal, že se v té době stane? A co si počne ona na konci těch šedesáti dnů?

Na večeři se pečlivě ustrojila a vzala si jedny ze svých dvou nejlepších šatů. Byly ušité z jemného fialkového voálu. Živůtek zdobilo úzké plizování spolu s drobnými perleťovými knoflíčky a vysoký stojáček lemovaný krajkou dosahoval až pod čelisti. Sukně spadala v měkkých záhybech na nárt bílých kožených střevíců.

Elena jí pomáhala s oblékáním. Teď už se zdálo naprosto přiro zené, že jí mladá Mexičanka pomáhala s koupelí a s oblékáním. Lau ren byla odjakživa víceméně osamělá, ale v těch několika posled ních dnech to bylo ještě horší. Proto byla za svou novou společnost vděčná. Jídelna byla zařízená se stejnou nevtíravou elegancí jako zbytek

domu. Pokud si Carson nebo Olivie všimli Laureniných zarudlých očí, nezmínili se o tom.

Jídlo servírovala tlustá Mexičanka, o které Lauren usoudila, že je to Rosa, Elenina matka. Pokaždé, když donesla tác s jídlem, pohlédla na Lauren a otevřeně, přátelsky se na ni usmála. Lauren jí úsměv vděčně vracela.

Jídlo bylo vynikající a Lauren snědla všechno kromě fazolí a omáčky picante, které, jak se zdálo, byly součástí každého jídla kromě snídaně.

Konverzace se omezila na běžná každodenní témata a vzhledem k tomu, že Lauren zažila u Pratherových hodně podobných večeří, nebyl to pro ni problém. Udivilo ji, že tu Jared není, a když se Carson o něm poprvé zmínil, prudce sebou trhla. Zdálo se, že je jeho nepří tomnost neznepokojuje. Olivie Carsonovi jen tak mimochodem sdě lila, že Jared stráví několik dnů v Keypointu.

Olivii se ulevilo, když zjistila, že Lauren Holbrooková alespoň projevuje dobré způsoby. Kdyby někdo přišel na návštěvu, nemusela by mu představovat netaktní, hloupou běhnu, jak si ji představovala, když jí Ben poprvé řekl o Lauren Holbrookové. Byla očividně sečtělá a dnes odpoledne se zachovala vyrovnaně, i když se uchýlila k té ženské slabosti a rozbrečela se. Jak rozkošné, jak okouzlující, po myslela si posměšně Olivie. Carson samozřejmě podlehl slzám jako všichni muži. Nedokáží odolat zranitelné ženě.

V Carsonu Wellsovi Laurenina politováníhodná situace skutečně vzbudila soucit. Nebyla to žádná pletichářská, scestná ženská, jak se obával. Čekal flundru, která na schody před Lockettovým domem pohodí dítě, prohlásí Bena za jeho otce a bude požadovat naditou peněženku.

Lauren Holbrooková byla nevinná oběť okolností. Olivie ji mohla ušetřit otázky na její vztah k Benovi. Carson si byl jist, že by ji jako milenku nechtěl. Ben měl rád bujaré, nemravné a prsaté. Tato křehká mladá žena s laníma očima mohla nechat roztát mužovo srdce svou jemnou krásou, ale nikdy by se jí nepodařilo rozhýbat sexuální touhy Bena Locketta.

A pokud jde o Carsona, pro něj existovala pouze jediná žena. Vždycky to tak bylo. Ale žádnému muži se nikdy nepodařilo ji ovládnout. Žádnému. A přesto Carson Olivii miloval. Miloval ji po celé té době, po vší bolesti, kterou kvůli ní zakusil, i poté, co se musel cítit vinen, protože zrazoval svého nejlepšího přítele. Hovor se stočil na obchod a Lauren poslouchala jen na půl ucha,

aniž by skutečně věnovala pozornost tématu. Místo toho hádala, na které židli asi sedává Jared Lockett.

Několik poznámek znovu připoutalo její pozornost. Lockettovi vlastnili Coronadskou banku. Snažili se o zavedení hlavní železniční trati do Coronada, ale byly s tím spojené nějaké překážky. Keypoint řídil někdo, kdo se jmenoval Mendez, ale Lockettovi byli informováni o zisku i ztrátách do posledního centu.

„Budeme muset pozvat Vandivera na skleničku a na oběd, Olivie. Za ním je síla. Bez něj železnici nedostaneme. Teď, když Ben… no, teď je čas znovu s ním navázat styky.”

„Víš, že se musíme dohodnout o právech na vodu,” upozornila ho Olivie ledově.

„S tím se vypořádáme, až přijde čas. Pro nás je nyní důležité dát jim najevo, že máme zájem. Co Jared, Olivie? Myslíš, že bude mít ná mitky?”

„Jared udělá, co mu řekneme,” štěkla. „Může nastat jistý odpor, ale on ví, že Ben tu železnici chtěl. Myslím, že tím na něj můžeme zatlačit.”

Na okamžik ztichli a Lauren plaše pozorovala jejich tváře. Na obou byl výraz hlubokého soustředění.

Jared se ztěžka vlekl do schodů. Byl unavený, špinavý a nutně se potřeboval napít. Dokonce i teď v říjnu ho cestou z ranče sužovalo vedro. Všude byl dusivý prach. Od pohřbu nepršelo. Prudce se zastavil uprostřed schodiště a vší silou se snažil tu myšlenku zapudit.

Když došel až nahoru, všiml si, že dveře na konci chodby jsou lehce pootevřené. Z nějakého důvodu, který ani sám neznal, se ke svému pokoji blížil tichým krokem. Našlapoval tak lehce, že ostruhy ani nezacinkaly. Thorn by na mě byl hrdý, pomyslel si s úsměvem.

Zastavil se před svým pokojem a položil ruku na kliku, ale nepře konatelná zvědavost ho přinutila pokračovat dál až ke dveřím ložnice pro hosty.

Proč by do ní nenahlédl? Ona tam třeba ani není. A jestli je, tak co? Tohle je snad jeho dům, ne?

Otevřel dveře. Díky dobře naolejovaným pantům se otevřely úplně tiše. Lauren seděla u malého stolku a psala děkovné odpovědi na kondolence. Byl to její nápad a Olivie s nechutí souhlasila a tu otrav nou práci jí se skrytým obdivem přenechala. Dobře, dobře. Velkej kluk to neproved tak špatně, pochválil se

v duchu Jared. Z Lauren viděl pouze záda, ale jak se sklonila nad dopisem, trochu natočila hlavu. V místnosti bylo naprosté ticho na rušované jen skřípěním pera a tikotem malých hodin na nočním stolku. Částečky prachu tančily v horkém odpoledním slunci dopada jícím šikmo do pokoje.

Lauren se trochu napřímila, povzdechla si a namočila pero do inkoustu. Jared ve strachu, že ho přistihne, zadržel dech, ale ona se opět sklonila nad papírem. Ze svého místa u dveří Jared viděl jenom část jejího obličeje hladkou pleť slonovinové barvy s lehce růžovým nádechem na lícních kostech a malé brýle posazené na rovném úzkém nose.

Její šaty byly příliš počestné, než aby to byla pravda, pomyslel si Jared. Bílá halenka se stojáčkem a hnědá sukně by mohly klidně patřit kantorce. Jeho pozornost upoutaly knoflíčky na zádech, které jako by lákaly muže přejíždět po nich prsty až k ladné křivce šíje korunované bohatými vlasy. Bože, to jsou ale vlasy! Uhlově černé s modročernými záblesky, které jim dodávaly sytost. Pár pramínků uniklo z drdolu a teď volně splývaly po krku. Jareda by zajímalo, jaké by to bylo, probírat se prsty v těch vlasech. Byla štíhlá. Snad až moc. Hubená.

Velice pomalu, aby neupoutal její pozornost, dřív než přijde ten pravý okamžik, sáhl do kapsy a vytáhl doutník a zápalky. Stiskl cigáro mezi zuby, nasadil výraz pro publikum a škrtl sirkou o rám dveří.

V malé tiché místnosti škrtnutí zaznělo jako výstřel z děla a Lauren vylítla ze židle. Když uviděla Jareda, opřela se prudce o stolek a přitiskla si sevřenou pěst na prsa.

Jaredovy oči sjely k jejímu hrudníku a byl donucen opravit si svůj původní úsudek. Ne. Nebyla hubená.

Vyděšeně ho pozorovala nad obroučkami svých brýlí a první cel kový pohled na její tvář vzal Jaredovi okamžitě dech. Co to je sakra za barvu očí? Modrá? Ne, šedá. Kruci. To se musí starému pánovi nechat. Vůbec není špatná.

Lauren se cítila jako zvíře zahnané do kouta, jak se tak opírala o stůl, aby neupadla. Jared si zapálil doutník, aniž by z ní spustil oči. Palcem ruky si líně posunul klobouk s plochou střechou do týla. Zůstal viset za kožený řemínek kolem krku a pohupoval se mu na ramenou.

Prohlížel si ji přivřenýma očima s drzým, nestydatým výrazem a přejížděl pohledem po jejím těle nahoru dolů, dokud se jí tváře nerozhořely rozpaky.

Lauren se nepohnula ani nepromluvila, jen Jaredovi vracela jeho zkoumavý pohled. Měl hnědé vlasy s vyšisovanými prameny, které jim dodávaly zlatavý lesk, tak jak čekala. Kombinací dědičnosti a dlouhými hodinami strávenými na slunci byla jeho pleť tmavá. Jeho oči, ač hnědé, byly světlé s jantarovým zabarvením. Jako dva dokonalé topazy.

Byl hodně podobný Benovi, zvlášť postavou, ale v obličeji neměl nic z otcovy veselosti. Postoj, drzost, nestoudný výraz, domýšlivost a opovržení.

Nedbale, se zkříženými kotníky se opíral o dveřní rám, oblečený skoro stejně, jako když ho viděla poprvé vzadu na voze, s výjimkou barevného šátku, který měl teď uvázaný kolem krku. Stříbrné ostruhy na jeho kovbojských botách ji fascinovaly, a než její oči přejely po dlouhém těle a setkaly se s jeho pohledem, chvíli na ně zírala. Ne hybně ji oceňoval.

„Slečno Holbrooková, přišel jsem vám nabídnout svou nejpokor nější omluvu. Chápu, že jsem při našem prvním setkám byl poněkud indisponován a choval jsem se odporně.” Měl Benův hlas. Měl stejně jemný charakter a hloubku, ale byl plný sarkasmu. Lauren by ráda věděla, co provedla, že si vysloužila takové pohrdání. On byl ten, komu patřil posměch. „Co můžu udělat, abych se vykoupil?”

„Mohl byste začít omluvou, že jste bez vyzvání vstoupil do mého pokoje,” odtušila.

Byl překvapen jejím sebejistým vystupováním a pochybovačně po vytáhl jedno obočí. Nicméně rychle se vzpamatoval.

„Pozvala byste mě dál? Slečno Holbrooková?” zeptal se měkkým spikleneckým tónem.

Zrudla nad tím, jak zdůraznil slovo ,slečna’. Uvědomila si, že stále ještě na prsou drží sevřenou pěst, a rychle ruku povolila a letmo se dotkla svých hodinek. Současně si druhou rukou sundala brýle. Jared se jejím rozpakům uličnicky usmál a zadíval se jí na ruce. Zvlášť na tu, která si pohrávala s hodinkami. „Ještě pořád tam jsou,” prohlásil mírně. „Nejsem zloděj.” Vztekala ji pozornost, kterou věnoval jejímu tělu.

Ramenem se odstrčil od dveřního rámu a loupeživou chůzí lovící kočky přešel přes pokoj. Ostruhy cinkaly na podlaze z tvrdého dřeva.

Lauren se úplně sevřelo hrdlo, když se zastavil jen pár centimetrů od ní. Tyčil se nad ní a ona musela zaklonit hlavu, aby mu viděla do tváře. To vyžadovalo nemalou dávku odvahy, ale Lauren si byla vě doma své nevýhody, jestliže Jaredovi ukáže, že se ho bojí.

Její falešné hrdinství se vytratilo v okamžiku, kdy po ní vztáhl ruku. Dlouhé prsty se jí dotkly a ona se silou vůle přinutila necouvnout.

„Co je vlastně tohleto?” zeptal se měkce a v prstech sevřel hodinky, které měla připnuté na blůze. Jeho dech rozhýbal jemné vlasy lemující její tvář a Lauren zachytila slabou vůni tabáku.

Podržel hodinky v dlani a prohlížel si je v tichém zamyšlení, které kontrastovalo s divokou citovou explozí vybuchující v Laurenině těle.

Byla v jednom ohni. Každá buňka žhnula nepopsatelným nutkáním přitisknout se blíž k tomuto muži mučícím ji svou blízkostí.

Jared vrátil brož do původní pozice a přitom, jakoby ve snaze připnout ji pořádně, přitiskl svou ruku na Laurenino ňadro.

Čas se na několik dlouhých vteřin zastavil. Pohledy jantarových a šedých očí se do sebe zaklesly a cynismus v těch prvních vystřídal úžas. Jaredova hlava se nepatrně přiblížila k Laurenině. Na jeden prchavý okamžik si pomyslela, že ji políbí. Vlhké rty se samovolně pootevřely.

Netušila, že to bylo toto bezděčné vstřícné gesto, které ho vtáhlo zpět do jeho ochranné pohrdavé ulity. Oči, ještě před chvilkou za mlžené závojem vřelosti, ochladil posměšný výraz a Lauren tu změnu ihned vycítila. Tlak na její ňadro zesílil, ale bez předchozí něžnosti. Bleskově ho praštila po ruce. Uchechtl se hlubokým hrdelním smíchem.

„Copak se děje, slečno Holbrooková? Jen jsem se díval, kolik je hodin,” ušklíbl se.

Nevšímala si jeho kousavých slov a zoufale se snažila získat rovno váhu v rozhoupaném okolním světě.

„Prosím vás, pane Lockette, mám moc práce,” ještě stále lapala po dechu. Proč jí srdce tak skáče? Celý hrudník měla překrvený a bolel ji. Už dál nedokázala podívat se přímo do zlatavě hnědých očí v té hezké tváři. Proč on neodejde? Proč si to ona nepřeje?

Odstoupil od ní a dlouze potáhl z doutníku, který ještě pořád nečinně držel v ruce. „Na shledanou u večeře,” rozloučil se pomalu.

Cestou ke svému pokoji se neohlédl. Lauren přistoupila ke dveřím a zavřela je. kapitola 5

Všichni byli ve společenském salónku vedle jídelny. Když sestupovala po širokém schodišti, donesly se k Lauren jejich tlumené hlasy. Nejen že se bude muset vypořádat s tím, že se poprvé při večeři setká s Jaredem Lockettem, ale navíc ji Elena upozornila, že dnes večer přijdou další tři hosté. Jedním z nich byl pan Wells, v jehož přítom nosti se cítila poměrně příjemně. Býval hostem u Oliviina stolu dost často. Ostatní dva byli důležití pánové z Austinu.

Šaty jí šustily kolem nohou, když přecházela přes rozlehlou vstupní halu a bázlivě vstoupila do jídelny. Dost odstrašující bylo už to, že se má setkat se třemi mocnými muži z hlavního města státu, ale skuteč nou hrůzu pro ni představoval Jared Lockett. Jejich soukromé sezná mení to odpoledne v jejím pokoji ji rozrušilo.

Oblékla si svoje nejlepší šaty z pávově modrého krepu. Vysoký stoj áček byl tak jako rovné úzké rukávy lemován krémovou kraj kou. Šerpa kolem pasu měla stejnou barvu jako krajka a na levé straně ji zdobila hedvábná růžová růže. Nervózně se zastavila ve dveřích a pozorovala ostatní.

Olivie s Carsonem se soustředěně skláněli nad nějakými plány, které před ně na stolek rozložili oba muži z Austinu. Všichni čtyři byli hluboce zabráni do diagramů.

Jared se rozvaloval v křesle, dlouhé nohy natažené před sebou a zkřížené v kotnících. S přesností chemika zkoumal obsah křišťálové skleničky, jejíž jantarová tekutina se svou barvou hodila k jeho očím.

Místnost byla dalším důkazem Oliviina dokonalého vkusu. Tlu meně ji zalévalo světlo skleněných lamp chráněných kulovými mléč nými stínidly. Pohovky a křesla čalouněné pastelovým damaškem byly harmonicky rozmístěny a pěkně se doplňovaly se zataženými závěsy na vysokých oknech. Perský koberec ve stejně tlumené zelené, zlaté a béžové pokrýval velkou plochu.

Každá váza, popelník a obraz byly vybrány a rozmístěny s největší péčí. Byl to poklidný pokoj. Ale stejně jako žena, která ho upravila, postrádal teplo a radost.

Carson Wells byl první, kdo si Lauren všiml, a okamžitě vyskočil a s napřaženýma rukama jí spěchal naproti.

„Slečno Holbrooková, dnes večer vypadáte skutečně nádherně.” Vždy ji vítal s dvorností, která byla stejně přehnaná a vyšlá z módy jako ty jeho licousy, ale Lauren si vážila jeho přívětivého úsměvu a rozechvěle mu ho vracela. „Dobrý večer, pane Wellsi.”

„Pojďte, ať vás představím našim hostům.” Vzal ji za paži a odvedl ji ke dvěma mužům stojícím vedle stolku, kolem něhož ještě před chvílí probíhala jejich diskuse.

„Slečno Lauren Holbrooková, dovolte mi představit vám pana Parkera Vandivera a jeho syna Kurta. Pánové, slečna Holbroo ková.”

Lauren oběma kývla na pozdrav. Kurt Vandiver vzal její ruku do své, pozdvihl ji a ze vzdálenosti několika centimetrů naznačil polibek.

„Je to skutečná čest, setkat se zde v Coronadu s tak okouzlující mladou dámou. Čest a překvapení,” prohlásil Kurt a v modrých očích se mu lehce zablýsklo.

Z druhého konce místnosti se neurvale ozval posměšný zvuk. Všichni raději předstírali, že to neslyšeli, ale rozpačitý výraz na Lau reniných tvářích se ještě prohloubil.

„Jsme na své texaské ženy pyšní, slečno Holbrooková, ale teď mi připadá, že sem všechny byly přesazeny z míst jako je Severní Karo lína. Mám dojem, že Carson říkal, že tam máte svůj domov?” Zatímco jí skládal tento kompliment, držel ji mladší Vandiver stále ještě za ruku. Lauren se jemně uvolnila z jeho sevření. „Ano. Clayton, Severní Karolína. Děkuji vám, pane Vandivere.”

„Dobrý večer, Lauren. Dáte si trochu sherry?” oslovila ji toho večera poprvé Olivie. Byla v černém a to, jak si Lauren uvědomila, bylo od pohřbu poprvé, kdy dala najevo smutek. Dokonce i souprava náušnic a korálů se černě leskla. Byla krásná, ale takovým nebezpeč ným způsobem. Lauren se na ni dívala, jako se díváme na smrtelně nebezpečné zvíře s obdivem, ale opatrně.

„Ano, děkuji vám. Obsloužím se sama,” odpověděla na Oliviinu otázku.

„Ne, dovolte to, prosím, mně, slečno Holbrooková. Posaďte se a já vám pití přinesu.” Kurt ji jemně chytl za loket a odvedl ji k malé pohovce. Pak přešel k servírovacímu stolku dobře zásobenému likéry a sklenkami.

Laureniny oči se mimoděk stočily k tichému muži rozvalenému v křesle a vyvedlo ji z míry, když se tam setkaly s jeho zlatavým pohledem. Dokonce ani nepovstal, když vstoupila do místnosti. Ta ková hrubost! Jeho výraz byl skoro hrozivý.

Zadržela dech ve strachu, že se zmíní o odpoledním setkání, ale jenom pozdvihl sklenici ke světlu a pečlivě ji studoval.

„Dobrý večer, slečno Holbrooková,” pronesl otráveně a nechal přitom její jméno vyznít jako urážku.

Kurt jí podal sherry a Lauren se rychle napila, odhodlaná odpoutat svou pozornost od Jareda. Mladý Vandiver se usadil na pohovku vedle ní a začal jí klást otázky týkající se její návštěvy Texasu. Odpovídala jak nejneurčitěji to šlo. Kurtův zájem ji znervózňoval. Jeho těžké tělo zabralo na pohovce většinu místa a Lauren měla co dělat, aby se vyvarovala jeho dotyků. Obratně změnila téma hovoru.

„Čím se zabýváte vy, pane Vandivere?” Nezmiňovali se onehdy u večeře Olivie s Carsonem právě o Vandiverových? Nemohla si vzpomenout, co o nich říkali.

„Investice.” Vypadala zmateně a on se tomu lehce usmál. „Všechny druhy investic železnice, dřevařský průmysl, dobytek. Momentálně máme zájem na zavedení elektřiny do těchto menších měst.” „Chápu,” zamumlala Lauren, ačkoli to tak docela nepochopila.

Carson začal vyprávět zábavné historky. Koutkem oka Lauren sledovala Jareda, který se zvedl z křesla, volným krokem přešel k pojízdnému baru a nalil si další neředěnou whisky. Olivie úsečně navrhla, aby přešli do jídelny. Pro Lauren to znělo spíš jako rozkaz. Nebo výhrůžka.

Vrhla na Olivii rychlý pohled a všimla si, jak se její pronikavé oči zavrtávají do syna. Jako kdyby ji chtěl provokovat, hodil Jared obsah skleničky do sebe a nalil si další. Tu si spolu s křišťálovou karafou odnesl do jídelny. Pokud si ještě někdo jiný kromě Lauren všiml nevraživosti mezi matkou a synem, nedal to najevo. Vandiverové se cestou do jídelny srdečně smáli Carsonově historce.

Olivie s Carsonem seděli na protilehlých koncích stolu s Lauren a Kurtem po jedné a Jaredem s Parkerem po druhé straně. Jareda měla Lauren přímo proti sobě. Když si sedal, pomalu ji celou ohodnotil, ale jeho tvář zůstala bez výrazu.

Rosa, která vyměnila barevnou sukni a volnou blůzu za naškrobe nou bílou uniformu, začala servírovat večeři. Lauren si mezitím pro hlížela oba Vandivery.

Parker měl bojovnou tvář, ve svých rysech skoro až krutou. Jeho pichlavé modré oči rychle poskakovaly po místnosti, jako by hledaly skrytá tajemství. Hlas i chovám měl uctivé a družné, ačkoli Lauren byla přesvědčena, že vstřebává pouze fakta, která považuje za důležitá, a odhazuje všechno, co se mu zdá bezvýznamné. Tělo měl tlusté a mohutné. Jeho tučné ruce s prsty jako růžové buřtíky odpočívaly pokaždé, když je nepotřeboval, složené na žaludku. Tato uvolněná póza byla v kontrastu s neklidnýma očima.

Kurt byl vyšší a zrovna tak mohutný. Měl stejně agresivní oči jako jeho otec, ale hluboké dolíčky, které se jako na povel objevovaly a zase mizely, otupovaly bojechtivý výraz obličeje. Nakrátko ostříhané blond vlasy, také stejné s otcovými, byly kudrnaté a seděly na hlavě jako dobře padnoucí čapka. Obočí na masitém čele se zdálo oproti zarudlé pleti bílé.

Ačkoli se k ní oba Vandiverové s nordickými rysy chovali per fektně, Lauren se před nimi měla instinktivně na pozoru. Jejich způ soby byly příliš uhlazené, hovořili příliš výmluvně a jejich postoj byl příliš pokorný. Celé jejich vystupování vypadalo nacvičeně, než aby bylo upřímné. Když zachytila Kurtův upřený pohled, mimoděk se otřásla. Jeho hltavý výraz jí připomínal Williama.

Jared mluvil jen málo a nejedl skoro nic, zato hodně pil. Když už někdo adresoval svou otázku jemu, odpovídal bez zájmu tichým mumláním a sám se hovoru nijak nezúčastnil. Lauren znervózňo valo, jak ji vytrvale a pečlivě zkoumal. Připadalo jí, že během ho diny, kterou spolu při večeři strávili u jednoho stolu, z ní ani na chvíli nespustil své neúprosné oči. Jestliže pro Lauren bylo jídlo únavné, pro Jareda bylo přímo nekonečné. Nesnášel Vandivery a jejich chamtivou ctižádost, kterou se neúspěšně snažili zakrýt uhlazenou konverzací a dvornými způsoby. Jaredovi byly proti mysli všechny formy pod vodu a přetvářky. A ta porcelánová panenka proti mně je v tom všem expertem, pomyslel si cynicky.

Pokoušel se Lauren ignorovat, ale nakonec snahu vzdal a začal ji studovat ve snaze pochopit ji. V duchu si připustil, že není taková, jakou očekával. Ani trochu. A Jared neměl překvapení rád. Proto se s Benem večer před jeho smrtí pohádal. Ne, odmítám na to myslet, přikázal si.

Lauren držela příbor s elegantní lehkostí a Jared byl uchvácen jejíma rukama. Vypadaly měkce a byly tak pěkně upravené. Prsty měla dlouhé a štíhlé, zakončené růžovými, dobře udržovanými ovál nými nehty. Co čekal, že uvidí? Rudý lak?

Co to Ben říkal? Ach, ano. Že je klavíristka. Jared se pro sebe uchechtl a oplzle si představil mnohem příjemnější věci, které by s těma rukama mohla dělat. Pak se mu hlavou mihla myšlenka, jestli tato žena vůbec takové věci zná, a rychle se rozhodl, že nejspíš ne. Když se jí to odpoledne dotkl, všiml si v jejím pohledu výrazu bázlivé obezřelosti. Bylo to nelíčené. V tom byl zádrhel. Nadzvedla sametové řasy a podívala se jeho směrem. Na okamžik

opětovala jeho upřený pohled a pak se rychle odvrátila. Bylo mu jasné, proč se Ben nechal tou malou děvkou ošálit. V těch očích holubicí barvy by se mohl muž utopit, dřív než by zjistil, co se děje. A ona věděla, jak toho využít. Nikdy vás nepoctila úplným pohledem, jen prchavým. To stačilo, aby člověka pobláznila, když se na něj nepodí vala přímo.

Došel k závěru, že má moc vlasů. Na tak drobnou tvář i postavu to byla velká tíha. Drdol na vršku hlavy zjemňovaly nakadeřené vlasy kolem obličeje. Aby tohoto účesu dosáhla, nepotřebovala žádné „blbosti” jako jiné ženy. Chomáčkovité pramínky lemující její spánky se zdály průsvitnější než porcelán, z kterého jedli.

Očima sjel ke zlatým hodinkám připnutým na Laurenině hrudi. Při pohledu na jemně se zdvihající a klesající ňadra se znepokojeně zavrtěl na židli a mimoděk si jazykem navlhčil rty. Ať již na ní bylo cokoli falešného její tichý hlas, obezřelé chování, důvod, proč za Benem přijela skoro přes celou zemi jedna věc byla skutečná. Ještě stále mohl cítit její pevné ňadro ve své dlani. Když si naléval další sklenku whisky, třásla se mu trochu ruka a jeho úd odmítal si odpočinout.

Měl by hned odejít. Měl by osedlat Chargera, odjet do Puebla a tam si s nějakou šlapkou pěkně bez komplikací zaskotačit v seně. Ale ve skutečnosti o to nestál. Věděl, že jeho ustavičné pozorování Lauren znervózňuje. Kdyby už to samo o sobě nebylo tak zatraceně zábavné, její rozpaky pro něj byly dostatečným stimulem, aby zůstal.

Po večeři se vrátili do salónku.

„Škoda že nemáte klavír, Olivie. Lauren nám mohla zahrát,” zali toval Carson.

„To je mi líto. Moc rád bych vás slyšel hrát,” ozval se Kurt sedící vedle Lauren.

„Co vás přivedlo do Texasu, slečno Holbrooková?” zeptal se bez obalu Parker Vandiver, když se usadili.

Lauren na chvíli ztratila řeč. Chladné, zvědavé modré oči jako by ji vyzývaly.

„Lauren je sestra jednoho Jaredova přítele z Harvardu. Jared u nich byl párkrát na prázdninách a my jsme jim chtěli jejich pohostinnost oplatit. Vzhledem k tomu, že její bratr se mezitím oženil, pozvali jsme Lauren. Ben ji vzal s sebou, když se vracel z New Yorku domů.”

Lauren nevěřícně zírala na Olivii, jak bezostyšně lže. Starší žena se na zkamenělou dívku zářivě usmála a pokračovala: „Teď, když Ben odešel, je pro mě Lauren velkou útěchou. Nevím, co bych si bez ní počala.”

Laurenin úžas se změnil ve zlost. Jak si Olivie dovoluje takhle o ní lhát! Ona se nemá za co stydět nebo se omlouvat!

„Nevzpomínám si, že bych ji viděl na pohřbu,” blýskl Parker podezíravě očima.

„Přemohl ji žal. Cestou se s Benem velice spřátelili. Nechtěla jsem, aby prošla takovým utrpením na veřejnosti,” odpověděla Olivie jed noduše.

„To je naprosto pochopitelné. Takhle jsem se cítil já, když mi zemřela matka,” zašeptal Kurt a pohladil Lauren po ruce. Rychle ji stáhla zpátky. Carson odvedl hovor jiným směrem.

„Parkere, řekněte nám něco o tom, jak si představujete tu záležitost s elektřinou,” navrhl.

„To není představa, Carsone. Každopádně ji zamýšlíme vybudovat. Samozřejmě bychom rádi měli podporu Lockettových.”

„Co se stane s energetickou společností, která tu již je?” vyzvídala Olivie vtažená do obchodu. Zmínila se o malé energetické společnosti patřící Orvillu Kendrickovi. Lauren slyšela, když o tom hovořili s Carsonem. Společnost zásobovala občany Coronada elektřinou každý večer od šesti do deseti. Dost málo na to, aby Lockettův dům měl rozvod elektrického vedení.

„Bezpochyby vypadnou ze hry,” příkře zodpověděl Parker Olivii nu otázku. „My budeme elektřinu dodávat čtyřiadvacet hodin denně. Kendrick nebude schopen takové konkurenci odolat. Už brzy bude elektřina všude.” Kurt se naklonil k Lauren.

„Co si myslíte o elektrickém osvětlení vy, slečno Holbrooková?” zeptal se.

Všechny oči se k ní otočily a ona chvíli váhala, než plaše odpově děla: „Myslím si, že je to ohavné.” Když viděla jejich šokované výrazy, pospíšila si s vysvětlením: „Vím, že je to potřebné a souhlasím s panem Vandiverem, že se to pro nás stane nezbytností, ale přesto si myslím, že je to ošklivé. Dávám přednost jemnému plynovému osvětlení.” „Mluvíte jako pravý romantik,” přikývl souhlasně Kurt. „Slyšte, slyšte.”

Ta dvě jízlivá slova zapůsobila, jako by do místnosti dopadly ka meny. Všichni pohlédli na Jareda, který se vrátil ke své skleslé pozici v křesle. Promluvil poprvé od večeře. „Zajímá mě váš názor na to všechno, Jarede,” prolomil ticho Parker.

„Můj názor je,” zabručel Jared, „že necháme stranou všechny kecy a půjdem k jádru věci, pane Vandivere.” Hlas měl pevný a tichý. „A co máte na mysli tím .jádrem věci’?” odpálil ránu Parker.

Jared se narovnal a pomalu se postavil. Přešel k pojízdnému baru a nalil si plnou sklenici whisky. Teprve potom se otočil k Parkerovi. Lauren si všimla, jak mu jeho černý vlněný oblek dokonale padne. Bílý límeček od košile výrazně kontrastoval s jeho tmavým zlověstně za mračeným obličejem.

„Jádro věci je v tom, že chcete postavit elektrárnu, která zničí podnik jiného člověka. Abyste tu svou elektrárnu mohl uvést do provozu, potřebujete vodu. Největší zdroj tolik potřebné vody je na Lockettových pozemcích. Mýlím se snad?”

„Vaše hodnocení skutečnosti je poněkud pokroucené, ale vyjadřuje podstatu plánu.” Parker mluvil klidně, i když byl ve tváři rudý a jeho tlusté prsty si zuřivě pohrávaly se zlatými kapesními hodinkami na břiše.

„Co se stane se všemi těmi lidmi, jejichž živobytí závisí na této vodě, když přijdete vy a všechno přehradíte? Lockettové jsou hrdí na to, že mají dostatek vody. Ano, je to zdroj příjmu, ale někdy si můj otec vzal místo peněz jedno dvě jehňata, jindy jen košík kukuřice, když měl farmář špatnou úrodu. Dokonce i předtím, než před něko lika lety vešel v platnost pozemkový zákon, Ben dovolil rančerům s menšími stády dobytka a ovcí, aby svá zvířata napájeli u nás. Co se stane s těmito lidmi, jestliže už nebudou mít k dispozici naši vodu?”

Lauren lačně naslouchala. Jaredův proslov byl výmluvný. Husté obočí, které jí tolik připomínalo Bena, měl rozhodně stažené. V jeho chování nebylo nic z předchozí zpupnosti.

„Pane Lockette… Jarede,” spustil Parker, jehož trpělivost začala klesat, „možná že rozumím obchodnímu světu lip než vy. Konečně, mám o třicet let víc zkušeností. V každém riskantním podnikání jsou ti, kteří vyhrají, a jiní, co mnoho ztratí. To je základní fakt ekono miky.”

„Nejsem pitomec, Vandivere, takže se mnou nemusíte jednat, jako bych jím byl,” přerušil ho ostře Jared. „Mám obchodní zkoušky z Harvardu, na což je má matka nemálo pyšná. Prosím pokračujte, myslím, že s vámi dokážu udržet krok.” Poťouchle pozdvihl skleničku jakoby na přípitek.

„Výborně, budu tedy mluvit bez obalu,” souhlasil Parker. „Vy něco chcete a my také. Uzavřeme dohodu. Vaše železnice za naši elektrárnu. Oba na tom slušně vyděláme.” „Parkere, nemyslím, že by bylo nutné…”

„Carsone, nepřerušujte ho,” okřikl právníka ostře Jared. Lauren překvapilo, když Carson bez řečí poslechl. „Teď víme, na čem jsme.

Pan Vandiver a syn,” poslední slovo pronesl Jared s pohrdáním, „vážili cestu až z Austinu, aby přivezli detailní plány železnice vedoucí do Coronada.” Jared se odmlčel a zhluboka se napil whisky. „Mrzelo by mě, kdyby ztráceli čas.”

Lauren celou scénu sledovala se zaujetím. Ten muž byl pro ni čím dál tím větší záhadou pokaždé, když otevřel ústa. Kovboj, absolvent Harvardu, obchodník?

„Vandivere,” pokračoval Jared, „v Kerrvillu mají železnici už ně kolik let. Comfort a Fredericksburg ji co nevidět budou mít také. Proč si myslíte, že k tomu, abychom dostali železnici, potřebujeme s Loc kettovým dobytkem, žulovým lomem a zavedeným obchodem s ce drovým dřevem ještě vaši pomoc?”

„Jarede, okamžitě zmlkni. Jsi opilý a urážíš naše hosty,” vyštěkla Olivie. Ve tváři se jí odrážel vztek.

„To je v pořádku, Olivie. Položil jednoduchou otázku, na kterou mu dám jednoduchou odpověď.” Parker se Olivii lehce uklonil, než se opět obrátil na Jareda. „Ben Lockett byl v tomto státě vážený člověk. Velice mocný muž. To vám nemusím říkat. A přesto se mu celé roky nedařilo železnici pro Coronado získat.” „To proto, že nezneužíval lidi, co si ho vážili!” střelil Jared.

„Ať už byly důvody jakékoli, železnici stále ještě nemáte. Já mám náhodou v železniční komisi dost přátel. Pokud jim řeknu, že Coro nado je moc riskantní…,” významně pokrčil rameny. „Na druhou stranu, jestliže je ujistím, že se na tom dají vydělat peníze, skočí po příležitosti vybudovat vlakovou trať až sem. Jestliže se ani tak vlivné mu muži, jakým byl váš otec, nepodařilo bez mé pomoci dosáhnout výsledku, jak si myslíte, že se to povede vám?”

Jako by z Jareda trochu té jeho arogance a bojechtivosti vyprchalo. Odložil skleničku na stolek a dlouze se zahleděl Vandiverovi do tváře. Parker mu jeho pohled vyrovnaně vracel a zřetelně odhadoval svého protivníka. „Vy jste parchant.” „Ano, to jsem,” zašklebil se souhlasně Vandiver.

Jared upřel své alkoholem lesklé oči na Kurta, který během jejich výměny názorů neřekl ani slovo.

„Zajímalo by mě, co vlastně děláš ty,” prohlásil pohrdavě. Potom sklouzl pohledem z Lauren na svou matku a na Carsona. Než se otočil a odkráčel z pokoje, mohli si v jeho tváři přečíst znechucení a rezig naci. Údery podpatků jeho naleštěných bot jen zdůrazňovaly jeho zlost. O několik vteřin později klaply vchodové dveře. „Parkere, Kurte, musíte mít s tím chlapcem strpení,” urovnával

situaci vždy diplomatický Carson. „Právě ztratil otce. Benova smrt s ním otřásla.”

„Kdyby to byl chlapec, mohl bych jeho chování tolerovat,” namítl Vandiver. „Ale je to třicetiletý muž, který se pouze jako chlapec chová. Olivie, raději byste to s ním měla dát do pořádku. Jestli v tomhle podniku nebudeme moct počítat s jeho podporou, je po dohodě. Váš syn je Benovým dědicem a všichni budou sledovat, jak si vede. Jestli se rozkřikne, že nedokáže ovládat své chování ani osobní zvyky,” odmlčel se a významně pohlédl na pojízdný bar, „nebudu schopen podporovat společný podnik ze strachu, abych nepřišel o vlastní důvěryhodnost.”

„Rozumím, Parkere.” Oliviiny zelené oči byly stejně chladné a tvrdé jako smaragdy. „Jared se umoudří. Vždycky je to tak.”

Oliviino sebejisté ujištění Lauren neodůvodnitelně popudilo. Jared je dospělý muž s bystrým úsudkem. Pocítila nutkání zastat se ho, ale z pochopitelných důvodů to neudělala.

„Kvůli chování, které tady před slečnou Holbrookovou nemůžeme rozebírat, má příšernou pověst,” poznamenal svatouškovsky Kurt.

„Nepotřebuju, abyste mi vykládal o kladech a záporech mého syna, pane Vandivere,” usadila ho Olivie. „To ne, paní Lockettová. Jen jsem chtěl…”

„Myslím, že je čas, abychom odešli,” přerušil syna Parker. „Náš rozhovor byl vyčerpávající. Svůj návrh můžeme sdělit, až všechno prostudujeme a zvážíme.” Zvedl se, přešel k Olivii a podržel její ruku ve svých dlaních. „Děkuji vám za nádherný večer, Olivie. Večeře byla vynikající. Lockettovo hovězí je nepřekonatelné.”

„Jsem si jistá, že se můžeme těšit na budoucí spolupráci, Parkere. Ujišťuji vás, že se vaše plány uskuteční bez překážek.” „To doufám.”

Kurt zamumlal své osobní ,dobrou noc’ Lauren. Tentokrát, když zdvihl její ruku, přejel po ní svými masitými rty. Musela se vší silou ovládnout, aby neucukla. Oddechla si, když se velké prosklenné du bové dveře za Vandivery zavřely.

Carson, Olivie a Lauren stáli v hale. Zbytek domu byl tichý. Lauren se obrátila tváří v tvář Olivii.

„Paní Lockettová, proč jste jim o mně lhala? Udělala jste ze mě nedobrovolnou spolupachatelku lži.” Ohromila ji vlastní troufalost, ale hrdost patřila k její přirozené povaze.

„Nedobrovolnou?” opáčila Olivie a vytáhla obočí do oblouků jako dvě černá křídla. „Mohla jste to ihned popřít a říct pravdu. Ale neudělala jste to. Myslím, že jste stejně jako já viděla, že moje hi storka je mnohem přijatelnější a méně… kompromitující.”

Lauren pohlédla na Carsona, ale ten upřeně zíral na špičky svých bot a žádnou pomoc nenabídl. Lauren sevřela ruce po stranách v pěst a skousla si spodní ret. Nejdřív chtěla opět popřít narážku na to, že by ona a Ben mohli být něco jiného než přátelé, ale ovládla se. Dva měsíce. Musí tu vydržet alespoň dva měsíce. Potom… Rychle se omluvila a odebrala se nahoru.

Carson ležel v posteli s nebesy a pozoroval Olivii, která vyšla zpoza zdobeného paravánu a nahá přešla pokoj.

Nikdy ho nepřestala ohromovat. Věděl, že jí táhne na padesátku, ale její nádherné tělo ten věk popíralo. Když si rozpustila vlasy, zahlédl v otáčivém zrcadle odraz její vysoké postavy s pevným plným po prsím. Břicho měla ploché a stehna bez tukových polštářů, které tolik trápí ženy středního věku. Její boky byly štíhlé a pevné, kůže na zadku hladká a vypjatá.

Pokaždé, když ji takhle viděl, byl si vědom svého vlastního nepři tažlivého zjevu. Bez ochranného obalu své těsné vesty měl pokleslá prsa i břicho a jeho krátké nohy s věkem ztloustly. Carson vždy obdivoval pružné, dlouhé tělo svého přítele Bena. Díky té postavě a hustým bílým vlasům se za ním i přes jeho pokročilý věk otočila hlava nejedné ženy.

Olivie přešla k posteli, aniž by ji Carsonův upřený pohled vyváděl z míry, a zhasla plynovou lampu. S unaveným povzdechem si lehla a položila si hlavu na voňavý polštář.

„Dnes večer jsi byla úžasná, drahoušku. Jsem si jist, že to pro tebe bylo vyčerpávající,” prohlásil Carson a kolíkovitými prsty si pohrával s Oliviinými nádhernými vlasy.

„Ty parchanti,” zasyčela. „Vědí, že nás maj v hrsti a zneužívaj naší pozice k tomu, aby do nás mohli kopat, dokud jsme na dně. Kdybych tak zoufale nechtěla tu železnici, nikdy bych těm zatracenejm germán skejm zkurvysynům neřekla, ani kolik je hodin.” Carson byl na její přímočaré vyjadřování zvyklý. Byl vděčný, že tak otevřeně mluví jen s ním. Viděl v tom výraz důvěry.

„Já vím, drahá. Musíme jen na čas hrát jejich hru. I dřív už jsme mu seli podstupovat oběti, jako je tahle, ale vždycky se nám to vyplatilo.” „Ano, ale tentokrát je to obzvlášť pokořující.”

„Zapomeň na ně a zkus si odpočinout.” Carson se přisunul blíž a své zavalité tělo přitiskl k jejímu. Nejdřív ji hladil po tváři a pak se nadzdvihl a krátce ji políbil na ústa. Věděl, že nemá ráda vášnivé polibky.

Carson položil svou hlavu co nejblíž k Oliviině a sjel rukou po jejím krku k hrudníku a uchopil její ňadro do dlaně. Bradavky jejím jediným těhotenstvím neztmavly a byly skoro tak růžové jako u mladé dívky. Těšil se z dotyku jejího horkého těla a hebkých vrcholků jejích ňader, dokud se netrpělivě nezavrtěla. Její neklid byl pro něj signálem, že má jít na věc.

Vyhoupl se nahoru a rychle do ní vstoupil. Jeho vzrušení rostlo a vyvrcholení přišlo velice brzy. Nikdy se nesnažil rozkoš prodlužo vat. Olivie vychovaná jeptiškami v Akademii uršulinek v rodném New Orleansu byla vedena k tomu, že dáma v pohlavním aktu nehledá potěšení, ale snáší ho jako vedlejší produkt lásky. Carson to chápal. Pokud si někdy přál vyvolat v Olivii vřelejší odezvu, byla to jen prchavá představa. Své vlastní extatické výkřiky tlumil tlustým pol štářem, do kterého zabořil tvář.

Byl počastován krátkým pomazlením na rameni a letmým polibkem. Hned nato se Olivie vyprostila z jeho objetí. Od onoho dne před dvaceti lety, kdy ho nevzrušeně vyzvala, aby se stal jejím milencem, mu nikdy nedovolila zůstat v ní déle nebo se i potom těšit z její nahoty.

Dnes večer jako vždy vyskočila z postele a zamířila do koupelny. Slyšel, jak se myje. Když se vrátila do pokoje, byla už oblečená v noční košili a v županu.

„Carsone, dostala jsem nápad.” Přecházela po drahém koberci v nohách postele. Protože mu nikdy nedovolila zůstat s ní po celou noc, žárlil na každou chvilku, kterou strávila mimo postel.

„Ano, drahá?” zeptal se odevzdaně. Z jejího neklidného postoje a dychtivého výrazu v krásné tváři mohl usoudit, že se jí hlavou honí závažné myšlenky. Pro dnešek se bude muset spokojit s tím, co už dostal.

Její návrh poslouchal s neskrývaným úžasem. Byl odvážný a ne bezpečný, chytrý a podvodný, nemožný, a přece proveditelný. Prote stoval proti jejím důvodům, měl námitky proti jejím záměrům, a přesto jako pokaždé nakonec s jejím plánem souhlasil. kapitola 6

Zatímco Olivie spřádala svůj plán, který měl mít tak dramatický vliv na Laurenin život, dívka ležela ve své posteli a marně se pokoušela usnout. Neklidně se převalovala, hlavou se jí honily tisíce myšlenek a připravovaly ji i o tu špetku rozvahy, kterou si od svého příjezdu do Lockettová domu ještě zachovala.

Olivie a Carson pro ni byli hádankou, kterou nedokázala rozluštit. V jednu chvíli se jí zdálo, že ji přijímají takovou, jaká je, a v příštím okamžiku cítila, že se staví do zastrašující pozice. Carson se k ní choval laskavě, ale on byl jen Oliviiným otrokem. A Oliviin postoj vůči Lauren byl příliš rezervovaný a chladný, aby se z něj dalo něco usuzovat.

Z Vandiverů měla Lauren strach. Nebyla zvyklá účastnit se obchod ních jednání a Parkerova bezcitnost ji děsila. A Kurt byl nepochybně stejně chamtivý a ambiciózní jako jeho otec.

Při vzpomínce na toho mladého muže se Lauren i pod svými pokrývkami zachvěla. Určitým hrubým způsobem byl hezký, ale jeho tlusté mohutné tělo ji odpuzovalo a z jeho mazlavého hlasu a podlé zavého chování byla na rozpacích. Bála se ho, ale byl to jiný druh strachu, než jaký pocítila při pohledu na Jareda Locketta.

Jared. Benův syn byl zhýralec a darebák, opilec a holkař, tak proč se s ním ještě obírala? Proč ji Jaredovo dlouhé štíhlé tělo tolik přitaho valo? Proč cítila pokušení se ho dotknout?

Kromě toho, že byla v jedenácti letech zasvěcena do ženských rituálů a od zahořklé Dorothey Harrisové se jí dostalo velice povšech ného poučení, měla Lauren ve vzdělání o mužském pohlaví smutný deficit.

Teprve v patnácti si všimla něčeho tajemného, nějaké divné chemie, která přitahovala těla mužů a žen vzájemně k sobě. Byla v městském parku na pikniku pořádaném na počest veteránů, kteří se vrátili domů ze španělskoamerické války na Kubě. Jak tak seděla ve stínu stromu, přenesla svou pozornost z knihy na mladého vojáka a jeho hezkou mladou ženu. Lauren je oba znala. Vzali se jen několik týdnů před tím, než se připojil k armádě. Tiskli se k sobě pod jiným stromem. Nemluvili, a přesto spolu

komunikovali. Vytrvale si hleděli do očí. Mladá žena položila svou ruku na manželovo stehno a lehce ho hladila konečky prstů. Lauren zpoza svých brýlí nepozorovaně sledovala, jak zvedl její ruku ke rtům a horoucně ji políbil do dlaně. Pak vrátil ruku na stehno a jemně ji stiskl.

Lauren začalo z nějakého nevysvětlitelného důvodu prudčeji bít srdce a ona cítila, že hoří po celém těle. Uvědomila si zvláštní pocit v podbřišku. Prsa ji brněla a bradavky ztuhly, takže pod tenkou blůzkou byly vidět. Byla z toho celá nesvá a za zřetelnou fyzickou reakci na tak intimních místech se styděla.

Muž se sklonil a něco pošeptal ženě do ucha. Usmála se, přikývla. Vstal, natáhl ruce, aby jí pomohl na nohy a potom ji vášnivě políbil na ústa. Pro Lauren bylo najednou těžké zhluboka se nadechnout.

Usmáli se na sebe, rozhlédli se kolem a nenápadně piknik opustili. S nikým se nerozloučili a Lauren byla zřejmě jediný svědek jejich odchodu.

Tyto zneklidňující, nicméně úžasné pocity, které při pohledu na intimnosti mladého páru před lety zakusila, byly téměř zapomenuty. Vrátily se se zarážející jasností to odpoledne, kdy uviděla Jareda Locketta opírat se o dveřní rám jejího pokoje. Proč?

V jeho jantarově hnědých očích mohla číst pohrdání a hluboce ji to zraňovalo. Co provedla, že si vysloužila takové opovržení? Dokonce ani nenávistná, odporná slova, kterými ji zahrnul William, ji nezasáhla tolik jako vědoucí, pokroucený úsměšek na Jaredových smyslných rtech.

Pozoroval ji po celou večeři. Kurt ji sledoval také. Ale jeho pohled byl chladný a vypočítavý, zatímco Jaredovy oči se do jejích propalo valy jako jazyky zlatavých plamenů.

Tělo v noční košili se otřáslo. Zavřela oči, ale měla Jaredův obraz vtisknutý na vnitřní straně víček.

Opět se utěšila vzpomínkou na okamžik, kdy přitiskl svou ruku na její ňadro. Na tváři cítila jeho dech a snažila se představit si, jaké by to bylo, cítit jeho rty na svých. Unikl jí dlouhý rozechvělý povzdech a Lauren zasténala do polštáře. Chtěla by vědět, jaké by to bylo.

A věděla, že toto zjištění ji přivede nebezpečně blízko na okraj pekla… nebo ráje.

Kyvadlové hodiny na zdi v kanceláři odbily osm následujícího rána po večeři s Vandivery. Zvuk úderů do ticha pokoje zněl Laureniným uším zlověstně. Seděla s Carsonem a Olivii a čekali na Jareda.

Když tam tak Olivie vzpřímeně a hrozivě seděla v křesle za stolem, vyzařovalo z ní rozhodnutí a nějaký záměr. Carson byl nervózní, ošíval se a chvilkami si lněným kapesníkem otíral zpocené čelo. Lau ren labužnicky usrkávala čaj.

Po neklidné noci vstala Lauren časně ráno. Těžkou hnědou sukni a bezovou halenku si oblékla ve spěchu a bez Eleniny pomoci. Vlasy si sepnula do uzlu v týle a opustila pokoj. Spěch, s jakým se vypravovala na snídani, byl možná zbytečný, ale nechtěla, aby ji její hostitelé považovali za lenocha.

Než Lauren vstoupila do jídelny, zastavil ji Carson a požádal ji, jestli by za nimi mohla přijít do kanceláře, že si s ní chtějí s Olivii nejdřív promluvit. Vždycky považovala kancelář za Benovu, protože tam ve vzduchu ještě stále byla mužská aura.

Lauren vešla Carsonovi v patách a rychle si nalila šálek štědře oslazeného čaje, protože intuitivně vycítila, že bude během tajuplné schůzky potřebovat nějakou podporu. Carsonovy plné tváře vý znamně zrudly, a když Lauren vyřizoval pozvání, o kterém věděla, že je to spíš příkaz než cokoli jiného, nepohlédl jí přímo do očí. Carsonův neklid se přenesl na ni.

Něco bylo ve vzduchu. A zřejmě se to týká Lauren. Ale jak? Neměla žádnou představu. Možná že ve světle událostí ze včerejšího večera ji uctivě požádají, aby odjela. Mají plné ruce práce se zařizo váním kolem železnice a ona se jim nemůže divit, že mezi sebou nechtějí vetřelce.

Proč je tak nutné, aby u toho byl taky Jared? Byla by raději, kdyby nemusel být svědkem tohoto pohovoru. Bezpochyby si vychutná každou nepříjemnost, která ji potká, pomyslela si ponuře.

Když zaslechla jeho boty na parketové podlaze v hale, trhla sebou. Vpochodoval do místnosti a temně se zahleděl na matku.

„Musí to pro tebe být setsakramentsky důležitý, že jsi mě vytáhla v tuhle hodinu z postele, když jsem se vrátil tak pozdě a cítím se strašně. Jdu si pro kafe.” Odkráčel z místnosti a nikdo nepromluvil, dokud se o několik minut později nevrátil s šálkem kouřící kávy. Lokl si a tiše zaklel, když si popálil jazyk.

V kontrastu k Oliviině vojenské upravenosti byl Jared rozcuchaný, pomačkanou košili měl nepořádně zastrčenou do zmuchlaných kalhot a boty, které se ještě včera leskly, byly dnes špinavé. Svezl se do křesla ve stejné pozici jako obvykle. Lauren i Carsona naprosto ignoroval.

„Kdyby to, Jarede, nebylo důležité, nevyrušovala bych tě,” pro mluvila Olivie, jako by od chvíle, kdy poprvé vešel a hrubě se na ni utrhl, neuběhlo několik minut. „Minulou noc po odchodu Vandiverů jsme měli s Carsonem dlouhý rozhovor. Došli jsme k jistému řešení a chceme ti sdělit způsob, jak naše problémy s Parkerem vyřešit.”

Carson, který z druhého konce pokoje Jareda pozoroval, si opět přejel zpocené obočí a nervózně si olízl rty. Jestli začnou znovu omílat to samé, vrátí se Lauren raději do svého pokoje a ke korespondenci, kterou pro Olivii vyřizuje. Nebo si začne balit.

„Proč mám podezření, že se mi náš ,směr jednání* nebude líbit?” zeptal se kamenně Jared. „Víš, co si o těch oslech myslím. Nechci je ani na jediném čtverečním centimetru Lockettovy půdy.”

„Já osobně je taky nemám ráda a nijak jim nevěřím, ale chci tu železnici, Jarede. Carson ji chce taky a zrovna tak si ji přál tvůj otec.”

„Ben ji nechtěl natolik, aby obchodoval s takovými zloději, jako jsou Vandiverové.”

„Jarede, tvoje matka se snaží říct, že se malého kousku vzdáme, abychom hodně získali.” Carson hleděl na mladého muže téměř pro sebně. „Já vím, proč váháš přehradit i jen malý kus Rio Caballa. Někteří z malých farmářů a rančerů se dostanou do nevýhody, ale uděláme pro ně, co bude v našich silách. Nenecháme je na suchu,” usmál se, ale Jared jeho úsměv neopětoval.

Lauren pozorovala Jareda od začátku diskuse a viděla na něm stejný výraz odsouzení jako včera v noci. Čelisti se mu křečovitě napjaly, jak pevně svíral zuby.

Pak svěsil hlavu a zaujatě kroužil kávou v hrnku. Od zamyšlení se mu mezi hustým obočím vytvořila hluboká rýha. Když opět vzhlédl, jeho výraz se naprosto změnil. Na matku pohlédl s obviněním, na Carsona s nechutí a pak nasadil výraz naprostého nezájmu.

„Dělejte si, co chcete,” trhl rameny. „Mně je to fuk. Vy dva budete pro Vandivery ohromný partneři.” Postavil hrnek před sebe na stůl a zvedl se k odchodu.

„Jarede, počkej,” zarazila ho Olivie. „Obávám se, že to není tak jednoduché. Posaď se.”

V zachmuřené tváři měl vepsanou netrpělivost, ale klesl zpátky do křesla a neklidně si položil kotník jedné nohy na koleno té druhé.

„Vypadá to, že některým investorům zainteresovaným na výstavbě železnice dělá tvoje pověst starosti. Až se doslechnou o tvém chování včera večer, jsem si jistá, že to jen potvrdí jejich nepěkný názor na tebe. Za tímto projektem musíš nebo to tak aspoň musí vypadat sto procentně stát. Teď, když jsi zaujal v obchodě otcovo místo, potřebuje elektřina stejně jako železnice tvou veřejnou podporu.” „Zaujal? To je k smíchu,” zamumlal uštěpačně. Olivie přerušení ignorovala a klidně pokračovala dál: „Jistě, my

s Carsonem za tebe vše povedeme, dokud nebudeš připravený přij mout odpovědnost. Ale pro okolí musíš mít důvěryhodný punc auto rity a dospělosti.” Dramaticky se odmlčela, aby nechala svá slova vyznít naplno. „Proto jsme přesvědčeni, že se musíš co nejdřív ože nit. Vezmeš si slečnu Holbrookovou.”

Slova zůstala viset ve vzduchu nadnášená hmatatelnými proudy rozdílných emocí těch, kteří je slyšeli.

Lauren se nahrnula do hlavy krev doprovázená hukotem a oheň spaloval její oči a uši, zatímco tělo pokryl ledový pot.

Olivie se to nijak nedotklo. Klidně vyčkávala jako královna, až její poddaní přijmou rozkaz, aby mohla pokračovat v řešení státních záležitostí.

Carsonovy oči klouzaly z Lauren přes Jareda na Olivii a zpět k Lauren. Neměl ani ponětí, co se honí v dívčině hlavě. Zírala před sebe, jako kdyby přišla o rozum.

Jaredova reakce je všechny překvapila. Vybuchl smíchy. Klopýtal po pokoji a držel se za boky, až se nakonec vyčerpaně opřel o okenní rám. Přerývaně se několikrát nadechl, než byl schopen promluvit.

„To nemůžete myslet vážně!” prohlásil nevěřícně. „Vzít si slečnu Holbrookovou! To je ten nejlepší vtip, jaký jsem za poslední týdny slyšel.” Vytřel si z očí slzy veselí a Lauren to gesto bolestně připom nělo Bena. Teprve nyní se její mozek vzpamatoval ze šoku.

„Já si, Jarede, legraci nedělám,” trvala na svém tiše Olivie. „Mluvím vážně a myslím, že pochopíš, až ti to vysvětlím.”

„Nepotřebuju žádné vysvětlení, matko. To je absurdní,” křičel Jared a prstem ukázal na Lauren. „Ještě jí teče mlíko po bradě.” „Slečně Holbrookové je dvacet let. Řekl mi to Ben.” „Sakra, nemyslel jsem její věk. Mluvil jsem o…”

„Vím, cos myslel,” přerušila ho Olivie. „To má daleko do tvého dřívějšího názoru na ni. Pamatuji si, když nám Ben o ní řekl, obvinils ho, že si chce do našeho domu přivést svou ,krásnou jižanskou děv ku’.”

Lauren se nadmula zlostí nad Jaredovým nespravedlivým a neodů vodněným nařčením. Vždyť ji ještě ani neznal! Dřív než mohla sevřené plíce naplnit vzduchem potřebným k protestu, promluvila opět Olivie.

„Vymysleli jsme věrohodnou historku o tom, že je to sestra tvého spolužáka. Ještě ji vyšperkujeme a oznámíme, že ses do ní na jedné ze svých návštěv zamiloval. Tvůj otec tě překvapil, když ji sem přivezl, a nemohls snést pomyšlení, že zase odjede. Rozhodl ses, že se s ní hned oženíš.” Obrátila ruku dlaní vzhůru, jako by na ní nabízela řešení, které viděla. „Také očekáváme, že budeš mnohem diskrétnější ve svých… ostatních zájmech, Jarede, ale nemusíš kvůli tomu měnit svůj způsob života. Lauren je vzdělaná a má vytříbené chování, takže tvému novému zodpovědnému image dodá přesvědčivý punc.”

Jared se opřel o zeď, zkřížil kotníky a ruce složil na prsou. Když promluvil, znělo to pobaveně.

„Včera večer jsme nevypadali jako skutečně zamilovaný páreček,” namítl. „Jak si, k sakra, představuješ, že ti ty mazaný Vandiverové na tohle skočí?”

„Vysvětlíme, že Lauren považovala za nepatřičné uspořádat svatbu tak brzo po Benově smrti, a kvůli tomu jste se poškorpili. Měli jste mileneckou hádku.” Pak, aniž by připouštěla další argumenty, dodala: „Oženíš se okamžitě. Vyjádřila jsem se dost jasně?”

Jared matku chvíli nehnuté pozoroval. Když promluvil, nebylo po humoru ani stopy. Jeho hlas byl hluboký a hrozivý.

„Každé zatracené rozhodnutí v mém životě jsi za mě udělala ty. Podřídil jsem se tvému plánu na železnici, ale neexistuje způsob, jak bys mi hodila na krk manželku, kterou nechci. V žádném případě.” Olivie se samolibě usmála.

„Myslím, že existuje, Jarede. Náhodou jsem vyslechla tvoji hádku s Benem tu noc, než zemřel. Chceš, abych slečně Holbrooková řekla, proč ji sem Ben pozval?” Jared polekaně zesinal, třebaže už předtím byl dost bledý díky kocovině. V jeho očích se objevila bolest. Stoupl si, ruce svěšené podél boků sevřel v pěst, ale nepromluvil. „Ne?” Olivie se otočila k Lauren. „Dobrá. Lauren, zdá se, že vás sem Ben vytáhl kvůli Jaredovi. Pozval vás v naději, že ještě dřív než zemře, ho uvidí ženatého a usazeného po vašem boku.” Olivie se obrátila opět na svého syna.

„Je ironií, že pro jednou mám stejné záměry jako tvůj otec, že, Jarede? A byl to tvůj prudký odpor a slib, že Lauren její návštěvu co nejvíc znepříjemníš, které vyvolaly u tvého otce infarkt. Myslím, že mu dlužíš jeho poslední přání, nemám pravdu?” Zaklonila se ve své židli dozadu a nebezpečně se usmála. „Ano, myslím, že mu to sku tečně dlužíš.”

Jaredovi ztuhla čelist, jako by byla ze železa. Stiskl zuby a zase je povolil; ruce spuštěné po stranách pracovaly. Obrátil se čelem k oknu a zíral ven očima zaslepenýma bezmocnou zlostí.

Kdyby Lauren nebyla tak omráčená událostmi několika posledních minut, vzepřela by se proti tomu, že s ní jednají, jako by byla němá a hluchá, jako kdyby byla nějaká věc, a ne člověk. Ben ji sem pozval, aby se provdala za tohohle budižkničemu! Jak mohl být tak bezcitný? A Olivie s Jaredem to celou dobu věděli a Carson nejspíš také. Spikli se ve své nenávisti vůči ní, a dokonce ji ponižovali svými narážkami na její počestnost.

Olivie k ní stočila tvrdý pohled svých zelených očí a lehce přešla k tykání, když řekla: „Lauren, ještě jsme neslyšeli tvůj názor.” Bylo zřejmé, že její otázka je jen formalita. Olivie nepřipouštěla odpor.

„Olivie, možná nejsme úplně realističtí,” promluvil váhavě Carson, když viděl Laureninu neschopnost promluvit. „Dejme jim čas…”

„Ne,” odsekla Olivie. „Čím dřív tím lip, Carsone. Jsem si jistá, že až Lauren uslyší zbytek naší nabídky, bude souhlasit velice rychle.”

Lauren pohlédla Olivii do očí a pocítila příval odvahy. Tato žena ji nikdy nemůže vehnat do manželství. Nikdy.

„Nečekáme, že to uděláš bez patřičného vyrovnám, Lauren,” pro hlásila Olivie, dřív než jí dívka mohla přesně říct, co si o celé rodině myslí. „Žádáme od tebe jen to, abys byla za Jareda provdaná, dokud nebude hotová železnice. Potom, až bude všechno, jak má být, můžeš jít, kam chceš. Za tvůj čas a problémy ti při odchodu zaplatíme dvacet tisíc dolarů v hotovosti.”

„Já tvoje peníze nechci, Olivie!” odmítla prudce Lauren. Dokonce si ani neuvědomila, že té ženě tyká. Tenhle poslední útok byl příliš ponižující. Olivie jí skutečně nabídla peníze, aby si vzala Jareda!

Nevšímala si výsměšného odfrknutí, které se ozvalo od okna. Její oči byly upřené na Olivii, když chraptivě zašeptala: „To je vyloučené. Jistě si děláte legraci?”

Olivie ji jenom klidně pozorovala. Lauren vrhla pohled na Carsona, který si otíral zpocené ruce do kapesníku. Muž u okna stál v nehybném zadumání. Nechal ji bojovat tuto bitvu samotnou, ačkoli by měli být spojenci. Vztek jí dodal odvahy.

„Nikoho si nevezmu. Nechci se vdávat,” prohlásila a rozhodně vysunula malou špičatou bradu.

„Má drahá Lauren, já ti nenavrhuji, aby ses vdala v biblickém slova smyslu,” zasmála se shovívavě Olivie. „To manželství nemusí být nikdy naplněno.” Lauren opět od okna zaslechla odfrknutí. „Řekla bych, že naše nabídka je zajímavá. Jistě se nechceš rovnou vrátit na tu neutěšenou faru, že? Až odtud odejdeš, budeš nezávislá žena.” „A také budu vdaná žena,” protestovala Lauren.

„Nenaplněné manželství může být okamžitě zrušeno,” namítla s nádechem netrpělivosti Olivie. „S tím si teď nedělej starosti. Život tu pro tebe jako pro Jaredovu manželku bude velice příjemný.” Ze lené oči se zúžily a Olivie se zeptala přímo: „Je v Severní Karolíně někdo, s kým jsi něco měla? Třeba je příčinou tvého odporu jiná láska.”

„Ne,” zmohla se na skřehotavou odpověď Lauren. Při vzpomínce na Williama hltajícího ji očima jí přeběhl po zádech mráz. „Ne,” prohlásila s konečnou platností. Osmělila se a zaútočila: „Když jste věděli, z jakého důvodu mě sem Ben pozval, proč jste to neřekli?”

„To je lekce, z které se můžeš ponaučit, Lauren. Shromažďovat informace a pak je v pravý okamžik použít. Kdyby nedošlo k téhle situaci, poslali bychom tě za dva měsíce pryč a nic by ses nedozvě děla.” Upjatě se usmála. „Benova romantická duše nepochybně dou fala, že se během tvé návštěvy mezi tebou a Jaredem vyvine nějaký vztah. Ben byl v těchle věcech vždycky praštěný.”

Lauren byla tak šokovaná nenávistí v Oliviině hlase, že místo odpovědi na ni dokázala jen zírat. Olivie vstala a svižně přešla pokoj.

„Jestli už nejsou žádné další připomínky, musím začít s přípravami.” Pohlédla na Jareda a pak na Lauren. Když žádný z nich neprotestoval, kývla na Carsona, aby ji následoval. Předtím než v závěsu za Oliviinou naškrobenou šustivou sukní opustil místnost, poklepal Lauren rychle po rameni.

V Laurenině mysli se rozpoutala vřava. Proč tu ještě sedí? Měla by být nahoře a vztekle balit. Měla by okamžitě z tohoto domu utéct. Místo toho, jak se její myšlenky o překot rozbíhaly, zírala do prázdna.

Jaké jsou její vyhlídky? Nemůže se vrátit do Severní Karolíny a postavit se Williamovi a svým pěstounům. Tuto kapitolu svého života zavřela. Nebo spíš pro ni byla uzavřena.

Bude žít v manželství bez lásky s cizím člověkem. Ale ne navždy. Až opustí Lockettův dům a vypořádá se se stigmatem rozvodu, bude mít prostředky začít znovu. Možná že když se odstěhuje dost daleko od Texasu, bude se moct vydávat za vdovu. Do té doby bude žít v pohodlí.

Co jiného může dělat? Krátce si vzpomněla na Eda Traverse a jeho laskavou nabídku pomoci. Možná by jí mohl zajistit místo mezi děvčaty v Harvey House. Tu myšlenku Lauren rychle zamítla. Její zkušenosti s přijímáním salónních hostů by jí nebyly nic platné v případě restaurace, kde by musela roznášet těžké tácy s jídlem. A nesnesla by bydlet v ložnici, kde okamžiky soukromí, pokud vůbec existují, jsou tak vzácné. Hlavou jí probíhala všechna pro a proti, ale základní důvod rozhodnutí byl stejný jako ten, který předestřela Olivie Jaredovi. Ben si to přál.

Nakonec u toho vždycky skončila. Ben si ji vybral pro svého syna. Proč? Pomyšlení, že se jeho pravý důvod nikdy nedoví, pro ni bylo bolestné.

Lauren se tak zahloubala do vlastních myšlenek, že si až doposud neuvědomila, že není v pokoji sama. Jared stál strnule u okna ve stejné pozici jako předtím, zády k ní. Proč nic neřekl?

Zadívala se na něj a snažila se představit si jeho pocity. Je pro něj manželství tak strašné? Olivie dala jasně najevo, že jeho nevěsta bude jen figurkou. Zůstane nevěstou a nikdy se nestane ženou. Tak, aby manželství nebylo naplněno. Laurenino srdce poskočilo a zatřepalo se v prsou. Mechanismus intimního styku jí stále ještě unikal, ale věděla, že to slovo představuje fyzické zpečetění manželství.

Musí si spolu promluvit. Než svolí k tak pošetilému činu, musí znát jeho pocity. Bázlivě opustila křeslo a přiblížila se k němu. „Pane Lockette?” oslovila ho, když si předtím odkašlala.

Při zvuku jejího hlasu se jeho tělo automaticky napjalo. Když chvění přešlo, napřímil ramena a pomalu se otočil na podpatcích čelem k ní. Nemluvil, jen si ji lhostejně prohlížel chladným pohle dem. Plné smyslné rty měl sevřené do pevné vzteklé čáry. „Já… chtěla bych vědět…,” vykoktala, ale přerušil ji.

„Spolkla jste jejich návnadu, háček i olůvko, co? Nemohla jste se té nabídky dočkat. Všechny ty peníze! A manžel! Jo, jo, děcko pastorovy hospodyně urazilo dlouho cestu po žebříku nahoru.”

Jeho slova byla krutá a ošklivá a byla vyslovena s úmyslem ublížit. Tohle si o ní myslí? Je přesvědčený, že věděla o Benových plánech? Zlost a stud jí vehnaly nechtěné slzy do očí a Lauren prosebně po hlédla na Jareda. „Pane Lockette, musíte…”

Náhle ji svýma silnýma rukama prudce chytil za ramena. Hlava se jí smekla bolestivě dozadu a drdol v týle se uvolnil.

„Myslím, že vzhledem k okolnostem si můžeme toho pána a slečnu odpustit,” procedil skrz sevřené zuby s ironicky předstíraným šar mem. „Jmenuju se Jared. Řekni to!” poručil.

Jeho ruce jí neúprosně svíraly paže a zuby jí cvakaly strachem, ale přece se jí podařilo vydechnout: Jared, než se jí přes spodní víčko přehoupla veliká slza a koulela se po tváři dolů jako zářivý drahokam. Ta jediná slza Jareda ještě víc rozvzteklila.

„Nevím, jak se ti podařilo ošálit a očarovat tak chytrého muže, jako byl můj otec, ale nemysli si, když se uchýlíš k slzám a vzdechům, že dostaneš i mě. Ty tvoje nevinné šedé oči na mě neplatí, rozumíš?” Trochu s ní zatřásl. „Jsme v tom spolu. Hlavně se mi nepleť do cesty a třeba se nám podaří to přečkat. Starej Ben byl známej svými maza nými triky a zdá se, že ten poslední si zahrál se mnou. V tobě jistě našel ochotného partnera.”

„Ne!” vykřikla. „Neměla jsem ani tušení, co zamýšlí. Zmínil se o tobě jen jednou. Nevěděla jsem…”

„Tak jsi větší hlupák, než jsem si myslel. Doufala jsi, že tě Ben chce pro sebe? Tak to je ten trik na tobě, nemám pravdu? Šla jsi po pěkném, bohatém starším manželovi, který by z tebe víc než pravděpodobně brzo udělal bohatou vdovu? Šla?” Poslední slovo vystřelil s tváří jen několik centimetrů od její. Tiskl ji těsně k sobě, všechny svaly napjaté, zarývající se do jejího těla.

V jantarových očích se neklidně zajiskřilo, když shlédl dolů na její přitažlivou tvář. Jeho překvapený výraz se odrazil v jejím pohledu, jak si oba současně uvědomili těsnou blízkost svých těl. Byla to měkkost proti tvrdosti, slabost proti síle, ženskost proti mužnosti. Kontrast byl příliš očividný, než aby bylo možné ho ignorovat.

Jared to neplánoval, dokonce na to ani nepomyslel, ale nedokázal se ovládnout a zmocnil se jí svými drtícími ústy. Chtěl ji urazit, ještě víc pokořit, rozbít tu její zatracenou rovnováhu. Ale její tělo bylo tak ženské, její rty tak jemné, teplé a panenské, že to, co mělo být bole stivé a surové, se změnilo na něžné, pátrající, zvídavé.

Jeho ruce se pomalu sunuly po zádech a přitáhly ji do ještě těsněj šího objetí. Nevěnoval pozornost rukám opřeným o jeho ramena, které se ho slabě a bezvýsledně pokoušely odstrčit. Jednou rukou podložil Laureninu hlavu v týle a držel ji, dokud se její rty pod vzrůstajícím tlakem nerozevřely. Svými prsty se bezmyšlenkovitě probíral hustými prameny vlasů padajících po krku dolů.

Jazykem jemně prozkoumával dutinu Laureniných úst a vychutná val jedinečný pocit, který se nedal srovnat s žádným jiným polibkem. Svými pažemi ji sevřel tak těsně, až se její ňadra rozplácla o jeho hrudník. Dotek zahrocených bradavek skrz tenkou lněnou blůzu zamlžil Jaredovu soudnost a jeho ústa se stala lačnějšími.

Laurenina mysl vstřebávala nové dojmy škrábající strnisko na bradě, chuť kávy v jeho ústech, slabý pach tabáku, dotek jeho rtů, zubů a jazyka, vzdech, který přicházel… odkud?

Jared ji od sebe odstrčil tak nečekaně, až málem spadla dozadu. Nabyla ztracenou rovnováhu a pokoušela se uvědomit si, co se vlastně stalo. Obě ruce jí vylétly nahoru a zakryla si pusu. Nad chvějícími se prsty pozorovala Jareda, který vypadal vyvedený z míry.

Udýchaně na ni pohlédl a křečovitě se nadechl. Jakmile se trochu uklidnil, nasadil si opět masku lhostejnosti.

„Moc pěkné, Lauren,” zašklebil se výsměšně, „ale řekl jsem ti, že na mě to neplatí.” Jeho rty se krutě zkřivily a hustě orámovaná víčka hloubavě zakryla pohrdavé oči. „Nepochybně bys chtěla porovnat

mou mužnou zdatnost s Benovou.” Krátce, štěkavě se zasmál. „Radši se propadnu, než bych vybíral zbytky po otci!”

Lauren připadalo, že jí v hlavě vybuchly všechny cévy, celý svět kolem ní zaplavil rudý zuřivý vztek. Postavila se proti němu jako bojovník na cestě za pomstou a vlepila mu pořádnou facku.

kapitola 7

Jared samým překvapením nestačil zareagovat. Vzhlédla k němu roz šířenýma, temnýma očima a hruď se jí dmula pobouřením. Kdykoli jindy by mu přišel její vztek směšný a výborně by se jím pobavil. Teď jen stál jako socha.

„Jarede Lockette, jste nesnesitelný. Nikdy, nikdy,” na podporu svých slov dupla podpatkem, „mě nikdo tak neurazil.” Otočila se a odkráčela z místnosti, kde zanechala rozpačitého Jareda.

Jakmile za sebou zavřela dveře, rozběhla se ke schodišti a tam naprosto neslušně zvedla sukni nad kotníky a vyběhla nahoru. Než doběhla do pokoje, měla tvář zmáčenou slzami.

„Nenávidím ho!” prohlásila pronikavým šepotem. „Je odporný. Všichni jsou stejní,” plakala. Padla na postel do polštářů. Pohltily její slzy a ztlumily vzlyky zklamání a vzteku.

Proč?! Proč si něco takového o ní myslí? Co ve své nevinnosti provedla, že ji všichni považují za ďábla? Olivie s Carsonem byli napůl přesvědčení, že byla Benovou milenkou. Jared si musí myslet to samé a ještě jí připisuje chamtivost.

Dokonce Abel a Sybil, kteří ji milovali jako vlastní dceru, byli ochotni uvěřit Williamovým odporným lžím o ní. Jejich prvotní šo kovaný výraz, když jim William přednesl svoji smyšlenku, se změnil ve stejně pohrdlivé zamračení, jaké před chvílí viděla u Jareda. Ona neudělala nic, čím by si vysloužila jejich přísné odsouzení.

William. Dokonce i nyní, kdy vzpomínka na něho začínala pomalu blednout, se bolest, kterou zažehl, vrátila v plné síle.

Ten den, kdy se s nimi Ben brzy po snídani rozloučil, se Pratherovi v jediném okamžiku rozhodli odjet na celý den do Raleighu. Abel zval Lauren, aby jela s nimi, ale představa celého dne stráveného v uzavřené

společnosti s pastorem a jeho ženou pro ni byla i přesto, že je milovala, nepřitažlivá. Lauren se omluvila, že ji bolí hlava, a přesvědčila je, aby kvůli ní neměnili své plány. Kromě toho Sybil už měla spočítané obchody, které chce navštívit, a vybrala místa, kde by si mohli dát pozdní oběd.

Když Pratherovi konečně odjížděli, Lauren jim radostně mávala. Byla vážně vděčná za celý den, který může strávit o samotě. Potřebo vala si léčit svůj smutek nad tím, že odmítla možnost začít nový život.

Den utíkal příliš rychle. Zalíbila se jí nová skladba a strávila několik hodin cvičením, dokud ji nehrála ke své úplné spokojenosti. Jednu klidnou hodinu proležela v posteli s románem, ale zjistila, že její myšlenky se stále vracejí k Benu Lockettovi. Už nikdy ho neuvidí, ale on zůstane navždy v její mysli. Byl tak laskavý. Tolik by si přála takového otce.

Vzpomínky na Bena rezolutně odsunula do vzdálenějšího kouta mysli a šla si udělat k obědu omeletu. Protože Abel se Sybil měli strávit noc v Raleighu, uvítala samotu jako nečekaný, ale vítaný dar.

Po lehkém a dobře okořeněném jídle chtěla jít nahoru, když se ozval zvonek u vchodových dveří. Zvyklá na to, že lidé v každou hodinu volají pastora v naléhavých záležitostech, otevřela bez váhání. Na prahu stál William Keller.

Měla nutkání zabouchnout mu dveře před nosem, ale její dobré vychování by něco takového nepřipustilo. Zůstala aspoň stát mezi dveřmi a nepozvala ho ani dál.

„Ahoj, Williame. Abel není doma,” oznámila v naději, že se jeho společnosti rychle zbaví.

Pro Williama nebyla Pratherova nepřítomnost žádnou novinkou. Abel mu před svým odjezdem do Raleighu zavolal kvůli pacientovi, kterého bylo třeba navštívit, a při té příležitosti se zmínil o tom, že Lauren zůstává doma. Vrhl na ni samolibý pohled a vstoupil do dveří. Lauren byla nucena ustoupit, pokud nechtěla, aby se jejich těla dotkla, a tomu chtěla zabránit za každou cenu.

„Výborně,” protáhl William. „Jsem rád, že si s tebou budu moct promluvit přímo a o samotě.”

Odložil si klobouk a kabát na věšák v předsíni a vešel do salónu, aniž by věnoval pozornost Laureninu chladnému přivítání.

V pokoji celý den nikdo nebyl, a tak závěsy na oknech zůstaly zatažené a kolem nich probleskovaly jen úzké proužky fialkového světla. Salón byl tmavý, přecpaný a těsný a Williamova přítomnost dělala atmosféru ještě napjatější. „O čem se mnou chceš, Williame, mluvit? Mám moc práce,” snažila

se vykroutit třesoucím se hlasem. Uvědomovala si, že jediný cit, který v ní William vždy probouzí, je strach.

To bylo směšné! Čeho by se na něm měla bát? Zvedla bradu výš, rozhodnutá nedat na sobě znát svoji nervozitu z toho, že jsou sami v prázdném domě.

William se postavil doprostřed pokoje čelem k Lauren a ruce si dal v bok.

„Abel mi dal svolení ucházet se o tvoji ruku,” pronesl pedantsky. „Dřív než nebudeš schopná odolat návrhům takových mužů, jako byl ten kovboj. Rozhodl jsem se, že se vezmeme co nejdřív.” Byla zděšena jeho slovy a svému strachu dala průchod ve vzteku.

„Ben Lockett mi žádné návrhy nedělal. Ale ať už to bylo jak chtělo, není to tvoje věc, Williame, protože já nemám v úmyslu si tě vzít.” Odmlčela se, aby nabrala dech a sevřela ruce v pase. „Nemíním se o tom dál bavit. Odejdi.”

Otočila se a vykročila ke dveřím. Dřív než k nim došla, chytl ji William studenou rukou nad loktem a otočil tváří k sobě. Byla tak překvapená tím, co si dovolil, že se ani nepokusila uvolnit a jen na něho nevěřícně zírala.

„Ne tak rychle, slečno Cimprlíno,” zavrčel. „Ještě jsem s tebou neskončil.” Jeho hlas kovově skřípal a Lauren se s odporem odtáhla. „Můžeš si dělat hlupáka z koho chceš, ale ne ze mě. Jakýpak ti udělal Ben Lockett návrh tam venku v růžové zahradě?”

Pokusila se mu vytrhnout, ale jen to upevnilo jeho sevření, až sebou škubla.

„Nevím, o čem mluvíš. Zval mě na návštěvu do Texasu, to je všechno.”

„To mě vůbec nepřekvapuje,” posmíval se William. „Jediná ná vštěva, kterou bys tam vykonala, by byla v jeho ložnici.”

„Nemám potuchy, co tím myslíš,” zalapala Lauren po dechu. Byla to pravda. Měla jen mlhavou představu o tom, co jeho slova naznačují, ale instinktivně vycítila, že to je něco ošklivého.

„Možná že ne,” řekl a přimhouřil zamyšleně oči William. „Tak to tedy budu já, kdo ti to vysvětlí. Ne nějakej starej vychytralej pitomec.”

Hrůza dodala Lauren sílu, aby se mu vytrhla a otočila se ve snaze uprchnout pryč. V tu ránu byl za ní a chytl ji, dřív než stačila udělat dva kroky. Rukama ji sevřel jako ve svěráku a otočil čelem k sobě. Na její ústa se přitiskly Williamovy masité vlhké rty.

Lauren nemohla uvěřit, že se něco takového skutečně děje. Chtěla křičet, ale bránila jí v tom jeho pusa. Přitiskl ji ještě blíž k sobě, a jak se nad ní nakláněl, rozevíral její stehna svýma nohama. Pak jí přitiskl ústa na ucho.

„Nebraň se, Lauren,” mumlal. „Vím, že to taky chceš. Mě neošálíš svým dokonalým chováním dámy.” Po celou tu dobu se jeho prsty pachtily s knoflíčky vzadu na halence. Když se jí dotkl svýma bez krevnýma rukama, zařvala.

Umlčel ji opět svými rty, a protože Lauren měla pusu dokořán, vrazil jí hluboko dovnitř jazyk. Začala se bránit ještě usilovněji, škrá bala ho do obličeje, rvala mu vlasy a kopala ho do kostnatých holení. Sebeobranný instinkt ji nutil dělat věci, o kterých byla přesvědčená, že by jich nikdy nebyla schopná.

Vyděsilo ji pomyšlení, kam všechno tohle odporné násilí směřuje, a rozhodla se, že to nedovolí. Odpor a strach jí dodaly poslední nával energie a Lauren vší silou vrazila do Williamova hrudníku. Klopýtl a spadl na malou stoličku pod nohy umístěnou před Sybiliným křes lem. Zatímco se pokoušel vyhrabat zpátky na nohy, vrhla se Lauren ke krbu, popadla pohrabáč a namířila ho před sebe jako zbraň.

„Vypadni odtud,” podařilo se jí ze sebe vyrazit, třebaže měla co dělat, aby popadla dech. „Jestli se mě ještě jednou pokusíš dotknout, zabiju tě.”

Jak tam William stál s krvácejícími škrábanci na tváři, řídké vlasy rozježené a šaty pomuchlané, stěží připomínal upjatého, uvážlivého duchovního, který svým věřícím ovečkám uděluje výhrůžná kázání o důsledcích násilného vymáhání smyslné rozkoše.

„Lauren, drahoušku, co bys všem řekla, až by sem přišli a našli mě tu s rozbitou hlavou? Tvoje pověst by byla nenapravitelně poškozená. Lidi by uvěřili, žes mě sem pozvala, když tvoji strážní psi odjeli do města.” Zkusmo postoupil o krok dopředu, ale když zvedla pohrabáč výš, zarazil se.

„Nikdy bych nemyslela, že jsem schopná vraždit, ale s tvojí pomocí to udělám, Williame,” pohrozila mu. „Ty jsi pokrytec a parodie muže. A teď se mi ztrať z očí. Ihned!”

„Já se nevzdám.” Sprostě se ušklíbl. „Smetanu zřejmě shrábl Loc kett.” Poté, co jí do tváře mrštil tuto poslední urážku, prošel opatrně kolem Lauren do předsíně a tam se zastavil, jen aby si upravil oblek a z věšáku sundal kabát a klobouk. Lauren slyšela, jak se domovní dveře otevřely a zase se tiše zavřely. Stála tam se zdviženým pohra báčem, a teprve když ji od jeho tíhy začala bolet ruka, sklonila ho dolů.

Pohybovala se jako ve zpomaleném snu. Vyšla po schodech nahoru, jako kdyby na nohou měla olověné boty, otevřela dveře svého pokoje a zamkla je za sebou. Přešla k prádelníku a v zrcadle nad ním ohro meně pozorovala svůj obraz.

Brada se jí ještě stále leskla od Williamových slin. Rozcuchané vlasy jí padaly na záda.

Zatímco si napouštěla vanu, svlékla se. Dlouho si drhla bradu dezinfekcí a pak vstoupila do horké vody, aby ze sebe spláchla to ponížení. Modřiny na paži bolely.

Druhý den ráno se Lauren probudila stále roztřesená z událostí předešlého večera. Přecházela po pokoji sem a tam a snažila se utřídit si myšlenky. Jak jen to všechno poví bezelstným Pratherovým? Roz čarování nad mladým pastorem pro ně bude šokující. Abel ho samo zřejmě zbaví jeho funkce a jednou provždy mu zakáže přístup do svého domu. Lauren si přála, aby je té bolesti mohla ušetřit, ale mlčet nemohla. William Keller byl nebezpečný. Nikdy by ji nenapadlo, že jí její pěstouni nebudou věřit.

Když se vrátili domů, radostně je přivítala. Sybilino tlachání po mohlo rozehnat chmury, které jako by od minulého večera zaplavily dům. Lauren dostala krabičku krajkových kapesníků. Vřele Prathero vým poděkovala a promyšleně je směrovala do salónu. Stačili se právě usadit, když se ozval zvonek u dveří. Abel šel otevřít a Lauren ohro milo, když uslyšela Williamův hlas. Muži si několik minut tiše povídali a pak se překvapený Abel zastavil mezi dveřmi a oznámil ženám: „Jestli nás dámy omluvíte, máme s Williamem velice důležité jed nání. Za chvilku budeme u vás.”

Zmizel směrem ke své pracovně a Laureniny duše se zmocnilo nevysvětlitelné tušení. Znervózněla a Sybilin detailní popis výletu poslouchala jen na půl ucha. Když se rokování v pracovně protáhlo na půl hodiny, vyschlo Lauren v ústech.

Nakonec se dveře pracovny otevřely a oba muži vešli do salónu. Lauren vylétlo srdce až do krku. Ábelův obličej měl znepokojivě rudou barvu. Nevěřícně se zadíval na Lauren a kroutil přitom hla vou. Několik kroků za ním postával William. Vypadal zkroušeně, ale Lauren v pohledu jeho plážích očí zahlédla vítězný svit.

„Ábele, co se…” Sybil se při pohledu na očividně zničeného man žela roztřásl hlas.

„Má drahá, přál bych si, abych tě toho mohl ušetřit, ale obávám se, že se musíš dřív nebo později o naší hanbě dozvědět.”

Abel těžkým krokem přešel pokojem, usadil se vedle své ženy a chytl ji za ruku. William zůstal stát mezi dveřmi a pozorně si prohlížel ošklivý koberec pod svýma solidníma botama. Je možné, že si William myslel, že Pratherovým už řekla o jeho

včerejším ostudném chování a přišel se omluvit? Její předpoklad padl, jakmile uviděla výraz na Ábelově tváři, když se k ní otočil. Byl to smutek. Byla to přísná kritika. Bylo to pokrytectví. Než promluvil, povzdechl si.

„Smilstvo je smrtelný hřích, Lauren.” Překvapeně otevřela pusu dokořán. Sybil zalapala po dechu a přitiskla si kapesník na ústa. „Co…” Lauren chtěla promluvit, ale Abel ji nepustil ke slovu.

„Je to odporný čin proti Bohu. William za mnou přišel jako muž a svěřil se mi, že se již několik měsíců oddáváte svému chtíči.”

Sybil se zhroutila na opěradlo pohovky a z chvějících se rtů jí vycházely tiché vzlyky. Lauren otevřela pusu k protestu, ale Abel jí opět skočil do řeči.

„Mužské touhy jsou silnější než ženské. Dokonce i muž Boha, jako je William, není osvobozen od žádostivosti svého těla. Takže,” zde začal být jeho hlas ještě přísnější, „je na ženě, aby tyto tužby udržela na uzdě. William mi řekl, žes ho vyprovokovala do stadia, kdy už nedokázal odolat.”

Sybil vykřikla a po tlustých tvářích jí začaly stékat slzy. Z Laurenina obličeje se vytratila všechna krev. Připadalo jí, že se divoký tlukot jejího srdce zastavil. To musí být sen, pomyslela.

„My, kteří jsme tě milovali jako vlastní dceru, jsme byli podvedeni. Tvůj zbožný otec tě svěřil do naší péče. My jeho důvěru zradili stejně, jako tys zradila naši lásku.”

Lauren bolelo srdce, když viděla své pěstouny tak trpět, ale nepo kusila se nic říct. Vrhla pohled na Williama, který dál zíral na podlahu jako skleslý kajícník.

Abel na okamžik zavřel oči a pak pokračoval: „Lauren, William mi řekl, že bez okamžité svatby takhle nemůže dál žít. Nabízí ti manžel ství ne z viny, ale z hluboké a trvalé lásky. Já jsem vděčný…,” zlomil se mu hlas a Abel zabořil obličej do dlaní.

Jeho zoufalství přinutilo Lauren jednat. Vyskočila z křesla a sklonila se vedle Ábela. Chytila ho oběma rukama a počkala, až zvedne hlavu.

„On lže, Ábele,” prohlásila prostě. „S Williamem jsem byla o samo tě pouze včera večer. Přišel sem, když jste odjeli, a snažil se mě políbit a… sahat na mě.” Při vzpomínce na ponížení, které musela vytrpět, se jí koulely slzy po tvářích. Na ramenou ucítila Williamovy ruce, jak jí smířlivě zvedal na nohy.

„Lauren, drahá, už se nemusíme schovávat. Copak to nevidíš? Vezmeme se a budeme spolu žít. Zhřešili jsme. Ale já se se svým hříchem svěřil Bohu a člověku. Až se i ty se svou vinou svěříš, pocítíš mír, který nyní zalévá mou duši.” S planoucíma očima od něj odskočila. „Zbláznil ses? Jediné, s čím se mohu svěřit, je můj odpor k tobě.” William se sladce usmál na Ábela.

„Obávám se, že je příliš vynervovaná. Chtěla vám zabránit v odha lení našeho nedovoleného vztahu. Chtěla vás toho ušetřit.”

„Ovšem,” souhlasil Abel a zíral na Lauren, jako kdyby ji viděl poprvé v životě. „Myslím, že svatba musí být co nejdřív. Lauren, oceňuji tvou snahu uchránit Sybil i mě. Dám tomuto manželství své požehnání. Budeš opět přijata do mé rodiny a do rodiny boží.”

William vyhrál. Tento protiútok zosnoval s ďábelskou zákeřností a Pratherovi mu uvěřili. Abel tu mluvil o zradě, ale nevěděl, jak hluboce se cítila být zrazena právě Lauren.

Mohla jim ukázat nachové šrámy na rukou, ale proč by to dělala? Jestliže Williamova semena klamu našla tak úrodnou půdu právě v mysli těch, kteří ji měli znát a milovat, spíš než aby ji podezírali z takové nepravosti, pak ona nebude žebrat o jejich důvěru. Abel byl služebník boží, ale nebyl Bůh. A její svědomí bylo čisté.

„Já si Williama nevezmu. Je to lhář. A i kdyby nebyl, nikdy bych se za Williama Kellera neprovdala.” Sybil zaječela a opět padla do polštářů.

„Lauren, chceš nám naši dobrotu oplatit hanbou? Dítě, prosím tě, ber ohledy aspoň na nás, když už je nebereš na svou nesmrtelnou duši,” žadonil Abel.

„Nic jsem neprovedla. Nenechám se odsoudit k nešťastnému životu s mužem, kterého nenávidím,” stála Lauren pevně na svém. „Ale nemusíte se bát hanby, která by skrze mne padla na váš dům. Mám v úmyslu odjet.”

A to také udělala. Z banky si vyzvedla to málo, které jí patřilo, a do týdne odjela. Její telegram, který odeslala to ráno po Williamově rozho voru s Ábelem, zastihl Bena Locketta právě po příjezdu do Austinu. O kamžitě odpověděl a jeho zřejmá radost povzbudila její naděje. Prathe rovu faru opustila o několik dní později bez odpuštění, prokletá. Ale byla na své cestě do Texasu a do nového života v rodině Bena Locketta.

Rodina Bena Locketta. Byla na nejlepší cestě stát se jejím členem. Dělá správnou věc?

Ano, odpověděla si. Je to její jediná možnost. Nemá kam jít a je bez jediného centu. Ano. Její nejlepší šance je vzít si Jareda.

Jeho polibek ji omráčil, urazil ji. Ale kam se poděla ošklivost, kterou by měla cítit? Pocit na zvracení, který ji budil tu noc, kdy ji líbal William. Proč se jí neudělalo špatně z Jaredových úst? Jediné, co si z jeho polibku dokázala vybavit, bylo citlivé vemlouvání jeho úst a jazyka a ochranné teplo jeho pevného objetí.

Převalila se v posteli na záda a ze studu si zakryla obličej rukama. Jí se ten polibek líbil.

A nikdy na něj nezapomene. Může se provdat za muže, žít s ním a neustále si připomínat ten jediný prchavý záblesk vášně? Může spolu s jeho dalšími urážkami tolerovat i toto poslední ponížení, když ví, že ani on na ten polibek nezapomene?

Na druhou stranu ještě nepřemýšlela o příjemné možnosti. Když si vezme Jareda, bude aspoň mít nějaký cíl, splnit závazek.

Teď se zdály peníze bezvýznamné, ale za dva roky mohou být extrémně důležité. Dvacet tisíc dolarů může znamenat rozdíl mezi pohodlným životem a bídou. Mohla by při pohledu z přísně finanč ního hlediska takovou příležitost zahodit?

A pak je tu ten muž, Jared Lockett. Ne! Nebude na něj myslet, protože takové myšlenky kalí její schopnost uvažovat logicky. Nějak se naučí spolu žít. K tomu bude třeba velká obratnost, ale ona to krok za krokem zvládne. Rozhodla se.

Po zbytek dne zůstala Lauren v pokoji a pokoušela se zastavit turbulenci ve své hlavě. Před večeří si převlékla halenku a znovu se učesala, aby vypadala lépe než ráno. Studené vlhké hadříky jí pomohly zmírnit otoky kolem ubrečených očí. Když sestupovala ze schodů, srdce jí bolestně tlouklo, ale jinak už se uklidnila.

„Lauren, svatba bude od zítřka za týden,” prohlásila Olivie jen tak mimochodem u večeře. „Bude tam vybraný počet pozvaných hostů.” „Dobře,” souhlasila Lauren.

Jared se k večeři nedostavil. Nikdo se nepokusil jeho snoubence vysvětlit, proč nepřišel. Ani se o tom nezmínili.

kapitola 8

Po několik příštích dnů byla Lauren ponořena do tak horečné čin nosti, že jí nezbývaly síly na sebepozorování. Události, které se kolem ní zběhly, byly tak důležité a ona neměla čas příliš je rozebírat. Bylo mnohem jednodušší nechat se unášet proudem. Přes den měla tolik

práce, že večer padla znaveně do postele a netoužila po ničem jiném než po okamžitém a úplném zapomnění. Ale její mozek se odmítal zastavit a Lauren byla nucena obírat se tím vším, dokud se myšlenky nevzdaly své kontroly nad jejím tělem a nedovolily rozbolavělým a pálícím očím, aby se zavřely v neklidném spánku.

Elena a Rosa byly zpočátku překvapené, že si seňor Jared bude brát půvabnou slečnu Holbrookovou. Ale brzy se vznášely na vlnách vzrušení a horečnaté aktivity. Lauren svým hýčkáním a pobíháním kolem ní málem přiváděly k šílenství.

Jaredova reakce na nadcházející svatbu se omezila na chladný sou hlas. Nepředstíral zájem, ani nedával Lauren najevo vztek, který musel cítit. Kdykoli se setkali, choval se k ní se stejnou netečnou lhostejností jako ke všem ostatním. Byl uctivý, ale nepřeháněl to. Když musel, tak se s ní bavil, ale sám nedával k rozhovoru podnět. Mohl ji vášnivě milovat stejně jako k smrti nenávidět. Z jeho vnějšího výrazu se nedalo nic vyčíst. Olivie se rozhodla uspořádat svatbu v krátkém čase, který si na to vyhradila. Lauren do toho všeho měla jen málo co mluvit. Bylo jí řečeno, že to bude jen uzavřený civilní obřad odbytý ve velkém salónu. Potom pro několik pozvaných návštěvníků uspořádají malou hostinu. Následujícího dne odjede Lauren s Jaredem do Keypointu na „líbánky”.

Několikrát za den si Lauren zkoušela výbavu, na níž proti její vůli budoucí tchyně trvala. Z Oliviiny strany to nebylo žádné mateřské gesto ani projev štědrosti, ale zájem na tom, aby vše vypadalo naprosto přirozeně a nevzbudili v nikom podezření. Před známými klepnami šikovně utrousila pár slov o Laurenině zázemí. Vymyslela si, že Lau renini rodiče nemohou přijet na svatbu, protože otec prodělal infarkt a matka má příliš mnoho jiných starostí, takže se Olivie nabídla, že to všechno zařídí sama. Pokud tomu někdo tak docela nevěřil, nenašel v sobě odvahu říct to panovačné Olivii do očí.

Paní Gibbonsová, švadlena, která dostala na starost ušít v nemožně krátké lhůtě pro Lauren celý šatník, nedokázala zakrýt svůj šok a vzrušení nad tím, že nejžádoucnější Texasan na ženění Jared Lockett byl konečně polapen.

Lauren překvapilo množství i kvalita oblečení vyráběného zvlášť pro ni. Byly tu halenky i sukně z nejlepších látek. Všechny blůzky byly lemované pavučinovými krajkami. Šaty na den i na večer, pláštěnky, kabáty, klobouky, rukavice to všechno se povalovalo po jejím pokoji v různých stadiích dokončení. Paní Gibbonsová kroužila kolem Lauren jako sochař okolo mistrovského díla a mě řila, skládala, nabírala, popošívala, obracela, špendlila a celou tu dobu si pro sebe něco obdivně mumlala. Spodní prádlo ušila z nejjemněj šího lnu a lemovala ho modrými saténovými stuhami a jemnými krajkami.

Když na ní paní Gibbonsová špendlila novou noční košili, měla Lauren tváře rozpálené do červena.

„Je to velice… tenké, nemyslíte?” ozvala se stydlivě při pohledu na svá jasně se rýsující ňadra.

„To prádlo se bude panu Lockettovi moc líbit,” uchichtla se tiše švadlena, „ale stejně se nebude moct dočkat, až vás uvidí bez něj. Máte krásné tělo, Lauren. Možná že až vás uvidí svlečenou, už nikdy vám nedovolí se obléct!”

Jen samotná představa něčeho takového dokázala Lauren polekat. Ještě stále měla v živé paměti svou reakci na Jaredův polibek. Ačkoli s Williamem bojovala ze všech sil, Jaredovi se tolik nebránila. Člověk ovšem nemůže ty dva muže srovnávat. William byl odporný, zatímco Jared je hezký a mužný, a ty jeho oči…

Ne! Nebude na něj myslet. On na ni taky zcela očividně nemyslí. Dřív ji neustále pozoroval, a teď ji ostentativně ignoruje. Lauren nebyla schopna říct, co jí vadilo víc.

Olivii se muselo přiznat, že všechno stihla včas. Veškeré Laurenino nové oblečení, kromě toho, které jí Elena sbalila s sebou do Key pointu, viselo hotové ve skříni.

Rosa společně s dalšími pomocnicemi vařily a pekly „malé poho štění” už několik dní předem. Dům byl vyzdoben řezanými květinami i rostlinami v květináčích. Pro nevěstu zůstalo záhadou, jak se Olivii podařilo dostat je z Austinu, aniž by se poškodily. Ve svatební den pozorovala Lauren ranní rozbřesk ze stejného okna ve svém pokoji, z kterého před několika týdny sledovala Benův pohřeb.

„Jsi spokojený, Bene?” zeptala se Lauren šeptem ve chvíli, kdy se slunce vyhouplo nad horizont. Snažila se přesvědčit sama sebe, že načasované svítání je dobrým znamením.

Přišla Elena se snídaní. Z jasných očí jí zářilo očekávání a šťastně tlachala. Když Lauren snědla, co jí znervóznělý žaludek dovolil, v klidu se vykoupala a Elena jí pomohla s oblékáním.

Laureniny svatební šaty se vymykaly tradicím a ve své výjimečnosti byly nádherné. Béžová krajka byla podložená hedvábným kombiné stejné barvy. Nabírané rukávy a vrchní část živůtku nad prsy zůstaly nepodložené. Stojáček sahal až ke spodní čelisti. Okraj úzké sukně lemoval nabíraný volán, který se lehce dotýkal střevíců z kůzlečí kůže. K pasu si Lauren připnula malou kytičku tmavých fialek. Hodinková brož byla skrytě připevněná ke spodničce.

Vlasy měla jako obvykle vyčesané do věnce kolem hlavy, ale Elena trvala na tom, že jí natočí pár volně spuštěných pramínků kolem obličeje a na krku. Lauren na sebe pohlédla do zrcadla a podivila se, zda ta draze oblečená dívka s bledým obličejem a obezřelým výrazem v očích je skutečně ona. Elena ve zbožné úctě zírala na svůj idol.

„Seňorita Lauren, vy jste krásná,” vydechla. „Jako požehnaná Panna Maria.” Plaše políbila Lauren na tvář a ohromné oči se jí přitom zalily slzami.

„Děkuji ti, Eleno. Přála bych si, abys mohla být u obřadu. Jsi moje nejlepší přítelkyně.”

„Já bych ráda, ale…” Elena to odbyla svým charakteristickým pokrčením ramen. Pak se zahihňala a dodala škádlivě: „To já bych radši byla při svatební noci, jestli jsou pravdivé historky o seňor Jaredovi. Říkaj, že je velkej jako hřebec. Jste moc šťastná, že jo?” Ještě stále se chichotala, když postrčila Lauren ke schodišti. Nevěs tina tvář očividně zbledla.

Bylo předem domluveno, že ji povede Carson. Když se k němu Lauren pod schodištěm připojila, měla strach, že ji její kolena už dlouho neunesou. Carson k ní mluvil uklidňujícím tónem, usmíval se, povzbudivě ji hladil po ruce a vedl ji do salónu.

Jakmile vstoupili do dveří, všech padesát nebo víc hostů, kteří si až do té chvíle tiše, ale živě povídali, okamžitě zmlklo. Varhany, vypůj čené pro tuto příležitost z metodistického kostela, se rozezněly tichý mi lahodnými tóny.

To bylo poprvé, kdy někdo kromě Parkera a Kurta Vandiverových viděl záhadnou slečnu Holbrookovou, a všichni byli okamžitě uneseni její nepopsatelnou krásou. Bylo na první pohled jasné, jak se jí po dařilo chytit divoké Jaredovo srdce do lasa.

Kdyby ženich neměl mnohaleté zkušenosti s ovládáním svých obličejových svalů, mohlo se mu velice dobře stát, že by teď při pohledu na svou nevěstu potěšením zalapal po dechu. Třebaže byl neúprosně proti tomuto fraškovitému manželství, jak by vůbec mohl nějaký muž, kterému proudí v žilách krev, zůstat netečný vůči ženě, jež brzy ponese jeho jméno? Sakra, za jiných okolností by se dokonce mohl…

Tyhlety myšlenky jsou na nic, starej brachu, varoval sám sebe. Každopádně, podívat se můžu, no ne? Koneckonců se to od že nicha očekává. Žena, kterou k němu přiváděl Carson, byla úžasná. Byla jako, jako… co? …kdo? Jako žádná jiná, kterou kdy viděl.

Zkoumavě si ji prohlížel, když se k němu blížila a šedé oči měla cudně sklopené k zemi. Vypadala docela jinak, než před několika dny, kdy mu vrazila facku. Tehdy tmavě modrošedá barva jejích očí připo mínala bouřkové mraky převalující se nad krajinou. A byly tak vý hrůžné, vzrušující, tak elektrizující.

Laurenina štíhlá postava vynikla v dokonale padnoucích šatech. Plné poprsí zřetelně vystupovalo oproti tenkému pasu zdůrazněnému širokou šerpou. Jared měl dojem, že vidí nepatrný stín v místech, kde se zahrocují její pevná hrdá ňadra, ale řekl si, že to je jen hloupá fantazie, a sevřel ruce toužící dotknout se těch stínů. Ztěžka polkl, odtrhl pohled od jejího hrudníku a zadíval se Lauren do tváře.

Zvedla oči a Jared v nich zřetelně uviděl strach. Copak je ztělesněný ďábel, že na něj musí koukat tak vyplašeně? Proč najednou cítil neodolatelnou chuť nějak ji utěšit?

Když Carson předával Lauren Jaredovi, stačila ho ještě předtím, než se usadil do první řady vedle Olivie, obdařit stydlivým úsměvem.

Jared jí nabídl své rámě a Lauren se do něj zavěsila. Potom se oba obrátili na soudce. Jared to neplánoval a ona to jistě nečekala, ale svou volnou ruku položil na Laureninu. Teplá síla jeho pokožky kontra stovala s jejím chladem. Pevně přitiskl její prsty na svůj rukáv. Odvá žila se na něj bleskově pohlédnout skrz sklopené řasy a srdce jí udělalo kotrmelec, když se setkala se zářícíma jantarovýma očima naplněnýma citem, který v nich nikdy dřív neviděla. Bylo to pochopení? Souhlas? Nebo snad obdiv? Dokonce měla dojem, jako by jeho rty změkly zdáním úsměvu. Chtěla pokračovat v pozorování tohoto proměněné ho Jareda, ale soudce zahájil svou řeč. Neochotně odtrhla svůj zrak od ženicha.

Obřad byl krátký a věcný. Nepodobal se žádné svatbě, na které kdy byla. Pocítila něco jako zklamání. Při obřadech, kterých se zúčastnila, mluvil Abel o svátosti manželské a božím požehnání toho svazku, o Kristovi, který svůj první veřejný zázrak vykonal během svateb ních oslav. Ovšem toto byl jen civilní obřad. A když oddávající řekl: „A nyní vás prohlašuji mužem a ženou,” zněla jí ta slova dutě a bez významu. Soudce Andrews popřál hezkému páru všechno nejlepší. „Můžete svou nevěstu políbit, Jarede,” usmál se.

Jared se zatvářil lhostejně. Měl v úmyslu nedbale se otočit k Lauren, položit jí ruce na ramena a chladně ji políbit na tvář. Jeho plán se sesypal jako domeček z karet. Při pohledu na její růžové chvějící se rty se jeho rozvaha rozplynula.

Vzpomněl si na předešlý polibek. Polibek, který jím otřásl do hloubi duše. Polibek připomínající svou prudkostí zemětřesení. Poli bek, jenž u něj vyvolal dojem, kterého se ještě nedokázal zbavit.

Souhrn všech těchto pocitů se mu proti jeho vůli vyrojil v mysli a přinesl s sebou nesnesitelnou bolest a zároveň nezměrné potěšení. Jeho tělem se rozlil známý žár a zaplavil ho do posledního místečka. Zatoužil opět ochutnat ty rty a uhasit tak oheň ve svých žilách nebo naopak nechat vyšlehnout plameny až tam, kde končí jeho odpověd nost. Když přitáhl Lauren k sobě a toporně přitiskl své rty na její sladká ústa, musel zmobilizovat všechny své síly, aby se ovládl.

Od dalších muk ho zachránili Olivie s Carsonem a ostatními přá teli, kteří se už nemohli dočkat, až se seznámí s Lauren, a obklopili je se svými srdečnými gratulacemi. Tím, že vzal Laureninu ruku majet nicky pod svou paži, překvapil dokonce i sám sebe.

Po zbytek odpoledne nabízeli Lockettovi svatebčanům hojnost jídla i pití. Ještě před měsícem tu většina hostů vzdávala svou poctu Benu Lockettovi, který ležel zrovna v téhle místnosti. Všechny chmury byly nyní zapomenuty. Převládla sváteční nálada.

Carson pronesl přípitek novomanželům a všichni pozvedli své skleničky se šampaňským. Když i Lauren zvedla svou sklenku ke rtům, setkala se nad jejím okrajem s pohledem Jaredových očí. Zla tavá nespoutaná světýlka, která v nich uviděla, byla mnohem opojnější než samotné víno. Napila se jen symbolicky, ale když chtěla šampaň ské odložit, natáhl ruku a přiložil jí ho zpátky ke rtům. Tekutina jí stékala hrdlem a umocňovala chvějivý pocit v žaludku. Říkají, že je velký jako hřebec! Přesný smysl Eleniných slov Lauren unikal. Uvě domovala si pouze, že při pohledu na Jareda ji pomyšlení na jeho tělo děsí a zároveň vzrušuje.

Právě když se Jared napil, vrazil mu někdo do lokte, až mu šampaň ské vyšplíchlo na bradu a na klopu. „Jé!” vykřikla Lauren a nemohla si pomoct, aby se nezasmála.

„Tobě to připadá legrační, mít zmáčeného ženicha, co?” smál se také, zatímco odkládal skleničku a osušoval si ruce.

Lauren mu instinktivně setřela kapky z klopy. Prsty se podvědomě dotkla jeho brady a palcem mu utřela víno pod rty.

„Tak, teď je to lepší,” prohlásila s úsměvem a zdvihla k němu pohled. Zarazila ji hořkost, kterou mohla číst v jeho očích.

Jareda zradilo jeho tělo. V okamžiku, kdy se její prsty dotkly jeho tváře, pocítil, jak mu tvrdne a stoupá. Už si začínal myslet, že její nevinnost je nepředstíraná. Sakra. Žádná žena se nemůže dotýkat muže a dívat se na něj tak jako ona, aniž by si byla vědoma toho, co dělá. Od Bena by čekal, že bude chytřejší a nenechá se oblafnout. Jared se rozhodl, že on se obalamutit rozhodně nenechá. „Jarede…?” zeptala se váhavě.

„Raději se přidáme ke svým hostům, paní Lockettová,” rozhodl stroze. Vzal ji za loket a odvedl ke skupince gratulantů.

Laurenino srdce se propadlo hodně hluboko. Právě když si myslela, že se dostala o krůček dál, vyplavaly na povrch Jaredovy skutečné city vůči ní. Jak jen přežijí následující dva roky? Nešťastně si povzdechla. Ted” už bylo moc pozdě nad tím přemýšlet. Budoucností se bude obírat později.

Dnes se soustředí pouze na muže vedle sebe. Jeho osobní kouzlo téměř znemožňovalo ho přehlížet. Navíc v černém obleku a bílé košili vypadal Jared obzvlášť dobře. Z jeho tváře zářily oči s jantarovými světýlky a v neodolatelném úsměvu odhaloval svítivé bílé zuby. Získal si důvěru všech přítomných. Bezostyšně okouzloval ženy před jejich vlastními manžely. Vypil pouze dvě symbolické sklenky šampaňského, a když představoval Lauren lidem, kteří ho znali celý život, choval se srdečně a sebejistě přijímal jejich gratulace k okouzlující nevěstě.

Jakmile mu ovšem přišli přát Vandiverové, jeho chování se zřetelně změnilo. Lauren si všimla, jak pevně stiskl rty a cítila, že jeho tělo vedle ní ztuhlo. Byl chladně zdvořilý, ale v hlase mu zazníval odsu zující podtón, když přijímal jejich blahopřání.

„Tys to vzal, Jarede, nějak hopem,” poklepal mu Parker na rameno. „Netušili jsme, že se vy dva s Lauren chcete brát.” Jared opětoval Parkerův pronikavý pohled bez mrknutí oka.

„Obávám se, že jste nás zastihli zrovna uprostřed rozmíšky. Lauren byla přesvědčená, že se nehodí chystat svatbu tak brzy po tátově smrti. Naštěstí se mi podařilo jí to vymluvit.”

Majetnicky chytl Lauren kolem ramen, a když ji k sobě přitiskl, zadíval se až na dno jejích očí. Svou roli hraje opravdu dobře, po myslela si Lauren. Z té blízkosti jeho těla a hlubokého pohledu se jí zatočila hlava.

„Dovolte mi popřát vám hodně štěstí, paní Lockettová.” Kurt vrhl na Jareda drzý pohled. „Jistě mi dovolíš políbit nevěstu, že jo?”

Aniž by Kurt čekal na odpověď, sklonil se k Lauren a přitiskl svoje masité rty na její ústa. Ucítila Jaredovy prsty, jak se jí zařezávají bolestivě do ramene, a málem vykřikla. Kurt se pomalu provokativně usmál a odešel.

Jared ho sledoval vražedným pohledem, zatímco ten se posadil vedle jedné místní dívky, které Jaredova nečekaná svatba zlomila srdce. Všímavým očím Parkera Vandivera ten nenávistný výraz ne unikl. V duchu se uchichtl a napadlo ho, jak povzbuzující budou příští měsíce. Vychutnával roztržku.

Jared si ani neuvědomil, že ještě stále drží Lauren v bolestivém sevření, dokud se nepokusila vykroutit. Rychle ji pustil.

„Nikdo nedokáže vašemu šarmu odolat, paní Lockettová, nemám pravdu?” procedil mezi zuby a stejným tónem ji varoval: „Usmívej se, Lauren. Jsi nadšená nevěsta, na to nezapomínej.”

Přistoupil k nim další host a Jared se s lehkostí zkušeného herce vrátil ke své roli milujícího ženicha. Lauren se točila hlava po šampaň ském a také v důsledku událostí z posledních dnů. Toužila po tom omluvit se a utéct do chladivého poklidu svého pokoje. To bylo ovšem vyloučené.

Vdova po Benu Lockettovi se po celou hostinu chovala s obvyklou královskou vznešeností. Lauren zaznamenala, že dnes vypadá nád herně. Stříbrné prameny v jejích černých vlasech odrážely odpolední slunce a její hladká pleť zářila vzrušením. Lauren došla k názoru, že toto je nejblíž, kdy Olivie může být šťastná. Na sobě měla žoržetové šaty v barvě mořské zeleně, které se kolem její vysoké impozantní postavy vznášely jako mlžný závoj.

Carson se jí dvořil svým politováníhodným pokorným způsobem. Lauren bylo tohoto muže velice líto. Vždycky se vůči ní choval laskavě, což bylo v tomto domě dost neobvyklé. Se svou oddaností byl až dojemný, ale Olivie mu ji oplácela nevšímavostí, povýšeností a výčitkami.

Lauren se rozhlédla po místnosti a zrak jí padl na Kurta Vandivera. Jeho modré oči ji zkoumavě pozorovaly zpod bělavého obočí a ona okamžitě znervózněla. Instinktivně a naprosto nevědomky se přimkla blíž k Jaredovi, vděčná za ochranu, kterou jí jeho velká postava poskytovala.

Její dotek ho vyrušil z rozhovoru s manželkou jednoho z ředitelů banky. Rychle na Lauren shlédl ze své výšky a vzápětí už sledoval dráhu jejího úzkostného pohledu až k Vandiverovi opírajícímu se na druhé straně pokoje o zeď. Impulsivně obtočil paži kolem Laurenina útlého pasu a ruku jí položil těsně pod prso.

Kurtovi ten pohled neunikl. Lascívně si olízl rty jako voyeur užasle se rozhlížející po bordelu. Lauren se zachvěla, ale nedokázala určit, zda to bylo kvůli výrazu v Kurtově obličeji, nebo díky žhavému doteku Jaredovy ruky propalujícímu se skrz tenkou látku jejích šatů. Kurt na Jareda mrkl, odlepil se od zdi a prošel dveřmi ven na verandu.

Jared ani Lauren se nepohnuli. Žena ředitele banky dál tlachala a vůbec si neuvědomila drama, které se právě v její blízkosti odehrálo.

Lauren cítila škrob z Jaredovy náprsenky smíšený s vůní tabáku a šampaňského. Když důvěrným tónem mluvil s tou hloupou ženou, uvědomovala si, jak mu hlas vibruje v hrudníku. Ředitelova manželka odešla a Jared stále držel Lauren tím maj etnickým způsobem. Ruka se mu nepatrně zachvěla, když pohnul palcem a zlehka se ze strany dotkl jejího ňadra. Nebo to byla jen její představa? Lauren myslela, že ten svíravý pocit bušení v krku, který nakonec vyústil v tlumený sten, nepřežije.

Přicházeli k nim další hosté. Pomalu, nedobrovolně uvolnily silné prsty své sevření a na Laurenině kůži zanechaly otisk žhnoucí jako vypálené znamení.

Odpoledne přešlo v indigový soumrak. Hosté odešli. Carson s Olivii spolu seděli na jedné z pohovek. Ulevilo se jim, že jejich utrpení konečně skončilo.

„No, zvládli jsme to dokonale. Každý byl přesvědčen, že to je pravé manželství. A to se roznese,” prohlásila spokojeně Olivie.

„Za všechno vděčíme Lauren,” rozhodl laskavě Carson. .Jste pře krásná nevěsta, má drahá.”

„Jo. Je to dokonalá ženuška,” zaculil se Jared škodolibě na Lauren, která pomáhala Rose skládat nádobí na velký tác. Vzápětí si nalil sklenici plnou whisky.

Olivie zakašlala, aby skryla potměšilý úsměv. Její syn svou ženu zřetelně nemá rád. To se může v budoucnu hodit.

„Tys svou roli zahrál taky dobře, Jarede,” pochválila syna. „Na veřejnosti se k Lauren chovej dvorně a nikdo nebude mít žádné po dezření.” Lauren sklopila oči. Nepatřila k nim a oni se o její pocity nestarali.

„Můžete zůstat v Keypointu tak dlouho, jak budete chtít. Oznámí me, že tam prožíváte líbánky. Není to sice žádná sláva, ale kdyby se někdo ptal, řekneme, že Lauren byla zvědavá na ranč,” poznamenala Olivie a potlačila zívnutí. „Dobrá,” souhlasil Jared. „Nemůžu se dočkat. Až odjedu…”

„My známe tvoje bezdůvodné nadšení pro ranč, Jarede. Teď nás s tím, prosím tě, neunavuj,” usadila ho bez okolků Olivie. Její předešlá únava byla ta tam. Jared stiskl rty do pevné čáry.

„Lauren, odjíždíme hned ráno. A tím myslím hodně brzy. Umíš doufám jezdit na koni?” Otázka zněla spíš jako výzva. „Ano, umím, Jarede,” odpověděla a zamračila se na něj. Přál si snad,

aby to neuměla? Našel by rád nějakou chybu, aby se jí mohl vysmívat?

„Tak pojedeme na koních,” rozhodl netrpělivě. „Pepe tam doveze naše zavazadla povozem.” Pak se na ni zadíval a řekl ostře: „Pojedeme na lehko, tak ne aby sis brala všechny svoje věci.”

„To jsem ani neměla v úmyslu,” usadila ho rozzlobená jeho pano vačností. Nevšímala si jeho temného pohledu a pokračovala: „Když máme ráno vyjet tak brzy, půjdu si raději lehnout. Dobrou noc, Carsone. Dobrou noc, Olivie.” S rovnými zády a hlavou vysoko zdviženou přešla přes pokoj. Ve dveřích se zastavila a otočila se na tchyni. Nebylo pro ni snadné ta slova vyslovit, ale věděla, že se to sluší. „Vím, že vás to, Olivie, stálo moc peněz i námahy. I když to nebylo kvůli mně, oceňuji to. Květiny, jídlo, oblečení, všechno bylo nádherné. Děkuji.”

Ti tři ještě dlouho poté, co Lauren odešla, nepromluvili ani slovo. Pak si Carson nervózně odkašlal a prolomil ticho.

„Jarede, chovej se k ní mile. My máme své skryté motivy, ale ona je jen nevinnou součástí toho všeho. Buď na ni hodný.”

Jared nestál o to, aby mu někdo radil, jak se má chovat k ženě. S úmyslem ostře Carsonovi odseknout se otočil od pojízdného baru, kde se právě obsloužil velkou sklenicí whisky. Právník se tvářil beze lstně. Nemyslel to jako rozkaz, byla to prosba. Jared polkl svou repliku a místo toho zamumlal dobrou noc. Potom ztěžka vyšel po schodech nahoru.

Přes hodinu popíjel ve svém pokoji a naslouchal tichému klapotu pantoflíčků ve vedlejším pokoji.

„Na mou svatební noc,” trpce si připil do zrcadla nad prádelníkem. Jeho vlastní odraz ho šokoval. Nepamatoval si, že by si svlékl sako a vestu, ale pohledem přes rameno zjistil, že visí zmuchlané přes opěradlo křesla. Kdy si vyndal manžetové knoflíčky a rozepnul ko šili? V charakteristickém gestu si prsty prohrábl vlasy.

Jeho nevěsta je jistě stejně chladná a bez poskvrnky, jako když se s ní sešel u oltáře. Nebo je možná už převlečená do postele. V čem asi spí? Nic provokativního, odfrkl si tiše. Něco cudného a…

Proč ne? Proč by se nepřesvědčil na vlastní oči? Proč by měl být jediný, kdo bude tuhle zatracenou noc trpět? Nakonec je její manžel a má svoje práva!

Nerozhodl se vědomě ji vyrušit, ale postrkován nějakou tajemnou, uhrančivou silou, ocitl se u dveří spojujících přes koupelnu jejich pokoje.

Ostře zaklepal. Žádná odpověď, ale pohyb v druhém pokoji oka mžitě ustal. Zaklepal znovu a tentokrát zavolal i její jméno. Vyznělo jako rozechvělý povzdech. Odkašlal si, potřásl hlavou a zopakoval to hlasitěji. Ticho. „Ano?” Bázlivé. Váhavé. „Otevři dveře.” Byl to příkaz. Doufal. Dlouhá pomlka. Nakonec tiše: „Co chceš, Jarede?” Nevesele se zasmál, zamumlal pár nesrozumitelných obscénností a zvýšil hlas o další decibel. „Otevři ty dveře!”

Zaslechl kroky a šustot látky, jak se přiblížila až ke dveřím kou pelny. „Můžeme si promluvit odtud, Jarede.”

„Jestli neotevřeš ty zatracený dveře,” zavrčel, „rozkopu je. Přeješ si bengál? Já se stydět nebudu, protože na to kašlu.”

Následovalo krátké zaváhání a potom zarachotil v zámku klíč. Klika zavrzala, jak Lauren otevřela dveře.

Rozpuštěné vlasy jí splývaly podél tváří a v bohatých kaskádách padaly na záda. Měla na sobě růžový župan s hlubokým výstřihem do v a celý vpředu na knoflíky. Široké rukávy byly olemované krajkou. Dýchala rychle a vyplašeně skrz pootevřené chvějící se rty. Neúspěšně se pokoušela zakrýt svůj strach.

Pohled na ni ho omráčil a její květinová vůně mu způsobila větší závrať než obrovské množství alkoholu, který vypil. Zatoužil ochutnat hladkou pleť na jejím krku v místech, kde divoce pulsovala krev. Chtěl vypátrat, jaký poklad se skrývá za prvními knoflíky jejího županu. Silou vůle se ovládl.

„Nepotřebujete vypadat tak vyděšeně, paní Lockettová,” oslovil ji chraplavě. „Nemám v úmyslu vynucovat si svoje manželská práva násilím.”

Její jedinou odpovědí bylo, že si růžovým, lákavým jazykem olízla rty. Jared těžce polkl a potlačil zvířecí sten.

„Žádám jen jedno,” pokračoval. „Nebudeš zamykat dveře. Oddě lené ložnice nejsou tak neobvyklé, ale zamčené dveře mezi nimi by mohly vyvolat spekulace. Znáš to, klepy mezi služebnictvem. Jedny zamčené dveře mezi námi a celá tahle fraška bude na nic. Takže nezamykej. Je to jasné?” „Ano, Jarede,” odpověděla klidně.

Kruci! Proč nekřičí, nebo neomdlívá, nebo tak něco? Je tak děsně vyrovnaná, zatímco on tu stojí jako nedospělý idiot se zpocenými dlaněmi, tlukoucím srdcem a rozbolavělými pohlavními orgány.

Protože si nemohl být jistý sám sebou, rychle odešel a zavřel za sebou. Neslyšel, že by se v zámku otočil klíč, když se její kroky vzdálily, ale neměl nervy na to, aby vzal za kliku a zkusil dveře.

Mám dojem, že jsem jí ukázal, kdo je tu pánem, chvástal se v duchu a vrhl se na postel. Nechápal, proč nad svým vítězstvím necítí žádné zadostiučinění. Jediným pocitem byla obrovská touha, kterou se snažil překonat spánkem.

kapitola 9

„Seňora Lockettová, vzbuďte se,” zašeptala Elena a zatřásla jemně Laureniným ramenem. „Musíte se vypravit na cestu.”

Lauren otevřela oči. Přivítala ji tma a ona zamumlala svůj protest do polštáře. Nechtělo se jí odehnat spánek, kterému tak dlouho trvalo, než se dostavil. Elenino vytrvalé popichování nakonec rozehnalo mlžný závoj a Lauren se najednou jasně rozpomněla, kam má dnes jet. Odhodila pokrývku a vykulila se z postele. Brzy byla už docela probuzená a přes své pochybnosti vůči Jaredovi se těšila, že poprvé uvidí Keypoint.

Zatímco se vypravovala, Elena klábosila o tom, jaká to byla krásná svatba, jak to Lauren ve svatebních šatech slušelo, jak byl Jared hezký a jak je Lauren šťastná, že má takového muže.

Služebná jen chvíli předtím zažila překvapení, když zaklepala na Jaredovy dveře, aby oba vzbudila.

„Seňor Jared, jste vzhůru? Je čas oblékat se na cestu. Seňora Lauren, slyšíte mě?” Přivítalo ji jen ticho. „Jsem vzhůru,” zamumlal po chvíli rozespale Jared.

„Seňora Lauren, chcete, abych vám pomohla?” švitořila Elena v domnění, že nový manžel ji pravděpodobně zbaví některých povin ností. „Je ve svém pokoji,” oznámil Jared, když se předtím zavrtěl v posteli a zabručel nějakou nadávku. „Běž ji vzbudit.” Elena stála za dveřmi a zmateně zírala dovnitř. „Ale, seňor…” „Je ve svém pokoji,” zavrčel.

Nyní, zatímco ještě na poslední chvíli balila do Laureniných zava zadel pár věcí, pokrčila Elena rameny. Proč Lauren nespala se svým manželem? Způsoby gringos pro ni byly vždycky záhadou.

Jediné věno, které si Lauren přinesla, aby nebyla tak úplně chudá nevěsta, bylo umění jezdit na koni. Byl to dárek od Pratherových, kteří trvali na tom, aby navštěvovala jezdeckou školu. Dámský jez decký kostým z modrého sametu se sukní až na zem a vypasovaným sáčkem jí dokonale padl. Je pravda, že jí v jednom z jejích kufříků zabral většinu místa, ale nedokázala nechat nejlepší součást své garde roby v Severní Karolíně.

Elena na její oblečení pohlížela dost pochybovačně a nenápadně se Lauren zeptala, jestli by si raději na sebe nechtěla vzít jednu z kalho tových sukní, které jí ušila paní Gibbonsová.

„Ne,” odmítla neoblomně Lauren a připnula si na hlavu klobouk s ozdobným závojem, který ladil ke kostýmu. „Chci, aby mě Jared viděl v mých vlastních šatech. V něčem, co mi nepořídila jeho matka.”

Právě zavíraly zavazadla, když Pepe tiše zaklepal na dveře. Elena mu otevřela a on se lehce uklonil.

„Seňor Jared čeká,” oznámil. Popadl Laurenina zavazadla a kráčel v čele jejich malého průvodu. Předtím si ještě pochybovačně změřil Lauren, zakroutil ohromeně hlavou a něco si pro sebe španělsky zabručel.

Vynesl její zavazadla před dům. Lauren ještě tvrdohlavě zaběhla za Rosou do kuchyně vypít si v rychlosti šálek čaje. Ráno bylo chladné a čaj jí trochu zahřál tělo, nic však nemohlo proteplit chlad v jejím srdci. Ještě Jareda neviděla a po jejich včerejší konfrontaci v koupelně o to ani moc nestála. Jakou bude mít dnes náladu?

Dokonce i v tuto časnou ranní hodinu už Rosa šukala po kuchyni. Všimla si smutku ve tváři mladé gringa, zatímco Lauren jedla čerstvé teplé tortillas pokapané máslem. Rosa věděla o všem, co se v domě šustne, a tušila, že tato spěšná svatba není z lásky. Vztáhla ruku a mateřsky pohladila Lauren po paži.

„Seňora Lockettová, všechno bude v pořádku. Seňor Jared, on… zraněný uvnitř. Tady,” položila si tučnou ruku na obrovské poprsí. „Ale je to dobrý muž. Moc se mu líbíte.” Lauren udělala gesto na protest, ale kuchařka rychle pokračovala: „Rosa chlapce zná od na rození. Můžu to říct.” Zářivě se usmála a konejšivě stiskla Laureninu ruku. „Vaya con Dios,” zašeptala.

Pepe strčil hlavu do dveří, odkašlal si a omluvně řekl: „Seňor Jared, on…” a hlavou naznačil, že má Lauren jít okamžitě s ním. Než opustila kuchyň, otočila se Lauren k Rose a objala ji, třebaže

měla co dělat, aby svýma ruka obsáhla její tělo. U vchodových dveří stála Elena a v očích se jí třpytily slzy. Lauren ji k sobě přitiskla, jak jen to dívčino obrovské břicho dovolilo.

„Bude mě mrzet, jestli se dítě narodí, až tu nebudu. Vzkážeš mi? Doufám, že budeš v pořádku.”

„Dám vám vědět, ale nedělejte si starosti. Nino se narodí v pořád ku,” zasmála se Elena.

„Ahoj, Eleno.” Obě ženy si na několik vteřin padly do náruče a pak vyšla Lauren ven.

Jared seděl na velkém plavákovi, jenž byl tehdy uvázaný za vozem, kterým přijela Lauren. Opět z něj byl vaquero. Na nohou měl vysoké černé holínky a do nich měl zastrkané upnuté kalhoty. Před chladem říjnového rána ho chránila kožená vesta. Pod ní měl modrou košili a kolem krku se mu nedbale pohupoval červený šátek. Černý klobouk měl vražený hluboko do očí a jako obvykle kouřil tenký doutník.

Očima přejel Lauren od hlavy až po paty, ale v ranním šeru se z jeho výrazu nedalo nic vyčíst. Pepe držel za uzdu osedlanou klisnu. Jak ona, tak hřebec se poplašeně vzepjali, když se ránem ozval Jaredův výbuch smíchu. „Kam si, sakra, myslíš, že v tomhle ohozu pojedeš?”

Lauren zůstala jako opařená. Byla přesvědčená, že v jezdeckém kostýmku z drahé látky a stejném kloboučku vypadá báječně. „Tto je jezdecký úbor,” vykoktala.

„Já vím, co to je,” odtušil Jared. „Já jen, že bude úžasně zábavné pozorovat, jak se v tom vyškrábeš na koně, to je všechno.” Zahihňal se.

Lauren pohlédla na krásnou kaštanovou klisnu. Zdála se dostatečně klidná. Pak si všimla sedla a křečovitě polkla.

„Dala bych přednost bočnímu sedlu, Jarede,” požádala s veškerou důstojností, na niž se zmohla.

„Ty bys dala přednost?” dobíral si ji a přehodil doutník do koutku úst. „Tak to je tedy špatný, protože my máme jen samá západacká sedla. Ty neumíš jezdit obkročmo?” Další hozená rukavice. „Jasně že umím,” odsekla.

„Tak se jdi převléct do některých těch nových šatů, co máš, a hejbni svým… zadkem… ať jsi hned zpátky. Ztrácíme čas.” Když se otočila zády, dodal: „A něco udělej s vlasama. Nemůžeš si nasadit pořádný klobouk na tohlecto…” a rukou naznačil věnec kolem své hlavy. „A kdybys chtěla jet bez klobouku, spálila by sis svoji smetanovou pleť,” prohlásil kousavě. Lauren zdvihla těžkou sukni a vešla zpátky do domu. Elena, která

stála hned za dveřmi a všechno slyšela, vzala Lauren soucitně za ruku a vedla ji po schodech nahoru.

Mexičanka ji mlčky odstrojila a pomohla jí obléct hnědou rozstři ženou sukni, která Lauren připadala příliš těsná přes boky a moc krátká. Bílá bavlněná halena se zapínáním na knoflíčky vpředu se hodně podobala pánské košili. Elena si nevšímala slz, které se Lauren snažila potlačit, ani chvějících se ramen, když jí oblékala měkkou koženou vestu. Hnědé vysoké boty z kozinky se vytvarovaly podle Laureniných lýtek a ona byla ráda, že jí sahají až ke kolenům, kde končila kalhotová sukně.

Když si Lauren vzpomněla, jak ji Jared ponížil, začaly se jí po tvářích koulet slzy. Připravil ji před služebnictvem i před přítelkyní o důstojnost a ještě se mu to líbilo.

Elena jí s mlčenlivým pochopením sundala klobouček, rozpustila vlasy a rychle je rozčesala. Svázala je do jednoduchého ohonu, který visel Lauren až k pasu jako hedvábné lano. Potom jí podala hnědý klobouk s plochou střechou, velice podobný tomu, co měl i Jared, a Lauren si ho nasadila na hlavu a zajistila tenkým koženým řemín kem pod bradou. Nakonec jí Elena podala hnědé kozinkové rukavice. Nebyly uvnitř ani deset minut, ale proměna byla ohromující.

„Lauren, umíš jezdit rozkročmo?” zašeptala Elena cestou ze scho dů. V krizi šly všechny formality i s vykáním stranou. Lauren ztěžka polkla. „Nevím, nikdy jsem to nezkoušela.”

Elena na ni soustrastně pohlédla, ale v její tváři viděla pouze odho dlání. Slzy byly pryč.

Lauren vyšla z domu, aniž by Jaredovi věnovala jediný pohled. Vyčkávavě se postavila vedle kaštanové klisny. Vložila svou malou nohu do třmenu a rukama se pevně chytla hrušky sedla. Pepe spojil dlaně a za volnou nohu ji vyhodil nahoru. S plesknutím dopadla do sedla a málem vykřikla bolestí, když její štíhlá stehna narazila na kůži. Okamžitě se zatvářila jakoby nic a převzala od Pepeho uzdu.

Jared ji se zájmem sledoval a cynický se usmíval vševědoucím úsměvem. Tohle bude vyjížďka!

Cestou na západ z města nepromluvili ani slovo. Lauren se zaujatě rozhlížela kolem sebe.

Teprve nyní jim v zádech vyšlo slunce a jeho paprsky zalévaly krajinu, která brala dech. Vysoké cypřiše lemovaly břehy řeky Rio Caballo tekoucí souběžně s jejich cestou. Vlevo se pozvolna zvedaly kopce pokryté ledem třpytícím se v ranním slunci jako diamantový plášť. Duby a jilmy se zahalily do teplých podzimních barev kontra stujících s vždy temně zelenými cedry. Bílé vápencové výběžky na kopcích odrážely sluneční paprsky a oslepovaly oči.

Novomanželé jeli vedle sebe a Lauren co chvíli uhýbala se svou klisnou, když se dostala příliš blízko vedle ohromného hřebce. Klo bouk jí spadl na ramena a Jared se jí zadíval na vršek hlavy lesknoucí se jako tmavá koruna.

Přes Laurenino tvrzení mu bylo jasné, že ještě nikdy nejela ob kročmo na koni. Napadlo ho, že musí mít pořádnou kuráž. Jela dobře, ale později ji to bude pěkně bolet.

„Teď už ani nevypadáš tak komicky,” prolomil Jared ticho. „Není tohle oblečení pohodlnější než tamten výmysl?” popíchl ji. „Cítím se dobře, Jarede, díky.”

Kruci! Pořád tak klidná. Vsadím se, že je spokojená, pomyslel si jízlivě. Ta rozkošná malá prdelka, které si neopomněl všimnout, když lezla na koně, nejspíš křičí bolestí. Proč si nepostěžuje? Schválně koně popohnal a zrychlil.

Lauren musela také přidat, aby s ním udržela krok, a bolest ve stehnech a zadku byla málem k nevydržení. Ale raději by zemřela, než by se ozvala před tímhle nadřazeným, arogantním, odporným chlapem!

Přes vzrůstající zlost nemohla od Jareda odtrhnout oči. Chtěla ho nenávidět, ale byl tak hezký, že to bylo těžké. Na žádném z wester nových obrázků zobrazujících švihácké kovboje neviděla nikoho tak vzrušujícího, jako byl Jared Lockett.

Ať se snažila sebevíc, nemohla zapomenout na včerejší noc, kdy se jí při pohledu na jeho nahý hrudník a rozcuchané vlasy rozbušilo prud čeji srdce. Měla strach ty dveře otevřít, ale nebyla to jen jeho po hrůžka, že je vykopne a vzbouří celý dům, která ji přinutila poslech nout. Musela si připustit, že byla zvědavá, co se stane, když to udělá. Když ji jeho topazové oči přejížděly od hlavy dolů, celá se roztřásla a tělem se jí rozlil zvláštní pocit. Lauren by si skoro myslela, že byl Jared nějak nesvůj, ale to by neodpovídalo jeho povaze.

Nyní objektivně pozorovala koně i jeho jezdce. Pohybovali se v souladu jako jedna bytost. Hřebcova medově zlatá srst měla téměř stejnou barvu jako chlupy na Jaredových prsou.

Slunce vystoupilo výš a oni dál pokračovali klusem. Když už si Lauren myslela, že to dál nevydrží a rozbrečí se bolestí, Jared ko nečně zpomalil a odbočil z cesty k rychle tekoucí řece. Zastavili pod obrovskými cypřiši.

„Uděláme si přestávku,” rozhodl Jared a mrštně seskočil na zem. Potom hřebce odvedl k řece a napojil ho.

Lauren stále ještě seděla na koni. Byla přesvědčená, že si při jízdě vedla výjimečně dobře, ale nebyla si jistá, jak by se jí podařilo sesed nout a nasednout bez opory.

Jared se ohlédl přistoupil k její klisně a natáhl ruce, aby Lauren pomohl dolů. Bolestivě přehodila vzdálenější nohu přes hřbet koně a stydlivě položila obě ruce na Jaredova široká ramena. Chytl ji v pase a jemně ji postavil na zem. Nepodívala se na něj a dokud ji nepustil, měla hlavu sklopenou. Na tváři cítila jeho dech. Byl horký.

Klisna potřebovala povzbuzení, aby se odvážila postavit po boku velkého hřebce na břeh řeky. Jared vyndal ze sedlové brašny polní láhev a podal ji Lauren. Trochu si lokla a vrátila mu ji. „Máš hlad?” zeptal se.

„Ano, trochu,” připustila, a když si sedala na velký plochý kámen, snažila se, aby sebou neškubla. Vyndal dva zabalené sendviče a jeden jí nabídl. „Dělal jsem je dneska ráno a neručím za jejich kvalitu.”

„To je dobré,” odpověděla a zakousla se do tlustého chleba s uzenou šunkou.

„Umím vařit venku na ohni, ale kuchyň mě znervózňuje.” Ústa se mu zkroutila v náznaku úsměvu.

Ještě nikdy předtím se spolu nebavili jen tak o maličkostech. A když už Jared rozhovor začal, chtěla v něm Lauren pokračovat. Buď jak buď byl to aspoň nějaký začátek.

„Já vařím ráda. Moji poručníci měli kuchařkuhospodyni, která vládla v kuchyni jako tyran, ale občas mi dovolila vyzkoušet si nějaký recept.”

„Možná že ti Glorie dovolí motat se v kuchyni, pokud ti ovšem nebudou překážet všechny ty děti pod nohama.” „Kdo je Glorie?” zeptala se se zájmem Lauren.

„To je Rudyho žena.” Viděl, jak tázavě nadzvedla obočí. „Rudy je můj… ehm… je to předák na ranči. On a Glorie tam žijí s… jeho matkou. Každý rok nebo tak nějak mají dítě.” Usmál se a Lauren si všimla vějířků v koutcích jeho očí. Při svatební hostině se jí jen párkrát podařilo v nestřeženém okamžiku přistihnout Jareda, jak se upřímně usmívá. Vypadal při tom mladší.

„Ben…,” zaváhala při vyslovení toho jména. Proč? Pokračo vala zarputile dál: „Ben mi vyprávěl, že jeden z vašich vaqueros je indián.”

„Tomu můžeš klidně věřit,” zasmál se Jared. „Až po špičky svých bot, které ovšem kdykoli rád vymění za mokasíny. Thorn je Komanč. Táta ho našel, když on a pár chlapů od jízdní policie vtrhli do vesnice, aby osvobodili několik bílých zajatců. Thorn byl napůl mrtvý hlady a díky zranění po kulce.” Jared polkl poslední sousto a oprášil si z rukou drobky.

„Ben ho prostě vzal s sebou do Keypointu. Thornovi bylo tehdy tak jedenáct nebo dvanáct let. To se stalo dlouho předtím, než jsem se narodil. Je na ranči snad odjakživa a patří k našim nejlepším mužům. On a Ben si byli velice blízcí. Thorn mě a Rudyho brával s sebou na planiny. Učil nás stopovat zvěř, číst ve hvězdách, předvídat počasí a tak podobně.”

Lauren byla ohromená nejen samotným vyprávěním, ale i tím, že se s ní Jared takhle bayí. Ještě nikdy nebyl tak sdílný. „Takže vy jste s Rudým vyrůstali společně?” zeptala se. Ta otázka ho vyvedla poněkud z míry a odpověděl krátce: „Jo.”

„Myslím, že vaše zem je opravdu nádherná, Jarede,” zkusila to znovu. „Skutečně.” Vyslovila svou pochvalu impulsivně, ale důrazně.

Udiveně se na ni podíval a pak odvrátil pohled stranou. Přimhouřil oči proti dopolednímu slunci, aby se mohl rozhlédnout po krajině.

„Ano, je krásná.” Na několik dlouhých tichých minut se nechal tím pohledem strhnout. Pak prudce vstal jakoby v rozpacích. „Jestli po třebuješ trochu soukromí, běž támhle za ty skály.” Lauren trvalo několik vteřin, než pochopila, co tím myslel. „Ne, já… nepotřebuju,” vykoktala zmateně a zachvěla se.

„Pak, jestli dovolíš…,” zapitvořil se s přehnanou zdvořilostí a vztyčil se nad Lauren se svou charakteristickou nestydatostí, až zrudla po kořínky vlasů. Na odchodu se hlasitě smál a jeho ostruhy cinkaly o kamenitou zem.

Lauren zabalila zbytek svého chleba a váhavě přistoupila k velkému koni, aby ho vrátila do sedlové brašny. V pochvě za sedlem měl Jared zastrčenou pušku. Už dřív si všimla, že nosí v pouzdře pistoli. Nikdy ve svém životě neměla co dělat s ozbrojenými lidmi a děsilo ji to. Přitom se zdálo, že její manžel považuje za samozřejmé mít zbraně po ruce.

„Všimla jsem si, že támhle jsou nějaké stromy vyvrácené z kořenů,” podotkla, když se Jared vrátil a chytl oba koně za uzdu. „To je někdo vykácel?”

„Ne. Takhle dokáže řádit Rio Caballo, když se pořádně rozzuří. Došlo k tomu před dvěma lety a byla to nejhorší záplava a vichřice za poslední roky. Smetla všechno stromy, dobytek, domy, a dokonce i mosty.” „Ale řeka vypadá klidně.” „To většinu času taky je. Ale jak začne hodně pršet a naplní se

prameny z hor, stane se z řeky nezvladatelný živel. Vezme si zpátky něco z toho, co zemi dala.” Na obvykle tak zachmuřeného muže to byla poetická filozofie.

Automaticky nastavil ruce a pomohl Lauren do sedla. Když znovu zaujala mučivou pozici, nedokázala potlačit vzdech, ale aspoň ho zamaskovala tím, že se zeptala: „Jak se jmenuje můj kůň?”

„Jak se jmenuje? Myslím, že vaqueros jí říkají Fláme kvůli její bar vě.” (Fláme v angličtině znamená ohnivou barvu, pozn. překladatelky.) „A ten tvůj?”

„To je Charger,” představil hřebce hrdě a popleskal ho po nádher ném krku. „Dneska není ve své kůži. Myslím… Fláme ho vzrušuje.” Zlatohnědé oči se zaměřily na Lauren a vehnaly jí krev do tváří. Proti její vůli jí pohled sklouzl do míst, kde se hřebec pyšnil odznakem svého mužství.

Říkají, že je velký jako hřebec! Lauren se skoro zalkla, když si vzpomněla na Elenina slova.

„Nemusíš se bát, Lauren,” rozesmál se Jared. „Je příliš velký džentlmen na to, aby ji obskočil na veřejnosti. A já na něj dohlédnu pro případ, že by se přece jen nedokázal ovládnout.” Když potlačil smích, řekl: „Je to ale pořádné zvíře, co? Ben mi ho dal, když jsem se vrátil z Kuby.” Laureniny rozpaky se v okamžiku vytratily a vystřídalo je překvapení. „Tys bojoval ve válce?” zvolala překvapeně.

Krátce přikývl. Zřetelně se mu na to nechtělo vzpomínat. Oči mu ztvrdly a zchladly jako acháty. Lauren, zklamaná, že pokazila jeho společenskou náladu, se otočila a zaměřila pohled na horizont.

Pokračovali v jízdě ještě další hodinu, než dosáhli vrcholu kopce, kde se zastavili. Krajina se na druhé straně prostírala jako široká plochá mísa a nabízela neuvěřitelný pohled. Početná stáda dobytka, převážně herefordský skot, se popásala nebo postávala v trávě na kraji řeky. Některé krávy s kudrnatou rudou srstí kontrastující se zelenými pastvinami se povalovaly ve stínu cedrů roztroušených po údolí.

Lauren byla tak uchvácená tímto pohledem, že si vůbec neuvědo mila přibližující se rachot kopyt, dokud koně nebyli téměř u nich. Když viděla, že jezdci s šátky uvázanými přes obličej a klobouky staženými hluboko do čela doprovázejí svůj jekot výstřely do vzdu chu z pušek a pistolí, vykřikla.

Řítili se k nim nakloněni dopředu nad hruškami svých sedel. Vy děšeně se obrátila na Jareda a s hrůzou sledovala, že si také uvazuje šátek přes obličej stejným způsobem jako bandité. Rychleji, než do kázala sledovat, vyndal pušku z pouzdra a natáhl kohoutek. Potom popohnal Chargera a za příšerného komančského jekotu, při kterém stydla krev v žilách, se tryskem rozjel proti útočníkům.

Bandité vystřelili do vzduchu a obklopili Jareda. Zastavil svého hřebce tak rychle, až se Charger vzepjal na zadní. Jared se jako zázrakem udržel v sedle.

Lauren bilo srdce čirou hrůzou až v uších. Proč ji Jared opustil? Přece si nemyslí, že dokáže sám přeprat všechny tyhle zločince? A co udělají s ní, až ho zabijí? Fláme pod ní vzrušeně přešlapovala. Laure nina pozornost byla natolik soustředěná na dění před sebou, že ne dokázala udržel klisnu v klidu.

Jared sklouzl z koně na zem a vůdce banditů seskočil v podobně ladném gestu také. Ostatní zůstali v sedlech a utvořili kolem těch dvou pevný kruh. Všichni byli smrtelně klidní.

Lauren zděšeně pozorovala, jak se oba muži k sobě blíží. Zastavili se pár stop od sebe, s nohama doširoka rozkročenýma a rukama volně visícíma podél boků. Všechny svaly měli napjaté k prasknutí. Byli stejně velcí a měli podobnou postavu. Nad okraji svých šátků jeden druhého upřeně pozorovali. Lauren zadržela dech.

Rychlostí světla tasili a jejich pistole současně vystřelily do ticha. Ozvěna výstřelů se opakovaně odrážela od okolních kopců.

kapitola 10

Ať už to byla nečekaná střelba z pušek nebo dloubnutí Laureniných kolen, co Fláme vyděsilo, najednou se klisna střemhlav rozběhla přes pastviny. Lauren byla příliš vyděšená, než aby křičela. Jedině instinkt ji přinutil držet se zuby nehty sedla, zatímco pod ní se zběsile míhala zem. K dusotu Flaminých kopyt se přidala další, ale Lauren se tak bála, že ji ani nenapadlo se otočit. Navíc si netroufala zjišťovat, koho má v patách.

Vteřinu předtím, než ucítila ocelovou paži kolem svého pasu, která ji stáhla z koňského hřbetu, zahlédla koutkem oka blond hřívu. Klisna zpod ní vyběhla a Lauren třepotala nohama ve vzduchu jako panenka přitisknutá ke koňskému boku. Pevně zavřela oči, a když ji muž vytáhl k sobě do sedla, chytla se ho rukama kolem pasu.

Po chvíli, která jí připadala jako věčnost, začali zpomalovat, až nakonec zastavili úplně. U ucha jí mohutně bušilo srdce v mužově pevném hrudníku. Lauren zvedla hlavu a pohlédla do jantarově hně dých očí nad šátkem. „Lauren?”

Poznala jeho hlas a přitiskla se k němu s úlevou, že jsou stále oba naživu. Sevřel ji pevně ve svém náručí. Spokojeně si mu položila hlavu na prsa a zavřela oči. Její klid narušil zvuk přibližujících se koní. Zapomněla na útočníky! „Je v pořádku, Jarede?”

„Myslím, že ano. Jen trochu otřesená.” Jaredův uklidňující hlas se jí odrážel v hlavě. „Lauren,” opakoval tiše. Neochotně otevřela oči a zvedla hlavu.

Jared si sundal šátek a pohlédl na ni. Bylo to zaujetí, co viděla v jeho obličeji? Charger netrpělivě pohodil hlavou a vytrhl ji tak z hypnotic kého stavu vyvolaného nečekanou blízkostí Jaredova těla.

Zadívala se na druhého jezdce. Byl velice podobný Jaredovi, jen byl celkově snědší a měl tmavší vlasy. Také si sundal šátek a mile se na ni usmíval. Plaše se rozhlédla po vaqueros obklopujících je v půlkruhu. Nevypadali ani trochu výhružně, spíš zvědavě a provinile.

„Lauren, tohle je Rudy Mendez a tady to jsou keypointští vaqueros tedy někteří z nich. Vyděsili jsme tě?” Jaredova starostlivost ji překvapila. Mlčky přikývla.

„Ale já vás viděla na sebe střílet,” prohlásila třesoucími se rty, když si vzpomněla na předešlou scénu. Rudy se zasmál a zuby se mu v snědém obličeji bíle zaleskly.

„Někdy mám dojem, že by Jared potřeboval zastřelit, ale snažím se minout, když je to jen hra.” Mrkl na ni. „Rudy Mendez k vašim službám, paní Lockettová. Vítejte na Keypointu. Jared vás měl na naše obhroublé hry upozornit. Náš uvítací výbor to dnes přehnal. Můžete nám odpustit?” Jeho úsměv byl tak odzbrojující, že se i Lauren rozechvěle usmála.

„Ano,” odpověděla, „Lituji, že jsem způsobila takový zmatek.” Najednou ji napadlo, že musí vypadat pěkně vystrašeně. Klobouk jí sklouzl z hlavy na ramena, vlasy se uvolnily a poletovaly jí kolem obličeje. Ale nejhorší ze všeho bylo, že seděla Jaredovi na klíně způ sobem naprosto nevhodným pro dámu a on ji svýma silnýma rukama podpíral. Když si uvědomila, že se ho ještě stále drží jako klíště, okamžitě ho pustila. Nepočítala ovšem s tím, že zrovna tuto chvíli si Charger vybere

k tomu, aby začal netrpělivě bušit kopyty do země. Ztratila rovnováhu a ve snaze zachytit se nějakého pevného bodu, popadla Jareda za bouli mezi nohama. Okamžitě zaklel.

„Proboha, tohle nedělej,” sykl vyvedený z míry. „Dej mi ruce kolem pasu a nech je tam.”

Poslechla. Charger naštěstí pokračoval ve svém řádění, takže si nikdo její hlouposti nevšiml. Jediným trhnutím zápěstí Jared koně otočil. Nebyl si vědom přihlouplého výrazu na své tváři, který ovšem ostatním neunikl.

Vaqueros a Rudy nepokrytě zírali na Jaredovu nevěstu. Byla tak krásná! Když se k nim na ranč doneslo, že se jejich Jared urychleně oženil s dívkou z východu, vyskytly se nelichotivé dohady o jejím šarmu. Nyní jim bylo jasné, proč se jejich šéf nemohl dočkat, aby ji dostal do postele.

Lauren pod jejich zkoumavými pohledy rychle znervózněla a Rudy si toho všiml.

„Nemáte nic na práci?” obořil se na vaqueros. Pochopili jeho náznak a jeden po druhém smekli před Lauren svůj klobouk, otočili koně a vrátili se ke stádu. „Chytím vašeho koně, paní Lockettová.”

„Ne, Rudy,” zarazil ho Jared. „Vezmu ji zbytek cesty s sebou. Klisna se patrně už cpe doma ovsem.”

„Jak chceš, Jarede,” souhlasil Rudy. Důvod tohoto uspořádání mu byl okamžitě jasný. Vaqueros hvízdali a hulákali na ně, když Jared popohnal Chargera koleny a klusem se pustili přes louku.

„Hrom do toho,” mumlal Jared u Laurenina ucha. Ach Bože, zasténal v duchu, když se mu v klíně zavrtěla ve snaze najít si co nejpohodlnější polohu.

Rudy cválal za nimi a sledoval Lauren, jak se trochu odtáhla od Jaredova hrudníku. Zdálo se, že jeho ruce uvolňují své sevření jen velice neochotně, ale nakonec Rudy viděl, jak svaly pomalu povolily. Jako by mezi těmi dvěma bylo hmatatelné napětí.

Když Jared po Benově pohřbu přijel na Keypoint, tak Lauren Holbrookovou jen proklínal. Napadal její původ, inteligenci i morál ku. Rudy ho kvůli ní škádlil, ale pak se ke svému překvapení dozvěděl, že ji Jared ještě ani neviděl.

„Tak jak víš, že je tak špatná? Kromě toho, já myslel, žes pro ni byl v Austinu.”

„To jsem byl!” zvolal vztekle Jared. „Ale já… sakra. Víš co, nech to plavat.”

Rudy věděl, kdy nemá cenu dál naléhat. Sotva o týden později přijel na ranč Pepe se zásobami a s novinkou, že si Jared bude brát přesně tu dívku, o které tvrdil, že ji nikdy neviděl, a přesto ji nazval „intrikán skou kurvičkou”. No, pomyslel si Rudy, teď už ji viděl. Ale dobře.

Glorie a maminka byly svatbou nadšené, takže si Rudy nechal své pochybnosti o budoucnosti tohoto manželství pro sebe. Jestli má Jared mozek v hlavě, a o tom Rudy občas pochyboval, dá si tuhle ženu pod zámek. Byla nádherná a byla to dáma. A z utrápeného výrazu na Jaredově tváři bylo vidět, že není vůči jejím půvabům lhostejný. V duchu se zasmál. Jedna nula pro tebe, Lauren.

Nahlas zvolal: „Moje žena Glorie se na setkání s vámi moc těší, paní Lockettová. Je víc vzrušená než děti.”

„Jmenuji se Lauren, klidně mi tykejte. Kolik máte dětí, pane Men dezi?”

„Já jsem Rudy,” zašklebil se. „Tak to spočítáme,” řekl a na prstech si odříkával jednotlivá jména. „Jarede, pomoz mi. Je jich šest, nebo sedm?”

„Když jsem odjížděl, bylo jich šest,” pomohl mu Jared, „a sedmé bylo na cestě. Ovšem jestli už Glorie porodila o něco dřív, jsem si jist, že jste stihli zadělat na osmé.”

„Nemluv před novomanželkou tak neslušně,” pokáral ho Rudy, ale oči se mu smály. Vypadal o několik let starší než Jared a bylo v něm něco povědomého.

Lauren se zrovna pokoušela přijít na to, co to je, když uviděla dům. Byla to velká rozlehlá jednopatrová budova z vápencových kvádrů se střechou z cedrových šindelů vybíhající daleko dopředu a podpíranou čtyřmi cedrovými sloupy. Bylo tu několik dalších stavení a všechna byla postavena ze stejného materiálu. Celkový dojem dotvářely by telně postavené koraly. Kolem domu na jediném místě zarostlém trávou pobíhaly vřeštící rozesmáté děti. Oba koně dojeli až před dům a tam byli uvázáni k zábradlí. Rudy seskočil. Jared a Lauren ještě chvíli zůstali tak, jak byli.

„Vyděsila ses. Je mi to líto,” poznamenal Jared jemně, když pohlédl na Lauren.

Měl svůj obličej velice blízko jejího. Z jeho výrazu se nedalo nic vyčíst, ale hlas byl tak docela jiný, než byla zvyklá, že ji to fascinovalo. Hrdlo měla sevřené emocemi.

„To je v pořádku,” podařilo se jí vypravit ze sebe. „Už jsem se vzpamatovala.” Opět se stala svědkem toho rychlého pozdvižení koutků, které mohlo znamenat úsměv.

Jednou rukou ji pevně chytl v pase a jemně ji postavil na zem. Když ji sundával dolů, vyjela mu ruka z jejího pasu do podpaží a prsty lehce zavadily o její ňadro.

Oba byli tím dotekem rozrušeni a Lauren se snažila nabýt ztrace nou rovnováhu, zatímco si urovnávala šaty. Jared sjel z koně, jako kdyby dostal vztek. Rudy, který to vše pozoroval a zaznamenal jejich reakce, na Jareda potměšile mrkl. Jared se na něj zamračil.

Dveře domu se rozlétly a z nich vyběhla Glorie. Když děti zahlédly svého otce a Jareda, rozběhly se k nim, pověsily se jim na nohy a tahaly je a strkaly se přitom a ječely, aby na sebe upoutaly pozornost. „Lauren, Lauren, vítej u nás. Já jsem Glorie.”

Glorie popadla Lauren bez zábran do náručí a ta se nad jejím nevázaným přivítáním rozesmála. Glorie byla starší než Lauren, a třebaže postrádala Eleninu klasickou krásu, byla také velmi hezká. Její olivová pleť zářila zdravím a štěstím, které se rovněž odrážely v jejích očí. Čekala dítě stejně jako Elena, ale ještě nebyla v tak vysokém stupni těhotenství. Na sobě měla tmavou sukni a přes ni halenu uzpůsobenou ke svému stavu. Lesklé vlasy měla stažené do drdolu v týle.

„Děkuji ti, Glorie. Jsem moc ráda, že jsem tady. Doufám, že ti naše návštěva nebude na obtíž.”

„Ne, ne. Kromě toho, tohle je Jaredův domov. Jsem jen ráda, že nám ten ničema konečně přivezl ukázat svou ženu. Léta jsem ho honila, ať se ožení. Ted jsem ráda, že počkal. Vsadím se, že on taky.” Se smíchem štípla Jareda do obou tváří, ale musela si stoupnout na špičky, aby na něj dosáhla. Jared se sklonil, objal ji v pase a vlepil jí mlaskavou pusu na ústa.

„Kdyby tě Rudy na dost dlouho pustil z postele, začali bychom si spolu, co ty na to, Glorie?” Pevně ji k sobě přivinul a popleskal ji po zadku. Odstrčila ho s hranou rozmrzelostí.

„Ty! Před očima své nevěsty tu objímá tlustou, těhotnou dámu! Styď se, Jarede Lockette.” Láskyplně se na něj zašklebila.

Lauren taková familiárnost poděsila, ale co ji vlastně na těchto lidech nešokovalo? Rudy shromáždil své děti kolem ní.

„Lauren, dovol, abych ti představil Jamese, Johna, Marii, Annu a Lucy. Kdo chybí?” zeptal se.

„Consuela,” ozval se jeden z chlapců. „Je malá. Dává si v domě šlofíka,” vysvětloval Lauren. „Děti, tohle je Jaredova manželka Lauren.”

Lauren pohlédla na tváře obrácené k ní vzhůru a setkala se s pěti pevnými, zvědavými pohledy. „Ty jsi krásná,” zašeptala uctivě pětiletá Anna. Lauren se usmála a sklonila se k dítěti. „Právě jsem chtěla říct to samé já o tobě,” poznamenala.

„Oběd je hotov. Pojďte dovnitř.” Glorie vzala Lauren za paži a postrkovala ji k domu. Jak ji namožené svaly na stehnech a zadku pálily, Lauren sebou s každým bolestivým krokem škubla.

Vešli do velkého pokoje, který byl široký přes celý dům. Na jeho jedné straně byla kamenná zeď s krbem dost velkým na to, aby se do něj vešel stojící muž. Na druhé straně byl výklenek s jídelním stolem, příborníkem a čínskou skříňkou. Uprostřed byl pohodlný obývací prostor vyzařující auru tepla a pohostinnosti. Bylo tam několik dlou hých pohovek, jednotlivých křesel a gaučů, americký psací stůl a přeplněná knihovna. Na podlaze pokryté kosočtvercovými dlaždi cemi ležely poházené barevné koberce a na zdech visely obrazy. Lauren se vše moc líbilo.

Z velkého pokoje vedly dvě chodby a Lauren usoudila, že tam nejspíš budou ložnice. Pochopila, že další dveře z jídelního koutu vedou do kuchyně. Glorie se rozzářila, když jí Lauren pochválila zařízení.

„Ukážu ti Jaredův pokoj. Snažila jsem se ho pro tebe připravit a přidala jsem tam několik ženských maličkostí. Víš, jak takový mlá denecký pokoj může vypadat hole.”

Lauren neměla představu, jak vypadá pánský pokoj. Při slovech „Jaredův pokoj” zbledla.

Prošli chodbou a Glorie otevřela dveře do velké ložnice s širokými okny a s otevřeným výhledem na zvlněné kopce a řeku v dálce. Bylo to úžasné.

Zařízení sestávalo ze zásuvkového prádelníku se zrcadlem, bohatě vypolstrovaného křesla s gaučem a šatníku, který Glorie otevřela, aby Lauren ukázala, že dala všechno Jaredovo oblečení k jedné straně. Jaredovo oblečení! Pokoji dominovala manželská postel. Vedle ní stál malý stolek.

„Dala jsem ho sem pro tebe, Lauren,” prohlásila Glorie. „Bylo to všechno, co se mi podařilo ve skladišti objevit.” Ukázala na prázdný stoleček s umyvadlem a džbánkem na vodu. Zrcadlo bylo zvlněné a zakalené. „Pepe pro tebe něco doveze, až sem příště bude mít cestu.” Laurenin úlek považovala za nesouhlas. „Je to tak v pořád ku?” zeptala se plaše.

„Ne!… Chci říct ano. Všechno je nádherné, Glorie. Děláš si kvůli mně tolik starostí a já si toho vážím víc, než si myslíš, ale…” Hlas se jí vytratil, poněvadž nevěděla, co ještě říct. Bezmocně pohlédla na man žela. On a Rudy stáli mezi dveřmi. Jared se zdál stejně vyvedený z míry jako ona. Rudy se opřel o dveřní rám s pažemi a kotníky zkříženými. Vý

borně se bavil. Když pohlédl na Jareda, mihla se mu v očích šibalská světýlka.

„Necháme vás tu teď o samotě, abyste se mohli umýt,” řekl. „Pak se najíme. Vím, že musíte mít hlad, ale dejte si na čas.”

„Já… eh… myslím, že půjdu na ubytovnu pozdravit chlapy. Umy ju se tam.” Dřív než mohl někdo něco namítat, vyběhl Jared z pokoje a zanechal tam velice překvapenou Glorii, jen zpola překvapeného Rudyho a Lauren, které se ulevilo.

Krucinál! klel Jared cestou přes dvůr. Na ložnici na ranči ani nepomyslel. Rudy se svými mláďaty zabere každou místnost kromě té jeho. Měl rád svůj pokoj. Nechtěl se ho vzdát, ale neexistoval způsob, jak požádat romantickou Glorii, aby jeho ženu nevěstu přestěhovala.

Ještě mnohem horší a nervy drásající by bylo strávit noc v jednom pokoji s Lauren. Zapřísáhl se, že se jí nedotkne. Ale to by musel být slepý zesláblý devadesátiletý mnich, aby vydržel celou noc s Lauren v jedné místnosti a ne… Něco musí vymyslet. Rychle.

Když Lauren po krátké očistě vešla do obývacího pokoje, uviděla za stolem osaměle sedící ženu. Byla krásná, s mexickými rysy, a Lauren byla uchvácena jejím držením těla. Seděla zpříma, hrdě a klidně. Byla malá s hezkou postavou. Černé vlasy prokvetlé stříbrem měla stažené do lesklého drdolu v týle. Na sobě měla černé šaty s vysokým stojáč kem bez šperků a ozdob, které by zmírnily jejich strohost. Její tvář měla dokonalost kameje. Hladké pěkně tvarované obočí lemovalo černé smutné oči. Nos měla rovný a úzký. Nad jemnou bradou byla rozkošná ústa. Když se k ní Lauren stydlivě blížila, laskavě se usmála.

„Lauren HolbrookováLockettová. Já jsem Marie Mendezová. Vítej na Keypointu.” „Těší mě, paní Mendezová. Vy jste Rudyho matka?”

„Ano,” odpověděla roztržitě, zatímco si pozorně prohlížela Laure ninu tvář. „Jste zrovna tak krásná, jak říkal. Moc se těšil, že přijedete. Myslím, že udělal správnou věc.”

„Vy myslíte Bena?” Lauren byla zmatená, jak je možné, že tato žena toho tolik ví o Benových plánech. „Když jsem ho naposledy viděla, řekl mi o vás všechno,” přikývla.

Chtěla ještě něco dodat, když do dveří vešel Jared a pod každou paží a na ramenou nesl po jedné Rudyho ratolesti. Ten nahoře se vší silou oběma rukama držel Jareda za vlasy. Všechny tři se smály a vykřikovaly a zbylé děti běžely za nimi. „Mě taky, Jarede!” „Ne, mě.” „Prosím, Jarede, teď mě.” Z kuchyňských dveří vyšla Glorie a zatleskala.

„Děti, nechte Jareda na pokoji. Právě přijel. Na hraní budete mít spoustu času později. Pojďte ke stolu, a ne abych u někoho viděla špinavé ruce.”

Neochotně ho propustily a usadily se ke stolu. Jared si prsty pro hrábl vlasy a zastrčil si košili.

Lauren by nikdy nenapadlo, že se Jaredovi bude líbit hrát si s dětmi, ale když si na širokých prsou uhlazoval košili, usmíval se. A když zatáhl břicho, aby mohl košili zastrčit do kalhot, Lauren jen zamrkala. Snažila se polknout již známý vzrůstající knedlík v krku.

Jared prudce zvedl hlavu a jejich oči se setkaly, jako kdyby to přivolala. Vlasy měla čerstvě vykartáčované. Sako, rukavice a klobouk odložila. V obepnuté košili vypadaly její prsa měkčí, hmatatelnější než jindy. Těsný střih kalhotové sukně hlásal její ženskost jako nějaký transparent. Jared si o stehna otřel zpocené dlaně a odtrhl oči od fascinujícího trojúhelníku, kde se sbíhaly nohavice její sukně. Jak vstupoval do místnosti, proklínal svou tělesnou touhu.

Když za stolem uviděl Marii Mendezovou, zazářila mu z očí ná klonnost a něha, kterou tam Lauren ještě nikdy neviděla.

„Marie, jak se máš?” Přistoupil ke stolu, vzal ženu do náruče a pevně ji objal. K Olivii se nikdy nechoval s takovou vřelostí.

„Právě jsem se seznámila s Lauren, Jarede, a vidím, že je okouzlu jící.” Jared vrhl na Lauren rychlý pohled. „Ano… děkuju ti,” zamumlal.

Vešel Rudy a Glorie z kuchyně přinesla poslední tác s jídlem a postavila ho na stůl. Začali obědvat. Při jídle byl kolem samý šum a pohyb, ale Lauren se to velice líbilo po osamělém stolování v otcově domě, po škrobených, hloupých večeřích u Pratherových a po tiché, napjaté atmosféře u Oliviina stolu.

Všichni klábosili a sdělovali si věci velice důležité i nedůležité. Rudy jim vyprávěl o incidentu se „střílením”. Zatímco děti se Laure nině omylu smály, Glorie s Marií muže plísnily za jejich lehkomysl nost.

Stůl byl i přes svou délku kolem dokola plný a Glorie posadila Lauren s Jaredem bok po boku. Jak zvedali své příbory nebo sklenky, neustále se jejich lokty dotýkaly. Pod stolem se několikrát setkala i jejich stehna nebo kolena. Pokud si vůbec někdo všiml dvou vidliček, které se co chvíli zastavily na své cestě do překvapené pusy, nedal to nijak najevo.

Rudy si však toho povšiml a občas se zasmál. Když chtějí bojovat, jejich věc. Bude zajímavé pozorovat tenhle pád Velkého Jareda rukou dívky, která mu sotva sahá po ramena.

Po jídle muži odešli za nikdy nekončící prací na ranči. Lauren je pozorovala, jak společně kráčí k jedné z ohrad. Byli skoro stejně oblečeni a v jejich chůzi byla stejná půvabná elegance. Oba měli široká ramena, úzké boky a dlouhé štíhlé nohy. Stejné byly i jejich žlutohnědé kožené nohavice a rukavice. „Zezadu vypadají stejně,” vyklouzlo Lauren nahlas.

„Ano, myslím, že každý na první pohled vidí, že to jsou bratři,” souhlasila Glorie stojící vedle. Lauren k ní zděšeně otočila hlavu. „Bratři?” zalapala po dechu. Glorie byla v rozpacích.

„Ano. Myslela jsem, že víš, že Rudy je tvůj švagr.” Mátlo ji, že Jared neřekl své ženě o jejich příbuzenství.

„Paní Mendezová a…,” zašeptala Lauren a stále se snažila dát skládanku dohromady.

„Marie a Ben,” dokončila Glorie za ni. „Nesuď je moc přísně. Jeden druhého moc milovali. Marie tu s Benem žila skoro čtyřicet let.”

„Ale… ale Olivie byla jeho manželka,” namítla chabě Lauren. Ben žil jako cizoložník? Její Ben?

„Vidělas Olivii,” připomněla jí Glorie. „Poznala jsi, co to je za ženu. Od samého začátku, co ji sem Ben z New Orleansu přivezl, mu dělala ze života peklo. Trvala na tom, že bude žít v Coronadu, a odmítala mít cokoli společného s Keypointem. Předstírala, že se musí starat o banku. Marie je dcera jednoho z prvních vaqueros, které si Ben najal na práci na ranči. Zamiloval se do ní na první pohled a ona zase do něj.”

Ano. Lauren si to dovedla představit. Jemná klidná Marie a drsný mužný Ben. Vzájemně se doplňovali. On jí poskytl milující ochranu a ona mu dala útěchu a syna. Štěstí. Tam, kde ho člověk najde. Bylo to špatné? Ještě před pár týdny by se Lauren nad takovým nepočestným uspořádáním zhrozila, ale nyní… Byla toto země, která ji připraví o její přesvědčení?

„Benovi synové mají mezi sebou vřelý vztah,” prohlásila Glorie při pohledu z okna, jak oba muži společně cválají pryč. „Rudy se smířil s tím, že nemůže nést otcovo jméno a nestane se legálním dědicem. Otec ho miloval a on to věděl. Ben dal na srozuměnou, že pokud bude

Keypoint stát, budou tu mít synové Rudolfa Mendeze stejná práva jako synové Jareda Locketta.”

„Je to smutné, že?” pokračovala, když Lauren nic neříkala, jen pozorovala vzdalující se muže. „Marie dokonce ani nemohla jít na Benův pohřeb. Ani jeho prvorozený syn. Ale přijel na ranč jen ně kolik dní před svou smrtí. Mluvil o tobě, Lauren, a slíbil, že tě co nejdřív přiveze k nám. To byla poslední noc, kterou strávili s Marií spolu. Doufám, že se celou noc milovali. Nebyl tu přes měsíc, takže jak znám Bena, bylo to určitě tak.”

„Já… jsem si jistá, že se milovali,” souhlasila Lauren a začervena la se. Glorie si její sklopenou hlavu vysvětlila jako známku únavy. „Mělas mě zarazit. Nejspíš jsi unavená. Proč si nejdeš zdřímnout?”

„Skutečně jsem trochu unavená,” připustila Lauren. „Ale děkuji ti, žes mi řekla, jak se věci mají. Teď všemu lip rozumím.” Gloriina tvář změkla, naklonila se a políbila Lauren na tvář.

Lauren odešla do Jaredovy ložnice. Skutečně mu patřila. Jeho pečeť byla všude. Jak přecházela po místnosti, cítila jeho přítomnost ze všech věcí jako hmatatelnou sílu. Pomalu se svlékala a přitom měla pocit, jako by se obnažovala přímo před tím mužem.

Natáhla se na postel a měla takový divný dojem, že je tam Jared s ní. Přejela rukou po těžké přikrývce a uvažovala, kolik nocí asi Jared ležel přesně na tom samém místě. Zavřela oči a upadla do hlubokého spánku. Představovala si, že ji pozorují jantarové oči.

kapitola 11

Lauren se těsně před večeří vykoupala. Glorie jí řekla, že Ben už před několika lety zavedl vodu z nádrže, takže v kuchyni a obou koupel nách je tekoucí voda. Nicméně tu nebyl ohřívač. V koutě každé koupelny stál malý koksový koš a velký měděný kotel, ve kterém se neustále vařila voda.

„Jediné pravidlo je,” smála se Glorie, „že když vyprázdníš kotel, zase ho naplníš. Jo a Jared mě požádal, abych ti dala tohleto,” dodala a podávala Lauren hnědou láhev. „Co je to?” vyptávala se Lauren. „Mazání,” zněla Gloriina překvapená odpověď.

Pepe předtím přijel a donesl’jí zavazadla do ložnice. Jaredovy tašky ležely vedle jejích. Všimla si, že jedna z nich je otevřená. Co si počne, jestli s ní půjde dnes večer do ložnice? Mendezovi to zřejmě očekávali. Uklidnila se a vešla do jídelny.

Bylo to divné, ale v kontrastu s obědem byl všude klid. Stůl osvě tlovaly svíčky a kameninu vystřídal porcelán a křišťál. „Kde jsou děti?” vyzvídala Lauren.

„Vykoupané a v posteli,” povzdechla si Glorie. „Klidná večeře je jediný přepych, který si s Rudým dopřáváme.”

Jared a Rudy přišli z verandy, kde si dávali před večeří skleničku whisky. Jared v nejbližším popelníku udusil doutník. Byl umytý, učesaný a měl na sobě čistou košili. Musel si ji vyndat z tašky, za tímco se Lauren koupala.

Rudy přistoupil ke Glorii, vzal ji do náruče a políbil ji tak důkladně, až to Lauren omráčilo. Něco si spolu šuškali a nikoho jiného si přitom nevšímali.

Jared stál u okna s palci zastrčenými za pásek upnutých kalhot a díval se ven. Lauren postávala uprostřed pokoje, nervózně si pohrá vala s hodinkovou broží a byla celá zaražená. Když pozorovala Ru dyho s Glorií, jak jsou do sebe zamilovaní, zatoužila po stejné blíz kosti s Jaredem. Něco v ní chtělo na něj zavolat, pohnout se k němu.

Právě chtěla udělat první pokusný krok, když do místnosti vešla Marie.

„Co to znamená? Novomanželé se chovají jako cizinci a staří ženáči cukrují jako holoubci!”

„Zrovna jsem to chtěl taky říct,” přistoupil Rudy k Lauren a vzal obě její ruce do svých. „Jestli tě ten tvůj ubohý manžel nehodlá políbit, udělám to já. Vítej, Lauren, v naší rodině.” Lehce ji políbil na obě tváře.

Nastalo vyčkávavé ticho, které jen vyvolalo napětí mezi novoman želi. Nicméně Jared se tvářil nezaujatě a přešel ke stolu. Krátkým kývnutím nabídl Lauren židli. Přistoupila k němu s hořícími tvářemi a ostatní ji zaraženě následovali.

Konverzace byla nenucená. Mendezovi byli schopni volně hovořit o čemkoli. Některé z jejich námětů uváděli Lauren do rozpaků. Kas trace, značkování, dojení. Sybil by z toho měla depresi nejméně na měsíc.

Lauren s Glorií umyly nádobí. Glorie neoblomně odmítla Mariinu pomoc, ale tajně se Lauren svěřila, že by si přála mít v domě někoho, kdo by jí pomohl s domácností i s dětmi. Když se opět v obývacím pokoji připojily k oběma mužům

a k Marii, Lauren si s povděkem všimla, že Jared nepije. Z jeho tváře se vytratila nepřátelská arogance i nedbalý, unuděný výraz. Zdál se uvolněný a… ano, šťastný. Byl to někdo docela jiný, lišil se od muže v krásném, ale studeném domě v Coronadu.

Líně se rozvaloval v křesle, dlouhé nohy natažené před sebou. Stejně jako když ho poprvé viděla vzadu na voze, měřila Lauren jejich délku očima. Stále ještě ji fascinovala boule v rozkroku. Rychle od vrátila pohled.

Glorie se usadila na jednu z pohovek vedle Marie a bavily se lumpárnami jednoho z dětí. Muži probírali záležitosti ranče. Lauren ponechaná sama sobě přistoupila k jedné z knihoven. Z kapsy u sukně vyndala brýle, nasadila si je a sklonila se, aby si prohlédla knihy na policích. Objevila několik zajímavých výtisků a usadila se s nimi pod lampou.

Brzy byla zabraná do knihy popisující životní styl Komančů. Jen nejasně si uvědomovala, že Rudy vstal a na odchodu do kuchyně se ptal, jestli bude ještě někdo chtít kávu.

Přečetla několik dalších stran, než ji něco přimělo zvednout oči nad obrubu svých brýlí. S trhnutím si uvědomila, že ji Jared pozoruje skrz modrou clonu doutníkového dýmu. Ve tváři neměl svůj obvyklý chladný, nesmiřitelný výraz. Tvářil se skoro něžně a na rtech mu pohrával slabý úsměv.

Sklouzl pohledem k její ruce nepřítomně si pohrávající s hodinkami. Proč ty štíhlé prsty vždycky zabloudí k hodinkám? Jaký význam to má pro Lauren? Uvědomil si, že o ní ví skutečně velmi málo.

Když ji dnes na koni tiskl k sobě, stálo ho to každou unci vůle, aby jí nevtiskl polibek zezadu na krk, kam spadaly ebenově černé pra mínky vlasů. Takhle na klíně by s ní mohl ujet stovky mil. Pokaždé, když do něj její tělo narazilo, zalila ho vlna slastné agónie.

V mysli měl stále živou vzpomínku na okamžik, kdy se krátce dotkl jejího ňadra. Přesvědčoval sám sebe, že to neměl v úmyslu. Byla to náhoda. Ale jeho zvědavost byla uspokojena pevnou plností v dlani. Kdyby jen mohl vidět…

Když Jaredovi došlo, kam jeho myšlenky směřují, ztuhl. Jen si vzpomeň, jak se sem dostala, varoval sám sebe. Není žádné nevi ňátko, křehká květinka, jak se zdá v těch svých legračních brýlích. Je to intrikánská malá mrcha. Co já potřebuju, je zaskotačit si někde v seně s ochotnou kurvou. Pár dychtivých roztažených nohou a ne bude trvat dlouho, abych tohle kazatelovo dítko vypudil z mysli.

Lauren si všimla, že se něžný výraz z jeho tváře vytratil. Sklíčeně odložila knihu a sundala si brýle.

„Dobrou noc, všichni.” Marie se zvedla, právě když se Rudy vrátil do obýváku s šálkem kávy. „Jdu si lehnout a vás mladé nechám o samotě. Lauren,” přistoupila k dívce a vzala její obličej do dlaní, „jsem tak šťastná, že jsi tu s námi. Ben by tu tak rád byl také. A stejně si myslím, že tu někde je.” Políbila Lauren na tvář a pomalu odešla.

„Nikdy se přes tu ztrátu nepřenese,” prohlásil tiše Rudy, když se štíhlá postava ztratila z dohledu.

„Ano,” povzdechla si Glorie. „Já jdu taky spát,” oznámila, vstala a přešla k Rudyho křeslu. Opřela se rukama o opěradla a jemu se naskytl štědrý pohled na bohaté prsy, které její košile stačila sotva zakrýt. Položil jí ruce zlehka kolem širokého pasu a dlouze, vášnivě se políbili.

„Zahřej mi moje místečko. Jsem tam za pár minut,” slíbil Rudy, když se od něj nakonec odlepila.

„Nezdržuj Jareda dlouho vzhůru. Nezapomínej, že jsou to jeho líbánky,” poškádlila ho Glorie a stočila pohled ke švagrovi. Ten se nervózně zavrtěl na židli.

„To je dobrý, Glorie. Půjdu si do noclehárny zahrát poker. Někteří chlapi mě zvali a znáš to, jak se tyhle věci někdy protáhnou až do rána.” Snažil se, aby to vyznělo žertovně, ale nepodařilo se mu to. „Poker!” vybuchla Glorie. „Co to, proboha…”

Zarazil ji ostrý Rudyho pohled. Podívala se na Lauren, která ztuhle stála ve stínu u dveří.

„Vidím, Lauren, že už jsi připravená jít do postele,” řekla Glorie soucitně. „Dobrou, dámy,” rozloučil se jemně Rudy. „Dobrou noc, Rudy. Dobrou noc, Jarede,” zašeptala Lauren přiškr ceně.

„Dobrou noc, Lauren,” odpověděl ledabyle Jared a studoval nehet na palci.

Glorie po něm střelila vražedným pohledem a potom s Lauren zmizely v chodbě.

Lauren se několik hodin převalovala v široké posteli. Slyšela Rudyho jít do pokoje naproti přes chodbu a Gloriino tlumené uvítání, než zavřel dveře. To už bylo před hodnou chvílí a nyní byl dům tichý. Měsíc byl jasný a osvětloval ložnici nadpozemskou září.

Když zaslechla kradmé kroky přibližující se ke dveřím pokoje, nadskočila. Zavrtala se do deky na vzdálenější straně postele a v oka mžiku, kdy se dveře otevřely, předstírala spánek.

Jared vešel do místnosti a Lauren celá ztuhla. Podle zvuku, jak zarachotila přezka, usoudila, že si vzal jednu ze svých tašek stojících uprostřed pokoje. Nastala dlouhá pauza, a pak tašku položil zpátky na zem.

Nacvičeným indiánským krokem přistoupil z boku k posteli. Když se nad ni sklonil, ucítila slabé aroma tabáku a pižmovou vůni kůže. Několik mučivých minut tam tak stál, nehybný a tichý. Lauren si uvědomovala každý jeho pravidelný nádech i výdech. Na lícní kosti ucítila motýlí dotek jeho pevných štíhlých prstů. Hrdlo se jí stáhlo a srdce se rozbušilo tak zběsile, až měla strach, že jí vyletí z hrudi. Konečně se otočil a vrátil se ke svým zavazadlům. Zvedl je a odnesl z místnosti. Dveře za sebou tiše zavřel. Vůně tu zůstala, aby dráždila její smysly.

„Odjel?”

„Ano, Lauren. Odjel dnes ráno před svítáním.” Glorie s lítostí pozorovala svou novou švagrovou. Celým srdcem cítila s dívkou, jejíž manžel se k ní choval tak odporně. Včera v noci, když za ní Rudy přišel do ložnice, rozebírali spolu podivný vztah mezi Jaredem a jeho nevěstou. Vypadalo to jako manželství na oko, ale Rudy neznal důvody, které byly za tím. Jen mu bylo jasné, že musely být pro Jareda zatraceně důležité, když ho přiměly se oženit.

„Kaam jel?” Laurenino srdce prudce pokleslo, když jí Glorie sdělila, že si vzal dost zásob na několik dní.

„Odjel dohlédnout na nějaké problémy na vzdálené západní straně ranče. Donesly se nám zprávy, že nám tam rysi zabíjejí dobytek. Nedělej si o něj starosti, Lauren. Vrátí se brzo. Určitě.” Neřekla jí, že by tu práci zvládl kterýkoli vaquero.

„Ano, jsem si jistá, že máš pravdu,” zamumlala Lauren. Ještě před pár dny měla ze setkání s Jaredem strach. Nyní ji vyhlídka, že ho každých pár hodin neuvidí, deprimovala. Co to s ní je? Připadá si zavržená, opuštěná. Tohle měly být její líbánky!

Mazání ještě neodstranilo všechnu bolest z jejích nohou a hýždí, ale kdyžjí Rudy navrhl, jestli se s ním odpoledne nechce projet, souhla sila. Život na ranči byl osvěžující. Chtěla z něj vstřebat každou čás tečku, vychutnat jeho energii a vitalitu. Toto byla Benova zem. Key point byl jeho dílo. A stejně jako on byl vitální a živý. Na Keypointu se cítila ještě blíž k muži, který ji sem přivedl, protože chtěl, aby se stala součástí toho všeho. Jak se Jaredova nepřítomnost prodlužovala, stalo se pro ni zvykem

vyjet si odpoledne s Rudým nebo s některým vaquero. Dopoledne si hrála s Mendezovými dětmi a ty ji na oplátku učily španělsky. Kdykoli řekla některé slovo špatně nebo měla problémy s jeho výslovností, vybuchovaly smíchy. Občas jim před spaním četla. Lauren moc ráda trávila svůj čas s Glorií a mezi oběma ženami se brzy vyvinulo hluboké přátelství. Lauren měla ve svém životě tak málo přítelkyň, a tento nový vztah si chránila jako poklad.

Ráda také navštěvovala Marii Mendezovou. Starší žena si po Beno vě smrti zvykla trávit většinu času ve svém pokoji. A i když byla s ostatními, vypadala jako duchem nepřítomná, zasněná, oddělená od reality. Lauren napadlo, že se pohybuje ve světě, do kterého nikdo jiný nemůže proniknout, a tam že komunikuje s Benem.

První týden proběhl v klidu. Lauren poskočilo srdce pokaždé, když zaslechla zvuk kopyt, ale nakonec byla vždycky zklamaná. Nepřestá vala pozorovat horizont, neuvidíli velkého plaváka a jeho jezdce v černém klobouku s širokým okrajem, ale marně.

Životu na ranči se přizpůsobila s takovým nadšením, až to Glorii a Rudyho ohromilo. Vaqueros před ní uctivě smekali své klobouky.

„Dobrý den, paní Lockettová,” zdravili a ona jim odpovídala a nazývala je jejich jmény. Všichni si jí vážili a měli ji rádi.

Jednoho dne k ní stydlivě přistoupil mexický kovboj s černýma živýma očima.

„Paní Lockettová, já jsem Carlos Rivas, Elenin manžel.” Plaše se usmál a mačkal sombrero v rukou.

„Moc ráda tě poznávám, Carlosi!” zvolala Lauren. „Jak se má Elena?” „Myslí, že dítě je už na cestě.” „Dej mi, prosím tě, vědět, až se narodí. A vyřiď jí ode mě pozdrav.” „Sí, seňora.”

Seznámila se také s tajemným Komančem Thornem. Nikdy s ní nemluvil, ale při každém setkání smekl. Jeho výraz se nikdy nemě nil, ale Lauren přesto cítila, že jeho očím nic neunikne. Doufala, že jeho úsudek o ní je příznivý. Jeho tmavá asketická tvář a dlouhé copy v ní budily respekt, ačkoli podvědomě cítila, že je to přítel.

Jared se vrátil deset dní po svém odchodu. Dorazil právě před večeří. Vypadal unaveně a byl špinavý. Od hlavy až po paty byl pokryt tenkou vrstvou prachu.

„Ale, koukněme se, kdo se to sem vleče.” Rudy stál s rukama v bocích a prohlížel si Jareda jako nějakou nechutnou věc.

„Jsem tu včas k večeři? Poslední čtyři hodiny jsem ujížděl jako blázen. Z polního jídla je mi už nanic,” prohlásil rozpačitě.

„Počkáme na tebe, Jarede. Klidně se jdi nejdřív umýt a Chargera nech někomu ve stáji na starost.” Glorie k němu promluvila chladně, a když se rozhlédl, všichni ho pozorovali vyčítavě. Lauren se na něj nepodívala vůbec. Tmavou hlavu měla sklopenou a zírala do talíře. On se cítil jako vyděděnec. „Budu hned zpátky,” zamumlal a vyšel ze dveří.

Lauren měla srdce až v krku. Sotva jejím směrem pohlédl, a přesto cítila jeho přítomnost tak silně, jako by se jí dotkl. Kolem ní se roz proudila konverzace, zatímco čekali na Jareda.

Vrátil se, když předtím odložil kožené nohavice, vestu, šátek a ostruhy. Na sobě měl čistou košili a vlasy měl ještě mokré ze sprchy v noclehárně.

Přistoupil k Marii a políbil ji na nastavenou tvář. Bylo to jediné vřelé přivítání, kterého se mu dostalo. Polibek, který chtěl vtisknout na tvář Glorii, skončil někde ve vzduchu, jak se rychle odvrátila, a Rudy si s ním potřásl rukou bez obvyklého škádlení. Své ženy si všiml, teprve když si vedle ní sedal. „Ahoj, Lauren,” pozdravil. „Ahoj, Jarede. Byla tvá… cesta… úspěšná?”

„Zastřelil jsem dva rysy a navštívil několik farmářů, kterým jsme dovolili používat naši vodu. Všechno proběhlo bez komplikací.”

Zdálo se, že víc není co říct, a všichni se pustili do večeře. Lauren se jídlo vzpříčilo v krku. Znervózněla a ztěžka se jí dýchalo, takže když jedno z dětí zavolalo z ložnice, vyskočila a rozběhla se za ním ve snaze uniknout před panovačným individuem vedle sebe.

„Nevíme, co si počneme, až se Lauren s tebou vrátí do Goronada, Jarede. Všichni jsme si ji moc zamilovali.” Když Jared místo odpovědi neurčitě pokrčil rameny, měla Glorie chuť vrazit mu pohlavek. Nedala se však odradit a pokračovala dál: „Děti ji zbožňují a tolik nám tu pomáhá, že, Marie?” „Je to úžasné děvče, Jarede. Máš štěstí, že ji sem Ben přivedl.” Jared z hloubi krku zavrčel. Rudy se uchichtl.

„Vím aspoň o tuctu chlapech, které by potěšilo, kdyby se ti přiho dila nějaká smrtelná nehoda, Jarede. Unesli by ji, než bys řekl švec.”

„Kde se, sakra, potloukala kolem vaqueros?” zamračil se na něj bratr.

„Každý den na projížďce. Překvapilo by tě, jak jim dělá dobře odpovídat na její dotazy. Rychle se učí.” „Tomu věřím,” zabručel Jared s pusou plnou jídla. Lauren se vrátila a sedla si na své místo. Rudy se jí zastává.

Jared rozmrzele pozoroval vázu s chryzantémami uprostřed stolu.

„Lauren ještě neviděla Pecan Creek. Vážně bys ji tam měl vzít, než na to bude příliš zima,” navrhl Rudy. Glorie se chytla jeho narážky.

„Proč byste si tam nevyjeli zítra? Můžete si udělat piknik a těšit se ze samoty.” „Myslím, že ne…,” začala Lauren. „Zítra ne,” přerušil ji Jared. „Mám tady kolem moc práce.”

„Nesmysl,” vložila se do toho Marie. Nebude tu jen tak sedět a pozorovat, jak jeden z Benových nejlepších plánů taje díky Jaredově zarputilosti. „Byls pryč skoro dva týdny. Zasloužíš si den volna. Vyrazíte hned po ránu a já sama vám připravím s sebou jídlo. Vím přesně, co máte rádi. Nezapomeň si vzít pytel a nasbírat mi pekanové ořechy. Budeme je potřebovat na Den díkůvzdání a do vánočního pečiva. Vzpomínáš, jak jsem vás tam s Rudým posílala každý pod zim? Ben vám dával cent za každý ořech, který jste přinesli. Byly to krásné časy,” prohlásila procítěně. Odkašlala si. „Ano, jeďte tam zítra.”

Věc se zdála být rozhodnuta. Rudy se uculoval jako neviňátko. Marie a Glorie se na sebe spiklenecky usmály. Lauren si pohrávala s hodinkami, které se jí chvěly na prsou.

„Krucinál, Rudy, co po mně chceš, abych udělal? Zkusil jsem všechny argumenty. Oni chtějí tu elektrárnu a my zase železnici. Chytli nás za koule.”

„Nevím co, ale něco udělat musíš! Ben by radši rozpoutal válku, než by těm zkurvysynům dovolil vstoupit na naši půdu.”

Jak Jared a Rudy, pokuřující po večeři na verandě doutník, zvyšo vali zlostně hlas, ženy v obývací místnosti se po sobě podívaly. Marie odložila zašívání, Glorie přestala navlékat korálky, které slíbila Lucy, a Lauren pustila knihu, kterou právě četla, do klína. Ona jediná věděla, kvůli čemu se bratři hádají.

Hlasy na verandě se uklidnily a ženy se vrátily ke své činnosti. Každou chvíli k nim dolehlo naléhavě zdůrazněné slovo.

Když se muži vrátili do pokoje, měli obličeje zarputile stažené. Oba současně pohlédli na Lauren; Jared nepřátelsky a Rudy s výrazem podobným lítosti.

Takže Jared řekl svému bratrovi okolnosti naší svatby, usoudila Lauren. Na okamžik se lekla, že se Rudyho názor na ni změní a že ji ve světle nových skutečností odsoudí. Ale jediný pohled do jeho obličeje otevřeného, přátelského, soucitného ji ujistil, že tomu tak není.

„Jestli máme zítra jet do Pecan Creeku, buď připravená brzo ráno,” pronesl Jared na Laureninu adresu s nadšením trestance, kterého za svítání čeká poprava, a vypochodoval ze dveří. Tentokrát se nikdo nestaral o to, kde bude spát.

Glorie a Rudy se odebrali do své ložnice. Lauren uložila knihu zpátky na polici, sundala si brýle a přešla k oknu. Viděla vysokou štíhlou postavu, jak se shrbenými rameny kráčí k ubytovně pro kov boje.

Nevěděla, že Marie stojí za ní, dokud jí žena v uklidňujícím gestu nepoložila ruku kolem štíhlého pasu.

„Ben si svou lásku ke mně vybojoval jako posedlý, Lauren. Oba jsou to houževnatí, silní muži. Pro Jareda je nesnadné chovat se něžně. Nebo dokonce i jen laskavě. Měj s ním trpělivost.”

Lauren nemohla promluvit ze strachu, aby se nerozplakala. Proto se k Marii jen otočila a pevně ji objala, než vyhledala soukromí svého pokoje. Jaredova pokoje.

Glorie pomohla Lauren učesat vlasy novým stylem, který si teď navykla nosit. Vzala si na sebe stejné oblečení jako ten den, kdy s Jaredem přijeli na Keypoint. Komplet, který jí tehdy připadal až neslušný, nyní považovala za pohodlný. Zvykla si ve svém životě na hodně změn.

Marie v kuchyni plnila slib a připravovala pro ně oběd. Jared vešel dovnitř a beze slova podal Lauren tmavomodrý šátek. Lauren se na něj podívala a pak zmateně pohlédla na Jareda.

„Je čistý,” ujistil ji podrážděně. „Vypůjčil jsem ho od jednoho z tvých mnoha obdivovatelů a osobně jsem ho vypral. Nejspíš ho budeš dneska potřebovat.”

Vzala si od něj šátek a přeložila ho do trojúhelníku. Dala si ho kolem krku a snažila se uvázat si ho, tak jak to viděla u ostatních vaqueros, ale prsty ji nějak nechtěly poslouchat.

„Ukaž,” nabídl se Jared popudlivě a odstrčil jí ruce. Přistoupil blíž a uvázal na šátku perfektní uzel. Na to, jakou v tom měl praxi, mu celá operace trvala dost dlouho. Přisunul se ještě blíž a považoval za nezbytné šátek na Laurenině hladkém krku ještě uhladit.

„Děkuji ti,” řekla, když konečně odstoupil. Místo odpovědi jen pokrčil rameny. Po spěšné snídani odjeli. Lauren zamávala na rozloučenou Glorii

a Marii stojícím mezi dveřmi. O Fláme teď mluvili jako o „klisně paní Lockettové” a mezi Lauren a zvířetem se vyvinul hezký vztah. Jared byl lehce překvapen, když popohnal Chargera do trysku a Lauren s ním bez nesnází držela krok. No, přece jen se něco naučila, připustil pro sebe váhavě. Také se zbavila té východní bledosti a její pleť dostala zdravou růžovou barvu.

Nikomu by to nepřiznal, ani sám sobě, ale když byl pryč, moc mu chyběla. Nedokázal by popsat toužebný pocit, který ho od odjezdu provázel. Na Lockettových pozemcích byli roztroušeni chovatelé ovcí a farmáři, které navštěvoval a jejichž dcery vždy uvítaly nějaké to plácnutí po zadku nebo ukradený polibek. Ale tentokrát se dočkaly jen zklamání. Jared strávil svůj čas seriózním povídáním s muži. Nedá se říct, že by se ženám vyhýbal úmyslně. Jen neměl zájem, a proto jim nevěnoval pozornost.

V noci se převaloval zachumlaný do své deky a s námahou se pokoušel ze své mysli vypudit zneklidňující představy. Lauren ve svém župánku a s vlasy padajícími na ramena. Lauren spící v posteli na ranči, tváře zalité svitem měsíce. Lauren v hlubokém soustředění nad knihou a s brýlemi na nose. Lauren. Lauren. Lauren.

Vynadal si do bláznů, když se nechal unést svými myšlenkami a představil si, jak zvedá zbloudilý pramen vlasů z ramene a líbá ho. Pohladil Laureninu tvář odpočívající na jeho polštáři. Z nosu jí sundal brýle, aby ji mohl políbit na měkká ústa.

Spánek se mu noc co noc vyhýbal. Seděl před skomírajícím ohněm, kouřil doutník a proklínal intenzivní tělesné napětí i tu intrikánskou holku, která zmanipulovala jeho otce a teď se pokouší udělat to samé s ním. To dřív půjde k čertu, než by jí to dovolil!

Ale když se včera blížil ke Keypointu, zrychlil se mu tep a Chargera pobídl do šíleného trysku. Jared se vší mocí ujišťoval, že jeho touha po domově nemá nic společného s ženou, kterou tam zanechal. Nyní, když ji skrytě pozoroval zpod širokého okraje svého klobouku, už si tím nebyl tak jist.

Půl hodiny jeli mlčky. Jared přitáhl Chargera do klusu a zamířil k břehu řeky, kde se větve cypřišů plazily po zemi propletené jako provazy. Na druhé straně skály vytvořily zeď tyčící se do výšky padesáti stop. Někde uprostřed cesty vzhůru vybíhala ze skály nej podivnější stavba, jakou kdy Lauren viděla.

Bylo to sotva víc než dřevěné šindelové průčelí hluboké jen několik stop. Několik centimetrů ze střechy vyčníval komín z černého plechu a z něj vycházel tenký proužek dýmu. Jediné dveře uprostřed stavby byly z hrubých planěk. Z každé strany bylo po jednom čtvercovém oknu. V obou oknech visela kravská kůže, která se lehce chvěla ve slabém větru. Vnější stěny zdobilo různé paroží z vysoké zvěře a rohy z dobytka. Malá římsa, na níž chalupa trůnila, byla sotva dost široká, aby se na ní udržel dospělý muž, ale byla zavalená různým harampá dím; kbelíky a neckami, uzdami a postroji, lanem, rozbitým pluhem, kupou nepopsatelných kůží a kovovými předměty, které Lauren na tu dálku nedokázala rozeznat.

„Co to je?” zeptala se udiveně, když dojela Jareda a začala slézat z koně. „Jen zůstaň, kde jsi. Zdržíme se tu jen chviličku. Bláznivý Jack nemá návštěvy rád.” „K…” „Jen klidně seď, Lauren,” přikázal muž rázně.

Sledovala ho, jak od sedla odvázal nějaký balík a ledabyle přistoupil ke břehu. Klekl si a několikrát si do dlaní nabral čistou vodu na pití. Potom položil balík na plochý kámen, vrátil se k Chargerovi a s ne nucenou elegancí na něj vyskočil.

Lauren potlačila svou zvědavost, zatímco mlčky projížděli kolem této podivné scenérie. Nervózně se ohlédla přes rameno a naposledy vrhla pohled na tu bizarní podívanou.

Urazili další míli, než Jared opět zavedl koně k Rio Caballu, tento krát, aby se napojili. Podal Lauren polní láhev, přehodil nohu přes sedlo a zapálil si doutník.

„Co to bylo za dům, Jarede? Bydlí tam někdo?” Déle už svou zvědavost nedokázala skrývat.

„Ano, někdo tam bydlí. Jmenuje se Jack Turner, ale každý mu říká Bláznivý Jack. Vystavěl si průčelí nad jeskyní, kterou má místo domu. Je to poustevník a není zase takový blázen.”

„Poustevník?” zvolala. „Jak dlouho tam žije? Odkud přišel? Je nebezpečný?”

S liknavostí, která brnkala na nervy, si vzal zpátky svou láhev, zašrouboval ji a dlouze potáhl z doutníku, než odpověděl.

„Jack a jeho bratr Bili přišli do Texasu na konci padesátých let bůh ví odkud a usadili se v malém opuštěném srubu. Buď neměli na farmu nebo na ranč peníze, anebo se jim do toho nechtělo, ale běžné plodiny si pěstovali. Když potřebovali peníze, dělali pomocné práce, ale jinak to byli dost samotáři. Zdejší němečtí osadníci byli tak pracovití, že se vyhýbali každému, kdo se nedřel jako oni.” Zavrtěl se v sedle a potáhl z doutníku.

„V roce 1872 se Komančové vzbouřili a začali podnikat nájezdy na menší farmy. Jacka s Billem zajali a jejich srub vypálili. Drželi je v zajetí asi šest měsíců, ale pak byl Jack osvobozen. Kdyby se jednalo jen o ně dva, nikdo by se o to nestaral, jenže ve stejné době unesli také nějaké ženy a děti. Takže se zformovala záchranná parta. Bratra Billa zavraždili indiáni. Mučili ho a pak zabili. Jack byl… zraněný… a když se navrátil do civilizace, všichni jeho ,křestanští’ sousedé nad ním ohrnovali nos.” Jaredovy rty se výsměšně zkroutily.

„Jack si postavil tenhleten dům v jeskyni, a i když je to na našem pozemku, Ben ho nechal být. Jack každý rok podřízne pár hovězích kusů, ale nikdy to nejsou ty nejlepší, a vždycky je celé zužitkuje. Využije z dobytčete každý kousek. Každých pár měsíců mu přiveze me zásoby. Jediné, co chce, je být sám. Jeho dům je něco jako malá pevnost. Bůh ví, jak se dostává dovnitř a ven. Můžeš se vsadit, že nás měl od chvíle, kdy jsme se objevili na dostřel, celou dobu na mušce.” Lauren chvíli trvalo, než vyprávění vstřebala, a tak mlčela.

„Proč nad ním lidi ohrnují nos?” zeptala se po chvíli. „On přece za to nemůže, že ho zajali indiáni.” Najednou pocítila k tomu excentric kému poustevníkovi sympatie.

„Má uřezané uši i nos,” odpověděl Jared pomalu a zblízka se zadíval Lauren do obličeje. „Tohle mu indiáni udělali, zatímco jeho bratra zohavili a zabili. Není na něj pěkný pohled a znáš lidi.”

kapitola 12

Lauren vylétly ruce k puse. Zvěrstvo, kterého se Komančové dopustili na Jacku Turnérovi, bylo nepředstavitelné. Ale muka, která mu způ sobili vlastní lidi, byla ještě horší. Ben a Jared se k němu zachovali laskavě.

„Je to od tebe, Jarede, moc hezké, že se k němu takhle chováš,” prohlásila Lauren se sklopenýma očima.

„Nejde o žádnou almužnu. Za den dva najdeme před domkem džbánek jeho domácí pálenky. Nechává nám ho tam vždycky po tom, když mu něco doneseme. Já bych to samozřejmě ani za nic na světě nepil. Je to čistokrevný utrejch. Ale zrovna tak by mě nenapadlo ho odmítnout.” Ben vozil Bláznivému Jackovi potraviny, co Jared pamatoval. Teď tomu muži musí být kolem sedmdesátky. „Zajímalo by mě, jestli ví, že je Ben mrtvý,” uvažoval Jared nahlas. „Asi ano. Mám dojem, že ví o všem, co se tu šustne.” Odhodil nedopalek a vrátil nohu do třmenu. „Připravena?”

Lauren přikývla a oba se dali opět do pohybu. Jared si dal šátek přes obličej a Lauren poradil, aby udělala to samé. Jak se vzdalovali od řeky, byla tráva stále řidší a sušší a kopyta jejich koní vířila oblaka prachu. Lauren byla za ten šátek Jaredovi vděčná.

Po chvíli vjeli do pekanového háje a Jared přitáhl koně až do pomalého kroku. Staré mohutné stromy obrůstající lehce zvlněný kopec ztrácely s měnícím se ročním obdobím své listy.

Reka v tomto místě byla široká. Břeh, kam nyní Jared zamířil, byl travnatý a kolem vody byl pokrytý oblázky. Tyto malé kamínky se změnily v obrovské vápencové balvany vystupující z vody jako stoly u prostřed řeky. Křišťálově čistá, zurčící voda svižně proudila kolem nich.

„To je nádhera!” zvolala nadšeně Lauren. Ve svém vzrušení sesko čila z koně a rozběhla se k vodě.

Na druhém břehu řeky byla skála velice podobná té, v níž si Bláznivý Jack vybudoval svůj domek. Se svou přirozenou hradbou ze skalnaté stěny a ochrannou záštitou z pekanových stromů nabízelo místo přes svou primitivní přirozenost důvěrné soukromí.

Nevšimla si, že Jared také sesedl a přistoupil k ní, dokud na ni nepromluvil.

„Zdejší voda je sycená podzemními prameny. Proto je tak čirá. Pojď.”

Překvapilo ji, když ji vzal za ruku a vedl ji ke skalnatému výběžku v řece. Kožené rukavice, které měli oba na sobě, nedokázaly potlačit horko sálající z ruky pevně svírající Laureninu. Společně přešli přes bílé balvany ohlazené vodou, která je rok za rokem omývala. V místě, kde se voda přelévala přes skálu, si Jared klekl. Lauren následovala jeho příkladu a sundala si rukavice, aby mohla ponořit ruce do vody. „Ta je ale studená!” zvolala se smíchem.

„Jen dokud si na ni nezvykneš,” vysvětlil s úsměvem. „Když jsme s Rudým byli ještě kluci, chodili jsme sem plavat. Ben jezdil s námi, dokud jsme nebyli dost velcí, abychom to zvládli sami. Víš, když hodně prší, tenhle přítok Caballa se rozvodní. Místo, kde teď stojí me, bývá zalité vodou řinoucí se z kopců.” Stáhli si šátky z úst, a když Jared promluvil, dívala se mu Lauren na bradu otírající se o měkkou látku. „Na jaře to tu vypadá docela jinak. Různé květy pokryjí kopec jako koberec.”

Zaujatě poslouchala a sledovala přitom gesta jeho rukou. Tentokrát vyslovil Benovo jméno bez zarytého výrazu, který se obvykle na jeho tváři objevoval, když mluvil o svém otci.

Naklonila se a nabrala si do dlani vodu. Chutnala příšerně. Ani si neuvědomila, že se zašklebila, až u ucha zaslechla Jaredův smích.

„Chutná odporně, co? Je čistá, ale potřebuje přefiltrovat přes dře věné uhlí, aby získala správnou chuť a dala se pít,” vysvětloval. „Vidíš tu vodu, co vytéká támhle ze skály?” ukázal prstem a Lauren přikývla. „To je jeden z pramenů.”

Vrátili se zpátky ke svým koním, kteří tam klidně postávali a oku sovali trávu. Zatímco Jared vybaloval jejich proviant, vyšla si Lauren na vrchol kopce. Zatajil se jí dech. Před ní se rozprostíralo celé údolí. Byl to nádherný pohled.

„Podává se oběd, madam,” zavolal na ni Jared a teatrálně se uklonil nad bílým ubrusem, na kterém prostřel jídlo.

Bez zábran se k němu rozběhla s pocitem volnosti. Pod botama jí křupaly pekanové ořechy a spadané listy.

Marie zabalila dost jídla pro celou armádu, ale Lauren se ulevilo, když viděla, že obligátní fazole chybějí. Jejich menu tvořily tenké plátky studené rostbífu, bramborový salát ve sklenici, kompotované broskve, čerstvý chléb, tortillas a sladké koláčky. Jedli z tenkých talířků, které muži používají na svých cestách. Marie nezapomněla ani na sněhově bílé lněné ubrousky.

„Je tady nádherně, Jarede,” prohlásila Lauren po dlouhé trapné pauze, během níž se soustředili na jídlo.

„Jo,” zahuhňal s pusou plnou chleba a pak jen tak mimochodem dodal: „Tady si chci jednou postavit dům. Přímo na vrcholku kopce.” Ukázal na místo bradou. „Musím mít dům, ze kterého uvidím na údolí a tohle,” máchl rukou v širokém gestu, „bude moje zahrada za domem. Bude stát dost vysoko, aby se na něj nedostala velká voda.”

„To by bylo báječné,” nadchla se Lauren. „Moc ráda bych bydlela v takovém místě.”

V okamžiku, kdy ta slova vypustila z úst, by dala nevímco za to, aby je mohla vzít zpátky. Jared prudce otočil hlavu a svýma očima se zabodl do jejích, tvrdě a nekompromisně. Nechtěla, aby to vyznělo, jako že zůstanou spolu. Mluvila jen tak všeobecně. Zničeně sklopila hlavu.

Oba si byli bolestně vědomi přítomnosti toho druhého a vzájemné izolovanosti. Ticho bylo přímo hmatatelné.

„Proč jsi mi neřekl, že Rudy je tvůj bratr, Jarede?” zeptala se konverzačním tónem, který měla za léta strávená v domě Prathero vých bezvadně nacvičený.

Otázka ho zaskočila naprosto nepřipraveného a s pusou plnou jídla přestal žvýkat. Nakonec polkl a zhluboka si lokl piva z jedné ze sklenic, které jim s sebou zabalila Marie. „Vadilo by ti to?”

„Jeho nelegitimnost?” Jared na ni ostře pohlédl, ale v jejích očích viděl pouze pochopení. „Ne, to mi nevadí, Jarede.”

„No, ale hodně lidí to odsuzuje. Tohle a taky to, že je napůl Mexičan,” postěžoval si hořce. „Nikdo Bena a Marii nechápe.” „Já ano.”

Už zase ho překvapila a krátce se na ni zkoumavě zadíval, než odvrátila hlavu stranou. Zaklonil se, natáhl své dlouhé nohy před sebe a opřel se o loket. Lauren to připomnělo, jak ho viděla poprvé, a přála si, aby se posadil vzpřímeně. Bylo pro ni těžké odtrhnout pohled od tak nestoudně rozvaleného těla.

„Vždycky oslovuješ svého otce křestním jménem?” zeptala se, aby zakryla nervozitu. „Proč?”

Na chvíli vypadal rozzlobený jejím neustálým vyptáváním, ale pak se mile usmál a odpověděl na její otázku.

„Tak mu říkali všichni,” pokrčil rameny. „Nepotrpěl si na obřad nosti. Nepotřeboval je. Měl jsem stejný pocit, když jsem se vrátil z Kuby a najednou ze mě byl poručík Lockett.” Svaly v obličeji se mu stáhly zaujetím.

„Muselo to tam být strašné,” politovala ho tiše. „Slyšela jsem, že naše armáda musela bojovat s podnebím stejně jako se Spaněly.”

„To je podceňování,” namítl. „Za celou dobu, co jsem tam byl, se mi nepodařilo zhluboka se nadechnout. Bylo to příšerné. Ať se člověk snažil nasát ten hustej vzduch do plic jak chtěl, nikdy ho nebylo dost. Většina z nás dostala malárii a do bitvy jsme šli s horečkou a tak zpocení a zesláblí, že jsme se sotva vlekli. Došlo to tak daleko, že mi už bylo jedno, jestli ten zatracenej kopec dostáném nebo ne.”

„U nás doma byla dívka, která si vzala námořníka. Všichni jsme se za něho modlili a byli jsme tak vděční, když se vrátil jen s lehce poraněnou nohou.” Lauren odvrátila pohled od přezky na Jaredově pásku a zaměřila se na ubrousek rozložený přes svá stehna.

Jeho oči zúžené do tenkých čárek putovaly od jejích vlasů ke špičkám bot z měkké kůže.

„A co ty, Lauren? Taky ses trápila, aby se ti vrátil miláček v pořádku domů?” Zrudla nejen pod jeho pohledem, ale i díky jeho otázce.

„Ne,” nasměrovala odpověď do svého klína. „Neměla jsem žádné obdivovatele nebo… tak. Kromě toho jsem byla moc mladá.”

„Hm. A co později? Nepokusil se syn některého z farníků ukrást polibek za dveřmi kostela? Žádné techtle mechtle na kůru?” Jak mluvil, jeho ruka se posunula k jejímu hrudníku. Šikovnými prsty jí

rozepl sako a začal si pohrávat s perleťovými knoflíky na blůze, aniž by se je pokusil rozepnout. Lauren se z toho zatočila hlava.

„Určitě se o tebe někdo pokoušel,” dobíral si ji. Nemohl tušit, že jeho škádlení vyvolá ošklivé vzpomínky na Williama Kellera. Pevně stiskla oči a zuřivě zakroutila hlavou ve snaze zahnat nenáviděný obraz.

Jared se polekal. Chtěl trochu otřást Laureninou chladnou rozva hou, ale její reakce byla mnohem prudší, než čekal. Jeho ruce znehyb něly, ale neodtáhl je. Pomalu se vzpamatovala a nakonec zvedla pohled k jeho očím. „Ne,” zašeptala. „Nikdy jsme neměla žádného chlapce.”

Pomalu, proti své vůli zdvihl ruku a prsty se zlehka dotkl její tváře. Bylo přece nemožné, aby byl někdo tak nevinný, jak se zdála být Lauren. Nikdo tak naivní by neopustil bezpečí fary kvůli dobrodruž ství v Texasu s mužem, cizincem a ještě k tomu tak mužným, jako byl Ben Lockett.

Proč za Benem přijela? Už jí chtěl tuto otázku položit, ale zarazil se. Možná ani nechce znát odpověď. Představa, že by ho pravda mohla zranit, v něm vyvolala pocit marnosti. Odvrátil pohled od šedých očí, které ho nyní pozorovaly z takové blízkosti. Nedovolí, aby z něj udělala blázna děvka starého pána. Ucukl rukou tak prudce, jako kdyby ji vztáhl po něčem lákavém a příliš pozdě si uvědomil, že je to zkažené a odporné.

Lauren okamžitě vycítila změnu jeho nálady. Cesta, kterou se jejich rozhovor ubíral, ji znepokojovala, ale povídali si, a ona nechtěla, aby to tak rychle skončilo. Nicméně byla ráda, že se jí přestal dotýkat. Ten kontakt, byť sebenepatrnější, dělal s jejím tělem podivné věci a vyvo lával v ní reakce, které ji uváděly do rozpaků.

„Radši se pustíme do sbírání těch zatracených ořechů,” navrhl stručně a odkráčel k Chargerovi pro jutový pytel, který za tím účelem vzal s sebou.

Lauren opláchla nádobí v řece a odložila ho stranou. Potom sbalila zbytky jídla. Když se připojila k Jaredovi, měl už pytel zpola plný. „Zvládnu to sám,” zabručel. „Není důvod, aby ses špinila.”

Sjela ho pohledem od zdola nahoru a skončila u jantarově hnědých očí, ze kterých na ni sršely blesky. Co provedla, že ho tak rozčilila? „Ale já chci pomoct,” namítla prostě.

„Posluž si,” odpověděl lhostejně a odvrátil se směrem, kde ještě nesbíral.

Když se vrátil k Lauren, měla už nasbíranou hromadu ořechů. Podržel pytel rozevřený, aby tam mohla nasypat svůj podíl.

„A je to hotovo,” zaradovala se a oprášila si ruce. Rychle si olízla rty a zeptala se: „Myslíš, že už máme těch ořechů dost?”

Neodpovídal. Byl příliš zaujatý její růžovým jazykem, který přejel po neuvěřitelně přitažlivých rtech a zase se před ním rychle schoval. Pak se otočil k Lauren zády a mluvil s ní přes rameno.

„Pojedem,” rozhodl. „Jestli se nemýlím, zanedlouho se přižene severák.” Nasedli na koně a Jared promluvil jen jednou.

„Pojedeme po druhé straně,” řekl. „Krajina tam není tak malebná a budeme muset projet táborem uhlířů, ale je to blíž. Mám strach, aby nás to tu nezastihlo, když nemáme nic teplého na sebe.”

Jeli podél přítoku přelévajícího se přes vápenec u úpatí kopce až k místu, kde se vléval do Rio Caballa.

Lauren ve vzduchu zachytila pach kouře ze dřeva. Když projeli zátočinou, naskytl se jim pohled na zpustlé tábořiště, zohyzďující krásnou krajinu jako zhnisaný bolák. Kolem hromad, ze kterých se valil kouř, byly roztroušené stany a polorozpadlé chatrče. Mezi ohni bezstarostně pobíhaly rozdrbané děti. Z různých úkrytů s ohlušujícím štěkotem vybíhali prašiví psi. Z přístavků se loudavě přibelhalo ně kolik špinavých zarostlých mužů.

Ženy, špinavé a zrovna tak roztrhané jako jejich děti, se od svých ohňů, kde míchaly nějaké smrduté blafy, zle mračily na Lauren. Jeden z nej špinavějších mužů se oddělil od ostatních a přistoupil k nim. Lauren jeho lhostejná arogance přišla klamná. Jeho korálkovitým, hluboko posazeným očím, které svítily zpod huňatého obočí, nic neuniklo. Jared na ni vrhl rychlý pohled, aniž by spustil muže z očí.

„Kdyby se dělo cokoliv, neslejzej z koně.” Když jí to říkal, sotva přitom pohnul rty a slova cedil mezi zuby.

Jared přitáhl koně a počkal, až se k nim muž přišourá. Uhlíř byl malý a podsaditý, se silnýma rukama, které se zdály být k jeho tělu příliš dlouhé a dodávaly mu opičí vzhled. Na sobě měl špinavý, flekatý plášť a pod ním jen červené, vybledlé krátké kalhoty. Lauren se při pohledu na mužovo oblečení, špinavé a propocené v podpaží, otřásla odporem. Na tváři měl několikadenní strniště, a když v předstírané pokoře smekl zmuchlaný klobouk, odhalil mastné černé vlasy připlác lé k hlavě.

„To se podívejme. Jestli todle nejni pan Jared, kerej nám přivez představit svou novou madam.” Jeho zuby byly žluté a zurážené, pokryté silným černým povlakem. Lauren ještě nikdy neviděla niko ho tak odporného. Nebo hrozivého.

„Duncane,” odtušil krátce Jared.

„Mrzelo nás, dyž sme slyšeli vo vašem otci, pane Jared. Je to fakt škoda, co?” Jared jeho proslov ignoroval. „Jak vám jde práce?”

„Jo, de to,” zakňučel uhlíř, „ale dycky to muže bejt lepší. Dybyste nám dovolil trochu to vyčistit, tam, co sou ty zatracený farmáři, byli bysme na tom voba lip.”

„Víte dobře, že na té půdě nemáte co dělat, a tak to taky zůstane. Držte se na téhle straně řeky, nebo půjdete pryč, jasný?”

„Teď nás nevyženete, pane Jared. Co z našejma rodinama a tak?” Odmlčel se a pusu zkřivil v parodii úsměvu. „Taky byste už víc neviděl June.”

Jared sklouzl z koně a postavil se muži čelem, celé tělo napjaté jako had před útokem. Jedině zdravý rozum a nebezpečné následky tako vého hloupého jednání mu zabránily zabořit pěst do Duncanova drzého obličeje. Uhlíř uviděl jeho zaváhání a potměšile pokračoval.

„Nezapomněl ste teďkons na June, že né, pane Jared?” Kývl hlavou a Lauren, která sledovala jeho pohled, si všimla mladé ženy opírající se o dveřní rám jedné z chatrčí. Její výraz byl stejně nestydatý jako mužův. Odlepila se ode dveří a za zdůrazněného kolébání boky se přiloudala blíž k nim. Byla bosa a nohy měla pokryté špínou. Šaty jí sotva sahaly ke kolenům a tílko se jí napínalo přes pohupující se prsa. Lauren si uvědomila, že je pod tenkým bavlněným oblečením nahá, a dívčina nestoudnost ji naprosto šokovala. Vlasy měla skoro bílé a oči pichlavě modré. Mohla by být hezká, dokonce krásná, nebýt za trpklých úst spadajících v koutcích dolů a nedostatku osobní hygieny.

Přikolébala se do těsné Jaredovy blízkosti. Než promluvila, lehce se zavlnila. „Ahoj, Jarede,” oslovila ho chraptivě. Jared se otočil na podpatcích a přešel k Fláme a její jezdkyni.

„Toto je má žena,” oznámil zvýšeným hlasem a položil ruku v rukavici na Laurenino stehno. Kdyby Lauren nebyla tak vyděšená tímto táborem a jeho cikánskými obyvateli, nejspíš by se podivila, proč se rozklepala a má pod jeho dotykem dojem, jako by se roz pouštěla. „Jestli se k ní někdo z vás přiblíží, zabiju ho. Varuju vás.” Mohla to být jen její představivost, že jí předtím, než ruku uvolnil, stiskl nohu trochu víc. Přistoupil k Chargerovi a jediným skokem se vyšvihl do sedla. „Eh… pane Jared, říkali sme si, co bude s těma zatracenejma

farmářema a vovčákama, dyž přehradíte řeku.” Duncan s bradou bojovně vystrčenou dopředu a rukama v bok zůstal stát rozkročený na svých podsaditých nohách. Tentam byl jeho předešlý podlézavý postoj. Jared do něj zabodl své jantarové oči. „Kde jste to, k čertu, slyšeli?”

„To si fakt nespomínam.” Uhlíř se rádobyzmateně poškrabal na hlavě a Lauren se při pohledu na vši pobíhající mu ve vlasech udělalo zle od žaludku. „Jen se to tak povídá.” „Jsou to jen drby. Jasné? Víc o tom nechci slyšet.” „Dyž se tam vocuď vodstěhujou, mužem se tam přesunout?”

„Zopakuju vám to ještě jednou.” Jaredův hlas byl pevný a stejně ostrý jako meč. „Budete pracovat jen tam, kde vám to já nebo Rudy dovolíme. Nikde jinde. A do toho, co se děje na Lockettových po zemcích, vám nic není.” Zlehka položil ruku na pouzdro s pistolí.

Stiskl Chargera koleny a Lauren následovala jeho příkladu. Pomalu vyjeli z tábora, třebaže se Lauren před pohledem, kterým ji obdařila June, chtělo ujet co nejrychleji. Když projížděla těsně kolem mladé ženy, zaslechla, jak na ni nenávistně zasyčela: „Děvko!”

Jakmile nechali tábor za zády, Jared přitáhl koně a na chvíli se zaposlouchal. „Myslím, že už je to v pořádku,” ujistil Lauren. „Co to je, proboha, za místo? Měla jsem strach.”

„Já taky,” zasmál se. „Ta lůza tam, to byli uhlíři. Wat Duncan je více méně jejich vůdcem. Ben s ním před lety uzavřel dohodu, že smějí kácet cedry a pálit z nich dřevěné uhlí. V San Antoniu se pak prodává. Používá se k čištění vody, aby měla lepší chuť.” Lauren si vzpomněla na hořkou příchuť, když se napila z pramenu, a na Jaredovo vysvětlení, že je třeba ji filtrovat. „Necháváme jim jejich výdělek a oni na oplátku vyčistí vyhrazenou oblast od přebytečných cedrů. Jediný problém je, že jsou podlí, nečestní a naprosto amorální.” Lauren odvrátila pohled stranou. „Ta dívka byla svým způsobem krásná,” zamumlala. Zadíval se na ni a na rtech mu pohrával úsměv.

„Za dob mého bezstarostného mládí,” vysvětloval, „mě Ben chytil, jak si s June dáváme vzájemně hodiny biologie. Div ze mě nevymlátil duši. Víc jsem se k ní nikdy nepřiblížil. Zvlášť potom, když zdůraznil, co může postihnout mladého muže, který se zaplete s takovou špina vou flundrou. Ona a Wat se cítí uraženi, protože on mi to nikdy nezapomene připomenout, když k tomu má příležitost.” „Jsou příbuzní?”

„Ano, je to jeho sestra.” Významně se odmlčel. „A jeho milenka.” Lauren se chtělo zvracet, když popohnala Fláme a rozběhla se za Jaredem.

Byli jen pár mil od ranče, když se zvedl severák a do Laureniných tváří se zabodly ostré jehličky ledového větru. Začaly jí slzet oči.

Jared na ni křikl, aby si stejně jako on nasadila šátek přes nos, a tak se trochu proti větru ochránila.

Pokračovali ještě pár minut a potom na ni mávl, aby jela za ním. Vedl ji ke skupině velkých balvanů a zajel do úkrytu z obrovských kamenů.

Lauren se klepala zimou, ale aspoň už nebyli vystaveni tomu prud kému větru. Jared přistoupil k Fláme a vztáhl k Lauren ruce, aby jí pomohl z koně. Přitom se mu opřela o ramena a on ji jemně postavil na zem.

Uvítala teplo jeho náruče, když ji váhavě přivinul k sobě. Opřela si tvář o jeho pevný hrudník a klobouk jí přitom sjel z hlavy. Vzhlédla k Jaredovi a zasmála se, když jí došlo, že má přes pusu stále ještě uvázaný šátek. Smích se jí zadrhl v hrdle, když se nad okrajem šátku setkala s jeho očima. Probodával ji pohledem. Obočí měl tmavé a konečky řas mu zlatavě svítily. Vrásky kolem očí byly na rozdíl od ostatních opálených částí obličeje bílé od toho, jak na slunci mhouřil oči. V hnědých duhovkách přeskakovaly zlatavé tečky. Sherry nebo jantar nebo topaz.

Pomalu vztáhl ruku a zatáhl za dolní cíp jejího šátku. Bylo to pohlazení. Palcem přejel po jejích rtech. Pak odtrhl pohled od jejích očí a zaměřil se na rty, jejichž tvar objížděl svými prsty, vychutnával jejich hebkost, obdivoval jejich měkkost. Chvěly se pod jeho dotekem. Beze spěchu si sundal vlastní šátek.

Přitáhl ji těsněji k sobě a Lauren se o něj opřela. Aniž by si to uvědomila, položila mu ruce kolem pasu a za jeho zády je sepjala. Jeho rty se jemně dotkly jejích.

„Lauren,” zašeptal a potom se k ní přisál svými ústy. Jeho rty se pohybovaly zkušeně, vemlouvavě. Tak dlouho dorážel svým jazykem, až plaše pootevřela pusu a špičky jejich jazyků se setkaly. Z Jaredova hrdla vyšel hluboký sten a přitáhl ji těsněji k sobě. Prsty mu přejížděla po svalnatých zádech. Nakonec odhodila všechny zábrany a rozevřela rty jeho žádostivým ústům. „To je ale dojemný pohled,” ozval se Rudyho smích.

kapitola 13

Lauren s Jaredem tak prudce nadskočili při zvuku jeho hlasu, až polekali své koně.

„Užili jste si?” vyzvídal nevinně Rudy. Zahlédl je, jak ujíždějí k balvanům a sledoval je do jejich úkrytu.

„Lauren byla zima a já si vzpomněl, že mám v sedlové brašně pončo,” zavrčel na něj Jared. „Právě jsem ho chtěl vyndat.” Měl sám na sebe vztek, že vysvětluje jejich polibek jako nějaký provinilý školák.

„Jo, zahřívals ji docela dobře. Zdá se, že sám ses taky pořádně rozpálil.” Rád by ve svém škádlení ještě pokračoval, ale Lauren trpěla víc než jeho bratr. Když si všiml jejích rozpaků, změkl. „Raději po jedeni domů. Glorie dostala strach, když začal foukat severák, a poslala mě, abych se po vás podíval.”

Jared vytáhl ze sedlové brašny staré obnošené vlněné pončo a bez okolků ho přetáhl Lauren přes hlavu. Napařil jí klobouk zpátky na hlavu a naskočil na Chargera. Z toho, jak prkenně na hřebci seděl, mohla Lauren snadno vyčíst, že má vztek. Možná že na ni.

Ona a Rudy ho s odstupem následovali. Švagr se na ni konejšivě usmál.

V Jaredovi všechno vřelo. Nevadilo mu, že ho Rudy viděl v něžném objetí. Nebyl stydlivý. S některými ze svých důvěrných kumpánů sdíleli dokonce stejné prostitutky a pak se tím bavili. Zlobilo ho, že se Rudy stal svědkem jeho dychtivosti po Lauren.

K tomu polibku ho zlákala ona. Pro každého muže by bylo těžké odolat těm zatraceně okouzlujícím očím, plným slz z ledového větru. Pramínky havraních vlasů bičujících tváře zrůžovělé jízdou přímo volaly po pohlazení. Bylo nemožné odstrčit to tělo, které ho celý den mučilo svou blízkostí, když se k němu přitisklo.

Především nesnášel tu její vyrovnanost. Za všech okolností si za chovávala tu svou chladnou hlavu. Nezpanikařila ani v táboře uhlířů. Neudělalo se jí špatně, když popisoval, jak nelidsky mučili Bláznivého Jacka. Všichni na ranči ji milovali. Byla tam jako ryba ve vodě. K čertu s ní!

Večeře probíhala v tichosti. Všichni jedli téměř mlčky. Glorie, Marie i Rudy rozeznali jednu z Jaredových černých nálad a mluvili na něj s opatrností těch, kteří se pohybují po tenkém ledě. Svou odpověď vždy jen zavrčel.

Lauren se naprosto uzavřela. Na nikoho nepromluvila, jen když bylo třeba, tak požádala a poděkovala. Po večeři seděla s hlavou sklopenou a zírala si do klína. Její prsty si bezmyšlenkovitě pohrávaly s hodinkami a čerpaly z nich útěchu jako ostatně vždy, když byla ve stresu.

Venku skučel vítr a ani vesele plápolající oheň v krbu nedokázal pozvednout zasmušilou náladu. „Dnes jsme tu měli návštěvu, Jarede,” oznámil opatrně Rudy. „Koho?” zeptal se bez zájmu Jared. „Vandivery. Otce i syna.”

„Krucinál,” zaklel. „Co chtěli?” Teď už Rudymu věnoval plnou pozornost.

„Vykládali, že byli na pozemku své nové elektrárny a jen se stavili, aby nás pozdravili.”

„To určitě. Elektrárna je aspoň patnáct mil odtud.” Jared vstal a přešel ke krbu. Několik vteřin zíral do plamenů a pak vrhl na Lauren zlomyslný pohled.

„To je vážně škoda, že jsme je propásli. Lauren má pro Kurta slabost.” Slova byla záměrně provokativní.

Lauren trhla hlavou a setkala se s jeho vyzývavýma očima. Byla to ona, kdo první odvrátil pohled. Cítila se pokořená a měla na sebe zlost, že je takový zbabělec a nedokáže mu ani vynadat.

V místnosti nastalo na dlouhou dobu trapné ticho. Kyvadlové hodiny hlasitě tikaly a praskající polena v krbu házela na Jaredovy boty spršky jisker.

Odhodil nedopalek doutníku do ohně a z věšáku sundal kabát z ovčí vlny. Pak zamumlal své nevrlé dobrou noc.

„Jarede, dnes je venku chladno. Proč nezůstaneš v domě?” Glorie byla nešťastná z toho, že se jí nevydařil její plán dát ty dva tvrdohlavce za celý den dohromady. Naopak se zdálo, jako by bariéry mezi nimi ještě vzrostly.

„Kdybych mohl dostat zpátky svůj pokoj, tak bych zůstal rád. Ale takhle nemám zájem tady spát. Když bude Lauren zima, jsem si jist, že jí některý vaquero rád zahřeje postel.”

Lauren vylétla ze židle a přeběhla pokoj tak rychle, že to překvapilo dokonce i ji. Stoupla si před Jareda a celá se třásla. Pozvedla ruku, jako kdyby ho chtěla uhodit, ale zarazila ji jeho

arogantně vysunutá brada. Vyprovokoval ji, ale to zadostiučinění mu nedopřeje. Sevřela pěsti, ale ruce spustila podél těla.

„Proč?” položila mu svou otázku naléhavě. „Proč ti dělá tak dobře takhle mě týrat? Mně se tato ,dohoda’ nelíbí o nic víc než tobě. Ale nezapomínám proto na své vychování.”

Otočila se a odpochodovala do chodby vedoucí k ložnicím. I přes svůj vztek musel Jared obdivovat její držení hlavy.

Lauren se svalila na postel. Nohy i ruce měla těžké, byla vyčerpaná dlouhou jízdou k Pekanovému potoku a nyní se k tomu přidala ještě únava duševní. Vyčerpávala ji i její neustálá snaha přizpůsobit se Jaredovým náladám, obrana před jeho slovními útoky. Jeho rozpo ruplnost pro ni byla naprostou záhadou. V jednu chvíli byl hrubý a zlomyslný a v druhou zase něžný a pozorný.

Bývala by si přála odolat jeho polibkům. Jak to uvažovala? Nijak. To byl ten problém. Když ji objal, aby ji zahřál, odmítala myslet. Dovolila svým citům, aby ji přemohly, a vzdala se veškeré kontroly nad nimi. Byl tak jemný…, skoro milující.

Zabořila obličej do polštáře jeho polštáře a při vzpomínce na Jaredův jazyk dotýkající se jejího zasténala. Znovu si připomněla, jak ji jeho silné ruce začaly hladit po zádech, než je vyrušil Rudy. Co by následovalo, kdyby zůstali sami?

Nemělo cenu nad tím přemýšlet, protože si stále ještě nebyla jistá, kam jeho polibky směřovaly. Podle poznámek, které Glorie utrousila o svém vztahu s Rudým, si Lauren byla jistá, že ať je to cokoli, je to rozhodně příjemné. Když bojovala s Williamem, nedovedla si před stavit, že by se jí to mohlo líbit.

Ale kdyby to byly Jaredovy ruce, které se z ní pokoušely strhat oblečení, jak by zareagovala? Zrudla ve tmě. Byla neklidná a nespo kojená a její tělo neúnavně vysílalo podivné signály do mozku.

Rudy s Jaredem odjížděli každé ráno hned po snídani a vraceli se právě včas, aby se ještě před večeří stačili umýt. Nálada v domě se poněkud zlepšila, třebaže Jared s Lauren se k sobě stále chovali se zdvořilou lhostejností. Když si potřeboval pro něco dojít do svého pokoje, požádal ji o dovolení. Lauren se cítila provinile, že ho připravila o jeho pokoj, ale když Glorii navrhla, aby pro ni nachystala postel v některém z dětských pokojů, ta to rezolutně odmítla. Nic ji nemohlo přesvědčit, a tak to Lauren raději vzdala.

Dál si hrála s dětmi a předčítala jim a ony tím byly samozřejmě nadšené. Strávila hodně klidných chvil s Marií a naslouchala jejím vzpomínkám na Bena a Rudyho s Jaredem, když ještě byli kluci. Marie se důsledně vyhýbala každé zmínce o Laurenině manželství. Stav tohoto svazku ji zarmucoval.

„Jared vůbec nemluví o své minulosti,” svěřila se jednou Lauren Marii. „Zřídkakdy mluví o svém dětství, když ještě chodil do školy a tak. Neřekne mi nic osobního,” povzdechla si. „Jednou jsem se před ním zmínila o Kubě, ale odmítl se o tom bavit.” Marie smutně potřásla svou malou, upravenou hlavou.

„Jsem ráda, žes tu nebyla, když se vrátil. Myslím, že Ben byl v duchu na Jareda hrdý, že se přidal k armádě. Olivie byla vzteklá a snažila se mu v odchodu zabránit. Snažila se využít svých konexí k tomu, aby dosáhla svého. Jenže Ben na to přišel a zatrhl jí to. Když se Jared po válce stal pro město hrdinou, tvářila se, jako by to celé byl její nápad.” Marie si usrkla čaje, který spolu obě ženy popíjely na terase. „Je to velice smutná, osamělá žena,” dodala mírně. „Dostal tam Jared malárii?”

„Ano, ale jeho hlavní zranění bylo psychického rázu. Měl přítele, jehož otec vlastnil ranč západně od Kerrvillu. Alex Craven a Jared se kamarádili od dětství. Do armády vstoupili spolu a byli u stejného pluku. Alexe zabili. Jared měl pocit, že jeho smrt zavinil chybný úsudek jejich velitele a že vlastně zemřel úplně zbytečně. Ještě pořád ho pronásledují noční můry z toho dne, kdy k bitvě došlo. Alexova smrt ho hluboce ranila, ale Jared to všechno drží v sobě. Před nikým nedokáže otevřít své pravé jádro.”

„Začínám si myslet, že žádné ,pravé jádro’ nemá. Kdykoliv to vypadá, že už ho chápu, objeví se nová tajuplná stránka jeho osob nosti,” postěžovala si Lauren. Kdo byl ten muž, kterého si vzala?

„V nitru je to velice dobrý člověk, Lauren. Jednoho dne ho poznáš, tím jsem si jista.” Marie ji pohladila po ruce a odešla do pokoje, který sdílela s Benem. A před celým světem se zavřela uvnitř.

„Ale ne! Koukněte se, co jsem provedla,” vykřikla Lauren. Pomáhala právě Glorii s přípravou večeře. Otevřela plechovku s rajčaty a chtěla její obsah vyklopit na pánev, jenomže rajčatová šťáva jí vystříkla na rukáv a na tenké halence vytvořila velkou tmavou skvrnu.

„Raději se jdi převléknout a blůzu namočíme do studené vody,” rozhodla Glorie nevzrušeně.

„Budu hned zpátky,” ujistila ji Lauren a pospíchala do ložnice. Sotva se svlékla, když na chodbě uslyšela nějaké zvuky. Dřív než se mohla ně čím zakrýt, otevřely se dveře a Glorie s Rudým vstrčili dovnitř Jareda.

Jakmile Lauren uviděla manželovu zakrvavenou a rozedranou ko šili, zapomněla na vlastní stud. „Co se ti stalo?” zeptala se vysokým hlasem plným úzkosti.

Jared na ni zíral, příliš omráčený jejím vzhledem, než aby mohl promluvit. Nebo byl oněmělý bolestí? Zůstalo to na Rudým, aby jí odpověděl.

„Opravovali jsme s Jaredem některé povalené ploty. Jeden ten mizerný ostnatý drát šlehl Jareda přes prsa. Je potřeba se na to po dívat.”

„Říkám ti, že to nic není,” zabručel Jared, když ho Rudy popostrčil dál do pokoje.

„Nesmysl,” odsekla Glorie stejným tónem, jakým mluvila se svými dětmi. „Koukej sundat tu košili a já přinesu lék. Ty, Lauren, mu raději pomoz.”

Glorie si se svým manželem vyměnila spiklenecký úsměv a pospí chala pro láhev s dezinfekcí a vatu. Lauren stydlivě přistoupila zezadu k Jaredovi a položila mu ruce na ramena. Pomohla mu sundat košili, zatímco on si ji vpředu rozepl a bolestivě ji odtrhl od hrudi. Zasycha jící krev se odloupla spolu s látkou, rána se opět otevřela a začala krvácet.

Glorie po Jaredovi dezinfekci víceméně hodila a pak odtáhla civě jícího Rudyho pryč.

„Dejte si na čas. My s Marií doděláme večeři. Ty, Jarede, zůstaň klidně ležet a odpočiň si. Ztratil jsi hodně krve.” Dveře se zavřely a ti dva zůstali o samotě.

Lauren si přitiskla zakrvavenou košili k tělu. Ani jeden z nich nepromluvil.

Najednou si Lauren uvědomila, že by měla začít něco dělat, a přešla ke skříni s úmyslem vzít rychle něco na sebe.

„Bolí to moc?” zeptala se a trochu se přitom ohlédla. Prudce zatajila dech, když uviděla krev stékající proudem po manželově chlupatém hrudníku. „Ach Jarede,” vykřikla a utíkala k němu, aniž by se dál starala o to, že je od pasu nahoru oblečená pouze do prů svitné, krajkové spodní košilky. Poslechla Eleninu radu a přestala nosit denně korzet.

„Tady, sedni si,” vzala ho za ruku a vedla ho k malému toaletnímu stolku, který pro ni sehnala Glorie. „Dovol mi, abych tě umyla, ať vidíme, jak moc je to zlé.”

„Skutečně to nic není,” opakoval a Lauren zarazil hluboký a ne pevný tón jeho hlasu. Že by ho to tolik bolelo? Nalila do umyvadla vodu a namočila v ní čistý ručník. Ruka se jí

nad jeho nahým hrudníkem zarazila. Zhluboka, rozechvěle se nadech la a pevně stiskla oči. Potom se ho teprve dotkla a začala mu smývat krev. „Nechci, aby tě to bolelo,” mumlala.

Jared sevřel čelisti, ne bolestí ze zranění, ale agónií způsobenou její těsnou blízkostí. Pleť na smetanově bílém hrdle voněla po levanduli a ta vůně ho omamovala, až se mu z ní zatočila hlava. Nebo tu závrať způsobila ztráta krve? Na tom nezáleželo, výsledek byl stejný. Na tváři cítil její dech jako chladivý balzám,

Proti jeho vůli mu oči klesly na Laurenina ňadra. Reflexivně stiskl zuby, když uviděl, jak se pod tenkou látkou zlehka pohupují. Stálo ho to veškeré sebeovládání, kterého byl schopen, aby nevztáhl ruku a nedotkl se jich, aby nestrhl látku, která je zakrývala, a nepřesvědčil se na vlastní oči, jakou barvu mají Laureniny nezřetelně se rýsující bradavky, prchavé a omamující.

Jaredova tělesná touha se bolestivě odrazila v těsných kalhotách. Zvedl pohled k její rukám, které právě namočily ručník do umyvadla a to se okamžitě naplnilo jeho krví. Mysli na krev, poručil si. Mysli na bolest, když se do tebe zasekl ten drát. Mysli na cokoli, jen…

„Tak, myslím, že už to bude dobré,” slyšel ji říkat. Její hlas byl měkký a tichý, hladil jeho uši. „Jsou to hluboké rány. Tys na sobě neměl svoji koženou vestu, kterou obvykle nosíš?”

„Ne,” odpověděl, šťastný, že si povídají. Cokoli pomůže. „Sundal jsem si ji, protože mi bylo vedro. Kdybych si ji nechal, asi by se nic nestalo.”

„Teď to bude bolet,” omlouvala se, zatímco namáčela kousek vaty do páchnoucí dezinfekce v modré láhvi.

„Jsem tvrdej,” řekl dvojsmyslně a pohlédl na ni s uličnickým ús měvem.

Oba byli momentálně fascinováni blízkostí toho druhého. Jejich oči se v tichém srozumění zaklesly do sebe a vzkaz, který si předaly, byl ve svém důsledku pro oba strhující. Lauren odtrhla pohled jako první.

„Budu se snažit, abych ti nepůsobila bolest,” slíbila a jemně se dotýkala jeho zranění. Prudce nasál vzduch mezi zuby, až to zapís kalo. Na čele mu vyrazily kapičky potu.

„Mrzí mě to,” omlouvala se a rychle se zlehka dotýkala dalšího poranění. Potom mu k jeho ohromné úlevě začala na pálící rány foukat. Z úhlu, ze kterého ji pozoroval, to vypadalo, jako by měla zavřené oči. Na víčkách jí poskakovaly fialkové stíny a černé řasy ostře kontrastovaly s jemnými tvářemi, na nichž jako by odpočívaly. Sjel pohledem přes její úzký nos ke rtům. Byly vlhké, růžové, trochu

pootevřené a našpulené, jak jimi foukala na jeho hořící pokožku. Chloupky na prsou se mu třepotaly a ochlazovaly horké zranění, ovšem na druhou stranou to zase rozdmýchávalo oheň v docela jiné části Jaredova těla.

„Ach Bože,” zasténal z hloubi hrdla. Prudce se postavil, až přitom převrátil toaletku a sevřel Lauren ve své náruči. Přitiskl ji k sobě s takovou silou, že z ní málem vyrazil dech. Nenasytně se k ní přisál svými ústy a útočným jazykem rozevřel její překvapené rty. V oka mžiku, kdy našel svůj poklad, začal být kořistník něžný a vychutnával, co objevil.

Přejížděl rukama po jejích holých pažích, hladkých a chladivých jako satén a položil si je kolem krku. Chvilku tam jen tak nehybně ležely. Jared blaženě vydechl, když se nakonec spojily v zátylku a jejich prsty se mu začaly probírat hustými, nepoddajnými vlasy. Tlakem na Laurenin kříž si ji přitáhl blíž k sobě. Jak tak stála prohnutá v té nestárnoucí pozici, dostal se svýma nohama mezi její kolena.

Lauren si všimla, že se jí něco tvrdého zabodává do břicha a byla tím zároveň polekaná i uchvácená. Přitiskla se k němu a ucítila, jak ji sžíravé horko v jejím žaludku ještě víc oslabuje.

Jaredova ruka pronikla mezi jejich těla a v jejím mozku se spojil strach s touhou, když si uvědomila, kam směřuje. Přála si něco, co nedokázala pojmenovat. Mělo to něco společného s tím, že se jeho ruka přiblížila k jejímu ňadru?

On se jí tam nedotkne. Dotkne? Ne. Ona si to nepřeje. Nebo přeje? Ano. Ano, prosím, volala mlčky a nesnažila se pátrat po tom, kde se v ní takové myšlenky berou, jen si nejasně uvědomovala, že to má něco společného s pevnou silou jeho těla tisknoucího se k harmonické jemnosti jejího.

Jaredovi se zatočila hlava. Žádná nebyla jako ona. Žádná ústa mu nikdy tak nechutnala, pomyslel si, když vychutnával její rty. Rukou přejel po měkkém kopečku jejího ňadra a jemně stiskl. Bylo v jeho dlani stejně pevné a plné, jak si pamatoval z jejich krátkého kontaktu, když ji tehdy překvapil v jejím pokoji. Pod rovnoměrnými, laskajícími pohyby jeho prstů začaly její bradavky reagovat, a změnily se na tvrdé pupeny vášně, dychtivé rozkvést.

V nestřežených introspektivních okamžicích Jared doufal, že tam někde bude právě takováto žena. Naprosto ojedinělá. Odlišná od ostatních. Copak mu Ben neříkal… Ben!

To jméno mu křičelo v hlavě, odráželo se od stěn v mozku a za nechávalo za sebou nelibozvučnou ozvěnu. Ben! Držel ji jeho otec také tak? Reagovala stejným způsobem, také s takovým hlubokým předením v hrdle?

Odstrčil ji od sebe takovou silou, až padla na postel a vzhlížela k němu rychle mrkajícíma, nechápavýma očima. Vlasy se jí rozpro střely přes ramena a padly na smetanová růžově zahrocená ňadra, nyní částečně poodhalená, jak jí je laskal. Namířil na ni obviňující prst.

„Říkal jsem ti, aby ses ode mě držela dál!” vyštěkl. Dýchal ztěžka a přerývaně. „Jsi krásná. To ti neberu. A jsi jemnější a chutnáš sladčeji než…,” hlas se mu vytrácel až k zmučenému šepotu. „Bože!” Praštil se pěstí do dlaně. Pulsující touha v podbřišku byla nesnesitelná. Na to, jak ležela natažená přes postel a vzhlížela k němu s naprostou nevin ností, odpovídal jeho orgán trýznivým bušením.

Měl by si ji teď vzít a dobýt ji jednou provždy. Toužil nadzvednout jí sukni a podívat se, jestli má stehna tak hladká, jak si představoval. Potom by prorazil dovnitř a útočil by tak dlouho, až by ukojil touhu, která ho pronásleduje již takovou dobu.

Kdyby Lauren znala jeho myšlenky, zděsila by se. Místo toho, když tak ležela na posteli a pozorovala zoufalství vyzařující z každého póru jeho těla, měla se svým manželem pouze soucit. Posadila se a plaše k němu vztáhla ruku, na znamení, že by mu ráda pomohla zahnat bolest, která ho tak sužuje. Stáhl se zpátky.

„Nechci tě,” prohlásil umíněně. „Rozumíš?” Otočil se na podpat ku, rozrazil dveře u skříně, strhl z ramínka košili a vyšel z pokoje. Práskl za sebou dveřmi a ten zvuk se ještě rozléhal, když on byl již

Lauren padla zpátky a přetočila se na břicho. Tvář zabořila do matrace a přerývaně se rozvzlykala, až její slzy promáčely prostěradlo.

Plakala, protože ji líbal tak urážlivě, nebo proto, že ona tak ochotně reagovala? Protože ji přestal líbat? Nebo nad jeho hanlivými slovy? Měla největší strach z toho, že ho brzy unaví past, do které se dostal, a zaplatí jí dvacet tisíc, aby šla balit?

Otázky se jí honily hlavou a ona na žádnou z nich neznala odpo věď.

Příští ráno se Lauren s Marií právě vracely z projížďky, když k nim z jednoho korálu dolehly výstřely. U plotu byl hlouček vaqueros.

Lauren zahlédla vysokou štíhlou postavu svého manžela. Neviděla ho od předešlého dne, kdy mu ošetřila jeho zranění. Poté, co tak utekl z ložnice, zůstala ještě chvíli ležet, aby se trochu před večeří vzpama tovala. Mendezovi seděli u stolu a trpělivě na ni čekali.

Jared se neobjevil. Když se všichni pustili do jídla, Rudy tiše a nezaujatě vysvětlil, že Jareda potřebovali na ubytovně. Nikdo to nekomentoval a Lauren předstírala, že jí jeho nepřítomnost nevadí. Ženy seskočily z koní a uvázaly je k zábradlí před domem.

„Myslím, že ještě chvilku zůstanu venku,” oznámila Lauren Marii. Shluk u ohrady přitahoval její pozornost.

„Výborně,” usmála se Marie. „Moc se mi naše projížďka líbila. Byli jsme s Benem zvyklí vyjet si vždycky takhle po ránu a chybělo mi to.”

„Můžeme si to zopakovat, kdykoli budete chtít.” Lauren pohladila starší ženu po paži a Marie vešla do domu.

Cestou k ohradě se Lauren přesvědčovala, že tam nejde kvůli Jaredovi. Když přišla blíž, viděla, že asi dvacet vaqueros nebo víc navádí býka do naháněcí uličky. „Co se bude dít, Rudy?” zeptala se svého švagra. S trhnutí k ní otočil hlavu. „To je… eh… budeme… eh… kastrovat tohoto býka.”

„Ach,” zmohla se Lauren na odpověď a zrudla. Otočila se k od chodu, ale zabránil jí v něm Jared. Zadržel ji.

„Proč tu nezůstaneš a nepodíváš se? Tolik se zajímáš o Keypoint a o dění na ranči. Jsem si jist, že se ti to bude líbit.” „Jarede…,” začal Rudy.

„Ne, Rudy. Lauren umírá touhou naučit se všechno o dobytku a o vaqueros.”

Jeho slova byla kousavá a tvrdá. Lauren si zoufale přála, aby šla s Marií do domu. Jared ji najednou popadl za ramena, otočil ji čelem ke korálu a přidržel ji s klamnou jemností. Jeho ruce na jejích pažích jí připadaly jako železné svěráky. „Proč… proč to děláte právě tomuhle býkovi?”

Doufala, že její otázka na něj bude mít uklidňující účinek. Ve skutečnosti neměla ani nejmenší zájem cokoli o té proceduře zjišťovat a už vůbec se na to nechtěla dívat.

„No, těch důvodů může být hned několik,” protahoval líně Jared s doutníkem v puse. „Lepší maso. Nebo třeba už nedokáže potěšit krávy. Možná je to jen proto, že je to podlej parchant.”

„Tak to bysme asi měli udělat s tebou,” prohlásil Rudy hrozivým hlasem. Nehodlal Jaredovi dovolit, aby Lauren přinutil dívat se na tu krvavou spoušť.

Jared se s trhnutím obrátil a pohlédl na svého bratra. Ledabylým mávnutím zápěstí odhodil doutník. „To myslíš vážně? A kdo to, k sakru, zkusí?”

Rudy bez předchozího varování sklopil hlavu a poslal mladšího bratra k zemi tvrdou ranou do žaludku.

Lauren zalapala po dechu a přitiskla se k plotu, zatímco ti dva se váleli v prachu, ruce a nohy propletené a z nosu a rtů jim tekla krev. Zvedli se na nohy a kroužili bojovně kolem sebe, dokud Jared neza útočil a opět nespadli na zem. Vaqueros přestali pracovat a utvořili kolem bratrů široký kruh. Jediným zvukem byly rány zasazovaných úderů a hekání vyvolané bolestí a námahou.

Z domu přiběhla s rozevlátou sukní Glorie. Několik dětí postávalo kolem a se strachem pozorovalo to představení. I předtím viděli svého otce bojovat se strýcem, ale to byla vždycky jen hra. Ve svých dět ských předčasně vyspělých myslích jim došlo, že tohle je něco jiného.

Dřív než měl čas zareagovat, vytrhla Glorie jednomu z kovbojů z pouzdra revolver. Protože věděla, že první komora je vždycky prázdná, dvakrát natáhla a vystřelila do vzduchu.

Dvě těla zmítající se na zemi se rozdělila a lapala po tolik potřeb ném vzduchu. Když se trochu vzpamatovali, zaraženě si otřeli z tváří krev a začali si oprašovat košile. Rána na Jaredově hrudi se znovu otevřela a zbarvila košili doruda. Rozpačitě na sebe pohlédli. Jared se na Rudyho zašklebil a rty se mu zkroutily bolestí. „Přesně, jak jsem si myslel. Měkneš a dostáváš se z kondice, brachu.” „To zrovna. Ještě pár vteřin a prosils o slitování.”

Jared se bolestivě postavil, předstíraje, že se mu vůbec netočí hlava a podal Rudymu ruku. Ten se jí vděčně chytl a vytáhl se na nohy. Chvíli se vzájemně podpírali a pak oba propukli v smích.

Ostatní se k nim přidali s úlevou, že se všechno obrátilo v legraci. Jen Lauren se zachovala jinak.

Bez rozmýšlení, toužící dostat se od těchto barbarů co nejdál, se rozběhla k Fláme, která ještě stála uvázaná u zábradlí. Bez pomoci vyskočila do sedla.

Popohnala klisnu do trysku a proletěla kolem ostatních, kteří za ní jen ohromeně zírali. Klobouk jí spadl z hlavy a dopadl pár centimetrů od Jaredových nohou. „Co sak…,” začal.

„Radši bys měl jet za ní, Jarede,” navrhl mu zkusmo Rudy. „Byla zničená.” „Proč?” dožadovala se odpovědi Glorie. „Ona… eh… Jared chtěl, aby se dívala na kastraci,” přiznal Rudy. „Pane Bože! Jak jsi jen mohl na něco takového pomyslet?” vyjela zlostně Glorie. „Jeďte za ní. Oba dva.”

Muži uznali oprávněnost jejího požadavku, když se zadívali k ho rizontu a na vrcholku kopce sotva zahlédli jen drobnou figurku koně a jeho jezdce.

„Pojíme,” rozhodl stručně Jared a rozběhl se k Chargerovi. Rudy také naskočil na svého koně a za chvíli už oba dusali přes planinu směrem, kde zmizela Lauren. Zatímco Glorie sháněla děti dohromady a postrkovala je k domu, mumlala si tiše pro sebe kletby o nezralém chování mužů.

Studený vítr štípal Lauren do očí, ale nebyl zodpovědný za slzy, které se vyhrnuly ven a stékaly po jejích tvářích. Proč vůbec kdy souhlasila, aby si vzala Jareda Locketta? Byl to krutý, nejnecitelnější a nejhrubší muž, jakého znala.

Nepozorně cválala po kamenité zemi. Obvykle na takovém po vrchu vedla svou klisnu s největší opatrností. Dnes byla příliš pono řená do svých problémů, aby si včas všimla syslích děr v zemi. Fláme zakopla a Lauren vteřinu předtím, než jí přelétla přes hlavu, slyšela zvuk lámané kosti.

kapitola 14

Lauren dopadla na záda a na okamžik zůstala nehybně ležet a pokou šela se zjistit, jestli je zraněná. Shledala, že není, a vrávoravě se po sadila. Zdálo se, že nemá nic zlomeného, třebaže jí bylo jasné, že do druhého dne bude samá podlitina.

Na Flamino žalostné ržání se zvedla a dobelhala se ke klisně. Koňské oči byly široce rozevřené strachy a bolestí. Lauren si všimla, že její přední noha je zkroucená do nepřirozeného úhlu.

„Ach ne,” vyhrkla, klesla vedle kobyly na kolena a začala ji hladit po krku. „Je mi to líto, děvče,” vzlykala. „Nechtěla jsem ti ublížit. Dohlédnu na to, aby tě ošetřili. Budeš v pořádku. Musíš být.” Slzy se jí Hnuly po tvářích, a jak se je pokoušela osušit, nadělala si po obličeji šmouhy.

Mlhavě zaslechla přibližující se koně, ale nespouštěla oči z klisny, která nepřestávala řehtat bolestí, ani když ji Lauren uklidňovala ti chým hlasem.

Rudy s Jaredem se k ní připojili a odhadli situaci na první pohled. Jared nechtěl dát najevo úlevu, že vidí Lauren celou a zdravou.

S Rudým na sebe pohlédli a unisono přikývli. Společně synchronizo vanými pohyby klisnu odstrojili.

Lauren vzhlédla, až když uviděla jejich boty v blízkosti Flaminy hlavy. Vyskočila a chytla manžela za ruce. Oči měla plné žadonících slz.

„Jarede, to byla má vina. Vletěla do díry. Ona je… bude v pořád ku… Pomoz jí… Uzdraví se.”

Jared se smrtelným klidem ignoroval její oči, zatímco z pouzdra vytáhl pistoli a natáhl kohoutek. „Ne,” vydechla. „Ne!” „Rudy,” bylo všechno, co řekl.

Lauren byla stržena stranou, Jared namířil a vystřelil. Flamino zaržání okamžitě zaniklo a nahradila ho ozvěna výstřelu. Vtom se od okolních kopců odrazil jiný řev, ale Lauren si vůbec neuvědo mila, že patří jí, když se vrhala na Jareda.

„Ty zrůdo! Tys ji zabil. Bestie! Zvíře! Vrahu! Vrahu, vrahu!” Svými malými pěstmi bušila do jeho hrudníku a ještě ho přitom kopala do holeně. Chtěla jediné zranit ho a pomstít se za vlastní bolest. Stál tam a pasivně přijímal svůj trest, aniž by na svou obranu pozvedl ruku. „Nenávidím tě!” vřeštěla. „Jsi odporný a surový. Krutý.” Její hlas, stejně jako údery, začal ztrácet na své síle. „Nenávidím tě.” Nyní už byla slova sotva slyšitelná a nakonec se změnila ve vzlykot. Klesla k zemi a schoulila se do klubíčka jako poničená hračka, která se najednou rozpadla. Jejími rameny zmítaly prudké vzlyky. Rudy si klekl vedle ní a konejšivě jí položil ruku na rameno.

„Udělal, jen co musel, Lauren. Bylo to beznadějné. Jared ji zastřelil, aby ji ušetřil bolesti.” Dál pokračoval ještě mírnějším hlasem. „Mys lím, že to víš.” Pláč ustal, ale hlavu měla dál sklopenou. Rudy si stoupl.

„Vezmu ji domů,” nabídl se tiše. „Ty se postarej o koně.” Ještě nikdy ve svém životě se necítil tak bezmocný. Neměl ani tušení, k čemu mezi bratrem a jeho novomanželkou za posledních pár dnů došlo. Ale byl si jist, že oba trpí, a on pro ně nemohl nic udělat.

Jared zvedl oči, do té chvíle pevně upřené na vzlykající postavu u svých nohou, a pohlédl na bratra.

„Ne. Je to má žena a žádný muž kromě mě se o ni nebude starat,” prohlásil rezolutně. „Jestli pojede domů, tak pojede se mnou.”

Rudy spolkl své námitky a sledoval Jareda, který mezitím přistoupil k Lauren, chytl ji pod pažemi a vytáhl ji na nohy. Vytrhla se mu a vzdorovitě na něj pohlédla. Pak beze slova přešla k Chargerovi a sama se vyhoupla do sedla. Když Jared naskočil za ni, seděla tam jako prkno. Rudy je sledoval, dokud mu nezmizeli z dohledu. Zma teně nad těma dvěma, které tolik miloval, v zoufalství kroutil hlavou. Pak začal shánět dříví na pohřební hranici pro Fláme.

Lauren se ztuhle držela v sedle před Jaredem, který se zdál být pevně rozhodnutý ani za nic se jí nedotknout, stejně jako ona jeho. Jeho pocity poté, co se na něj tak vrhla, pro ni zůstaly záhadou. Když konečně dorazili na ranč, byl to Jared, kdo první prolomil ticho mezi nimi.

„Líbánky skončily,” prohlásil sarkasticky. „Gratuluji ti, Lauren. Ještě nikomu se nepodařilo vstoupit mezi mě a mého bratra. Chci odtud odjet, dřív než způsobíš další nepříjemnosti. Ráno. Buď připra vená hodně brzy.”

„Výborně,” opáčila, sklouzla z koně a bez jediného ohlédnutí odkráčela do domu.

Po rozloučení s Mendezovými, které jim všem vehnalo slzy do očí, doprovázeném vřelými objetími, bylo pro Lauren těžké vrátit se do Oliviina domu v Coronadu, kde ji pronásledoval jen neklid. Nebýt toho, že se Lauren těšila na Eleninu holčičku, o jejímž narození ji před několika dny informoval Carlos, byl by pro ni odjezd z Keypointu nesnesitelný. Po jejich neočekávaném návratu Olivie neprojevila sebe menší zájem, jak jejich návštěva probíhala. Lauren bylo nyní už jasné, proč je její tchyně proti lidem na ranči tak zaujatá. První večer po jejich návratu se Carson Wells laskavě staral o Laureninu pohodu. Jak se zdálo, byl nyní stálým hostem u Oliviina stolu.

Jared byl zachmuřený a během jídla vytrvale pil. Olivie nadšeně vykládala, že se Vandiverům podařilo zajistit výstavbu nové železniční trati do Coronada a brzy bude vyhlášeno datum zahájení pozemních prací.

„Při troše štěstí s počasím a postupem prací může být železnice hotová ode dneška za rok.” „Senza,” zamumlal Jared do své sklenky. „Myslela bych si, že z toho budeš mít radost,” vyčetla mu matka. Odstrčil židli a vrávoravě se postavil.

„Řeknu ti, co mi vadí. Nedávno ty zatracený Vandiverové slídili kolem Keypointu. Byl jsem pryč, jinak by se k ranči ani nepřiblížili. Chci, aby se drželi na pozemku vymezeném pro elektrárnu. Je to jasné?” Tvář měl zarudlou a oči se mu blýskaly jako zvířeti ve tmě.

„Ano, Jarede. Připomenu jim to. Jsem si jistá, že budou spolupra covat,” ujistila ho Olivie.

Jen si odfrkl, a jak si naléval další skleničku, polil si nepevnou ruku whisky.

Jedinou radostí v domě bylo pro Lauren Elenino dítě. Jejich před stavování proběhlo právě ve chvíli, kdy matka malou Isabelu kojila. Lauren šokovala Elenina necudnost, ale mladá Mexičanka se ani tro chu nestyděla. Rosa vše pozorovala s pýchou babičky. Isabela měla uhlově černé vlasy a černé oči jí lemovaly tmavé řasy.

Dítě zůstávalo v malém pokojíku za kuchyní, který sdílela Elena společně s Rosou. Když byla Elena někde po domě, zdržovala se Rosa poblíž, aby byla vnučce nablízku, kdyby se rozplakala. Pokud to Olivii nerušilo, bylo všechno v pořádku.

Lauren trápilo, že Carlosova rodina není pohromadě. Rozhodla se promluvit si s Jaredem, aby mohli bydlet na Keypointu společně. S novým přírůstkem do Mendezovy rodiny bude Glorie jistě Eleninu pomoc potřebovat.

Lauren překvapilo, jak rychle se Elena vzpamatovala ze svého porodu. Novopečené maminky, na které byla zvyklá, když ještě by dlela na faře, potřebovaly několik týdnů, aby vylezly z postele, ale Elena se ujala svých povinností v domě téměř okamžitě a pouze pravidelně odbíhala, aby malou Isabelu nakrmila.

Proto také Lauren znepokojilo, když jednou odpoledne Elenu našla, jak se opírá o zábradlí, neschopná vyjít do schodů. „Eleno, co je ti?” zvolala a pospíchala ji podepřít.

„Jsem jen unavená, myslím.” V Elenině hlase nebyla ani stopa po obvyklé vitalitě. „Proč si nejdeš na chvíli lehnout? Já to Olivii vysvětlím.”

Vzala dívku za loket a vedla ji k jejímu pokoji. Laurenino znepo kojení ještě vzrostlo, když Elena vůbec neodporovala. Bez protestů si lehla do postele a nechala se přikrýt lehkým prostěradlem. Dítě tiše spalo v kolébce na opačné straně místnosti. Lauren je tam nechala a doufala, že se Rosa brzy vrátí z nákupu.

Po večeři, zatímco Olivie s Jaredem projednávali nějaké obchodní záležitosti, se Lauren pokradmu vytratila a vklouzla do kuchyně. Rosa seděla u stolu a její prsty se neklidně probíraly růžencem. Když Lauren za sebou tiše zavřela dveře, otevřela Rosa oči. „Roso? Co se děje?” zeptala se rychle Lauren. „Je něco s Elenou?”

Žena sevřela své široké tváře ve velkých dlaních a souhlasně zaký vala hlavou. Z čokoládových očí se jí valily ohromné slzy. „Esta enferma. Má ošklivou horečku.”

Lauren po špičkách vešla do pokojíku a klekla si vedle Eleny, aby jí sáhla na čelo. Hořelo. Rosa ji svlékla a mladá žena ležela pod pro stěradlem jen v tenké košili. Lauren rozsvítila plynové světlo u postele a ihned uviděla vyrážku. Elenin krk a hrudník pokrývaly červené pupínky. Lauren jí rozepnula košili, ale dřív než se tam podívala, jí bylo jasné, že vyrážka pokrývá celý Elenin trup. Do kuchyně se vrátila s bolestí v srdci.

„Roso,” oslovila Mexičanku klidně a polkla knedlík, který jí narů stal v krku, „zvracela Elena včera v noci nebo dneska ráno? Stěžovala si, že je jí zima?”

„Sí, seňora,” odpověděla Rosa zničeně. Ženin strhaný obličej Lau ren potvrdil její podezření. Rosa si uvědomovala závažnost dceřina onemocnění. „Bolí ji v krku?” Na tuto Laureninu otázku Rosa jen přikývla.

Lauren krátce zavřela oči a pomodlila se, aby měla dost síly. Ně kolik příštích dní bude zkouškou pro všechny. Úkol, který měla před sebou, nebyl příjemný, ale ona to udělá. Tito lidé byli jejími přáteli a potřebovali ji. Jestli jim nepomůže ona, tak kdo?

V jejím hlase nebylo ani stopy po panice, kterou pociťovala, zatím co začala vydávat příkazy.

„Uvař čaj a měj ho stále připravenou celou konvici. Okamžitě odstěhuj dítě z pokoje a nikomu nedovol, aby tam vstoupil. Vyvař všechno kuchyňské nádobí a sama už taky do toho pokoje nechoď. Kde byla dnes Elena?”

„Nikde, seňora. Bylo jí moc zle. Před pár dny byla v Pueblu ukázat Isabelu. Ona má spálu, seňora?” zeptala se Rosa třesoucím se hlasem.

„Ano, má.” Lauren zůstávala navenek klidná, třebaže uvnitř se v ní všechno vařilo, když šla zpátky do zšeřelého pokoje.

Spála. Isabela. Nechtěla na to pomyslet. Prosím, Bože, ne. Dítě celý den klidně spalo. Neobvyklé. Lauren se přinutila jít ke kolébce. Zdvi hla malý uzlíček a zmučeně vykřikla, když uviděla, že malý rychle se zdvihající a klesající hrudníček je celý pokrytý vyrážkou. „Madre de Dios,” zamumlala za jejími zády Rosa. „Řádila v Pueblu spála?” zeptala se Lauren.

„Sí, seňora. Bylo hodně nemocných. Elena si nemyslela, že to chytí. Nikdo v naší rodině to neměl, když tam byla.” „Běž a udělej, co jsem ti řekla, Roso. Já tu zůstanu s ní a s dítětem.”

Když ji žena uposlechla, sedla si Lauren na kraj postele a chytila Elenu za ruku. Nemocná otevřela oči a obdařila ji slabým úsměvem. Když se pokusila promluvil, podařilo se jí jen zaskřehotat.

„Nesnaž se mluvit, Eleno. Jsem u tebe, abych ti pomohla.” Lauren dala stranou pár pramínků vlasů přilepených k spánkům rozpáleným horečkou. „Dítě?” zeptala se Elena.

„Dítě… spí. Všechno bude v pořádku. Klidně spi taky. Až bude hotov, donesu ti nějaký čaj.” Elena apaticky zavřela oči a za chvíli byl její dech pravidelný, i když jen velice povrchní.

Lauren opustila pokoj, prošla kuchyní a pomalým, rozvážným krokem vešla do salónu, kde Olivie s Carsonem hráli karty. Jared byl rozvalený v křesle, láhev whisky po ruce.

Ani ona sama nemohla uvěřit své opovážlivosti, ale vyžádala si jejich pozornost, a když se ti tři k ní překvapeně otočili, řekla jim o Eleně a jejím dítěti.

„To nemůžeš myslet vážně!” vybuchla Olivie, když jim Lauren dala na srozuměnou, že je hodlá ošetřovat.

„Mluvím naprosto vážně, Olivie,” prohlásila vyrovnaně. „Potřebují neustálou péči, a protože nemám jiné povinnosti, ujmu se toho. Jsem jediná, kdo to může udělat. Přišla jsem vám to říct jen proto, že kuchyně je tak blízko pokoje, kde leží obě nemocné, a vy byste asi chtěli nechat si potraviny donést. Nikoho nepouštějte do domu. A nechoďte nikam, pokud to není naprosto nezbytné. V zájmu ostat ních musíme dodržovat karanténu.”

Mluvila s takovou autoritou, že ti tři byli na chvíli jako oněmělí. Ale byl to jen krátký odklad. Vzápětí si Olivie vylila svůj vztek naplno.

„Jestli si myslíš, že dovolím té mexické holce a jejímu spratkovi, aby v mém domě ležely nemocné a snad tu umřely a všechny nás nakazily, tak to se strašně mýlíš. Jarede, řekni Pepemu, aby je oka mžitě odvezl. Ať se o ně postarají jejich vlastní lidi.”

Lauren se obrátila na Jareda, který náhle vystřízlivěl a nyní ji zkoumavě pozoroval jasnýma očima.

„Jarede, jestli půjdou ty dvě, půjdu i já. Chceš, aby se všude po vídalo, že Jared Lockett vyhnal svou ženu do Puebla?” vyhrožovala. Než Jared odpověděl, pohlédl na svou matku.

„Lauren, tihle lidé jsou na epidemie zvyklí,” řekl rozpačitě. „Kaž dých pár let v San Antoniu umírají po stovkách na žlutou horečku. Pueblo nemá vlastní hygienické zařízení, které by jim ulevilo od těchto nemocí, a když nákaza jednou propukne, je to jako lavina.”

„Potom by někdo, kdo má hodně peněz a moc, měl pro ně to hygienické zařízení vybudovat, nemyslíš?” V hlase jí zaznívalo obvi nění. Zajímalo by ji, proč jí tito Lockettová vždycky naháněli strach. Nyní se cítila velice silná. Jared zkusil změnit taktiku.

„Je to vysoce nakažlivé, Lauren. Myslela jsi na to? Jak se proti tomu ochráníš ty sama?” Pevně na něj pohlédla.

„Měla jsem to. Když mi bylo deset. Otec měl ze spály panický strach, a tak mě ignoroval, a hospodyně na mě měla vztek, že jí přidělávám práci, a taky mi nevěnovala žádnou zvláštní péči. Je to div, že jsem přežila. Nenechám Elenu takhle trpět. Tak mám o ni pečovat tady, nebo někde jinde?” Olivie otevřela pusu, aby promluvila, ale Jared ji nepustil ke slovu.

„Mlč, matko,” okřikl ji. Nespouštěl oči z Laureniny tváře. Dlouze a pevně si měřili jeden druhého. Její ruka si našla cestu k jeho paži a spočinula na ní. Lauren prosebně pohlédla na Jareda. „Dobrá,” souhlasil nakonec. „Můžu něco udělat?”

„Ne. Drž se dál od pokojů v zadní části domu. Řeknu Rose, aby co nejdřív všechno vydrhla dezinfekcí. Děkuji.” Teprve když chtěla ode jít, si oba uvědomili, že Jared svými silnými prsty tiskne Laureninu ruku ke své paži. Pomalu, zdráhavě je uvolnil.

Odcházela, aniž by se na Olivii nebo Carsona podívala. Mezi dveřmi se otočila na manžela.

„Myslím, že dítě to nepřežije.” Všiml si, jak se jí v zářivých očích zatřpytily slzy.

Dny splynuly do sebe ve směsici bolesti, utrpení, vyčerpání a zoufal ství. Isabela zemřela druhý den odpoledne. Lauren se nesmírně snažila vpravit do těch drobounkých úst po lžičkách čaj, ale oteklý, rudý jazyk a ucpaný krk nepustily životně důležitou tekutinu dál.

Lauren pozorovala, jak se drobounký hrudníček ještě jednou za chvěl a Isabela bez velkého křiku ukončila své krátké putování po tomto světě. Lauren chtěla truchlit nad tou ztrátou, ale potřebovala všechny své síly zaměřit na záchranu Eleny.

Přes její neochotu nalila Lauren do Eleny litry čaje. Dívka měla jazyk pokrytý rudými puchýřky, takže vypadal jako jahoda. Každou noc její horečka přímo drasticky stoupala. Rosa a Lauren ji svlékaly a omývaly jí tělo studenou vodou. O Isabele jí neřekly ani slovo a ona byla příliš mátožná, aby se na to zeptala sama.

Pepe vyrobil malinkou rakev a babička svou vnučku pochovala. Carlos se dostavil také, ale na Laurenin příkaz zůstal ve stáji. Bylo to nejen proto, aby chránil sám sebe, ale i ostatní obyvatele ranče, které Lauren milovala. Pepe běhal sem tam se vzkazy pro mladého muže naplněného úzkostí, který truchlil nad smrtí své dcery a obával se o život své ženy. Lauren neopouštěla Elenin pokoj. Poslala Rosu do svého pokoje

pro čisté oblečení, ale během své hlídky u nemocné měla sotva čas se převléknout. V tu noc, kdy se jim podařilo srazit horečku, usnula Lauren v křesle u postele. Neustále se modlila za život své přítelkyně a za to, aby zůstala silná. Ve svých modlitbách pamatovala i na to, aby Jared nemoc nechytil. Slova jí vycházela přímo z duše a formulovala je na rtech ještě dřív, než si to uvědomila.

Horečka doslova spalovala kůži na Eleniných dlaních i na chodi dlech. Lauren jí kůži jemně olupovala, zatímco mladá Mexičanka spala, aby se při probuzení nelekla, co jí to visí z rukou za mrtvé cáry připomínající pavučinu.

Pátý den poté, co Lauren přišla do této dusné místnosti, se pro budila na křesle celá rozlámaná a místo pracného, mělkého lapání po dechu, které se ozývalo celé dny a noci, uslyšela pravidelné dýchám. Rychle přistoupila k Eleně a položila jí ruku na chladné čelo. Když jí rozevřela uvolněné rty, viděla, že jazyk už není tak napuchlý a puchýřky zmizely. Vyrážka se pomalu vytrácela. Měla by se hlasitě rozesmát. Místo toho se svezla zpátky do křesla a modlitbou vzdala svůj dík.

Když tu novinku sdělila příštího rána Rose, stará žena se radostí rozplakala. Zbytek dne Elena prospala. Ženy jí vyměnily povlečení a v poledne, předtím než znovu upadla do spánku, do ní vpravily několik lžic hovězího vývaru. Lauren u ní zůstala tak dlouho, dokud si nebyla jistá, že se horečka už nevrátí.

Byla vyčerpaná, ale když se večer vpotácela do kuchyně, byla šťastná a cítila úlevu. Překvapilo ji, když u zadních dveří uviděla stát Jareda, jak z okna pozoruje zahradu. Rosa mu už předtím řekla o Elenině uzdravení. Když slyšel Lauren přicházet, otočil se.

„Lauren, už to trvá moc dlouho,” prohlásil bez úvodu. „Nedovolím ti vrátit se na jedinou minutu do té místnosti, pokud si trochu neod počineš.”

„Jsem v pořádku, vážně,” ujistila ho Lauren. „Myslím, že Elena už nebude potřebovat mě, ale jen spoustu tekutin a spánku. Ráno za ní pošlu Carlose.”

„Sí, seňora.” Rosa přistoupila k Lauren, vzala obě její ruce do svých a políbila je. „Seňor Jared, ona je anděl.” „Jasně, je anděl, ale právě teď vypadá pekelně,” opáčil zachmuřeně.

I přes svou únavou zamlženou mysl si Lauren uvědomila, že Jared nevypadá jako obvykle. Na bradě a nad horním rtem měl několika denní strniště. Tváře pod zarudlýma očima měl propadlé. Rosa by jí mohla vyprávět, jak celé dny přecházel, klel, vyhrožoval

a prosil. Ve svých obavách se choval jako nějaký divoch. Jeho jediným zdrojem potravy byl hlt whisky v pravidelných intervalech.

Lauren se pokusila zaostřit oči, ale obrazy se jí začaly rozmazávat, vytrácely se a opět se objevovaly, ale nadměrně zvětšené. Kuchyň se bláznivě točila.

„Jarede…,” stačila ještě chraptivě vykřiknout, než se zhroutila do silných paží, které k ní vztáhl.

„Omdlela,” prohlásil. „A je zesláblá, protože nebyla schopná po řádně jíst. Vsadím se, že zhubla aspoň o čtyři kila. Hned po ránu jí, Roso, připrav bohatou snídani a dones jí to do postele. Zůstaň u ní tak dlouho, dokud všechno nesní. Myslím, že ze všeho nejdřív potřebuje odpočinek.”

Vzal bezvládnou postavu do náruče a odnesl ji po schodech nahoru do jejího pokoje. Kopnutím za sebou zavřel dveře. Chvíli jen tak stál a čekal, až jeho oči přivyknou šeru. V místnosti bylo jen tolik světla, aby nemusel rozsvěcet. Potom přistoupil k posteli.

Když položil Laureniny nohy na zem, něco nesrozumitelně za mumlala. Celým tělem visela na Jaredovi a jemně klela nad svou hloupostí, že se tak naprosto vyčerpala. Snažil se na blízkost jejího těla nemyslet. Jak to dokáže, celý týden zůstat v pokoji s nemocným člověkem a ještě pak vonět po levanduli? Netušil, že poprosila Rosu, aby jí z jejího pokoje donesla láhev kolínské, kterou si každý den přidávala do vody na mytí.

Přece ji nemůžu jen tak pohodit do postele, napadlo Jareda. Tře soucími se prsty začal rozepínat knoflíčky na zadním dílu blůzky. Hlava jí bezvládně padla na jeho prsa. K dispozici měl jen jednu ruku, protože tou druhou Lauren podpíral, a tak mu trvalo dost dlouho, než se propracoval až k poslednímu knoflíku. Roztřesené prsty postrádaly obvyklou zručnost.

Vytáhl halenku ze sukně a pustil se do dalších háčků a patentek. Rozvázal stuhy u několika spodniček a přitom klel, že se mu šmodr chají mezi prsty. Proč, sakra, musí mít ženy na sobě tolik vrstev? pomyslel si. Konečně se mu podařilo přetáhnout sukni i spodničky přes boky a oblečení spadlo na hromádku kolem Laureniných kot níků.

Na chvíli si udělal pauzu, aby nabral kyslík do mozku, který se mu točil jako ve vodním víru. Kdyby se teď náhodou probrala, pomyslel si smutně, nejspíš by svým řevem vzbouřila celý dům. Přeopatrně ji jednou rukou podepřel a druhou jí stáhl halenku z ramen a potom sundal i rukávy. Byla dole. Lauren stále spala. Třásl se a potil. Přitiskl ji k sobě

a odkládal tak okamžik, kdy se na ni podívá. Vychutnával své očeká vání.

Jemně začal vytahovat sponky držící Laurenin účes. Rozpuštěné vlasy padly na záda, rozprostřely se jí kolem ramen a zašimraly Jareda do rukou. A potom, tak jako to chtěl udělat od prvního okamžiku, kdy ji uviděl, začal svými prsty projíždět černým hedvábím bohaté hřívy a zažíval přitom stejně krásný pocit jako lakomci, kteří se přehrabují ve svých zlaťácích. Zabořil do jejích vlasů tvář a šeptem se vyznával ze svého obdivu.

Jared pak opatrně položil Lauren na postel a z kotníků stáhl sukni se spodničkami. Spočinula hlavou na polštáři a spokojeně si povzdech la. Černé vlasy se kolem ní rozprostřely na bílém povlečení.

Jared se posadil na kraj postele a dával si přitom pozor, aby Lauren neprobudil. Bože! Byla tak nádherná. Dokonce ani vrásky z vyčerpání kolem jejích úst a propadlé tváře jí neubraly nic na její kráse. Od alabastrových tváří se odrážely dlouhé černé řasy. Pohledem sledoval křivku jejího krku ke klíční kosti, kde pulsovala krev. Bílá ramena přecházela v dokonalou hruď.

Zaváhal, ale jeho prsty mimoděk zabloudily k hornímu okraji její košilky. Rozvázal modrou saténovou stuhu provlečenou otvory v krajce a pomalu, beze spěchu rozepnul prvních pár knoflíčků. Opět chtěl prodloužit okamžik čekání.

Oči mu sjely k jejímu vosímu pasu a pokračovaly k elegantně úzkým bokům. Obvykle dával přednost poněkud bujnějším tvarům, ale při pohledu na její štíhlá stehna a dobře tvarovaná lýtka si uvědo mil, jaké má Lauren dokonale vyrovnané proporce.

Kraci! Zapomněl na boty. Ve tmě bylo skoro nemožné to jejich otravné zapínání rozdělat, ale nakonec se mu to povedlo.

Když jí stáhl boty z nohou v hedvábných punčochách, vrátil se po hledem k jejímu obličeji a pomalu rozevřel košilku. Nevzbudila se. Marně jeho oči bloudily jinde, nakonec to nevydržel a podíval se na ni.

Představoval si, jak asi bude vypadat, ale jeho fantazie se nemohla vyrovnat pohledu, který se mu nyní naskytl. Uviděl dva dokonale tvarované prsy, kulaté, vysoké a pevné. Její pleť byla stejně smetanově bílá jako květ magnolie. Bradavky korunující každé ňadro byly panen sky růžové. Botticelli by se do ní zamiloval. Její nadpozemská krása byla rozhodně quattrocento. Rosa nebyla daleko od pravdy. Ve svém obnaženém půvabu vypadala jako anděl.

Ale Jared byl smrtelník a chtěl ji tak moc, jako žádnou ženu před ní. Opatrně sklonil hlavu a políbil ji na tepající puls na krku. Potom jeho rty s blaženým otálením sjely k ňadrům a zlehounka je líbaly a objíž děly jazykem, ale ona se nikdy nedozví, že uctíval tuto svatyni jejího těla. Lauren mu byla zapovězena. Bylo to dobrovolné sebezapření, ovšem tím se stávalo ještě závaznější. Ale nyní, nyní…

Pozvedl hlavu a dotkl se jedné růžové bradavky. Něžně ji mnul mezi prsty a fascinovaně sledoval, jak na jeho dotyk odpovídá, zahro cuje se a vítá ho. Neschopen odolat, sevřel ji svými rty. Vychutnával ji jazykem jako cukrový bonbón, ale chutnala ještě sladčeji.

Opět pozdvihl oči k její tváři mírumilovně odpočívající v záplavě černých vlasů. „Odpusť, Lauren,” zašeptal a ještě jednou sklonil hlavu.

Když se Lauren nedlouho před polednem probudila, nedokázala si vzpomenout na události několika minulých dnů, ani proč spala tak dlouho nebo proč má na sobě spodní prádlo a punčochy. Protáhla si ztuhlé svaly a pokoušela se složit střípky paměti dohromady.

Elena! Připomněla si dívčinu nemoc, odhodila prostěradlo, kterým byla přikrytá a vyskočila z postele. Proč spí na přikrývkách? Dezo rientované se zastavila uprostřed pokoje, rukama se chytila po obou stranách hlavy a snažila se rozehnat žluté rozmazané skvrny tančící na černé oponě, která jako by jí padla přes oči. Vrávoravě se zamotala. Příliš prudce se postavila a krev se jí vevalila do hlavy. Její slabost ještě podpořil nedostatek vhodné stravy během posledních šesti dnů.

Rosa se přihrnula do pokoje právě ve chvíli, kdy se Lauren dala na ústup zpátky ke kraji své postele. „Seňora Lauren, vy jste vzhůru! Spala jste jako mimino.”

„Jak je Eleně?” zeptala se Lauren rychle. Zářivý úsměv na Rosině tváři zahnal veškeré obavy.

„Je slabá a ospalá, ale dneska ráno snědla kousek topinky a mluvila s Carlosem.” Šťastný výraz posmutněl. „Museli jsme jí říct o niňa a teď je moc smutná. Ale když viděla Carlose, hned jí bylo lip. Je vám vděčná, seňora. A já taky.” Rty se jí začaly třást.

„Jsem ráda, že jsem mohla Eleně pomoct. Jen bych si přála, aby se nám podařilo zachránit i dítě, ačkoli po tak vysokých teplotách, jaké prodělala, by nemusela být Isabela už nikdy úplně zdravá.”

„St, její malá dušička je teď v nebi a je jí dobře. Jak znám Elenu a Carlose, brzy si udělají druhé niňo.” Široce se ušklíbla. „Přinesu vám snídani.” Odešla do chodby a vrátila se s tácem, který předtím nechala ležet venku na stolku. Z talířů se linuly lahodné vůně, až se z toho začaly Lauren v puse sbíhat sliny. Kdy naposledy měla pořádné jídlo?

„Seňor Jared mi přikázal, abych dohlédla na to, že zůstanete v posteli a všechno sníte.” „Je… chci říct, jsou ostatní zdraví? Neviděla jsem je skoro týden.”

„Viděla jste seňora Jareda minulou noc, seňora. Nevzpomínáte si? Omdlela jste v kuchyni. Odnesl vás nahoru do postele. Držel vás ve své náruči.”

Pokoj se s ní opět začal točit a v uších jí hučelo. Lokla si vařícího čaje, a když odkládala hrnek na podnos, snažila se zarazit třas ve svých rukou.

„Ne… ne, já… eh… nepamatuji se. Vím, že jsem byla velice unavená.”

„Myslím, že se zlobil, že jste tak unavená. Budete se chtít vykoupat, seňora, stí” Aniž by čekala na odpověď, posbírala Rosa oblečení ležící na zemi u postele a odkolébala se do koupelny. Její oblečení! Jared ji uložil do postele. Jared ji svlékl!

Během svého dlouhého spánku o něm snila. Nyní se jí sen živě vybavil. Jared se nad ní naklání a něžně ji pozoruje. Jeho hlava odpo čívá na jejím těle. Jen kdyby neměla tak těžké ruce, mohla by je vztáhnout a vjet mu prsty do vyšisovaných vlasů, které ji šimrají na krku. V jednom snu jí Jared šeptá do ucha španělská slova. V dalším dělá svými ústy věci, při kterých se jí tělem rozlévá nádherné teplo.

Pomalu dojedla vyvedená z míry vzpomínkou na znepokojivé sny. Když se začala svlékat, všimla si, že na její spodní košili chybí stuha. Bude muset Rose říct, aby dávala při praní větší pozor.

Vlezla si do vany a uvítala konejšivé teplo vody. Bylo to už dlouho, co si naposledy dopřála luxus koupele. Udělala si z dlaní nádobku a lila na sebe vodu. Zarazilo ji, že mýdlová voda vyvolává na jejím těle pocit pálení. Zatajila dech. Pečlivě se prohlédla a všimla si, že má citlivé bradavky, takže ji trochu pálily, když se jich dotkla. Leknutím se otřásla. Prsa měla poškrabaná, jako kdyby je odřelo něco hrubého. Co by to mohlo…

Při tom pomyšlení se jí rozšířily oči hrůzou. Připlácla si třesoucí prsty na pevně sevřené zbledlé rty.

Ne! Ne! To nemůže být pravda. Její sny a tato skutečnost nemohou mít nic společného. To je nemyslitelné. Přesto se nad tou možností roztřásla. Jared, neoholený, uviděl ji, dotkl se jí, políbil ji…

Chvatně vylezla z vany, rychle se osušila, a než se vrátila do ložnice, zabalila se do županu.

„Kde je Jared?” zeptala se stydlivě Rosy, zatímco se připravovala jít dolů podívat se na Elenu. Chtěla se mu vyhnout. Setkat se s ním tváří v tvář by pro ni za současné situace bylo hodně trapné.

„Dnes ráno odjel do Austinu. Říkal, že bude pryč možná několik týdnů. Něco obchodního. Nechal tu pro vás balíček.” Vyběhla ze dveří a hned se vrátila s malou krabičkou. „Říkal, že to budete po třebovat, až příště pojedete do Keypointu.”

Lauren rozvázala šňůrku, zvedla víčko a uviděla modrý hedvábný šátek uložený v jemném papíře. Šátek na zakrytí nosu. Vzpomněl si, že by ho potřebovala. Do očí jí vystoupily slzy, ale nechtěla před Rosou dávat najevo své pocity, a tak s lhostejným výrazem zavřela dárek do prádelníku. „Nesmím zapomenout mu poděkovat, až se vrátí domů.” Vyšla ze dveří a nechala tam stát zmatenou a udivenou Rosu, která jen kroutila hlavou.

kapitola 15

„Víš něco o Jaredovi, Olivie?” zeptal se jednou u večeře Carson. „Zdá se, že je v Austinu nezvykle dlouho.”

„Ale no tak, Carsone,” odpověděla mu se smíchem Olivie, „vždyť víš, co ho v Austinu drží. Mě jen udivuje, že odolával tak dlouho. Když má muž manželku jen tak na oko, nutí ho to hledat úlevu jinde, nemám pravdu, Lauren?” Laurenina vidlička cinkla o talíř. Jak může být ta žena tak krutá!

„Ohledně Jaredových potřeb, o nichž se zmiňujete, se budete muset obrátit přímo na něj,” odpálila ji zlostně. Ale pod jejím vztekem se skrývala bolest v srdci. Její tchyně má pravděpodobně pravdu. Proč by se jinak Jared zdržoval v Austinu tak dlouho? Netušila, že jí bude tolik chybět. Čím déle byl pryč, tím víc vzrůstalo napětí v domě.

Denní rutina v Coronadu se lišila od té na Keypointu, nicméně to byla rutina. Elena nabývala každým dnem sílu. Kdyby to počasí dovolilo, procházela by se s Lauren po zahradě, která nyní nabízela jen pár kvetoucích chryzantém. Vítr vanoucí ze severu byl ostrý a bodavý a už několik dní od začátku listopadu pršelo, takže Lauren měla dojem, že se v ohromném domě zblázní nudou.

Toužila po hektických dnech na Keypointu s Rudým a Glorií, jejich láskyplném škádlení, po dětech a jejich lumpárnách. A také postrádala klidné rozhovory s Marií. Ještě před pár měsíci by Lauren byla šoko vaná tím, že nějaká žena žije s manželem jiné, ale nyní Mariin život s Benem omlouvala. Jejich láska byla čistá. Laurenina nezvyklá vel komyslnost byla částečně podpořená vědomím toho, jaký život musel vést Ben s Olivii.

Většinu dní trávila Olivie v bance a pokud zůstala doma, Carson jí často ze své kanceláře telefonoval. Každý den k nim chodil na večeři a Lauren byla vděčná za jeho laskavou přítomnost. Nesnesla by být s Olivii sama. Tchyně ji pozorovala s takovým nepřátelstvím, že se Lauren lekla pokaždé, když na sobě ucítila Oliviin smaragdový po hled.

Carson se i nadále vůči Olivii choval servilně. Neustále hovořili o železnici a o plánech na elektrárnu. Všechny pochybnosti, které měla Olivie zpočátku vůči svému spojenectví s Vandiverovými, oči vidně zmizely. Vychvalovala jejich rozhodnost a schopnost manipulo vat s druhými, aby dosáhli svých cílů. Často se zmiňovala o Kurtovi a pokaždé přitom vrhla zlomyslný pohled na Lauren, které to bylo velice nepříjemné.

Jednou večer si Olivie skrz hustou hradbu sklopených řas zlověstně prohlížela svou snachu. Nikdy jí neodpustí, že přesvědčila Jareda, aby dovolil té nemocné Mexičance a jejímu dítěti zůstat pod jejich stře chou. Dost na tom, že té marodné služce poskytla útočiště, ale sku tečný důvod Oliviiny zášti spočíval v tom, že nad ní Lauren v jejich při s Jaredem vyhrála. Nejvíc ji děsilo to, že ta dívka jejího syna přiměla učinit rozhodnutí. To by mohlo být Oliviiným plánům nebezpečné. Jestli se Lauren podaří získat nad ním nějakou kontrolu, mohlo by to všechno ohrozit.

Zároveň Olivii štvalo, že navenek musí hrát milující tchyni. Bože! Přátelé na ni naléhali, kdy už se dočká prvního vnoučete. Nad šálky čaje se rozplývali, jak to Jaredovi spolu s Lauren krásně sluší, a dámy se stavovaly v bance, jen aby jí řekly, jak je úžasné, že Jared, který tak dlouho čekal, nakonec našel skutečně dokonalou nevěstu. Olivie na všechno reagovala škrobeným úsměvem a patřičnými replikami. Kaž dou neděli svědomitě chodila s Lauren do kostela. Mladá žena na tom trvala a Olivii bylo jasné, že by nevypadalo dobře, kdyby tam viděli Jaredovu manželku samotnou.

Laurenina náklonnost vůči obyvatelům Keypointu byla očividná. Kdykoli ji Carson vtáhl do hovoru, končila nějakou vtipnou histor kou, která se na ranči udála. Nikdy nezmiňovala žádná jména, ale Olivii bylo naprosto jasné, o kom je řeč. Když někoho nenávidíte tak dlouho, jako ona nenáviděla Marii, jejího syna a celou jeho rodi nu, naučíte se je znát velice dobře. Stalo se pro ni posedlostí, aby o nich věděla úplně všechno.

Neschopná potrestat Mendezovi za své pokoření, našla si perfekt ního obětního beránka v Lauren. Ta byla nucena ctít její věk, respek tovat rodinu a trpělivě snášet perzekuci.

Olivie si byla naprosto jistá, že manželství jejího syna nebylo naplněno, a to i přes jeho neukojitelný sexuální apetyt. Sevřela rty do hořké čárky, když to srovnávala se svým manželem z poslední doby.

Byla přesvědčená, že Jaredova hrdost mu nedovolí milovat ženu, kterou pro něj vybral jeho otec. Přesto si Olivie uvědomovala, že Laurenin vzhled je pro muže neodolatelný. Ta jemnost a bezbrannost jimi dokázala otřást do hloubi jejich duše. Ona sama tuto vlastnost nikdy neměla a u ostatních žen jí byla odporná.

Mučila Lauren každým svým pohledem, slovem i gestem. Musí mezi Jaredem a jeho ženou udržet odstup. Pomyšlení, že by se ti dva mohli dát dohromady a zmařit její záměry, bylo nesnesitelné.

To není žárlivost, ujišťovala se Olivie. Žárlivost je malicherná vlast nost nehodná její důstojnosti. Jediné, co požadovala od každého vzta hu, byla absolutní loajalita. Ben zradil její lásku tím, že tento zákon porušil. Olivie se rozhodla, že Jaredovi něco takového nedovolí.

„Jak je Eleně, Lauren? Doufám, že už je všechno v pořádku.” Večeře skončila a Carson obě dámy následoval do” salónku na kávu. Lauren bylo jasné, že Oliviina otázka nepramení z jejího zájmu. Bylo to jen pouhé připomenutí, že se opovážila vzepřít Oliviinu příkazu.

„Ano, už se zotavila. Smrt jejího dítěte pro ni byla ránou, ze které se jen tak nevzpamatuje, ale to se dalo čekat.”

„Je to neštěstí, že dítě nepřežilo, Lauren. Dělalas zázraky, abys je z toho dostala,” vmísil se do hovoru Carson.

„Děkuji vám, Carsone, ale měla jsem na tom osobní zájem. Spála mě málem stála život. Toto byla má jediná příležitost, jak proti ní bojovat.”

„Je to ostuda, že ti Mexičani nedokáží udržet v Pueblu čistotu a hygienu.” Olivie se zatvářila zhnuseně.

„Jsem si jistá, že dělají, co je v jejich silách. Nezdá se mi, že by jim bylo jedno, jestli jejich děti umírají,” prohlásila Lauren klidně, ale důrazně.

„Nesmysl. Nejsi tu dost dlouho, abys věděla, jak jsou ti lidé ne pořádní. Jsou špinaví.”

„Jak můžeš říct, že je Rosa špinavá, a přitom jíst jídlo, které při pravuje? Je to ta nejčistotnější osoba, s jakou jsem se kdy setkala,” bránila služebnou vášnivě Lauren. Olivie pohodila zlostně hlavou. Zelené oči házely blesky a prsty

jako pařáty svíraly opěradla židle. „Nebude dlouho trvat a toho jejich otravování v Pueblu se zbavíme. Nemůžu se dočkat…”

„Olivie!” okřikl ji ostře Carson. „Myslím, že není třeba to roze bírat. Vidím, že ti to téma nedělá dobře.” Věnoval jí významný pohled.

Olivie se prudce nadechla a pak pomalu vydechla. Málem se dopu stila chyby a byla vděčná, že ji zastavil. „Máš naprostou pravdu, Carsone. Nedělá mi to dobře. Ještě kávu?”

Lauren se omluvila a odešla do svého pokoje. Neschopná odolat pokušení se zastavila před Jaredovými dveřmi a upřeně se na ně zadívala. Co čekala, že uvidí? Že by se dveře rozplynuly a ona ho uviděla sedět v křesle a kouřit jeden z jeho neodmyslitelných doutní ků? Že by se před ní zhmotnil, tak jako se to v jejích snech děje každou noc?

Ne. Nebyl tam. Byl v Austinu za „obchodem”. Představa, o jaký obchod se nejspíš jedná, jí působila bolest v srdci. Byl s jinou ženou? Ženami? Proč ji to zajímá? A přece ji to zajímá. Ruka jí instinktivně zabloudila k hodinkám na prsou. Prsty se bezmyšlenkovitě dotkla bradavky a začala ji skrz tenkou bavlněnou blůzku jemně hladit. Celé tělo se jí rozhořelo a ten pocit ji přiměl zadržet dech.

Opravdu ses mě tady dotýkal, Jarede? ptala se do tmy. Nechtěla to vědět, nechtěla se o to zajímat, ale nemohla si pomoct, aby nedodala: Co si o mně myslíš? Sklíčenost a osamělost ji provázely do jejího pokoje.

Jared se vrátil domů den před Dnem díkůvzdání. Lauren si četla ve svém pokoji. Srdce jí poskočilo v hrudi, když na chodbě zaslechla známý klapot bot a cinkot ostruh. Pevně knížku sevřela a přitiskla ji k sobě. Dveře jeho pokoje se tiše otevřely a zavřely a ona slyšela, jak pokládá na podlahu zavazadla. Chvíli se pohyboval po místnosti a nakonec pod jeho vahou zaskřípěla postel. Všechno ztichlo.

Ať se snažila sebevíc, nedokázala se Lauren na svou knihu sou středit.

Když se strojila k večeři, dala si obzvlášť záležet a oblékla si slušivé šaty a střevíce z kozinky. Umyla si vlasy a pořádně si je vykartáčovala. Dostala divoký nápad nechat si je rozpuštěné, ale to bylo samozřejmě nemyslitelné. Místo toho si nechala od Eleny vyčesat věnec ve stylu pompadour.

Slyšela Jareda odcházet dolů a za pár minut ho následovala. Byla hrozně nervózní. Jak mu dokáže pohlédnout do očí po tom, co ji donesl do pokoje, svlékl a uložil do postele? A jestli k tomu ještě…

Vstoupila do salónu a srdce jí při pohledu na jeho vysokou, široko plecí postavu sklánějící se nad barem udělalo kotrmelec.

„Lauren, ty dokážeš rozzářit celý pokoj. Jak se máš, drahoušku?” Carson k ní přistoupil a políbil ji na tvář.

Přes právníkovo rameno se zadívala na Jareda. Jeho záda ztuhla, a ještě než se otočil, dal si pořádný lok whisky. Je tak hezký, pomyslela si zasmušile. Dokázala mu odpustit jeho krutost, to, že ji opouštěl i že se k ní choval ošklivě nebo sé ji snažil zapudit. Ale od prvního okamžiku ji k němu přitahovala podivná síla.

Setkal se s jejím pohledem nad Carsonovou zavalitou figurou a pozvedl sklenku v náznaku přípitku.

„Jarede, nalil bys, prosím tě, Lauren sklenku sherry a já se postarám o ostatní.” Lauren si všimla, že Olivii dnes obzvlášť září oči. Novinky, které Jared přivezl z Austinu, ji musely potěšit.

„Jsem tak ráda, že Vandiverové zítra přijedou na Den díkůvzdání. Děkuji, žes jim předal mé pozvání, Jarede.” Olivie se pozorně zadívala na syna, jak podává Lauren její sherry.

„To je tvoje věc,” odpověděl. Jak tak Lauren podával skleničku, shlédl na ni ze své výšky a jejich prsty se na chvíli dotkly. Ten dotek byl elektrizující a Lauren si pomyslela, že zaslechla, jak mezi Jaredo vými zuby unikl tichounký povzdech. Ale když pohledem přejela po jeho štíhlém těle a setkala se s jeho rozzářenýma očima, viděla, jak okamžitě zchladly.

„Lauren určitě Kurta zase ráda uvidí. Už je to tak dlouho.” Řekl to tak tiše, aby ho slyšela jen ona. Proč už to zase dělá? Byl stejně arogantní a nenávistný jako ten první večer v jejím pokoji.

Během nekonečné večeře se všechno její vzrušení, že ho opět vidí, vytratilo. Jared pil víc, než jedl. Co se stalo s jeho zdravou chutí k jídlu, kterou projevoval na Keypointu? Marie s Glorií si ho často dobíraly, že má bezedný žaludek.

Byl podrážděný a nevyzpytatelný. V jednu chvíli horlivě kritizoval železniční komisi a jejich hloupost a v příštím okamžiku si něco mumlal do své sklenice.

Lauren si po večeři odešla číst ke krbu do knihovny. Na jeden večer vydržela toho napětí až dost. Ostatní se odebrali do kanceláře, aby prodiskutovali výsledky Jaredovy cesty do hlavního města.

O několik hodin později seděla Lauren stále ještě v knihovně s botama položenýma před krbem a nohama složenýma pod sebou.

Nevěděla, jak dlouho tam byl, než si všimla, že stojí ve dveřích. Když vzhlédla, přešel Jared unaveně přes pokoj a svezl se do dvoj křesla vedle ní. Zavřel oči a hlava mu padla dozadu na opěradlo. Lauren seděla bez hnutí. Jak minuty ubíhaly, už si myslela, že musel usnout, ale nakonec, aniž by se pohnul, otevřel oči.

„Je hrozně pozdě, Lauren. Proč tu ještě vysedáváš?” Z hlasu mu znělo vyčerpání.

„Začetla jsem se do knihy. Někdy, když je kniha obzvlášť zajímavá, bych dokázala číst třeba celou noc.” Nebo když se nemůžu zbavit myšlenek na tebe, dodala v duchu.

Ve světle krbového ohně vypadala jako přelud. Plameny se odrážely od černých vlasů, jako by zapalovaly jednotlivé prameny. Měla světle růžové šaty s perleťovými knoflíčky ke krku. Oheň jí na tvářích, o nichž věděl, že jsou sametově hladké, maloval červeň. Oči za brý lemi byly velké, hluboké a jasné. Jared, vzrušený svým zkoumáním, si odkašlal. „Co čteš? Víš, že jsi pěkný knihomol?” dobíral si ji jemně.

„Všechno,” odpověděla nenucené, šťastná, že si chce jen tak popo vídat. „Knihy byly mými nejlepšími přáteli už od dětství. Ostatní děti si nechtěly hrát s kazatelovou dcerou. Víš, necítily se přitom volně. Matka mi zemřela, když mi byly tři roky.” Všiml si, že jí ruka spoči nula na hodinkách. „Takže postavy, které jsem našla na papíře, se staly mými kamarády. Četla jsem klasiku, historické romány i filozofii. Ale pro pobavení jsem odjakživa měla ráda Dickense, sestry Brontěovy a Jane Austenovou.” Opět zavřel oči, a tak ji překvapilo, když promluvil.

„Když já byl kluk, okouzlil mě Poe. Ben mě zlobil, že čtu takový brak, jak to nazýval. Jestli chceš slyšet nějaké strašidelné historky, Thorn ti je poví,’ říkával. Thorn v tom byl skutečně dobrý,” zasmál se. „Nad jeho indiánskýma legendárná a tajnýma rituálama mi vstávaly vlasy hrůzou na hlavě.” Reflexivně se zadíval do ohně a v jantarových očích se mu roztančily plameny. Palcem a prostředníkem si zamyšleně mnul rty. „Teď už nemám na čtení čas.” Trochu zaváhala, než mu položila svou další otázku. „Byla tvá cesta úspěšná?”

„Ano.” Ztěžka si povzdechl. „Někteří lidé na úřadech jsou děsivě hloupí. Je mi zle z toho, že jim musím podlézat. Chci…” Když se zarazil, jemně ho vybídla: „Ano. Chceš…?” To mu stačilo,aby si v hlavě srovnal své nejvnitřnější myšlenky.

„Chci železnici, protože to je jediná cesta, jak ve dvacátém století vybudovat úspěšný, výnosný ranč. Kdyby to Ben tak strašně chtěl, mohl ji dostat, ale mně je odporné pokládat rudé koberce a hoprdlinkat před blbečky, jen abych toho dosáhl.” Naklonil se dopředu a spojil ruce mezi koleny.

Lauren zůstala tiše sedět. Teď přišla chvíle mlčky naslouchat.

„Chci žít na Keypointu a objíždět ploty jako ostatní vaqueros a politikaření ať za mě dělá někdo jiný.”

Lauren spolkla svou opatrnost, vstala a plaše k němu přistoupila. Zlehka mu položila ruce na ramena a začala mu masírovat ztuhlé svaly.

„Možná že až bude železnice dokončená, budeš to moct udělat, Jarede. Kvůli tobě doufám, že to tak bude.”

Znovu se v křesle opřel a pod magickým dotekem jejích prstů se mu znatelně ulevilo. „Děkuji ti za ten šátek,” řekla po pár minutách. „Je krásný.”

Vzhlédl vzhůru k ní. Oči měl unavené a zalité krví, ale v jejím usměvavém pohledu četl jen povzbuzení a soucit. Položil svou ruku na její opírající se mu o rameno a jemně ji sevřel. Zvedl ji ke svému obličeji a přitiskl si ji na tvář.

„Máš tak krásné ruce, Lauren. Všiml jsem si…,” zarazil se s po citem, že ze sebe možná dělá hlupáka, ale nakonec pokračoval dál, „všiml jsem si jich hned ten první den, kdy jsme spolu večeřeli.” Pohladil ji po štíhlém hřbetu ruky.

„Pokud ano, tak je to od hodin klavíru. Jednou mi otec řekl, že mám ruce jako matka. Také hrála.” „Chybí ti to?”

„Ano,” připustila. „Řekla bych, že moje hudba je pro mě to, co pro tebe objíždění plotů na ranči.”

Zkoumal její ruku se zaujetím znalce umění, který právě objevil mistrovský kus. Přiložil si ji ke rtům a jazykem přejel po špičce každého prstu. Lauren zavřela oči. Jeho ústa se přesunula k zápěstí.

„Jsi tak hebká,” mumlal, zatímco jeho rty hladily jemnou pokožku. „S tebou vypadá všechno tak nekomplikované, tak…” Jeho slova se vytratila, když zabořil rty do jemné pleti na Laurenině dlani. Jakmile ucítila jeho vlhký, horký jazyk, kterým jezdil po její kůži, začalo jí srdce bláznivě poskakovat.

Zvedl hlavu, zadíval se na ni prosebným pohledem a prsty ji po hladil po tváři. „Lauren, já…”

„Jarede.” Ať už chtěl říct cokoli, přerušila ho Olivie svým imperá torským příchodem. „Carson čeká, abychom ještě prošli některé body. Lauren, není nutné, abys zůstávala vzhůru.”

Jared stiskl rty do tenké čárky a svaly v obličeji mu ztuhly, když se zvedl a přešel na druhý konec knihovny. Lauren se obula, vzala si knížku, a když zhasla, otočila se ke

dveřím. Oliviina vysoká postava tam ještě pořád stála. Když k ní Lauren přistoupila blíž, viděla, že její tchyně má své černé obočí tázavě nadzvednuté. „Dobrou noc, Lauren,” pozdravila chladně.

„Dobrou noc.” Jak stoupala do schodů, cítila Lauren v zádech Oliviin bodavý pohled.

Následujícího rána sešla Lauren do kuchyně a zeptala se Rosy, jestli by jí nemohla pomoct s přípravou jídla na Den díkůvzdání. Dostalo se jí ujištění, že to není třeba. Elena třídila u pracovního stolu prádlo. Cestou do svého pokoje se jí Lauren nabídla, že si prádlo odnese nahoru sama, aby jí ušetřila schody.

„Jaredovy věci vezmu také,” nabídla se. Elena jí předala náruč naškrobených Jaredových košil.

Lauren vyběhla nahoru a zaklepala na dveře Jaredovy ložnice. Žádná odpověď. Už na něj chtěla zavolat, když z jedné koupelny na konci chodby zaslechla šplouchání. Pokud věděla, tak nikdy nepouží val koupelnu, která spojovala jejich pokoje.

Nerozhodně přešlapovala před pootevřenými dveřmi. Co by se mohlo stát? položila si otázku, když je otevřela tak, aby mohla projít.

Pokoj byl jednoduše zařízený. U jedné zdi stála postel s vysokým čelem z dubového dřeva. U druhé byla masivní šatní skříň. V rohu byla skříňka se zrcadlem a umyvadlem se džbánem. Jediným dalším kusem nábytku bylo vysoké houpací křeslo.

Hnědě proužkované závěsy na oknech byly roztažené, aby dovnitř vnikalo slunce. Postel byla pečlivě ustlaná a pokrýval ji přehoz stejný se závěsy. V nepopiratelně pánském pokoji kolem sebe neviděla žádné známky nepořádku. Opatrně položila štos košilí na leštěný povrch skříňky a otočila se k odchodu, když něco upoutalo její pohled.

Předešlou noc Jared zřejmě vyprázdnil své kapsy na skříňku. Zvě davě si ty předměty prohlédla. Kapesní hřeben ze želvoviny. Používá ho vůbec někdy? položila si s úsměvem otázku. Mince všech hodnot. Rulička bankovek. Poznala jeho kapesní hodinky se zlatým řetězem. Tři papíry, nepochybně stvrzenky, každá pečlivě přeložená. Kroužek se šesti mosaznými klíči. Malá krabička zápalek. A…

Srdce se jí na okamžik zastavilo. Když se opět rozbušilo, tlouklo tak rychle, že se chytla za hrudník a třesoucími se prsty sevřela hodinkovou brož. Tady, vykukujíc mezi ostatními předměty, byla tenká saténová stuha, která tu zcela očividně neměla co dělat. Stuha velice podobná té, kterou jí před svatbou paní Gibbonsová navlékla do košile. Stejná jako ta, která se jí ztratila jen před pár týdny v tu noc, kdy ji Jared svlékl a uložil do postele.

Neuvědomila si, že šeptá Jaredovo jméno, dokud ji nevyburcoval zvuk vlastního hlasu. Stejně jako otevírání dveří u koupelny na chod bě. Otočila se na podpatku a zírala na dveře, kterými každou chvíli vstoupí. Nesmí připustit, aby ji viděl!

Vrhla se ke dveřím koupelny spojující jejich ložnice a otevřela je. Právě za sebou stačila zavřít, když ho slyšela vcházet do pokoje. Tiše si pro sebe něco bručel, aniž by si byl vědom citové bouře, kterou rozpoutal v prsou své mladé ženy.

kapitola 16

„Olivie, váš bohatý stůl mě nikdy nepřestane udivovat,” složil jí poklonu Parker Vandiver. Dal si od každého tradičního svátečního jídla porci a nyní vychutnával svou sklenku vína. Seděli kolem stolu podle stejného zasedacího pořádku, jako když je Vandiverové navští vili poprvé. Na obou koncích seděli Olivie s Carsonem, Parker s Jaredem na jedné straně a Lauren s Kurtem byli naproti nim.

„Ano,” přidal se Kurt. „Byly to samé lahůdky, které ještě zpříjem nila okouzlující společnost.”

Ruka, v níž Jared držel skleničku, sevřela svůj stisk, až na ní zbělaly klouby, a Lauren se jen divila, že sklo pod tím tlakem neprasklo.

Odtáhla se od Kurta. Jeho přítomnost vedle ní jí každou minutu připadala nesnesitelnější. Od chvíle, kdy se usadili na svá místa, se tiskl svým tlustým, těžkým stehnem na její a nevynechal žádnou příležitost se k ní naklonit a nějak se jí dotknout.

Její odpor vůči Vandiverům nepolevil. Oba dva, jak otec, tak syn, ji odpuzovali brutální silou, která vyzařovala z každého pohybu jejich mohutných těl. Byla přesvědčená, že jejich uctivé chování i vyjadřování má své skryté motivy.

Byla Carsonovi vděčná, když navrhl, aby si na kávu přesedli do salónku, a umožnil jí tak zbavit se Kurta.

„Bylo nám líto, že jsme vás na Keypointu nezastihli, paní Locket tová,” prohlásil Kurt, když se všichni usadili.

Lauren si zabrala křeslo u krbu, protože měla strach, že kdyby si sedla na dvojpohovku, nacpal by se mladý Vandiver vedle ní. Nechtělo se jí lhát a odpovědět mu, že ji také mrzí, že se minuli. A protože nevěděla, co by na to řekla, odpověděla po pravdě. „Ten den jsme si spolu s Jaredem vyjeli,” vysvětlila.

Nikdo si nevšiml Oliviina šokovaného výrazu, když mu Jared uštěpačně odpověděl: „Nezapomínej, že to byly naše líbánky.”

„Jo, no ovšem,” snažil se Kurt zareagovat jakoby nic. „Líbí se vám život na ranči, paní Lockettová?”

„Byla to pro mě nová zkušenost, pane Vandivere. Líbilo se mi, že je to tak jiné.” Zatímco Kurtovi odpovídala, připomněla si s toužebným bodnutím předchozí večer. Poprvé se cítila svému manželovi skutečně blízko. K čemu od té doby došlo, že je opět tak chladný a nepřístupný? Protože byly svátky, vzala si na sebe nové šaty z fialovošedého žor žetu. Věděla, že jí ta barva jde k očím. Pokud si toho Jared všiml, nedal na sobě nic znát.

„Vy máte, Jarede, zřejmě farmařinu rád,” vmísil se do hovoru Parker.

„Ano,” odpověděl mu krátce Jared a přešel k baru. Nalil si velkou sklenici whisky a odešel s ní k oknu. Tam se s naprostým nezájmem vůči ostatním zahleděl ven. Lauren neuniklo, že už během oběda v sobě potlačoval vztek.

Já nikdy neměl čas naučit se fígle ve farmaření Třeba byste mě to někdy mohl naučit vy, Jarede.” Jared se napil.

„Já nikdy neměl čas učit někoho fígle ve farmaření, pane Vandivere. Jestli o to máte zájem, doporučuju vám, abyste to udělal jako ostatní poučil se z pokusů a chyb. Tak to dělal i Ben a zdá se, že mu to bylo k užitku.” Otočil se na podpatcích a obdařil Parkera hrozivým po hledem. „A učte se někde jinde než na Keypointu,” varoval ho.

„Jarede! Taková nevychovanost!” pokárala ho Olivie. „Nyní jsou Vandiverovi našimi obchodními partnery.” Konejšivě se na Parkera usmála.

„Ale to se ranče netýká.” Jared do sebe kopl poslední zbytek whisky a otočil se zpátky k oknu zády k ostatním.

Na místnost se sneslo trapné ticho. Olivie si pohrávala se svým hrníčkem na kávu. Carson zakryl předstírané zívnutí. Lauren stísněně pozorovala Jareda. Bylo jí jasné, že se Jared obává, že jeho milovaný Keypoint je těmito bezohlednými muži ohrožen.

„Já osobně se těším, až začnou zemní práce na železnici,” přerušil ticho Carson. „Připravili jsme pro všechny lidi zábavu. Bude to taková oslava.” „To byl nápad, Carsone,” pochválil ho Parker. „Chceme, aby si lidé

z města uvědomili, že na svou železnici budou moct být pyšní.” „Přijdete také na oslavu, paní Lockettová?” zeptal se Kurt.

„Asi ano,” odpověděla nejisté. A pak dodala: „Se svým manželem samozřejmě.” K tomu neměl nikdo co říct, a tak se opět rozhostilo ticho.

„Moc ráda bych si zahrála bridž. Přidá se někdo?” Oliviiny zelené oči se rozzářily a vypadala mladší a veselejší, než jak ji Lauren dosud znala. Když popustila uzdu svému kouzlu, musela zlomit srdce mnoha mužů v New Orleansu, napadlo ji.

„To by bylo báječně. Budete mou partnerkou, Lauren?” Kurt k ní přistoupil a natáhl svou masitou ruku. Lauren se znechuceně odtáhla. A odkdy ji začal oslovovat křestním jménem?

„Klidně jdi, Lauren,” navrhl Carson a zeširoka zívl. „Olivii bude dělat partnera Parker. Já nemám bridž rád.” Na cestě ke dveřím oznámil přes rameno: „Jdu si do knihovny zdřímnout. Vzbuďte mě, až dohrajete.”

Lauren se bezmocně dívala za Jaredem, který se vyřítil z místnosti, aniž by s kýmkoli ztratil jediné slovo.

Olivie se v duchu usmála. Příčilo se jí přiznat si, co mohl znamenat ten záblesk zájmu, když se Lauren zmínila o jejich „vyjížďce”. Jistě je Jared dost chytrý na to, aby se s takovým žabcem nezapletl, víc než je nutné. Ale kdyby nebyl, měla Olivie rozhodně v plánu to značně ztížit, neli naprosto překazit.

Sesedli se kolem karetního stolku v rohu pokoje a za chvíli už začali robber. Lauren dokázala hrát bez velkého soustředění. Myslí byla u Jareda a záležitostí, které se ho týkaly. Nemyslela si, že by opustil dům. Co asi dělá?

Robber pokračoval čtyři hodiny. Nakonec se k nim připojil Carson a diplomaticky povzbuzoval oba týmy.

Když Rosa oznámila, že jim v jídelně připravila studený bufet, všichni sice protestovali, ale přešli tam a začali si na talíře nakládat zbylého krocana, salát a další pochoutky. Olivie Rosu požádala, aby přivedla Jareda.

S plnými talíři se vrátili do salónu. Lauren se usadila na jeden z menších divanů ve stinném koutu pokoje. Svou chybu si uvědo mila, až když uviděla Kurta mířícího jejím směrem, a to už bylo příliš pozdě.

„Moc jste si toho k jídlu nevzala, Lauren,” vyčetl jí jemně, zatímco si sedal vedle ní.

„Nemám velký hlad,” zamumlala. Jeho nechtěná přítomnost by jí stejně vzala všechen apetyt, pokud by nějaký měla.

„Nevzala jste si ani žádné nakládané papričky. Prosím, zkuste jednu.” Zvedl papričku ze svého talíře a nabídl ji Lauren.

Vzpomněla si na svůj první večer v Coronadu a na nevinně vypa dající rajčata s fazolemi. „Ne, děkuji, nemám to ráda.” Zakroutila záporně hlavou.

„Tyhle nepálí. Jsou velice jemné. Podívejte.” Kousl do papriky a pomalu ji vychutnával, aby Lauren předvedl, že jí nezpůsobí žád nou újmu. „No tak, Lauren.”

V naději, že se ho zbaví, když mu vyhoví, se naklonila a maličko si ukousla. Hned nato se narovnala a odtáhla se od něho, zatímco on se na ni usmíval.

Když odvrátila pohled od jeho vítězoslavného úsměvu, uviděla Jareda, jak stojí mezi dveřmi a sleduje je.

Pěsti podél boků měl sevřené a svaly na čelistech se mu zuřivě pohybovaly. V očích se mu při pohledu na tu scénu ďábelsky za blesklo. Uvědomila si, jak musí s Kurtem vypadat důvěrně, když tak spolu sedí na divanu ukryti ve stínu. „Jarede,” ozvala se přiškrceným šepotem.

Kurt pohodil hlavou a otočil se za jejím pohledem. Okamžitě si Jareda všiml a neušel mu ani jeho vztek. Otočil se zpátky k Lauren a laškovně ji vzal za bradu. „Vidíte, že to ani trošku nepálí,” poznamenal.

Odstrčila ho od sebe a vyskočila. Potom se rozběhla za Jaredem, který se otočil na kramflecích a vyšel z pokoje. Dostihla ho na chodbě a chytla ho za paži, aby ho zastavila. „Jarede.” Odkašlala si. „Jarede, já…”

„Zmlkni!” vyštěkl na ni a vytrhl se jí. Tvář měl zbrázděnou vzte kem. Chtěla na něj zařvat, odprosit ho a praštit ho a to všechno současně. Cokoli, co by vymazalo ten jeho zlostný výraz.

Rosa se přitiskla ke zdi a přála si, aby unikla jejich pozornosti. Lauren si jí však všimla, a protože jí bylo jasné, že k usmíření nedo jde, přistoupila k ní.

„Roso, jdu do svého pokoje. Bolí mě hlava. Můžeš, prosím tě, vyřídit mou omluvu hostům?” „Sí, seňora,” špitla Rosa a doufala, že Jared nic neřekne.

Mlčel, jen se díval za svou ženou, jak stoupá po schodech na horu.

Jared si zapálil doutník a sirku vyhodil z okna svého pokoje, kde právě stál. Pozoroval Lauren, jak se pomalu prochází kolem plotu jejich

zahrady. Není jí tam zima? Ano je, odpověděl si, když viděl, jak se lehce zachvěla. Co to má, k sakru, znamenat, že se takhle uprostřed noci prochází před domem?

Vandiverové konečně odjeli. Jareda to stálo nemalé úsilí, aby Kurta nezabil holýma rukama. Nevzpomínal si, že by ho někdy dřív při pohledu na nějakého člověka spaloval takový vztek a nenávist. Na odchodu se Kurt přitočil k Jaredovi.

„Těším se, že se sejdeme při zahájení výstavby železnice,” prohlásil. „Doufám, že do té doby se bude Lauren cítit lip. Moc by mě mrzelo, kdyby nepřišla.” Obdařil Jareda falešným úsměvem a ten sevřel ruce v pěst a měl se co držet, aby Kurtovi z jeho výsměšného obličeje nenadělal fašírku.

Potom strávil několik hodin vytrvalým pitím. Teprve zvuk Laure niných kroků na chodbě vytrhl jeho alkoholem zamlženou mysl z letargie.

Překvapilo ho, když slyšel otvírat a zavírat vchodové dveře. Ze svého čelního okna ji viděl, jak vychází z verandy a jde k brance. Měla na sobě župan, který už znal, a vlasy jí volně padaly na záda. Objímala se vlastními pažemi, aby se ochránila proti chladnému listo padovému větru.

Mrcha! pomyslel si pomstychtivě. S tím Vandiverovým kašparem si pohrává tak šikovně. Nemýlil se v ní. Je to pletichářka a oportunistka. Děvka, která dráždí a trápí, ale nakonec ti stejně nedá.

Houby mi na ní záleží, přesvědčoval se. Ale nebyla to pravda. To ho právě štvalo nejvíc. Záleželo mu na ní a pokaždé, když viděl toho bastarda Kurta v její blízkosti, mohl se užrat vzteky.

Nyní Jared pozoroval, jak se stříbrné měsíční světlo odráželo v jejích vlasech. Unaveně se opřela o branku a sklonila hlavu. Pár vlasů jí padlo dopředu přes obličej. Štíhlá záda zdůrazňoval elegantní vypasovaný župan a Jared si se vzrůstající bolestí v tříslech vzpomněl, jak její tělo vypadalo, když je posledně viděl napůl svlečené. Kopl do sebe zbytek whisky.

Když už má mít manželku jen na oko, proč aspoň nemůže být ošklivá? Proč je to zrovna Lauren?

Jeho sexuální výkonnost byla vyhlášená nejen v hlavním městě, ale i v několika dalších. Prostitutky se předháněly, která mu dřív nabídne své služby. Po jeho vášnivém milování následoval ledabylý postoj ber nebo nech být, který provokoval jejich přirozené ženské instinkty. Právě kvůli tomu ho tak zvráceně milovaly.

Ale když byl v Austinu naposledy, neměl chuť navštívit některý z obvyklých hampejzů. V hlavě stále nosil Laurenin obraz, který tam neponechával žádný prostor pro nikoho jiného. Bylo to její tělo, které vídal ve svých fantaziích a po němž toužil.

Ze vzteku nad mnišským způsobem života, který teď vedl, se nakonec přinutil zajít do jednoho z nejexkluzivnějších „klubů” ve městě. Dostalo se mu tam nadšeného uvítání. Všem chyběl. Ptali se ho, jestli ho snad manželství úplně pohltilo.

Pil whisky. Hrál hazard. Ale když přišel čas vybrat si nějakou ženu a odejít s ní nahoru, byl unavený už jen tím pomyšlením.

V zájmu objektivity si pozorně prohlížel mladé ženy, které se před ním provokativně natřásaly. Tahle byla příliš těžká. Ta zase moc prsatá. A tamhleta hodně sprostá. A tak to šlo dál.

Nakonec, zhnusený tím místem a ještě víc sám sebou, zamumlal nějakou nepřesvědčivou omluvu a vrátil se do svého hotelového po koje. Když pak ležel sám v posteli, sužovaný pulsující bolestnou touhou mezi nohama, která volala po ukojení, rozhodl se pro způ sob, k němuž se naposledy uchyloval v pubertě.

Později, když už skoro usínal, se přesvědčoval, že to byla pouhá náhoda, když při vyvrcholení volal do polštáře Laurenino jméno.

Měl bych odjet ještě teď v noci, napadlo ho. Kdybych to udělal, stačil bych do rána přefiknout ještě pár kurev. Ale on nikoho jiného nechtěl. Ne, rozhodl se. Co bych měl udělat, je zachovat se jako muž a přefiknout vlastní ženu.

Lauren se pomalu vracela k domu. Proč ne? pomyslel si. Ona je má žena, nebo ne? Flirtuje s kdekým od nejnižších vaqueros na Keypointu až po Kurta Vandivera a bůh ví s kým ještě, když jsem pryč. Proč ne? Dal si poslední hlt a vyšel do chodby.

Když se Lauren po tom, co se vymluvila na bolest hlavy, vrátila do svého pokoje, cítila se opravdu mizerně. Hodila sebou na postel a srdceryvně se rozplakala. Byly to slzy hořkosti a vzteku a neměly obvyklý hojivý účinek. Než se vybrečela, stačila promočit kapesník i polštář a ještě i potom vzlykala jen tak na sucho.

Na dveře zaklepala Elena, která se přišla zeptat, co se stalo. Ale Lauren ji poslala pryč s ujištěním, že už se cítí lip a potřebuje se jen pořádně vyspat. Slyšela Jareda, když vešel do svého pokoje. Dům ztichl, Lauren se svlékla a zalezla do postele. Spánek se jí vyhýbal. Kdykoli zavřela oči, uviděla před sebou Jaredův vzteklý obličej. Rty zkroucené opovržením se tolik lišily od těch, které ji líbaly. Oči, pozorující ji s takovou nevraživostí, se ani trochu nepo dobaly těm, jež ji něžně pozorovaly nad okrajem červeného šátku.

Ve snaze uniknout před svými představami si na sebe vzala župan a sešla po schodech dolů a ven na vzduch. Noc byla tichá a nádherná. Vše zalévalo stříbřité měsíční světlo. Hvězdy zářily a zdály se být tak blízko.

Lauren si nebyla jistá, kdy dostala ta myšlenka svou podobu, ale najednou byla tady. Jsem zamilovaná do Jareda Locketta. Miluji Ja reda.

Nikdy předtím si neuvědomovala význam těch slov v jejich plné šíři. Nikdy dřív taky nebyla zamilovaná.

Všechny její myšlenky mířily k Jaredovi. Každé slovo zvažovala, co by si o tom asi pomyslel on. Cokoli udělala, i když to bylo naprosto bezvýznamné, tajně si přála jeho souhlas. Dominoval jejím myšlen kám. Přála si sdílet s ním jeho trápení stejně jako radosti. Byla to láska? Vždycky přináší tolik bolesti?

Milovala Jareda. S úsměvem stoupala do schodů a vychutnávala své nové poznání.

Jared stál za dveřmi jejího pokoje, takže ho neviděla, dokud za sebou nezavřela. Potlačila výkřik.

„Jarede, vyděsils mě k smrti,” zalapala po dechu a přitiskla si ruku na bušící srdce. „Co chceš?”

Balancoval na špičkách, jako by se chystal ke skoku. Teprve nyní ucítila, že z něj táhne whisky, a všimla si šíleného lesku ve zlatých očích. Košili měl rozepnutou a plandala mu nedbale kolem boků. „Jarede?” oslovila ho roztřeseně a o krok ustoupila.

„Co myslíte, že chci, paní Lockettová?” Jeho hlas byl chraptivý a drsný a jejímu jménu dal ošklivý podtón. Vrhl se na ni a přitiskl ji na zeď.

Svými rty hrubě zaútočil na její a prudce je rozevřel. Tiskl se na ni svým pevným tělem a dravým jazykem jí jezdil v ústech. Spona na jeho pásku se jí zařezávala do žaludku. Koleno jí vrazil mezi stehna a snažil se je násilím rozevřít.

Lauren byla zpočátku příliš ohromená, než aby se snažila nějak reagovat. Nyní ale zpanikařila. Bezvýsledně se do něj pustila svými pěstmi a tloukla ho do hlavy a do ramen. Nakonec se jí podařilo uvolnit hlavu. „Ne, Jarede. Prosím tě, ne!”

„Ne? Proč ne?” zavrčel skrz pevně sevřené zuby. „Jste má žena, paní Lockettová. Tak si splňte svou povinnost, kterou vůči mně máte. Rozdáváte každému a já už se nechci dál odříkat.” Bylo jí jasné, že jeho nelogické závěry jsou podmíněny přemírou

alkoholu, ale část toho, co říkal, byla pravda. Byla jeho žena. Jeho slova jí zněla v hlavě jako ozvěna. Byla jeho žena.

Nečekaně přestala bojovat a Jared málem ztratil rovnováhu. Když jí rozevřel župan a roztrhl noční košili odshora až do pasu, nepohnula na svou obranu ani malíčkem. Potěšil své oči pohledem na její ňadra, vzal je do dlaně a nešetrně je stiskl s úmyslem způsobit jí bolest. Očekával reakci, ale ta se nedostavila, a on si konečně uvědomil, že se mu nebrání. Podíval se jí do očí.

Vrátila mu jeho pohled nehybně, vyrovnaně, beze strachu. Byl to výraz malého zvířátka, které vidí, že jeho boj je marný, a tak útoční kovi nabídne krk.

Kdyby na něj vychrstla ledovou vodu, nemohlo by to zchladit plameny jeho vášně účinněji. Zůstal před ní nehybně stát a pracně dýchal. Po několika dlouhých vteřinách naplněných potlačovanými city, vztáhl ruku a prohrábl se jí ve vlasech. Musel vynaložit obrovské úsilí, aby získal zpátky aspoň špetku ztracené důstojnosti.

Sklonil se nad Lauren, ale bez předchozí neovladatelné touhy. Opřel si čelo o zeď nad její hlavou a jako v agónii jím otáčel ze strany na stranu. Cítila jeho ruce na svých prsou, ale tentokrát to bylo proto, aby přitáhl okraje županu k sobě a zakryl tak její nahotu.

Když se jeho dech vrátil k normálu, ustoupil, ale mezi prsty držel pramen Laureniných vlasů. Natáhl ho v celé jeho délce a pak začal vlasy po troškách propouštět a sledoval, jak mu unikají z ruky a dopadají na její ramena. Na to se otočil a opustil pokoj. Dveře se za ním tiše zavřely. Lauren se svezla k zemi a zdusila své vzlyky v měkké látce županu.

Příští ráno Jared odjel. Vrátil se do Austinu. O týden později přijala Lauren zásilku zbrusu nové krátké křídlo. Bylo zasláno nějakým panem Jaredem Lockettem.

kapitola 17

Den oslavy zahájení zemních prací na nové železnici byl stanoven na patnáctého prosince. Všichni doufali, že s nimi texaské počasí bude spolupracovat. Všeobecná nálada obyvatel města se vznášela na vlnách vzrušení a očekávání. Městská rada se shromáždila, aby se na zkoušky spojila s výborem vysoké školy, mluvčí psali a přepisovali své pro

slovy. Byly organizovány hry a ze skladu vzali metry praporoviny na výzdobu tribuny umístěné do středu parku.

Když byl Jared pryč, trávila Lauren značně času o samotě. Ještě se nevzpamatovala ze šoku nad jeho útokem v tu noc na Den díkůvzdání. Opět jí ukázal tu stránku své povahy, která byla násilnická a odstra šující. Uvědomovala si, že většina jeho vzteku pramenila z návštěvy Vandiverových. Navíc tomu dodalo, když ji uviděl s Kurtem, a pak také všechen ten alkohol, který vypil. Výsledek byl skutečně překva Pivý

Lauren se při vzpomínce na jeho tvář, když se k ní sklonil v parodii romantické vášně, třásla ještě teď. Měl v úmyslu ublížit jí fyzicky, ale místo toho zranil její duši. Všechno by bylo jednodušší, kdyby ho dokázala nenávidět. Ale jeho urážky ji bolely o to víc, že ho milovala.

Něžný způsob, jakým se nakonec dotýkal jejích vlasů, než odešel, ji málem dorazil. Duševní muka a bolest, které mohla v jeho očích číst, byly téměř nesnesitelné. Chtěl se omluvit? Zabránila mu mužská pýcha v tom, aby vyjádřil svou lítost?

Když z vozu vyložili klavír, který jí poslal, rozplakala se. Měla to brát jako náhražku za jeho úctu a zájem? Byl to štědrý, krásný dar, ale Lauren by dala přednost jednomu laskavému a hřejivému slovu z Jaredových úst.

Poté, co nad tím hodně dlouho přemýšlela, došla k závěru, že Jared neví, jak ji požádat o odpuštění. Ona si víc než kdokoli jiný uvědo movala sílu jeho hrdosti. Jared by nikdy nevyslovil omluvu, a tak místo toho poslal drahý klavír jako mírovou ratolest.

Lauren hrála každý den. Protože celé měsíce necvičila, měla prsty ztuhlé a postrádaly svou pružnost z dřívějška. Cvičila celý týden, než nabyla dojmu, že se jí vrací bývalá forma.

Hrála také to odpoledne, kdy Jared vjel na Chargerovi do dvora. Když uslyšel hudbu, přitáhl koně. Sklouzl ze sedla a nepřítomně kývl na Pepeho, který k němu pospíchal ze stáje.

Přenechal mu starost o koně a sám se tichým krokem vydal do domu. Nechtěl ji vyrušit v hraní a byl zvědavý, jak se na něj bude tvářit. Nikdy ve svém životě se nemusel uchýlit k násilí. A teď se pokusil znásilnit vlastní ženu! Pane Bože! Zvedal se mu žaludek nad sebou samým. Co Lauren udělá, až ho uvidí? Nejspíš si přitiskne šaty k tělu a v hrůze prchne. Nemohl by se jí divit.

Vklouzl do domu a tiše za sebou zavřel vchodové dveře. Potom se po špičkách plížil k salónu a zvedal přitom hodně vysoko nohy, aby ostruhy nezvonily o podlahu. Lauren si ho všimla okamžitě, jak se objevil mezi dveřmi. Vypadal

skoro stejně, jako když ho viděla poprvé tenkrát ve svém pokoji. Oblečení, klobouk, pouzdro na pistoli, vysoké boty všechno bylo na svém místě kromě chování. Tehdy byl kousavý a arogantní. Dnes vypadal jako stydlivý chlapec. To jak v rukou mačkal svůj klobouk, zahnalo její bázlivou zdrženlivost.

„Jarede!” zvolala. Vyskočila a s úsměvem šla k němu. „Děkuji za ten klavír. Ani ti nedokážu říct, jakou mi udělal radost. Děkuji ti.” Stoupla si na špičky a zlehka ho políbila na obě tváře.

Její přijetí ho tak překvapilo, že stál jako němý a jen zíral do šedých rozzářených očí. Nebylo v nich žádné obvinění ani zlost nebo odpor. Byl dokonale vyvedený z míry.

Její ruce stále ještě zlehka spočívaly na jeho ramenou. Ovanula ho vůně, na níž si v souvislosti s Lauren již zvykl. Pleť měla teplou a růžovou. Její rty byly jemně pootevřené, vyčkávající, pohostinné. To všechno bylo příliš.

Když ji k sobě tiskl, bylo to s tou největší opatrností, jako kdyby se bál, aby ho neodmrštila. Když se její tělo k němu ochotně přimklo, zasténal rozkoší. Opatrně ji objal a zabořil tvář do sytého lesku jejích vlasů. Jeho rty se setkaly s jejími jako pokorný prosebník. Laurenina okamžitá něžná odpověď ho povzbudila a svým jazykem objel její spodní ret.

„Jarede,” vydechla, než jí zabránil v mluvení. Líbal ji horečnatě jako muž odsouzený k smrti, jemuž byla udělena milost. Žíznivě pil z jejích úst. Nakonec se od sebe lítostivě odtrhli.

„Proč si neodložíš klobouk a nezůstaneš tu chvíli?” zeptala se rozechvěle. Vzala mu klobouk z rukou, a než mu ho podala zpátky, přitiskla si ho rychle na prsa. „Dal by sis něco k pití?” „Nne, děkuju ti, Lauren, já… nemám žízeň.”

„Chceš, abych něco zahrála? Třeba si myslíš, že si můj talent ani nezaslouží tak úžasný klavír.” „Slyšel jsem tě zvenku. Byl jsem… Hraješ moc hezky.” „Posaď se a odpočiň si,” vyzvala ho jemně a vrátila se ke klavíru.

Posadil se na kraj pohovky, protože byl samý prach. Připadal si neotesaný a nemotorný. Co to s ním, k čertu, je? Zahrála několik skladeb a on po celou dobu uchváceně zíral na její ruce, jak poletují po slonovinových klávesách. Záda měla rovná, hlavu nakloněnou a z drdolu se jí během jejich polibku uvolnily pramínky černých vlasů, které teď odpočívaly na jejích tvářích a krku.

Najednou Jared cítil, jak se mu v krku tvoří velký knedlík. Jestli odtud rychle nevypadne, udělá ze sebe hlupáka. Prudce se zvedl. „Je to nádherné, Lauren,” pochválil ji. „Hraješ lip než kdokoliv,

koho jsem doposud slyšel. Já teď musím jít nahoru. Umýt se a tak.” Vyletěl z pokoje.

Laureniny prsty zůstaly ležet na klávesách, na nichž se zastavily, když tak rychle odešel. Zamyšleně začala znovu hrát. Hudba prová zela Jareda na cestě do jeho pokoje.

Jedno pořekadlo, které Lauren od svého příjezdu do Texasu často slýchávala, říkalo, že pokud se v Texasu dá něco předvídat, tak je to jeho nepředvídatelné počasí. Nikdo by si nevsadil na to, že den na plánovaný na velkou oslavu bude jasný a svěží. Kvůli Carsonu Well sovi byla Lauren ráda, že tomu tak je. Strachoval se, staral se a pláno val, až se bála, aby nevybuchl těsně před oním významným dnem.

Lockettovi a Carson se ráno sešli v jídelně při bohaté snídani, aby se na slavnostní zahájení řádně posilnili. Jaredovi to v černých jezdec kých kalhotách zastrčených do vysokých černých holínek, černém saku s bílou košilí vespod a ve smetanové kožené vestě moc slušelo. Jeho černý klobouk visel vykartáčovaný na věšáku. Olivie zabručela něco o tom, že by si přála, aby si vzal oblek, ale nevěnoval jí pozor nost.

Lauren si oblékla tmavě vínový vlněný kostým s krémově bílou blůzičkou. Sukně měla vysoký pas, který těsně pod prsy vybíhal do špičky. Jared zjistil, že je pro něj těžké odtrhnout oči od tohoto bodu, a přál si, aby Lauren mohla odložit sako.

Carson byl nervózní, a jak se mu třásly ruce, cvakal příborem o talíř, dokud mu Olivie nevynadala, že ji svým chováním přivádí k šílenství. Pokorně se omluvil a trochu se zklidnil.

Lauren si připnula klobouk se závojíčkem. Nastal shon se sháněním rukavic, kabátů navíc, kdyby přišel severák, přikrývek, termosek, a na Rosino naléhání si s sebou vzali i košík se sendviči. Konečně vyrazili.

Jared pomohl Lauren a matce do bryčky. Za nimi se vyšplhal nahoru Carson. Jared vyskočil na Chargera, jehož zlatavá srst, kterou mu Pepe na pánův příkaz ráno pečlivě vykartáčoval, se nádherně leskla. „Proč nejedeš s námi, Jarede?” pokusila se ho přemluvit Olivie. „A nechat Chargera, aby přišel o tu srandu? Ne, děkuju, matko.”

Lauren se na něj podívala a jejich pohledy se setkaly. Chápala jeho důvody. Chtěl všem ukázat, že i přes nové obchodní zájmy, zůstává Jared Lockett stejně jako otec hlavně rančerem.

Pepe se s jejich bryčkou proplétal provozem. Na místě určeném pro novou železniční zastávku už byl pěkný shluk lidí, ale uctivě se roze stoupili a udělali místo, aby prominentní rodina, jejíž zásluhou se dočkají splnění velkého snu, mohla projet.

Lauren na sobě cítila zvědavé pohledy. A když k ní Jared přistoupil a jemně ji chytl za ruku, aby jí pomohl dolů a odvedl ji ke Carsonovi a Olivii, kteří se již připojili k místní honoraci, připadalo jí, že je středem zájmu. Byli tu také coronadský starosta, okresní soudce, krajský zástupce státu, několik duchovních a Vandiverovi.

Jared ji po celou dobu starostova proslovu držel za ruku a pustil ji pouze, když na něj přišla řada vyrýpnout kus země pro základy.

Lauren byla hrdá na to, že stojí vedle něj. Smutně si pomyslela, že její manžel hraje svou roli dobře. Jestliže si ona byla vědoma, že obyvatelé městečka sledují každý pohyb svého oblíbeného syna a jeho nové manželky, bylo jí jasné, že to neuniklo ani Jaredovi. Choval se k ní s uctivou zdvořilostí, ale v jantarových očích, které si ji prohlížely v intervalech, jež ji uváděly do rozpaků, se objevilo nové teplo. Potlačila tichý povzdech, když ji vzal pod paží a přitom se loktem opřel o její ňadro. Rychle se ni podíval, ale neučinil žádný pokus ruku odtáhnout.

Hromadně se přesunuli do středu parku a tam vystoupili na tribunu zbudovanou k oficiálním proslovům. Krajský zástupce státu představil Parkera Vandivera, jenž předstoupil a přednesl květnatou řeč, ve které vyzdvihl, jaké výhody a možnosti růstu a rozšiřování železnice městům přináší. „A Coronado,” prohlásil, „je právě jedním z těchto měst.”

„Železnice vydláždí cestu širšímu obchodu, dalším příležitostem a vyšším ziskům pro všechny občany tohoto velkého města. Jsme hrdí, že se staneme malou součástí toho všeho. S dychtivým zájmem budeme sledovat pokrok, k němuž to přispěje. Chceme, abyste si uvědomili, jaké možnosti to přináší vám, vašemu obchodu i vaší ro dině. A ještě větší radost budeme mít, až se zde sejdeme u příležitosti dokončení železnice.” Ozval se nepříliš nadšený potlesk a pár lidí se zasmálo.

„Dovolte mi zmínit se o muži, který tu s námi dnes bohužel není, ale jsem si jist, že by se této oslavy také rád zúčastnil. Pan Ben Lockett se celé roky snažil přivést železnici do vaší obce.”

Lauren se osmělila a vrhla krátký pohled na Jareda, který nasadil kamenný výraz. Modlila se, aby se ovládl.

„Ben Lockett by byl hrdý, kdyby tu dnes mohl stát s námi a vidět plody své práce. Jsme zarmoucení jeho odchodem a vděční jeho vdově a synovi, kteří tento projekt z celého srdce podporují.”

Nyní občané propukli v bouřlivý potlesk a z davu se ozývaly povzbudivé výkřiky na adresu Bena Locketta a jeho rodiny.

Po několikaminutových bouřlivých ovacích se Parker Vandiver posadil. Starosta Jaredovi vlídně nabídl, aby také promluvil. Ten to však uctivě odmítl. Obecenstvo bylo zklamané, ale někteří si vzpom něli na to, jak ho po válce vyznamenávali. Také odmítal promluvit ze zármutku nad těmi, kteří neměli dost štěstí, aby se vrátili domů. Ozvalo se souhlasné mručení a shormáždění chápavě pokyvovali hlavami. Některé jeho divoké eskapády jim dělaly starost, ale každý, kdo měl oči, viděl, že se oženil s opravdovou dámou, které je zcela oddán. Manželství ho usadí. O tom není pochyb.

Bylo dobře, že se pozornost obecenstva soustředila na Jareda a jeho manželku, protože kdyby si lidé všimli Olivie, neunikl by jim její nasupený výraz. Zlobila se na Jareda, že veřejně nepochválil Vandive rovy a jejich společný projekt.

Formalitám bylo učiněno zadost a každý se chtěl pobavit. Povozy byly naložené sudy s vychlazeným pivem, byl zorganizován štafetový běh, na pódiu začala kapela hrát svůj omezený repertoár.

Když Jared pomáhal Lauren sestoupit z tribuny, přiběhl k němu jeden z místních chlapců. Pihovatá tvář mu hořela vzrušením a mrk vově červené vlasy mu na hlavě zářily jako svatozář.

„Jarede, Jarede, bude střeleckej závod a posílaj mě, abych tě přived. Pojď. Čekaj na tebe.” Jared se usmál chlapcově nadšení.

„Lauren, dovol, abych ti představil Billyho Holta. Billy, toto je paní Lockettová.” Chlapec na ni bez zájmu kývl. „Střelecké závody, jo?” pokračoval Jared. „Proč tě pro mě poslali, Billy?”

„Á, pekelný oheň a věčné zatracení! Ty víš…” Vtom si Billy uvědomil, co řekl, a se zrudlými tvářemi se otočil k Lauren. „Jé, pardon, pani Lockettová,” zajíkl se a neschopen pohlédnout jí do očí, obrátil se zpátky k Jaredovi. „Hele, Jarede, dyť víš, že seš zatra ceně nejlepší střelec široko daleko. Nebude to žádná zábava, dyž tam nebudeš ty.” „Co říkáš, Lauren? Chtěla bys vidět střeleckou soutěž?”

„Zdá se, že by byli všichni zklamaní, kdybys tam chyběl,” usmála se na něj Lauren. „Budu soutěžit, jen když půjdeš se mnou a budeš se dívat.”

Billy začal poskakovat na jedné a pak na druhé noze, stěží schopen zakrýt své nadšení. „Prosím, pani Lockettová?” „Tak jo. Jdeme!” rozesmála se.

Billy vyskočil do vzduchu a zavýskl a pak se rozběhl napřed, aby všem oznámil, že hvězda soutěže je na cestě.

Jared křikl na Pepeho, aby mu z brašny v bryčce donesl pistoli a pouzdro. Lauren na něj pohlédla s předstíranou zlobou.

„Tys to věděl dopředu, že tady budou střelecké závody, že ano? A měl jsi v plánu na ně jít.”

„No, je to hezké nechat se pokaždé prosit,” zašklebil se na ni škádlivě. „Jen doufám, že se neztrapním. Obvykle si svoji reputaci obhájím.”

Blížili se k mužům, kteří se před závodem shromáždili. Někteří si kontrolovali své revolvery a jiní uzavírali sázky na vítěze. Většina byla ve prospěch Jareda Locketta.

Billy s některými chlapci ze své party sháněli láhve a plechovky místo terčů a stavěli je do řady na železný plot ve vzdálenosti asi tak třiceti yardů od velkého dubu, od kterého se mělo střílet.

Jared si sundal kabát a podal ho Lauren, zatímco Pepe mu donesl jeho pouzdro. Prohlédl si svůj kolt, roztočil zásobník a spokojeně kývl. Lauren si vzpomněla, jak jí někdo říkal, že vaqueros u svých koltů nabíjejí jen pět komor. První komoru nechávají vždy prázdnou, aby si náhodou z neopatrnosti neprostřelili koleno či palec u nohy, nebo aby dokonce omylem nestřelili přítele. Rozhodčího dělal Carson a ten jim také přednesl pravidla.

„Každý muž má tři rány. Jednou mine a je diskvalifikován,” pro hlásil.

Deset mužů se postavilo na čáru. Jared byl poslední na řadě. Kout kem oka zahlédl Kurta Vandivera, jak se ležérně opírá o strom. Nesle doval soutěž. Pozoroval Lauren. Jared se podíval jejím směrem a dos talo se mu povzbudivého úsměvu. Obrátil svou pozornost ke střelbě.

Začínalo být nudné, jak soutěžící jeden po druhém dokazovali, že právě oni jsou těmi nejlepšími pistolníky. Ale pomalu postupně ztrá celi rány. Nakonec zůstali tři a Jared mezi nimi, když někdo navrhl, že by se mohli pokusit v jediném sledu zasáhnout tři terče.

První muž se postavil na čáru nakreslenou na zemi a na znamení vystřelil třikrát rychle po sobě. Zasáhl tři cíle. Druhému muži se podařilo sestřelit jen dvě láhve.

Na čáře se připravil Jared. Z náprsní kapsy vytáhl doutník, ledabyle škrtl a zapálil si ho. Několik vteřin si jen tak pokuřoval, zatímco ostatní byli napnutí zvědavostí a rozčilovali se nad jeho bezstarost ností. Kolt měl v pouzdru, ale Lauren viděla, že ho nabil, když ostatní stříleli. „Carsone, řekni, až budeš připravenej,” zavolal přes rameno. „Ty tasíš?” vyptával se překvapeně Wells.

„Jo. Odstartuj to.” Mluvil klidně, ačkoli Lauren cítila jeho vzrušení. Carson pokrčil rameny a zvolal: „Tas!”

Jared rychlostí světla vytáhl svou pistoli z pouzdra a ohlušující výstřely vyšly tak rychle, že zněly jako palba z kulometu. Když se dým rozptýlil, mohli všichni vidět, že na plotě zůstala jen jedna láhev. Trefil pět ze šesti!

Kolem se rozlehl pokřik všech přihlížejících i ostatních soutěžících. Billy udělal ná zimním trávníku několik přemetů. Lauren radostí zatleskala. Jared přijímal obdivná poklepávání po rameni s obvyklou sebejistotou. „Jak zpropadenej kulomet.” „Rychlejší než šílenej chřestýš.”

„Slyšel sem, že Rudy Mendez je stejně rychlej. Musí se nechat, že ten mizera Ben naučil svý kluky dobře střílet.”

Lauren byla příliš zaujata okolním ruchem, takže si vůbec nevšimla Kurta stojícího kousek od ní. „Škoda že své pití nedokáže kontrolovat stejně jako svůj kolt.”

Vztekle se k němu otočila. Ale Jaredův příchod jí zabránil vrátit Kurtovi jeho neomalenost a usadit ho. Místo aby ztrácela čas s Van diverem, věnovala se Jaredovi a pomohla mu do kabátu. „Jarede, byl jsi prostě úžasný,” pogratulovala mu. Kurt však přerušil jakoukoli Jaredovu odpověď.

„Mám pro vás překvapení, Lauren,” vmísil se neomaleně do hovo ru. „Pojďte se mnou. Něco vám chci ukázat.”

„Jarede?” pohlédla Lauren na manžela. Nevěděla, jak by měla Kurta odpálit, aniž by před celým městem vyvolala scénu. „To je v pořádku, Lauren. Chci to jeho překvapení taky vidět.”

Jared ji vzal majetnicky za paži a následoval Kurtovu mohutnou postavu proplétající se davem. Menší hlouček lidí stál kolem čehosi, co Lauren uviděla teprve tehdy, když Kurt zvědavce nerudně odstrčil stranou. Byl to automobil.

V Severní Karolíně už takový viděla, hlavně v Raleighu, ale tady v Coronadu to byl první vůz. Bylo zřejmé, že tu nikdo nic podobného nemá, protože auto vyvolalo senzaci.

„To je oldsmobil. Jeden z modelů poháněných benzínem,” chvástal se Kurt. „Chci vás v něm provézt, Lauren.”

Automobil byl nádherný. Červenočerná karoserie se leskla jako zrcadlo, pneumatiky měly bílé pruhy po stranách a středy kol byly červené. Polstrování bylo z černé kůže. Po stranách přední kapoty byly namontované dvě mosazné lucerny a z mosazi byla i houkačka a řadicí páka. „Já… eh…”

„Jsem si jist, že vašemu manželovi,” vyslovil to slovo s ironií, „to nebude vadit. Že ne, Jarede?”

Jared si uvědomoval, že je kolem příliš lidí, kteří poslouchají každé jejich slovo.

„Řekl bych, že se to Lauren bude moc líbit,” souhlasil s širokým úsměvem. „Počkej, drahá, pomůžu ti.” Když jí pomáhal do vozu, nemohla Lauren přehlédnout jeho pevně sevřené čelisti. Chtěla pro testovat, ale věděla, že si to nemůže dovolit.

Kurt si stoupl před auto a z natočení motoru nadělal velký humbuk. Nastartoval úžasnou klikou. Oběhl vůz k místu řidiče a vyskočil nahoru vedle Lauren. Mimoděk odtáhla sukni z dosahu jeho silného stehna. Stroj byl uveden do chodu a vůz se pohnul kupředu. Lauren vrhla na Jareda pohled plný úzkosti, ale ten se hrozivě mračil na řidičova záda.

Kurt zamířil k řece a dál jel podél jejího břehu. Přejeli přes úzký most a pokračovali po cestě na druhé straně. Ztratili se ostatním z dohledu, skryti za stromy rostoucími po obou březích řeky. Za jiných okolností by si Lauren vyjížďku vychutnala, ale Kurtova pří tomnost ji znervózňovala. „Líbí se vám to?” zeptal se s pusou u jejího ucha. „Je to velice příjemné.”

Odtáhla se od něj, jak to jen na úzkém sedadle šlo nejdál. Pokra čoval v jízdě po hrbolaté cestě a Lauren se ulevilo, že se ji nesnaží vtáhnout do hovoru.

„Ráda bych se vrátila zpátky,” požádala. „Jared si o mě bude dělat starosti.” Pobaveně se zasmál.

„Mě neoklamete tou vaší takzvanou svatbou, Lauren. Oddělené ložnice, nemám pravdu?”

„Do mého manželského života vám nic není, pane Vandivere,” usadila ho chladně, ale tváře jí zrudly. Jeho rychlý výsměšný pohled jí napověděl, že ho nepřesvědčila. Nicméně auto otočil, opět přejel přes most a vracel se zpátky k místu, odkud vyjeli. Ještě pořád tam všichni stáli. Jared se opíral o strom a lhostejně kouřil doutník. Jen na jeho očích, z nichž sršely blesky, bylo znát, jaký má vztek.

Jak se Kurt o překot štrachal z auta ven, aby pomohl Lauren, zapomněl vypnout motor. Jared nenucené přistoupil k vozu a vysko čil na uvolněné místo vedle Lauren.

„Tomuhle ty říkáš jízda, Kurte?” střelil výsměšně po mladém Van diverovi a šlápl na plyn.

Lauren se chytla sedadla, když sebou vůz trhl a málem přejel Kurta, kterému se jen tak tak podařilo nemotorně uskočit. Vše se událo tak rychle, že nestačil vůbec zareagovat, když jeho oldsmobil odfrčel rychlostí, ke které by se on nikdy neodvážil. Dav se hystericky roze smál na Kurtův účet.

Jared zacházel s řadicí pákou jako s kouzelnou hůlkou, do zatáček najížděl vražednou rychlostí a vypadalo to, jako by se rozhodl vymést každý rigol na cestě. Náměstí už objeli dokola tolikrát, že se Lauren zatočila hlava. Ve strachu,aby při té krkolomné jízdě nevypadla z auta, se Lauren přilepila k Jaredovi a pevně se chytla jeho paže. Konečně vyjeli z centra a zamířili ven z města.

Vítr ji šlehal do tváří a bolestivě jí rval klobouk z hlavy. Ráda by si ho přidržela, ale bála se pustit Jareda.

Hlasitě se smál jako zlobivé dítě, které své učitelce provedlo ob zvlášť vydařený kanadský žertík.

„Vidělas jeho obličej, Lauren? Viděla? Ten parchant! Já mu ukážu, jak se řídí auto.” Klobouk mu uletěl a vlasy mu nyní volně vlály kolem hlavy. V obličeji byl zrudlý vzrušením a v očích mu blýskalo radostí nad vlastní lumpárnou.

Dřív než si to vůbec uvědomil, se Lauren přidala a smála se s ním. Byli jako dvě děti poprvé puštěné ze řetězu. Když Jared uslyšel její smích, odvážil se na ni rychle pohlédnout. Svou chybu si uvědomil, hned jak se pohledem vrátil na silnici před sebou. Byla tam zatáčka a oni se neodvratně řítili do příkopu.

„Drž se!” zařval a šlápl na brzdy. Sice zpomalili, ale vůz jel příliš rychle. Kola se zablokovala a auto se po vozovce sklouzlo a předním kolem se zabořilo do měkké hlíny v příkopu. Jared vypnul bafající motor.

Chvilku popadali dech otřesení blízkostí smrti nebo aspoň těžkého zraném, kterému se jim podařilo uniknout. Auto zůstalo viset nebez pečně nakloněné a náraz odhodil Lauren na Jareda. Podíval se na ni. „Jsi v pořádku?” zeptal se.

„Ano, nic mi není,” odpověděla bez dechu a zavrtěla se. „Ale pokud jde o Kurtův oldsmobil, už bych si tím nebyla tak jistá.”

Vtom spontánně propukli v smích. Smáli se tak nevázaně, až jim do očí vystoupily slzy. Bylo to poprvé, kdy se spolu takhle zasmáli. Stávalo se, že některé z Mendezových dětí svými kousky rozesmálo celou rodinu, ale toto bylo něco jiného. Byl to důvěrný okamžik, který spolu sdíleli jen oni dva.

Lauren si rukou v rukavici promnula oči a z vlasů vytáhla nebez pečně vypadající sponku. Klobouk jí spadl z hlavy a uvolnil těžké kadeře, z nichž unikly neposlušné prameny. Jaredovo veselí odeznělo a jeho ruka se mimoděk dotkla drdolu na Laurenině krku. Zvedla k němu pohled a jejich oči se setkaly jen na krátký okamžik, než se mu stulila do náručí. Došlo k tomu klidně, přirozeně a instinktivně. Přitiskl ji k sobě a opakovaně jí do ucha šeptal její jméno. Záchvěvy jeho dechu ji příjemně šimraly na páteři.

Jared se odtáhl a hledal v Laureniných očí známku odmítnutí, ale viděl tam pouze výzvu. Jejich ústa se setkala ve výmluvném polibku. Byl něžný, ale ukrýval v sobě příslib potlačované vášně. Byl to polibek tohoto okamžiku. Pro teď. Pouze teď.

Jared se od ní odtáhl a upřeně si ji prohlížel, překvapen silou vlastních citů. V tichém souznění se dívali jeden druhému do očí.

„Lauren, polib mě ještě jednou,” požádal ji Jared chraptivě. „Polib me…

„Lauren, jste raněná?” Cvalem se k nim o překot blížil Kurt. U svého vozu koně zarazil, seskočil a běžel k Lauren, aby jí nabídl ruku a vytáhl ji. Dřív než mu mohla sdělit, že si nepřeje být „osvo bozována” z Jaredovy náruče, jeho tlusté ruce ji popadly v pase a postavily na zem. „Lauren, jste v pořádku? Ten idiot vás mohl zabít…”

Jared si ho otočil čelem k sobě a dobře mířenou ranou na žaludek mu vyrazil dech. Kurt se svalil na záda do příkopu, a dřív než stačil popadnout dech, čapl ho Jared za oblečení na prsou a o nos mu opřel svůj kolt.

„Jestli se ještě někdy, kdykoli, dotkneš mé ženy, zabiju tě, Vandi vere.” Měl obličej jen pár centimetrů od Kurtova a slova cedil mezi zuby. „Kdybys dokonce jen vypadal, jako že se jí chceš dotknout, zabiju tě. Rozumíš mi?”

„Dej tu zatracenou bouchačku z mého obličeje,” vyštěkl místo odpovědi Kurt v předstíraném hrdinství. „Stejně není nabitá. Vyprázd nils ji při té poslední střelbě.” Snažil se bránit, ale s Jaredem nepo hnul. Ozvalo se cvaknutí kovu o kov, jak Jared natáhl kohoutek. „Jseš si tak jist, že je prázdná, Vandivere?” dorážel.

„Není možné, abys v té rychlosti nevystřílel všech šest nábojů,” zasmál se nervózně Kurt. „Zapomínáš, že jeden terč zůstal,” trápil ho Jared dál.

„I tak,” trval na svém Kurt, třebaže se začínal potit a roztřásl se mu hlas, „každý ví, že kovbojové nechávají první komoru prázdnou.”

„Někteří ano,” pokrčil Jared ledabyle rameny. „Ti, co nevěří svým schopnostem. Ve vší skromnosti, já k nim nepatřím.”

„Ta zatracená bouchačka je prázdná!” zaječel Kurt, když mu ji Jared přitiskl těsněji k nosu. „Vsadíme se?” protáhl Jared.

Nepatrně pohnul rukou a vystřelil jen pár centimetrů od Kurtovy hlavy. Kulka se zaryla do jedné z pneumatik. Kurtovi po obličeji stékala krev a začal fňukat.

„Mohl jsem tu poslední plechovku klidně sestřelit, Vandivere, ale ani blázen nechodí s nenabitou zbraní.” Jared se s opovržením postavil a odstoupil od té otrocké figuríny neschopné pohybu.

„Pane Jarede!” Pepe přijel na Chargerovi a s ním ještě několik dalších mužů. „Jste v pořádku? Je seňora v pořádku?” Seskočil z koně a pospíchal k nim.

„Jo, jo, nic nám není,” ujistil ho Jared. „Báječně jsme se pobavili. O autu se nic podobného říct nedá.” Lauren věděla, že jeho slova jsou určená zvědavcům, kteří sem přiběhli. „Nezdálo se mi to tak zábavné jako jízda na Chargerovi. A on má taky setsakramentsky lepší smysl pro to, jak se vyhnout příkopům.”

Všichni se rozesmáli úlevou, že se nikomu nic nestalo. Kurt Vandi ver vypadal trochu sklesle, ale mysleli si, že to je strachem o auto.

„Lauren,” Jared vztáhl ruku a ona se jí chytla. Odvedl ji k Charge rovi a vyzdvihl do sedla. Naskočil za ni a pevně ji objal svými pažemi. „Pepe, můžeš se s někým svézt zpátky do parku?” „Sí, seňor, Jared.”

„Fajn. Pánové,” Jared cvrnkl do klobouku, který mu Pepe také donesl, otočil Chargera a mírným klusem se vydal zpátky do města.

kapitola 18

Jejich bláznivý kousek vyvolal malou senzaci. Stále dokola se jich vyptávali na zdraví, ačkoli všechny ujistili, že jsou v pořádku.

Usadili se kolem piknikového stolu s Olivii a Carsonem a jedli sendviče, které jim připravila Rosa. Jared popíjel s muži, kteří se shromáždili kolem sudů, místní pivo. Lauren ho pozorovala ze svého místa vedle Olivie a zachvěla se vzrušením pokaždé, když se podíval jejím směrem a usmál se na ni. Velmi se snažila vnímat konverzaci u stolu a dávat místním dámám vhodné odpovědi na tisíce jejich otázek typu, jak se jí líbí nový život v Texasu a tak podobně. Ale její myšlenky se neustále vracely k Jaredovým rtům, a jak se teple tiskly na její ústa. Jeho ruce, pevné, naléhavé, a přece něžné.

Zatímco kapela hrála vánoční koncert na znamení svátků, usadil se Jared blízko Lauren na silnou deku, kterou rozprostřela na trávníku. Na tváři cítila jeho dech. Mohla rozeznat vůni jeho doutníků i kožené vesty. Jen kdybychom takto mohli zůstat napořád, přála si v duchu.

Olivii neunikly jejich náhodné dotyky ani vzájemné pohledy, které na sebe od té bláznivé jízdy vrhali. Když se Vandiverové omluvili, že mají v Austinu ještě nějaké jednání, a odjeli, soustředila svou pozor nost na syna a jeho manželku. To, co viděla, se jí nelíbilo. Něco tu začínalo bublat a to bylo třeba zchladit, dřív než to začne vřít. Mohlo by to být nebezpečné všem jejím plánům. To se nesmí stát!

Odjeli pozdě odpoledne. Rosa pro ně měla nachystané chili a ku kuřičný chléb. Jedli unaveně, ale dva z nich byli příliš rozjaření, aby měli chuť k jídlu.

Carson odešel hned po večeři a Olivie si stěžovala na únavu a navrhla, aby šli brzy spát.

Lauren odešla s Olivii nahoru a Jareda nechaly v knihovně s jeho šláftruňkem.

Někdy během noci se Lauren s leknutím probudila. Chvíli jí trvalo, než se probrala. Zaposlouchala se. Dům byl klidný. Právě si znovu lehla, když uslyšela zasténání. Následoval ostrý výkřik, až vyplašeně nadskočila na posteli.

Zvuk přicházel z Jaredovy ložnice. Aniž by se zdržovala oblékáním županu, proběhla koupelnou a zkusmo zaklepala na spojovací dveře. Místo odpovědi znovu vykřikl a zasténal. Co když je nemocný? Měla by jít dál? Přemýšlela jen chvilku, než otevřela dveře a nahlédla do pokoje.

Jared sebou házel na posteli, převaloval se a kroutil se nějakou noční můrou. Lauren rychle přešla k jeho posteli a viděla, že se mu těžce zdvihá hrudník a tvář má celou zbrocenou potem. Slova vychá zející z jeho úst byla nesrozumitelná, ale skrývala v sobě utrpení. Stále dokola mumlal jméno Alex.

„Jarede, probuď se.” Natáhla opatrně ruku a lehce mu zatřásla ramenem. „Jarede, prosím, vzbuď se. Něco ošklivého se ti zdá.”

Začal se chovat ještě divočeji. Rozhazoval rukama a házel hlavou na polštáři, zuby mu skřípaly, jak je pevně tiskl. Lauren uskočila před poletujícíma rukama, ale nakonec se jí podařilo uchopit Jareda za zápěstí a přidržet mu je po stranách hlavy. Snažil se uvolnit, ale nějak mu dokázala ruce udržet. „Jarede, vzbuď se.”

Otevřel oči a jako zlomený v pase se vymrštil. Pokrývka spadla a odhalila horní půlku těla. Ó Bože, on je nahý! uvědomila si Lauren. Zhluboka se několikrát nadechl a prudce zatřásl hlavou ve snaze zbavit se mučivého snu. Roztřesenými prsty si projel rozcuchané vlasy a pak si jimi zakryl obličej.

Lauren ve tmě proklouzla k prádelníku a nalila ze džbánu trochu vody do umyvadla. Namočila ručník a vrátila se k posteli.

„Jarede, měl jsi noční můru,” prohlásila jemně, konejšivě. „Už jsi v pořádku?”

Mlčky přikývl, zatímco mu Lauren otírala čelo chladivým ruční kem. Omyla mu také zbytek obličeje a krk. „Děkuji ti, Lauren. Už jsem v pořádku.” Odtáhl se od jejích rukou. „Zdálo se ti o Kubě a o Alexovi?” Ostře na ni pohlédl a potom stočil pohled stranou. „Ano,” odpověděl chraptivě. Je možné, že by se třásl?

„Chceš si o tom promluvit?” Její hlas zněl jen jako lehounký šepot. Teprve když se svými prsty dotkla jeho vlasů vyšisovaných od slunka, uvědomila si, že něco takového udělala.

„Ne,” odmítl chraplavě. Pak ale zoufale pokračoval: „Ano. Lau ren?” Jeho ruce ji pevně objaly v pase. Přitáhl ji k sobě a hlavu jí zabořil mezi prsa. Lauren narazila koleny o rám postele.

Zaváhala jen vteřinu a potom jeho hlavu schovala ve svém náručí. Skrz tenkou batistovou košili cítila, jak je jeho trhavý dech teplý a vlhký. Byla vděčná za tmu, která jí propůjčila aspoň trošičku cud nosti. Mumlajíc slova útěchy, hladila Jareda po hlavě a prsty se pro hrabovala v jeho nepoddajných kučerách. Rukama jí přejížděl po zádech a citlivými prsty kreslil obrysy její páteře.

Uplynulo několik dlouhých minut a stále ještě ji držel v objetí. Jaredova hlava se mezi Laureninými ňadry sotva postřehnutelně po hnula, něžně se s nimi začal mazlit svým nosem a ústy a na pokožku jí tiskl drobné polibky.

Touha, mnohem silnější a hlubší než kterýkoli jiný cit, jaký v životě poznala, ji spalovala skrz naskrz. Srdce se jí rozbušilo a její tělo začaly oblévat vlny horkého vzduchu. Měla dojem, že se jí nohy a ruce mění na huspeninu, ale s překvapivou silou si přitáhla jeho hlavu ještě pevněji k sobě. Když vzal Jared její bradavku do úst, splynul jí ze rtů slabý extatický výkřik. Něžně za ni potahoval a pak ji začal objíždět jazykem, až promáčel tenkou látku Laureniny noční košile. Její tělo se vznášelo na vlnách vzrušení, a když Jaredovy paže náhle

uvolnily své sevření, málem spadla na zem. Jared se schoulil do klu bíčka, s hlavou svěšenou mezi koleny, která měl až pod bradou a rukama si zakrýval obličej.

„Odejdi, Lauren,” požádal ji skřípavě. Mluvil tak tiše, že sotva jeho slovům rozuměla. „Jarede, já…” „Prosím tě, odejdi,” opakoval se zasténáním.

„Proč? Proč musím odejít… právě teď?” Měla pláč na krajíčku. Její pohnutí dostoupilo vrcholu a hlas se jí pod takový tlakem lámal.

„Protože, k sakru,” vyhrkl prudce, „nemůžu snést, že jsi tak blízko, tak poddajná, tak… obnažená… a ne… Prostě se vrať do svého pokoje, prosím tě.” „Ne, Jarede,” vydechla. Podíval se na ni. „Ne?” Těžce polkla.

„Chci ti být skutečnou ženou, Jarede.” Nedokázala ovládnout své slzy, které jí stékaly po tvářích. „Chci s tebou zůstat.”

„Lauren,” potřásl hlavou. Hlas měl soucitný, jako kdyby mluvil s malým dítětem. „Nevil, co říkáš.”

„Uvědomuji si to! Já nic nevím o… tom. Ale chci to vědět. Chci ti být ženou, jako je Glorie Rudymu. Jako byla Marie Benovi.” Ani jeden z nich si neuvědomil nevhodnost toho prohlášení. „Prosím tě, dovol mi dnes v noci zůstat s tebou.”

Pohlédl na ni. Slzy se jí koulely po dokonalých tvářích, vlasy jí padaly přes ramena na ňadra, po nichž toužil, aby je mohl opět laskat, její štíhlá postava se rýsovala v tenké noční košilce a údery jeho srdce mu stoupaly až do hlavy. Tělo mu spalovala touha a úd měl hrdě a bolestně vztyčený.

Když Lauren položila jedno koleno na postel a sedla si těsně vedle něj, netroufal si ani se pohnout. Naklonila se, stydlivě položila Jare dovi ruce na ramena a políbila ho.

S bezmocným zasténáním ji strhl na sebe a padl do polštářů na široké posteli. Tiskl ji k sobě a vášnivě ji líbal s jazykem nenasytně pátrajícím v jejích ústech.

Horečnatě bojoval s knoflíky jejího nočního úboru. Lauren ani neměla čas stydět se za svou nahotu, když jí přetáhl košili přes hlavu a rychle její tělo zakryl svým vlastním.

Bylo pro něj velice těžké se ovládnout, ale přesto se k tomu přinutil. Toto nebyla žádná prostitutka. Byla to Lauren. Jeho žena. Musí po stupovat pozvolna, nesmí ji vystrašit.

Najednou Lauren cítila, jak se jeho dlouhé pevné tělo s dalším polibkem trochu uvolnilo, a teď už ji líbal beze spěchu, jako by si chtěl vrýt do paměti její ústa, jazyk i zuby. Vedl své rty přes Laureniny tváře a mazlil se s jejím ušním lalůčkem, až cítila, jak její tělo pod ním ochabuje a poddává se.

Velkou opálenou rukou jí přejel po ňadrech a jedno uchopil něžně do dlaně. V odpověď na pomalý krouživý pohyb její bradavka ztuhla. Vzal ji mezi prsty a jemně ji třel, až se Lauren chtělo křičet rozkoší, o jaké dřív neměla vůbec ponětí.

Potom vzal bradavku do vlhkých teplých úst a s úžasnou láskypl ností ji sál. Když Jared pohnul hlavou, aby se obrátil k druhému prsu, jeho brada jemně poškrábala Laureninu hladkou pleť a ona si znovu uvědomila jejich fyzickou rozdílnost. Druhému ňadru se věnoval se stejnou důkladností a potom mu ruce sjely na její břicho, které mnuly, hladily a vzrušovaly.

Když sklonil hlavu a vášnivě, hladově ji políbil na pupík, měla stejný pocit, jako kdyby na ni někdo vychrstl teplou vodu. Zlehka jí položil dlaň na husté hnízdo černých chloupků v podbřišku a ona se jen divila, proč nemá strach nebo proč se tomu nebrání. Ty pocity byly tak…, jaké? Nenapadlo ji nic, k čemu by je přirovnala.

Jaredova ruka se přesunula mezi Laurenina stehna. Polekala ji vlhkost, kterou tam našel, zatímco jeho ten objev naopak očividně potěšil.

„Bože, Lauren, ty jsi pro mě připravená,” zašeptal s povzdechem. „Jsi tak rozkošná.”

Následující pohyb Jaredovy ruky ji zbavil schopnosti uvažovat. Další nádherné objevné doteky jeho prstů v ní uvolnily primitivní instinkty a Lauren začala svými boky rytmicky pohybovat proti jeho silnému tělu. Až si na to později vzpomenu, budu se hrozně stydět, pomyslela si, ale teď si nemůžu pomoct.

Znovu ji políbil, dlouze a něžně, a přitom mumlal směsici anglic kých a španělských slov. Nalehl na ni a Lauren uvítala drtivou váhu jeho těla pevným objetím svých paží kolem jeho širokých zad. Svými koleny jí jemně rozevřel stehna a vstoupil mezi ně. Ucítila jeho muž nou sílu pokoušející se vniknout do jejího těla.

Lauren se po tváři mihl záblesk paniky a Jared si toho okamžitě všiml. Zvedl hlavu a pohlédl do jejích strachem široce rozevřených očí v naději, že v nich najde odpověď, ve kterou doufal.

„Je to tedy pravda? Nikdy předtím jsi nebyla s žádným mužem?” Z jeho hlasu zaznívala směsice obavy a úcty podněcovaná potřebou zjistit pravdu. A ona věděla, proč je její odpověď pro něho tak důle žitá. Kvůli Benovi. Nepromluvila, ale zakroutila hlavou a zformovala rty do záporného ne. „Lauren.” Vyslovil to jméno s veškerým citem, kterého byl schopen. Políbil ji rychle, vroucně, vášnivě a vzápětí ji od prosil: „Promiň mi to, Lauren. Způsobím ti bolest. Je mi to moc líto.”

Pronikl do ní prudkým pohybem a kdyby přitom její hlavu netiskl ochranitelsky do jamky pod svým ramenem, nejspíš by vykřikla. Rozervala ji spalující bolest a sežehla ji uvnitř.

„Mrzí mě to, miláčku. Co nejvíc se uvolni,” zašeptal chraptivě do jejího ucha.

Poslušně přinutila svaly, o kterých ani nevěděla, že existují, aby povolily. Bolest polevila, ale jak dlouho trvala?

Jared znehybněj. Vnímala proudění jeho dechu kolem svého ucha jako silný vítr. Ve snaze najít si vhodnější pozici, se pod ním nadzvedla a uslyšela, jak ostře nasál vzduch do plic.

„Ach Bože, jsi tak hebká,” vydechl a zabořil tvář do polštáře. „Tak těsná. Dokonalá, dokonalá.”

Pomalu se uvnitř začal pohybovat. Bolest se vrátila v rytmických vlnách současně s jeho pohyby, ale někde za tou bolestí se skrýval příslib rozkoše. Třebaže nedokázala rozluštit nesouvislé zvuky, které jí Jared mumlal do ucha, jejich smysl jí byl jasný.

Jared byl v ní! Bylo to úžasné pomyšlení jejich těla splynula a sjednotila se tím nejintimnějším způsobem. Aniž by si to uvědo mila, její tělo ji ovládlo a začalo se pohybovat proti Jaredovi. Najed nou se celý vypjal a Lauren ucítila, jak do ní proudí gejzír života. Instinktivně stiskla jeho boky koleny.

Ještě chvíli na ní vyčerpaně ležel, než se mu dech zklidnil. Lauren přejížděla rukama po jeho širokých plecích a žasla nad obrysy jeho svalů a kostí. Nakonec se Jared nadzvedl na loktech a pohlédl jí do očí.

„Můj Bože, Lauren,” zašeptal uchváceně. „Cos to se mnou pro vedla?”

Odkulil se stranou a přitáhl si ji na prsa. Dlouhou dobu tam jen tak mlčky leželi. Jeho ruce jí líně přejížděly po zádech, přes boky a po nohách. Místo mezi nohama měla stále v jednom ohni, ale byla spo kojená. Povzdechla si. Prstem ji vzal pod bradou a nadzvedl jí hlavu k sobě. „Moje malá neposkvrněná holčičko. Bolelo to moc?” „Ne,” zalhala.

Snažil se potlačit úsměv, ale nepovedlo se mu to a nakonec se tiše zasmál.

„Jako hrom. Jsi dáma každým coulem, je to tak?” Sklonil k ní hlavu a něžně, téměř cudně ji políbil.

Přehodil nohy přes okraj postele a beze studu přešel nahý přes pokoj ke skříni. Lauren si se zájmem prohlížela jeho tělo. Žádný umělec by na plátně nedokázal zachytit ladnost Jaredovy smyslné chůze, ani kvalitu jeho pleti porostlé jemnými světle hnědými chloupky. Byl to krásný samec. Lauren při tom pomyšlení zrudla.

Jared se vrátil k posteli s namočenou žínkou. Klekl si vedle ní a pokusil se jí rozevřít nohy. Instinktivně ucukla. „Neublížím ti,” slíbil jemně. „Tohle ti udělá dobře.”

Hlas měl tak uklidňující a ruce tak něžné, že mu dovolila uvolnit její sevření a přitisknout jí žínku mezi nohy. Aby se vyhnula jeho pohledu, zírala do stropu, zděšená, že se něco takového může stát. V jejích naivních představách by ji nikdy nenapadlo, že je mezi mužem a ženou taková důvěrnost vůbec možná. Nebo co když se takové věci dějí pouze s Jaredem? Odvážila se pohlédnout na svého manžela. Pozoroval ji, jako by jí mohl číst v hlavě a znal její nejtajnější myš lenky.

„Lauren, slibuji ti, že už to nikdy víc nebude tolik bolet,” usmál se mírně. „Možná se ti to nakonec i zalíbí.” Vlhká žínka zmírnila pálení a Jared ji odnesl zpátky. „Děkuji ti,” zašeptala Lauren.

Posadila se s pokrývkou přitisknutou k tělu a natáhla ruku po noční košili ležící v nohách postele. „Co to děláš?” zeptal se Jared a skulil se vedle ní. „Myslela jsem…”

„Cos myslela?” přerušil ji. Vzal jí košili z rukou a odhodil ji z Laurenina dosahu. Vtiskl ji do polštářů a začal se mazlit s jejím ramenem. „Co sis myslela, Lauren?” položil jí stejnou otázku jako před okamžikem, ale tentokrát vzrušeným hlasem. Jeho rty už opět byly na jejích ňadrech a Lauren nebyla schopná myslet. „Myslela jsem… ach…” Ó, Bože. Uchichtl se.

„Spi.” Položil si hlavu hned vedle Laureniny na stejný polštář a zavřel oči. Paže mu těžce spočinula na jejím žaludku. Rukou zlehka zakryl jedno její prso.

Spát? Ne, dnes v noci ne. Má toho k přemýšlení příliš mnoho. Ona a Jared, kteří spolu bojovali, ignorovali jeden druhého a vzájemně se zraňovali, nyní leží po tom nejúžasnějším milování bok po boku v jeho posteli dočista nazí a on po ní chce, aby spala. Nemožné. Už nikdy nebude schopná usnout. A přece usnula.

„Dobré ráno.” „Hmmm?” „Říkám dobré ráno, paní Lockettová.”

Lauren rozespale pootevřela jedno oko a těsně u svého obličeje uviděla Jaredovu rozesmátou tvář. Pokoj se ještě stále topil v temně šedých stínech.

„Jarede,” zareptala, „vždyť není ráno. Ještě pořád je noc.” Zabořila tvář do jeho chlupatého hrudníku a široce zívla.

„Miluju časné vstávání.” Zasmál se vlastní dvojsmyslnosti, ale Lau ren na něj hleděla naivníma očima. Znovu si uvědomil, jak je nevinná. Ještě pořád. „Lauren.” Pohladil ji po tváři a a sklonil se, aby ji něžně políbil na rty.

Přitáhl pokrývku výš a Lauren se přitulila k jeho teplému tělu. Hladil vlasy rozhozené na svých prsou. Jak tak bloudil očima po měkké postavě tulící se k němu, usmál se sám pro sebe. Kdo by tohle do Jareda Locketta řekl? Už to, že strávil se ženou celou noc, bylo samo o sobě nezvyklé. Pokaždé když ukojil svou tělesnou touhu, snažil se ženy, se kterou byl, co nejrychleji zbavit. Včera v noci si přál zůstat. S touto ženou.

Ještě žádné se neoddal tak jako Lauren. Jistěže se mu milování pokaždé líbilo. Ale myšlenkami byl vždy někde jinde; u karetní hry, obchodu, u jiné ženy.

Nicméně minulou noc si uvědomoval pouze ženu pod sebou, rea gující s panenskou stydlivostí. Její dotek, chuť, vůně, pleť, to vše se spojilo a naprosto ovládlo jeho pocity. Jeho rozkoš byla tak úžasná, že si přál, aby to nikdy neskončilo.

Ani za milion let by si nepřiznal, že minulá noc pro něj byla také tou první. Podnět k milování dala ona. Byla panna. Byl to dar, o kterém si myslel, že ho nikdy nedostane a že si ho ani nezaslouží, a ona se mu přesto dala.

Proč? Proč za ním přišla a sama se mu nabídla po všech těch urážkách, kterými ji zahrnul? Ta otázka ho nepřestávala pronásledo vat. Sklonil hlavu a rty jí přejel po čele.

Konečky prstů se dotkla rýhy mezi jeho hustým, hnědým obočím. Až zestárne, bude ho mít stejně huňaté jako Ben, pomyslela si. Před čtyřiadvaceti hodinami ještě ani nevěděla, že mezi dvěma lidskými těly může být taková intimita. Nyní tu leželi s rukama i nohama prople tenýma a ona necítila žádný stud nebo odpor, ani vinu. Co se stalo se všemi jejími přísnými zásadami? Na tom nezáleželo. Nechtěla je zpátky. Dokonce i teď chtěla objevovat další rozkoše, které jí jeho tělo může nabídnout. Jarede, kdy…? Chci říct, jak dlouho…? Jde to…?”

Rozesmál se. V odpověď na otázku, kterou prostě nedokázala vy slovit, se jí zmocnil svými ústy. Ten první skutečný polibek po před chozí noci vyvolal stejné vzrušení, stejnou nedočkavou předzvěst toho, co bude následovat. Bez zábran mu otevřela přístup k svému tělu. Za doprovodu oboustranných vzdechů nacházel její tajná místa a hladil je či líbal.

Její prsty se začaly probírat ochlupením na Jaredových prsou, nej prve stydlivě a potom stále odvážněji, povzbuzované jeho tichými extatickými výkřiky. Zlehka foukala do jeho vlnitých vlasů. Pleť na zřetelně se rýsujících svalech, které masírovala s rychle získanou zručností, měl teplou a vypnutou. Když našla ztuhlou bradavku, vypustil vzduch syčivě mezi zuby. Rychle ucukla, ale chytl ji zezadu za hlavu a vrátil ji zpátky. Mazlivě jí přejížděl jazykem po krku. Když se nad ním sklonila, uchopil ji svými pevnými prsty za boky a přitiskl ji ke své mužné síle.

„Lauren, toužím po tobě. Ale nechci ti způsobit bolest,” prohlásil sklíčeně. „Neboj se, nezpůsobíš,” ujistila ho.

Prameny Laureniných vlasů měl ještě omotané kolem svého krku, když ji Jared téměř divoce převrátil na záda. Překulil se na ni a vyhledal její oči.

„Lauren, vyslov mé jméno,” zaprosil. „Dovol mi, abych ho viděl na tvých rtech. Řekni mé jméno, prosím.” Vztáhla ruku a prsty se dotkla jeho lícních kostí.

Jarede. Jarede. Jarede,” šeptala. Poslední slovo vyznělo jako úpěn livá prosba.

Vstoupil do ní pomalu a opatrně. Ještě byla trochu rozbolavělá, ale už to nebyla ta spalující bolest, jakou zakusila poprvé. Jared se proti ní pohyboval jako dokonale seřízený stroj, jehož jediným cílem, je při nést smyslné potěšení.

Jeho ruce jemně hnětly plné boky a zároveň ji nadzdvihovaly v rytmu té nádherné invaze. Nořil se ještě hlouběji než předtím, hladil stěny její ženskosti, bránu jejího lůna, dráždil a provokoval u samého vchodu, jen aby se do ní nakonec opět zabořil.

Lauren cítila, jak příbojová vlna jejích pocitů stoupá a pluje nad pos telí, šplhá výš a výš až k samému vrcholu, mlhavá a tajuplná, a přece žádoucí. Vyděsilo ji to, ta propast, nad níž se vznášela. Pevně stiskla oči.

„Ne, Lauren, pojď se mnou,” naléhal bez dechu. „Pojď… se… mnou…” Pevně ji uchopil, zatímco jeho vzrušení překročilo bod, kdy bylo možné ho zadržet, a naplnilo ji lávou života. Jen na okamžik si odpočinul a potom přesunul ruce z Laurenina kříže na boky. Stále polapen v medové jeskyni, začal se opět pohybovat. „Cítil mě, Lauren?” „Ano,” odvětila šeptem. „Ano.” „Bolí tě to?” Ach Bože. „Ne, je to… je to příjemné.”

„Tak proč jsi přestala?” tiše se zeptal znepokojeným hlasem. „Byla jsi na pokraji neuvěřitelné rozkoše. Máš z toho strach?” Neschopná pohlédnout Jaredovi do očí, přikývla do jeho ramene.

„Chápu,” řekl prostě. Věřil, že by ještě i nyní byl schopen přivést ji k vrcholu, ale uvědomil si, že zatím není připravená to přijmout. Opatrně vyklouzl ven, vědom si toho, že i přes své předchozí pro hlášení, se musí cítit rozbolavělá.

Odsunul jí vlasy ze spánků a vtiskl jí polibek na čelo a na oční víčka.

„Ještě si zdřímneme.” Otočil Lauren zády k sobě a přivinul si ji na prsa. Ještě chvilku vdechoval vůni jejích vlasů a pak usnul.

kapitola 19

V okamžiku, kdy se Olivie setkala s Jaredem a Lauren u oběda, jí bylo jasné, že se její nejhorší obavy splnily. Domácí personál si sice o něčem štěbetal, ale nikdy se neobtěžovala naučit se španělsky. Jejich vzruše nému šepotu nerozuměla.

Skryté úsměvy u stolu, nezájem o jejich okolí a temné kruhy pod očima byly věrohodnými svědky toho, jak ti dva strávili noc.

Sakra! Jak mohl její syn podlehnout téhle skleníkové květince? Vždycky dával přednost divokým nespoutaným holkám, takovým s pošramocenou pověstí. Co viděl na tomhle křehkém vzoru cud nosti? No, nevadí, když bude s tímhle žabcem spát, pokud si dá pozor na následky. Nebo Bože chraň, kdyby jí udělal dítě. Snad je Jared dost chytrý, aby se něčeho takového vyvaroval.

Zamyšleně je pozorovala, když se omluvili, že si půjdou nahoru „zdřímnout”.

„Jarede, můžeš na slovíčko?” zeptala se rychle, a než se postavila, odložila složený ubrousek vedle talíře. „Včera jsme s Parkerem během té vaší ztřeštěnosti na slavnosti probírali některé plány a myslím, že bys o tom měl být informován.” Jared toužebně pohlédl na Lauren.

„Dobře, matko,” souhlasil neochotně. „Uvidíme se později, Lau ren.”

Jakmile její snacha opustila pokoj, navrhla Olivie Jaredovi, aby přešli do pracovny. Když se pohodlně usadil v koženém křesle a zapálil si doutník, seznámila ho s jejich nejnovějšími plány.

„Skutečně, Jarede, myslím, žes to odpoledne přehnal.”

Seděli u večeře a Olivie se snažila mluvit dobře ovládaným tónem, ačkoli z jejího hlasu zaznívala potlačovaná podrážděnost.

„Radši bych teď obchodní záležitosti neprobíral, matko,” upozornil ji ostře Jared sevřeným hlasem.

Lauren byla zdrcená, když zjistila, že všechna Jaredova dobrá ná lada se po setkání s matkou vypařila. Byli v kanceláři zavření přes hodinu, a když se Jared vrátil nahoru, vůbec se nesnažil Lauren vidět. Šel rovnou do svého pokoje a později opustil dům. Vrátil se těsně před večeří. Už neměla příležitost vidět se s ním o samotě.

„My přece před Lauren nemáme žádné tajemství, nemám pravdu?” zeptala se sladce Olivie a zadívala se na snachu. „Nakonec je to tvá žena, Jarede.”

Lauren zrudla a upřela nevidoucí pohled do svého talíře. Ví Olivie o poslední noci? Jak by reagovala na to, že jejich manželství bylo naplněno?

„Myslíš, že by ji některé z našich plánů šokovaly?” zeptala se Olivie svého syna chladně.

„Krucinál, matko!” vrásky kolem Jaredových úst se zdály být jako vytesané do žuly.

„Víš, Lauren,” pokračovala Olivie, aniž by ji Jaredův vztek dokázal zarazit, „znovu jsme s Vandiverovými zvážili nejvhodnější místo pro novou elektrárnu. Bude kvůli tomu třeba přehradit řeku už nad Pue blem místo pod ním. To přirozeně hluboce zasáhne do života vesnice. Vzhledem k tomu, že vesnice přijde o svůj zdroj vody, obáváme se hlasitého nesouhlasu veřejnosti. Proto jsme se rozhodli přijmout ta kové opatření, aby zničení té vesnice vypadalo jako požehnání.”

Lauren odložila vidličku na talíř a prázdným nechápavým pohle dem přeskakovala z matky na syna. Olivie jí nehybně pohled vracela. Jared se na ni nepodíval. „Myslím, že vám nerozumím.” Lauren si olízla rty. „O jakém

opatření to mluvíte?” Nechtěla slyšet odpověď. Ale musela to vědět. „Lauren, nepleť se do toho. To není tvoje věc,” vyštěkl Jared.

„Ovšemže je to její věc, Jarede,” odporovala mu matka. „Má drahá, dáme dohromady bandu desperátů, placených žoldáků, nebo jak jim chceš říkat. Myslím, že na něco přijdeš. Přijdou do Puebla, budou se vydávat za občany města a udělají tam pěkný bengál. Osada se zničí sama. Naši žoldáci tomu napomohou založením dobře rozmístěných ohňů. Samozřejmě jsem to vymyslela já. Parker to považuje za bez vadný nápad. Chce, aby Jared přijel do Austinu a dal dohromady muže. Místa, která s takovou oblibou navštěvuje, jsou pro hledání podobných týpků jako stvořená.”

Z Laureniny tváře se vytratila všechna barva. Nemohla věřit vlast ním uším. Když promluvila, zněla její hlas jako skřehotavý chrapot.

„Ale přitom by mohli přijít o život lidé! A představte si, kolik domovů bude zničeno.”

„To předpokládám,” trhla Olivie rameny. „Ale velká ztráta to nebude, co?” „Vždyť to není nutné! Proč nemůže být elektrárna vybudována na místě, které jste měli původně v plánu?” „Může. Jenže si to nepřeju.”

„Takže to není nezbytné. Necháte zničit celou vesnici jen tak z rozmaru. Proč?” Propadla se hlouběji do svého křesla a vytřeštěně zírala na ženu sedící proti ní. Oliviin výraz byl tvrdý a ošklivý, na plněný nenávistí. Najednou Lauren pochopila. „Odplata,” zasípala. „Přenesla jste svou nenávist k jedné ženě na všechny ty lidi.” Olivie po ní šlehla pohledem. „Nevím, o čem to tu blábolíš, Lauren,” odmítla její podezření.

„Ovšemže to víte. Marie Mendezová. Nemůžete přenést přes srdce, že ji Ben miloval…”

„Drž hubu!” zaječela Olivie a bouchla pěstí do stolu, až nadskočily skleničky i s talíři.

„Ne, nebudu mlčet. Než byste se o Elenu postarala, nechala byste ji raději zemřít na ulici. Myslela jsem si, že v sobě máte určitou nečitel nost a krutost, ale teď jste překonala všechny meze. Možná že bych mohla chápat vaše pocity vůči Marii, ale neopodstatněné…”

„Když říkám, že je to nezbytné, tak je to nezbytné,” přerušila ji Olivie. Hruď se jí dmula rozčilením. „Nepotřebuju se před tebou hájit, ani před nikým jiným na téhle zemi.”

Vášeň této ženy vzala Lauren dech. Olivie byla rozhodnutá ve své nenávisti ničit. Bylo bezpředmětné pokoušet se rozumně domluvit s někým tak posedlým.

„Tec? se před nikým na zemi hájit nemusíte,” odpověděla Lauren důrazně. Věděla, že už nikdy nebude mít z Olivie strach. Nebude jí důvěřovat, nebude ji mít ráda, ale nebude se jí bát. Olivie byla ztracený případ, ale pro Jareda tu byla stále naděje.

Během ostré výměny názorů mezi jeho matkou a manželkou, zíral Jared po celou dobu do plamene svíčky na jídelním stole.

„Jarede?” otočila se k němu Lauren. „Jarede, ty přece nemůžeš schvalovat tak příšerný plán?” Vyslovila tu otázku s nedůvěrou.

„Lauren, říkal jsem ti, aby ses do toho nepletla,” zabručel. „Ty takovým věcem nerozumíš.”

„Rozumím úplně všemu!” odsekla vášnivě. „Chápu, že to, co chce te udělat, je odporné a zločinné a…”

Jared vyskočil ze židle, odkopl ji stranou a převrhl přitom sklenku s červeným vínem.

„Zatraceně, vlezte mi na záda.” Zamířil ke dveřím vedoucím do chodby, ale Lauren mu byla v patách. Postavila se před něj, obě ruce mu položila na prsa a vyhledala jeho oči.

„Řekni mi, že se toho nezúčastníš. Prosím tě, řekni mi to.” Když se nehýbal, pokračovala: „Jarede, přemýšlej. Jsou tam rodiny, které bu dou trpět. Elena, Rosa i Glorie tam mají přátele a příbuzné. Jistě bys jim nechtěl způsobit bolest?”

K tomu všemu, co po něm žádala matka, nepotřeboval ještě tohle. Nepotřeboval, aby k němu Lauren vzhlížela s výrazem, který byl zároveň prosebný i obviňující. Minulou noc po ní toužil s vášní, která překonala vše, co kdy zažil, a dosáhl vyvrcholení, které by dokázalo pohnout nebem i zemí. Vzpomínky na těch několik hodin, které spolu strávili v posteli, ho ještě i nyní vzrušovaly.

Ani to nepotřeboval. Nechtěl, aby byla výjimečná. Pocity, které v něm vzbuzovala, by pro něj byly nebezpečné, i kdyby se jednalo o nějakou jinou ženu, ale v jejím případě to bylo bláznovství. Přijela do Texasu za Benem Lockettem, a ne ža jeho synem. Za Jareda se provdala jen kvůli dvaceti tisícům dolarů a nepochybně ho opustí hned, jak ty peníze dostane. Na tváři se mu objevil ošklivý úšklebek a Jared odstrčil Laureniny ruce, až zavrávorala.

„Kdo, k sakra, jsi, abys mi říkala, co mám dělat? Žiješ tu snad celý život? Byla ses někdy podívat, jak ti lidé žijí? Je to žumpa, Lauren. Spodina. Kurvy, hazardéři a zloději. Nevíš, o čem mluvíš, když po mně chceš, abych je bránil.”

„Je mi jasné, že jsou mezi nimi i takoví, jak říkáš. Ale jsou tam také nevinní lidé, kteří budou zbytečně trpět.” Na zdůraznění svých slov mu stiskla paži.

„Neopovažuj se zasahovat mi do života,” sykl a netrpělivě trhl rukou, aby se uvolnil z jejího sevření. Jeho gesto bylo prudší, než měl v úmyslu, a Jared s politováním viděl, jak jeho ruka, která vyletěla do výšky, sekla Lauren přes ret a ten nárazem o zub začal krvácet. Oba překvapeně strnuli nad tím, co se stalo.

První se probral Jared. Sáhl do náprsní kapsy pro kapesník a podal ho Lauren. „Mrzí mě to, Lauren. Tumáš…” Chtěl jí otřít krev ze rtu.

„Nedotýkej se mě!” Zaječela na něj a plácnutím mu odstrčila ruku. Kapesník spadl na podlahu. „Nic od tebe nechci. Jsi stejný jako oni. Nech mě na pokoji.”

Nevraživost se mezi nimi rozevřela jako velká propast. Její šedé nepřátelské a bojovné oči se srazily s jeho tvrdým neústupným po hledem.

„Jak si přeješ,” prohlásil po chvilce ticha. „Víckrát tě nebudu svým dotykem obtěžovat.”

Přeletěla po chodbě a vyběhla do schodů. Byla uprostřed, když ji Jared zarazil. „Zítra jedu do Austinu. Nevím, kdy se vrátím.”

Pohlédla na něj. Přes své zklamání ho milovala. Během jejich hádky mu spadly vlasy do čela a zastínily mu oči, takže nebylo možné přečíst v nich jakýkoli výraz. Nohou se opíral o dolní schod a rukou pevně svíral zábradlí. Ta neupravenost mu jen přidala na přitažlivosti. Lau renino srdce křičelo: Miluji tě, Jarede! Nahlas však nic neřekla. Dokonce ani na shledanou.

„Zítra odjíždím do Keypointu a Elenu beru s sebou,” oznámila Lauren Olivii přes Benův pracovní stůl. Rozhodla se k tomu na protest proti Oliviině plánu. „Myslím, že až se Glorii narodí další dítě, bude po třebovat každou pomoc. Elena s Carlosem potřebují žít spolu jako všichni manželé. Požádám Rudyho, aby jim na ranči přidělil jednu chatku.”

„Na Keypointu nerozhoduje předák, Lauren,” vzkypěla Olivie. Jak si dovoluje se před ní zmiňovat o tom bastardovi a jeho havěti? Lauren už ji zase neúmyslně provokovala, tak jako se to v posledních dnech stávalo častěji. V den, kdy Jared odjel, zahájila Lauren svou kampaň. Dřív než se Olivie dozvěděla o jejích záměrech, zorganizovala církevní výbor na pomoc lidem z Puebla.

Lauren neměla hlavu v oblacích. Bylo jí jasné, že kdyby obyvatelé Coronada měli zájem svým mexickým spoluobčanům pomoct, udělali by to už dávno. Aby přesto dosáhla co nejlepšího výsledku, využila k tomu svého nového jména. Jako manželka Jareda Locketta roztomile žádala o podporu pro jejich projekt. Její oběti nebyly schopné ji odmítnout.

Přemluvila Pepeho, kterému se do toho nechtělo, aby ji vozil ulicemi Puebla, a to, co viděla, jí doslova vzalo dech. Vesnice jí v zá řícím slunci odhalila všechnu svou ošklivost a zpustlost jako otevřené rány. Lauren šokoval nedostatek hygieny, bída, nemoci a špína.

Pod Laureniným vedením utvořily věřící dámy další sociální sku piny a samy začaly s charitou. Sháněly staré šatstvo a předávaly ho vesničanům. Zajistily dodávky stavebního dříví, třebaže bylo již pou žité. Lauren napsala na univerzitu v Austinu a požádala, zda by studenti medicíny mohli pomoct se založením zdravotního střediska a provést školení o základní hygieně.

Když se Olivie od bezelstného bankovního úředníka doslechla o Laurenině úsilí, měla co dělat, aby udržela svůj vztek na uzdě, aspoň než se dostala domů. Tam potom vybuchla s prudkostí sopky.

„Okamžitě s tím svým nesmyslným projektem přestaneš,” zahájila rozhovor v kanceláři.

Lauren se nesnažila předstírat nechápavost. Do kanceláře se dosta vila k takové bitvě dobře vyzbrojená.

„Nebudu tady sedět a cokoli s vámi projednávat, dokud nebudou zatažené závěsy za vašimi zády.” Těžko říct, zda byla Olivie tak překvapená Laureninou odvahou, nebo jestli to bylo vzteky, ale beze slova nechala Lauren, aby závěsy zatáhla. Když se pak dívka usadila v křesle na druhé straně stolu, řekla: „Nyní, Olivie, mi můžete sdělit svůj názor na mou činnost v Pueblu.”

„Tvoje vměšování do záležitostí téhle vesnice je holé šílenství!” doslova zaječela Olivie. „Od tohoto okamžiku všechny ty ,výbory’, které jsi založila, okamžitě se svou činností přestanou! Vyjadřuji se dost jasně?” „To ano, ale žádný z mých projektů nebude zastaven.” „Dohlédnu na to, aby byly,” vyhrožovala Olivie tónem, který by dokázal zastrašit i statečnější muže. Lauren ani nemrkla.

„To si nemyslím,” trvala klidně na svém. „Co by si každý pomyslel, kdyby mé šlechetné úsilí bylo bojkotováno vlastní tchyní?”

„Nikdo se to nedoví,” prohlásila Olivie s náznakem pobavení. Je to děvče tak prostoduché? „Ale ano. Řeknu jim to já.” „Jo tak. Máš v úmyslu mě připravit o čest?”

„Pokud se tak dá nazvat snaha pomoct druhému člověku.”

Nato Lauren usoudila, že rozhovor skončil, a nechala tam Olivii sedět s jejím vztekem a odešla.

Jestliže měla Olivie v plánu naházet Lauren klacky pod nohy, brzy zjistila, že je to nad její síly. Toto byl druh práce, které se Lauren věnovala celý svůj život. Byla dobrá organizátorka. Měla vzácný dar přesvědčit druhé, aby udělali něco, do čeho se jim příliš nechce, a ještě je zanechala v domnění, že to byl jejich nápad.

Všichni byli do odvážné paní Lockettové zamilovaní. Oliviiny nesmělé pokusy naznačit, že její snacha je snad příliš ambiciózní, se setkaly pouze s obdivem a nadšením pro celý projekt.

Když už byly její výbory v plném proudu a Pueblo začalo vyka zovat první známky pokroku, rozhodla se Lauren vrátit se na Key point. Pro tuto chvíli udělala, co bylo v jejích silách. Chladná nenávist v domě v Coronadu se stávala nesnesitelnou.

Teď Lauren stála Olivii tváří v tvář, beze strachu před jejím králov ským postojem.

„Mluvila jsem o Eleně a Carlosovi s Jaredem a on souhlasí.” To bylo poprvé, co Lauren HolbrookováLockettová lhala, ale věřila, že jí bude odpuštěno. „Kromě toho si myslím, že když tu nebudeme já ani Jared, můžete Elenu klidně postrádat. Na Keypoint nás může odvézt Pepe a pak se sem s vozem vrátí. Zpátky by měl být pozítří.”

„Vidím, že máš všechno naplánované. Čeho chceš tou svou neroz vážností dosáhnout? Máš v úmyslu jistým lidem vyzvonit naše plány v naději, že se jim podaří je zmařit?” Olivie ji probodávala svýma zelenýma očima.

„Kdybych to řekla Rudymu,” prohlásila Lauren a odmlčela se, aby nechala to jméno vyznít, „mohlo by to ohrozit jeho i jeho rodinu. Neudělám nic, čím bych je uvedla do nebezpečí.” „Jak rozumné.” Lauren její sarkasmus ignorovala a pokračovala dál.

„Nevěřím, že vám vaše barbarské plány někdy přinesou ovoce, Olivie. A také si nemyslím, že se Jared toho všeho zúčastní. Jak jsem ho stačila poznat, bylo by proti jeho povaze udělat něco tak odporné ho. Je to vaše duše, Olivie, o kterou se obávám, ne Jaredova.” Olivie se s nefalšovaným pobavením zasmála.

„Jsi blázen, když si myslíš, že bys mohla spasit mého syna. Ručím ti za to, že by byl tvrdým oříškem pro každého misionáře.” Potom se všechna veselost z její krásné tváře vytratila. „Na Jareda nespoléhej. Patří mně a vždycky udělá to, co mu řeknu.” Lauren se zvedla z křesla a naprosto vyrovnaně odkráčela z místnosti.

Příštího dne bylo přesně v souladu s Laureninou náladou zima, deštivo a pošmourno. Rosa se plačtivě rozloučila s Elenou, ale dívka měla slavnostní náladu. Když jí Lauren oznámila, že ji bere s sebou na Keypoint, aby tam mohla žít s Carlosem, přemohla ji vděčnost. Ne mohla tomu uvěřit. Při odjezdu i přes nevlídné počasí šťastně klá bosila.

Díky počasí a rozmoklým cestám jeli déle než jindy. Lauren jela na kozlíku s Pepem a Elena byla zachumlaná v nepromokavé plachtovině vzadu na voze.

Když konečně pozdě odpoledne dorazili na ranč, byla jim zima, byli unavení a hladoví. Glorie jim vyběhla naproti a okamžitě Lauren stiskla v sesterském objetí.

„Tolik jsi nám tu chyběla. Je hezké znovu tě vidět. Kde je Jared? Přijede později?” Při zmínce o manželovi narostl Lauren v krku knedlík.

„Nemyslím, že tentokrát přijede,” odpověděla klidně. „Má práci v Austinu.”

Glorie by ráda ještě něco řekla, ale Laurenina zřejmá neochota mlu vit o manželovi jí vzala odvahu. Copak se tihle dva nikdy neshodnou?

„Glorie, tohle je Elena, manželka Carlose Rivase a má přítelkyně. Přivezla jsem ji s sebou, aby ti pomohla v domě. Doufám, že jim Rudy může zařídit bydlení v jedné z chatek. Myslíš, že je to možné?”

„Uděláme, co bude v našich silách. Vítej, Eleno,” odpověděla Glo rie a uchopila obě dívčiny ruce do svých. „Máme Carlose rádi a jsem ráda, že tě konečně poznávám. Je nám líto tvého dítěte. Pomůžeš mi s mými dětmi? Je toho na mě víc, než mohu zvládnout.”

Glorie reagovala přesně tak, jak Lauren předem věděla, že bude reagovat. Elena tu bude šťastná. Lauren si povzdechla a odešla do domu přivítat se s dětmi a s Marií. Když je všechny objala, mělo každé dítě připravený nějaký zvláštní příběh, který jí chtělo pově dět. Dychtivě jim naslouchala a přitom jim záviděla jejich nevinnost. Měly plno otázek týkajících se jejich hrdiny strýčka Jareda, a tak jim Lauren vyprávěla o jeho vítězství na střelecké soutěži. Historce s autem naslouchaly s rozšířenýma očima.

Glorie zahnala děti do jejich pokojů. Lauren se objala s Marií a uvítala útěchu v její štíhlé náruči. Starší žena ji od sebe odtáhla a zkoumavě se jí zahleděla do smutných šedých očí.

„Mám takový dojem, Lauren, že jsi nešťastná, je to tak?” Lauren sklopila hlavu a zoufale přikývla. „Promluvíme si o tom později.” Marie ji pohladila po ruce a otočila se, aby přivítala Elenu. Když se Rudy vrátil večer domů, srdečně Lauren políbil. Na Glo

riino znamení se zdržel zbytečných otázek na Jareda a situaci v domě v Coronadu.

Lauren se omluvila, že je moc unavená, a brzy odešla do svého pokoje. Bolestně jí připomínal Jareda jeho věci, šaty, jeho vůně. To všechno bylo žalostnou připomínkou jejich rozdělení.

Věděla, že neměl v úmyslu ji uhodit. Byla to nehoda. Co ovšem po važovala za zradu, byla jeho krutá, zlostná slova, kterými po ní mrštil.

Mohla vůbec taková slova vyjít ze stejných úst, která ji předtím líbala s takovou něžností? Polibky, které ji dokonce i nyní, když si je připomněla, rozechvěly.

Bylo zbytečné snažit se potlačovat pocity, které jí projely tělem při každé vzpomínce na jejich milování. Tělo jí pokaždé změklo jako rozpouštějící se máslo, když si vybavila jeho ruce a rty, jak ji vzrušo valy a těšily. Jared svým zkušeným dotykem před ní odhalil spletitá zákoutí jejich těl, ale ona i tak toužila poznat ještě víc. Přála si znovu cítit tu velkolepou extázi, která ji zachvátila v okamžiku, kdy ji naplnil svým mužstvím a udělal z ní skutečnou ženu.

Znovu se k ní vracela milostná slůvka, která jí šeptal do ucha, a vysmívala se jí, zatímco se neklidně převalovala na polštáři dočista promočeném jejími slzami.

Rudy přidělil Eleně a jejímu manželovi chatku vzdálenou asi jeden a půl kilometru od velkého domu. Dokonce dal Carlosovi jeden den volna, aby si to tam mohli uspořádat. Neměli toho k zařizování moc, ale Elena celá zářila, když ji Carlos druhý den přivezl na ranč, než se sám hlásil do práce. Okamžitě se zapojila do práce v kuchyni a s dětmi si dokázala poradit s trpělivostí a zkušeností učitelky. Děti si ji oka mžitě oblíbily, a poslouchaly ji dokonce víc než svou matku nebo zbožňovanou tetu Lauren či svou babičku.

Svátky přišly i bez ohledu na to, že Lauren neměla ani trochu vánoční náladu. Ráno na Boží hod vánoční se James s Johnem rado vali z nových šlí a hráli si na pistolníky. Děvčata pištěla nadšením, když ve svých dárkových balíčcích od tety Lauren našla nové sukýnky a stuhy do vlasů.

Kolem dárků byl takový poprask, že si nikdo ani nevšiml, když je Lauren opustila a zavřela se ve svém pokoji.

Nějaká skrytá síla, kterou nedokázala pojmenovat, ji postrkovala ke skříni a ona ji pomalu otevřela. Zahleděla se na pověšené Jaredovo oblečení, na jeho boty pohozené na dně a na koženou vestu visící na hřebíku zatlučeném zevnitř do dveří.

„Jarede,” zanaříkala toužebně a vtiskla tvář do jedné z košil, v níž se i přesto, že byla vypraná, stále držela jeho vůně, slabé aroma tabáku a kůže. Několik minut vzlykala do látky, než na svých ramenou ucítila něčí jemné ruce.

„Lauren, jsi připravená si o tom promluvit? Jestli chceš, já poslou chám.”

„Ach Marie. Nechci nikoho zatěžovat svými problémy, zvlášť ne vás, kterou stále tíží Benova smrt.”

Marie ji odvedla k posteli a obě ženy se posadily. Z vedlejšího pokoje se ozývaly vzrušené dětské výkřiky. Marie hladila Lauren po ruce a nechávala jí čas, aby si mohla uspořádat své myšlenky.

„Já… to… moje manželství je fraška,” vykoktala Lauren. Přeru šovaně, neuceleně vyprávěla celý příběh od okamžiku, kdy se sezná mila s Benem, přes Williamův pokus o znásilnění a následnou nedů věru Pratherových, kteří uvěřili jeho lžím. Styděla se Marii říct o své dohodě s Olivii, ale nakonec to věcně vyklopila, aniž by se ovšem zmínila o Vandiverových. „Pravděpodobně si o mně budete myslet, že jsem strašná, když jsem se takhle zaprodala.”

„Nejsem v postavení, abych mohla někoho soudit, Lauren. Ale za stejných okolností bych udělala to samé, co ty. Někdy jsme ve svém životě nuceni vybrat si to menší ze dvou zel. Tys udělala to, cos považovala za správné. Nikdo nemá právo tě za to soudit. Kromě toho si myslím, že tvojí motivací nebylo jen Benovo přání a Oliviiny peníze, nemám pravdu?”

Tuto otázku si Lauren kladla stále dokola. Byla už tehdy zamilo vaná do Jareda? To proto souhlasila s tak nezvyklou nabídkou? Ničím si nebyla jistá.

„Jsi do Jareda zamilovaná, je to tak?” zeptala se Marie jemně. Lauren přikývla a starší žena pokračovala: „A toto manželství na oko se změnilo v něco jiného? Byla… jsi s Jaredem?” Lauren si zakryla obličej rukama a rozvzlykala se.

„Ano, ach ano. Teprve před pár dny a… já nevím, Marie. Celý můj život mě učili věřit, že muži dělají ženám ošklivé věci a dámy se před tímto ponížením chrání. Vím, že mě Jared nemiluje, i když jsme manželé. Je to hřích, mít takové pocity, jaké mám já? Nacházet po těšení v…” „Myslíš si, že to bylo ,ošklivé’?”

„Ne,” odmítla to důrazně Lauren a Marie potlačila úsměv. „Když jsem se prvně setkala s Benem, byla jsem mladá a taky nejistá. Snažila jsem se odmítat potěšení, které mi mohl nabídnout. Ale když jsem viděla, že mu přináším velké štěstí, dokázala jsem ho sdílet s ním bez

pocitu viny nebo studu. I mě učili, že žena nemá od milování očekávat nic jiného než bolest a ponížení. Sex stvořil Bůh, a ne člověk, Lauren. A třebaže to člověk překroutil a zneužil, je to stále dar pro dva lidi, kteří se milují.”

„Ale Jared mě nemiluje. Děsím se dne, kdy ho toto fraškovité manželství unaví a pošle mě pryč.”

„Myslím, Lauren, že Jared bojuje svou vlastní citovou bitvu. Ne věřím, že by ho jakékoli důvody, byť sebevážnější, přiměly oženit se s ženou, k níž není přitahován. Na to je moc tvrdohlavý. A jsem přesvědčená, že poslat tě pryč, je to poslední, co by si přál.” S hlubo kými sympatiemi pohlédla na zkormoucenou mladou ženu. Ben si přál, aby byli šťastní. Tolik doufal, že se z jejich vztahu vyvine láska.

„Lauren,” oslovila ji jemně, „neboj se Jareda milovat. Pomysli, jaký prázdný život bych měla já, kdybych nemilovala Bena. Pomysli na zoufalství, které by musel snášet sám. Nemyslím, že budeš někdy lásky ke svému Lockettovi litovat o něco víc než já k tomu svému. Jediné, čeho mi bylo vždy líto, že jsem nemohla dát Benovi víc dětí.”

Lauren popotáhla a otřela si oči krajkovým kapesníkem, který jí Marie podala.

„Děkuji vám, Marie. Běžte a připojte se ke své… naší… rodině. Já přijdu později.” Rozechvěle se usmála.

Marie ji pohladila po uplakané tváři a nechala Lauren o samotě, aby mohla přemýšlet nad tím, kde asi tráví Vánoce Jared.

kapitola 20

Dva týdny po Vánocích se obyvatelé Keypointu mohli těšit z nebývale mírného počasí. Staří pamětníci předpovídali, že když je v lednu takové teplo, ještě zdaleka to neznamená, že by byla zima za nimi, ale každý byl rád, že ostrý vítr, který s sebou někdy přinášel zledo vatělý déšť a mokrý sníh, byl daleko.

Jednou ráno si Lauren vyjela jen tak sama. Marie byla nastydlá a Lauren nechtěla obtěžovat Rudyho nebo některého z vaqueros. Bylo překvapující, jak moc jí Fláme chyběla. Ale každá vzpomínka na klisnu jí také připomněla Jareda. Jareda vzteklého a násilného. Zahnala takové myšlenky z mysli. Přejela několik kopců, vděčná za takové cvičení, ale dávala si pozor,

aby se nevzdálila od řeky a neztratila směr. Jela už asi hodinu a právě se chtěla otočit na zpáteční cestu, když si všimla, jak její kůň prudce sklopil uši dozadu. Ve stejný okamžik zaslechla mumlané kletby ná sledované sténáním. Zastavila koně a zaposlouchala se. Sténání se opakovalo a přicházelo od skupinky cedrů. Popojela blíž. Když byla kousek od stromů, zahlédla postavu ležící na zemi. Seskočila opatrně z koně a váhavě popošla o několik kroků kupředu.

„Zůstaňte, kde ste.” Slyšela nezaměnitelný zvuk odjišťované zbraně a se srdcem bušícím vysoko v krku ztuhla.

„Nepřibližujte se.” Hlas zněl zlověstně, ale byl jakoby sevřený bolestí. „Jste zraněn? Slyšela jsem vás naříkat.” Lauren se třásla jako osika, ale cítila, že ten člověk potřebuje pomoct. „Vy ste žena Jareda Locketta?”

„Ano, já jsem paní Lockettová. A kdo jste vy?” Postoupila ještě o jeden krok.

„Říkám, abyste se nepřibližovala.” Poslední slovo o oktávu stouplo a věta se rozplynula v dlouhém srdcervoucím zavytí.

Lauren odhodila všechen strach a rozběhla se k raněnému. Prudce se zarazila a přikryla si pusu, aby potlačila výkřik, deroucí se jí z krku.

Muž byl potrhaný a špinavý, kotník měl groteskně chycený v nějaké pasti a krev z něj prýštila kolem ocelových zubů zakousnutých do mužova masa.

Jeho obličej byl jako vystřižený z noční můry. Byl to Bláznivý Jack, poustevník. Ten ubožák měl místo tváře masku smrti. Po stranách, kde bývaly uši, se mu táhly dvě ošklivé rudé jizvy. Místo nosu měl dva zející otvory. Lauren polkla žluč, která se jí nahrnula do úst. „Pane Turnere, dovolte mi vám pomoct.” Přistoupila k němu blíž.

To, co mu z obličeje zůstalo, měl stažené bolestí. Rty měl bolestně vypjaté přes prořídlé zuby a oční víčka tiskl pevně k sobě. Lauren si všimla, že prsty, kterými před chvílí držel pušku, si teď tiskne zraně nou nohu. Ručnice ležela pohozená na zemi. „Nestojím vo žádnou pomoc,” sykl. „Třeba o ni nestojíte, ale myslím, že ji potřebujete.”

Síla v jejím hlase ho překvapila. Otevřel oči a zadíval se na ni s podezřením, zda v jejím pohledu objeví stopy strachu nebo odpo ru, ale nic takového tam neviděl. „Můžete mi z nohy sundat tu zatracenou past?”

„Já… nevím.” Pohlédla na tu hrozivou věc a otřásla se. „Mohu to zkusit.”

„Dobrý, tak votevřte ty čelisti a dejte to pryč, než vykrvácím,” zabručel. „Čapněte to z vobou stran a táhněte ze všech sil.”

„Nebude to bolet, když vám nadzvednu nohu?” zeptala se staro stlivě.

„Jasně že jo, ale teď to taky bolí jako kráva a zbavit se toho musim, no né?”

„Dobře tedy,” rozhodla se Lauren a sundala si rukavice. Muž byl očividně rozhodnutý chovat se nerudně.

Srdce jí divoce tlouklo, když si vedle něj klekla a jemně sevřela prsty kolem jeho holeně těsně nad zakousnutými čelistmi. Dokonce i tento lehký stisk ho přinutil zalapat po dechu a Lauren na něj s lítostí pohlédla. „Mrzí mě to, já vím, že je to nesnesitelné.” „Pokračujte a sundejte to,” poručil muž chraplavě.

Chytla zkrvavený kov do obou rukou a opatrně se pokusila čelisti roztáhnout. Nebylo to k ničemu, jen bolest se zvýšila a Jack do sebe syčivě vtáhl vzduch. „Silnějc, dámo.”

Lauren to zkusila ještě jednou a tentokrát na to vynaložila veškerou svou sílu. Právě když to chtěla vzdát, ucítila, jak kov pod jejími prsty povoluje. Svaly na rukou ji bolely námahou. Konečně se past rozevřela a pustila svou rozervanou oběť.

Jack zařval. Po železných zubech mu kolem kotníků zůstaly hlu boké rány, které vydatně krvácely. Lauren došla do sedlové brašny pro láhev. Potom si znovu klekla vedle Jacka a nalila mu na rány vodu. Dokonce se na ni usmál.

„Voda tomu neudělá dobře, slečinko. Vemte polní láhev z mýho koně. Někde tady bude.”

Rozhlížela se kolem, až uviděla špinavé zvíře pasoucí se na nízké trávě pod stromy. Bázlivě se k němu přiblížila z obavy, aby nebyl stejný podivín jako jeho pán. Ale stál naprosto poslušně a klidně si nechal vzít láhev visící na kohoutku sedla. Otevřela ji a nosní dírky jí zaplavila vůně tvrdého alkoholu. To musí být ten utrejch, o kterém jí Jared říkal, že si ho Jack pálí sám.

Zaváhala jen na chvilku, než jím jemně začala omývat Jackovy rány. Prudce zamrkal a oči se mu naplnily slzami, ale už nevykřikl. Naznačil jí, aby mu sundala šátek z krku a uvázala mu ho kolem nohy. Byl celý umouněný a zamaštěný.

„Proč… proč bychom nepoužili můj? Je…,” spolkla slovo čistší a místo toho řekla: „Větší.” „Nepotřebuju žádný milosrdenství…”

„Ne, ne, nic takového.” Nedala mu další možnost protestovat a sundala si šátek z krku. V duchu vzdala modlitbou dík za to, že si dneska nevzala ten modrý hedvábný od Jareda, ale bavlněný barevný, který si sama koupila v Coronadu. Zakázala si myslet na bolest, kterou mu působí, a váhavě utáhla šátek kolem mokvajících ran.

„Tak. Tohle vám vydrží, než se dostaneme na Keypoint a seženeme doktora. Budete moct jet na koni?”

„Nechejte si tu svoji zatracenou starostlivost, slečinko. Pojedu akorát do svýho baráku a žádnej mastičkář se Jacka Turnéra ani nedotkne.”

„Ale pane Turnere, ta zranění jsou vážná. Můžete mít zlomený kotník.” Nemohla mu dovolit, aby se bez lékařského ošetření vrátil do té své jeskyně. „Prosím, jestli nechcete jet na Keypoint, dovolte mi přivést Rudyho, znáte Rudyho Men…”

„Sakra, jasně, že vim, kdo je to Rudy Mendez, a ani von, ani nikdo jinej kromě mě se nebude starat vo můj zatracenej kotnik. Měl sem víc zlomenejch kostí, než je vám let.” „Ale možná že to bude potřeba sešít.” Zvedl k ní pohrdavý pohled a pěkně od plic zaklel.

„Kdo si myslíte, že mi zašíval ksicht, dyž mě ty indžusové tohle udělali, co?” Nečekal odpověď a Lauren byla příliš šokovaná, než aby se na nějakou zmohla. „Teď mi děte z cesty.”

Jack se s námahou zvedl a s trhnutím odmítl její pomoc. Sehnul se a zvedl svou past, kterou raději zavřel. Sakroval nad vlastní nešikov ností, že do ní tak šlápl. Odkulhal ke svému koni, a než se vyšplhal nahoru, dal si pořádný lok ze své láhve.

„Nechcete, abych jela za vámi a podívala se, jak dojedete domů? Nějakou pomoc můžete potřebovat.”

„Ne, madam. Viděla ste toho z Jacka Turnéra víc, než kterejkoliv jinej smrtelník za posledních dvacet let. Budu vám vděčnej, dyž za pomenete, co ste viděla.” Stydlivě pohlédl stranou a dodal: „Vypadáte jako skutečně slušná dáma, pani Lockettová.”

Lauren věděla, že by odmítl jakoukoli formu politování z její strany.

„Děkuji vám,” řekla tedy prostě. „Bylo mi potěšením se s vámi setkat, pane Turnere.”

Místo pozdravu si cvrnkl do klobouku a odjel. Nesnažila se ho sledovat, aby mu nenarušila soukromí. Počkala, až zmizel z dohledu, a teprve potom naskočila na koně a vracela se na ranč. Na zpáteční cestě se jednou zastavila u řeky, aby si omyla z rukou krev. Šla rovnou do kuchyně a tam vzala košík s jídlem. Pak se co

nejrychleji vrátila k řece do míst, kde na břehu na skále stálo Jackovo obydlí. Postavila košík s jídlem na plochý kámen, jak to viděla dělat Jareda. Na nic nečekala a bez ohlížení odjela.

Jak se blížilo datum Gloriina porodu, ženy šily, pletly a probíraly různá jména, aby se každou chvíli rozhodly pro nějaké jiné. Jednou ráno jim Elena šťastně oznámila, že je také opět v jiném stavu. Vy zařovalo z ní dobré zdraví a energie, zatímco na Carlosově tváři se trvale usadil výraz radosti. Lauren jejich očividné štěstí ze vzájemné blízkosti a z nového domova dojímalo.

Třiadvacátého ledna poprvé ohlásil nový Mendezův potomek svůj příchod na svět. Glorie byla už od božího rána apatická. Ona, Lauren a Marie seděly ve velkém obývacím pokoji u ohně a vychutnávaly svůj dopolední šálek čaje, když Glorie rukama pevně sevřela opěrky křesla. „Myslím, že budu rodit. Tohle je třetí bolest a je nejsilnější.”

Lauren skoro upustila svůj hrnek, ale Marie přistoupila ke své snaše a podepřela ji cestou do ložnice. „Lauren, půjdeš pomoct Glorii do postele, prosím tě?”

Lauren poplašeně nadskočila, ale následovala obě ženy. Podle Ma riiných pokynů odhodila pokrývky stranou a společně Glorii uložily na prostěradlo.

„Já ji svléknu a ty, Lauren, jdi říct Eleně, aby se po zbytek dne postarala o děti,” rozhodla starší žena nevzrušeně. „Pošli Rudymu zprávu po jednom z vaqueros. Oni vědí, kde je. Pak se vrať. Jsem si jistá, že se nám další pár rukou bude hodit.”

Lauren si pospíšila ven, vděčná za úkol, který ji odvede od postele rodičky. Nijak netoužila po tom, být svědkem rituálu zrození, které její matku připravilo o život.

Elena v povznesené náladě Lauren ujistila, že se dětí i domácnosti ráda ujme a zůstane po ruce, kdyby ji potřebovaly. Chvíli na to se s dupáním dostavil i Rudy, pod opálením celý popelavý.

„Rudy,” zvolala Lauren. „Počítala jsem s tím, že ty mě uklidníš. Předpokládala bych, že už na to musíš být zvyklý. A ty zatím vypadáš jako novopečený otec.” Zahanbeně se zašklebil.

„Pokaždé mi to připadá jako poprvé. Je v pořádku? Můžu se na ni jít podívat?”

„No, snad ano.” Lauren si nebyla jistá, co v takovém případě nařizuje etiketa. „Počkej, kouknu se.” Vklouzla do zšeřelého pokoje a našla tam Glorii pohodlně po

depřenou na posteli, jak si bezstarostně povídá s Marií. To Lauren nečekala. Měla za to, že ji tam uvidí svíjet se v bolestech. „Nevadí, když se na tebe přijde podívat Rudy?”

„Je to jeho vina, že jsem v tohle stavu, tak bych řekla, že ho to k tomu přímo opravňuje,” zasmála se Glorie.

Rudy vešel na Laurenino vyzvání do ložnice a třemi dlouhými kroky se octl u postele. Usadil se vedle Glorie a obě své velké ruce jí položil na břicho. „Takže než nastane noc, budeme tu mít další hladový krk, co?”

„Na čas bude starost o jeho krmení ležet jen na mně, nezapomněls na to?”

„Jsem si jist, že ty si s tím poradíš.” Zašklebil se a vzal její zvětšená prsa do dlaní. Hravě ho plácla přes ruce, aby je dal pryč.

„Rudy Mendezi, dokonce i v takovéhle chvíli se chováš jako chlíp ník. A před svou matkou!”

„Ona ví, že jsem po svém otci,” rozesmál se. Potom se sklonil a políbil ji něžně na čelo. „Kdybys mě potřebovala, budu venku. Miluju tě.”

Ještě než se zvedl a opustil pokoj, políbila Glorie obě jeho ruce. Laureniny oči se zaplnily slzami a knedlík v krku jí zabránil odpově dět Marii, která ji požádala, aby přiložila na oheň v krbu.

Odpoledne uteklo a Gloriiny bolesti začaly být neodbytnější. Lau ren zděšeně pozorovala, jak na postel vytekla voda zbarvená krví do růžová. Byla přesvědčená, že se děje něco hrozného, dokud ji Marie neujistila, že je to tak normální a že se každou chvíli objeví dítě.

O hodinu později se Gloriina tvář stáhla bolestí a za Mariina jemného pobízení, aby zatlačila, porodila mladá žena chlapce. Lauren Marii sledovala, jak chlapečka vytáhla z matčina těla a přeřízla pupeční šňůru, která je spojovala. Její matka musela trpět úplně stejně, když rodila ji a potom malého bratříčka, při jehož porodu zemřela. Pocítila obrovský stesk po ženě, kterou ani pořádně neznala. Přála si, aby si pamatovala, jak jí matka říkala, že ji miluje. Určitě jí to říkala.

Marie právě balila svíjející se a ječící miminko do teplé přikrývky, když Glorie vykřikla. „Myslím, že to není všechno!” oznámila.

Lauren s Marií přiběhly k rodičce a uviděly další černou hlavičku deroucí se mezi jejími rozevřenými stehny na svět.

„Lauren, pomoz jí,” přikázala Marie a přivinula si malý uzlíček blíž k sobě ve snaze utišit jeho hlasitý křik. Lauren zbledla a chtěla něco namítat, ale vtom Glorie znovu zavyla.

Ohlédla se a uviděla dětská ramínka pokoušející se probojovat se ven. Lauren rozechvěle uchopila hlavičku do rukou, a tak jak to viděla u Marie, se ji jemně snažila vytáhnout. Dítě se nehýbalo, ale i přes hlen, který mu ucpával malý krček, se rozkřičelo. Lauren, celá zpocená a rozklepaná, zatáhla za kluzkou hlavičku o něco silněji. Dítě téměř vypadlo do jejích nastavených rukou. Byla to holčička.

Smála se i brečela zároveň, když dychtivě čekající matce oznamo vala: „Je to holčička.” Gloriino napětí ve tváři opadlo a vystřídal je mírumilovný výraz. „Tumáš, Lauren, podrž ho a já přestřihnu pupeční šňůru.” Lauren položila holčičku na prostěradlo a vzala si od Marie chlapce.

„Glorie, máš dvojčátka. Páreček.” Marie se hihňala jako mladá dívka. „Řekněte to Rudymu,” zašeptala zesláble Glorie. Lauren se otočila a i s chlapečkem, který teď dával hlasitě najevo svou přítomnost, opustila pokoj. „Rudy, jsou to dvojčata! Kluk a holka!” Rudy k ní rychle přistoupil a podíval se na svého syna. „Dvojčata?” opakoval přihlouple.

„Jo, pojď se podívat.” Odvedla ho do ložnice, kde Marie chovala děvčátko.

„Dvojčata!” Rozesmál se a pak zavýskl tak hlasitě, až se dvojčata dala do ještě většího křiku.

„Teď se podívej, cos udělal,” zamračila se Marie a položila holčičku Glorii k rameni. Rudy převzal z Laureniných rukou svého syna a posadil se na postel vedle své ženy. Vzdychali nad miminky, dokon ce i když se Marie sklonila nad Gloriinými zdviženými koleny. Lauren se cítila jako vetřelec a raději odešla.

Neuvědomovala si, jak je unavená. Bylo pozdě večer a ona strávila většinu dne v pokoji s Glorií a Marií. Od snídaně nic nejedla, ale prázdnota, kterou uvnitř cítila, nebyla způsobená hladem.

Přistoupila ke skříni a otevřela ji. Sundala z ramínka jednu z Jare dových košilí a přitiskla ji k sobě. Už to bylo víc než měsíc, co viděla svého manžela naposledy. Také si přála sdílet s ním zázrak zrození.

Lehla si na postel a přikryla se jeho košilí. Zavřela oči a před sebou uviděla Jaredovu tvář naplněnou posvátnou úctou po jejich milování. Nebyl v ní žádný cynismus ani hořkost. Jen něha. Kde teď jsi, Jarede? Co děláš? Myslíš vůbec na mě?

Sundala si košili i sukni a přes hlavu si přetáhla Jaredovu košili. Zabořila se do polštáře a usnula. Příchod dvojčat na několik příštích dnů úplně rozházel pravidelný chod domácnosti. Ostatní děti se neustále motaly pod nohama a sna žily se zahlédnout své nové sourozence. Lauren žasla nad Gloriinou trpělivostí. Naslouchala jejich štěbetání a na každé dítě si během dne udělala zvlášť čas. Lauren si uvědomovala, jak musí být Glorie vyčer paná nejen porodem, ale i kojením dvou zdravých dětí, a přesto nezanedbávala ani ty ostatní.

Chlapci dali jméno Benjamin na počest dědečka z otcovy strany a Lauren byla hluboce dojatá, když holčičku pojmenovali po ní.

„Koneckonců jsi ji přivedla na svět. A já doufám, že z ní vyroste taková dáma, jako jsi ty.” Glorie objala svou švagrovou a nevšímala si slz, které jí stékaly po tvářích. V těchto dnech neměla k pláči nikdy daleko.

Malému Benjaminovi a Lauren byl právě týden, když se stalo něco velice nepříjemného. Rudy se zdržoval v domě na obědě, když se mezi dveřmi objevil jeden vaquero a oznámil mu, že je venku někdo, kdo by s ním chtěl mluvit. Muž rozpačitě nadzvedl oči a vypadal připravený stát Rudymu po boku, kdyby potřeboval pomoc.

Lauren následovala švagra ven na verandu a tam uviděla uhlíře Wata Duncana a jeho sestru June, jak sedí na zanedbaném koni, který byl skoro stejně špinavý jako jeho jezdci. Duncan seskočil a kráčel k nim.’

„Jak de život, pane Mendez? Sem slyšel, že máte novej páreček dvojčat.” Duncan je obdařil svým drzým úsměvem. Od té doby, co ho Lauren viděla poprvé, se ještě nepřevlékl, jen na sebe kvůli zimě navlékl další vrstvy.

„Co tady, Duncane, děláte? Víte, že máte přístup jen na určitá místa Keypointu a toto k nim rozhodně nepatří.” Rudyho hlas byl pevný a mrazivý.

„No, sem vám přišel pogratulovat. Se zdá, že vaše děti budou jediný mláďata narozený v Lockettovic famílii. Dyž tak pozoruju, jak Jared vopustil svou ubohou nevěstu a tak.” Zlomyslně se na Lauren usmál a ona se pod jeho oplzlým zkoumavým pohledem otřásla. Dávala si pozor, aby se svým pohledem vyhnula June, která na koni roztahovala své dobře tvarované holé nohy, zcela očividně odolné proti chladnému větru.

Když se jejich oči přece jen setkaly, June nenávistně zírala na Lauren a olízla si své suché rozpraskané rty.

„Počítám, že si Jared na zimu odjel najít teplou postel do Austinu,” převalovala slova v puse. „Do záležitostí mého bratra vám nic není,” vyštěkl Rudy, když

předtím vrhl kradmý pohled na Lauren. Dělalo mu starosti, že toho vědí tolik o dění na Keypointu i o Jaredovi. „Má důležitá jednání kvůli železnici, ale je s námi neustále ve spojení. Ted vyklopte, proč jste přijeli a zmizte.” Wat Duncan zaujal podlézavý postoj.

„Neni potřeba se hned stékat, Rudy. Sem přišel v dobrým. Vandiver s nějakejma poskokama šmejdil kolem a měl moc votázek. Je mi fuk, co bude s těma Mexikánama nepřemejšlej vo vobraně. Nechci, aby to mělo vliv na mojí dohodu s Lockettovejma. To je jasný. Je to taky moje věc.”

Svaly na Rudyho čelisti ztvrdly jako žula a Lauren si všimla, že sáhl na pouzdro s šestiranným koltem.

„Vypadněte odtud, Duncane. A víckrát se k tomuto domu nepři bližujte, nebo vás osobně odprásknu. A pokud se vás týká, bude to platit tak dlouho, dokud já nebo Jared řekneme. Vandiverovi s tím nemají nic společného. Teď odsud vypadněte.” „Jak chcete. Já du. Jen sem chtěl bejt přátelské;.”

Odpajdal ke své herce a naskočil před June. Ta zastrčila palce do jeho opasku a prsty mu přejela vpředu přes kalhoty.

„S kýmpak teďkons Rudy spí, pani Lockettová, dyž jeho žena leží po porodu?” zacukrovala. Rudy sáhl po zbrani, ale Lauren ho konejšivě chytla za paži.

„Ne, Rudy,” zašeptala, protože si všimla, jak Duncanova ruka zabloudila na druhou stranu sedla, kde visela puška. Byla vděčná, když viděla, že se mezi vaqueros rozkřiklo, kdo k nim přijel na „návštěvu”, a většina z nich přišla a postávala kolem.

June pohodila dlouhými bílými vlasy a rozesmála se s jistotou, že Rudy na jejího bratra nevystřelí.

„Vyřiďte Jaredovi, že po něm toužim. Ráda ho uvidim, až se vrátí.” Pohlédla na Lauren a odfrkla si. Duncan přetáhl koni otěže přes hlavu a beze spěchu odjeli.

Vaqueros i Rudy je pozorovali, dokud nebyli z dohledu. Potom Rudy určil dva muže, kteří měli jet za nimi a ujistit se, že se vrátili do svého tábora.

Když se vrátil do obývacího pokoje, Lauren seděla a zírala do ohně. Přistoupil k ní, sedl si před ní na bobek a vzal obě její studené ruce do svých.

„Lauren, Jared s touhle špinavou chátrou neměl nikdy nic společ ného.” Lauren se na jeho milý soucitný obličej usmála. „Já vím. Nenašel ve mně žádné zalíbení,” prohlásila suše, „ale je mi

jasné, že pokud se žen týče, je rozhodně vybíravější, než aby se spokojil s takovou, jako je June.” Marie s Glorií se přesunuly k nim a zvědavě naslouchaly jejich rozhovoru. „Co mně dělá starosti,” pokračovala Lauren, „je to, co Duncan říkal o Vandiverovi a jeho bandě v Pueblu.”

„Ano, to mě taky znepokojuje, ale ne tolik jako to, že ví o všem, co se tu šustne. Budou s ním potíže, o tom není pochyb. Kdyby se tu někdy dřív objevil, Ben by ho okamžitě zastřelil a já budu litovat, že jsem to neudělal. Jak tě zná?”

Lauren jim vyprávěla, jak ten den, kdy si s Jaredem vyjeli k Pecan Creeku, projížděli na cestě domů jejich táborem. „Rudy, já mám strach,” prohlásila Glorie.

Stoupl si a položil své ženě, která teprve první den vstala z postele, ruku kolem ramen.

„Jsem si jist, že zkouší jen naši autoritu, když už tu Ben není. Není žádný důvod se bát. Probereme to s Jaredem a rozhodneme, co s tím. Nelíbí se mi mít v blízkosti Keypointu takovou lůzu.”

Vrásky kolem úst mu ztvrdly a po zbytek dne se držel v blízkosti domu a snažil se, aby na něm nebylo vidět, jak je nervózní. V příštích dnech si Lauren všimla, že se kolem domu neustále potloukají tak tři čtyři vaqueros. I přes své ujištění měl Rudy z Wata Duncana obavy.

Přesně podle nejhorších předpovědí se nezvykle mírné lednové počasí v únoru změnilo na ledové bouře. Na ranči se toho v takovém počasí moc dělat nedalo a Lauren litovala vaqueros, na které přišla řada jet zkontrolovat holé keypointské pláně. Pokaždé si s sebou vzali spousty jídla, protože měli v plánu strávit několik dní ve srubech zbudovaných přesně k těmto účelům.

Ženy v domě se věnovaly dětem, staraly se o dvojčata a zašívaly a pekly pro celou rodinu i pro nezaměstnané kovboje na ubytovně.

Jednou pozdě navečer nesla Lauren na ubytovnu dávku koláčů, kterou od ní vaqueros s povděkem přijali. Na zpáteční cestě k domu se ze stínu vynořil Thorn a postavil se přímo před ni. Musela si rukou zakrýt ústa, aby potlačila výkřik. Komanč šel rovnou k věci bez úvodu nebo nějaké omluvy.

„Paní Lockettová, tohle jsem dneska ráno našel na vratech,” ozná mil.

Nevěděla, jak si jeho hlas představovala, ale byl hluboký a tichý, skoro pěstěný. Přistihla sama sebe, jak zírá do té neproniknutelné masky jeho tváře. Potom pohlédla na neuměle zabalený balíček, který jí podával. Byl zabalený v hnědém papíře a převázaný motouzem. Na papíře bylo dětským písmem napsáno: Pani Lockitová. „Co to…?” pohlédla opět do Thornovy tváře. „Myslím, že to patří vám.”

Sundala šňůru a rozbalila papír. Chladný vítr se zmocnil šátku, kterým ovázala Jackovu zraněnou nohu, a málem jí ho vyrval z ruky. Když ho dávala zpátky, všimla si, že ho někdo vypral a složil. Všechny krvavé skvrny byly pryč. Rty se jí stáhly do utajeného úsměvu. Kdo by od toho starého poustevníka čekal, že jí vypere šátek? Riskoval, že ho někdo uvidí, až jí ho bude vracet? Musel. Najednou si Lauren uvědomila, že si ji Thorn zkoumavě prohlíží.

„Já… někde jsem ho musela ztratit,” vykoktala. „Nejspíš ho někdo našel a… vrátil ho. Děkuji vám.”

Indián ani nemrkl, ale Lauren tušila, že za jeho stoickým výrazem se skrývá víc. Už nepromluvil, ale přijal její díky rychlým trhnutím brady. Lauren si ani neuvědomila, že odešel, dokud neviděla jeho postavu mizet ve tmě.

Třetí týden v únoru se objevily první sněhové vločky. Už týden je strašil ostrý severák, který s sebou přinesl déšť, mrznoucí mrholení a dost jemných krup, aby pokryly zem.

Když v noci začala zuřit bouře, sesedli se Glorie, Rudy, Marie a Lauren kolem krbu a vychutnávali ticho, které se v domě rozhostilo pokaždé, jakmile uložili děti spát. Glorie se postarala o malou Lauren a předala ji její jmenovkyni. Lauren si položila dítě na prsa a hladila ho po černé hlavičce, kterou mělo akorát pod její bradou. Zatímco Rudy s Marií ji láskyplně pozorovali, nakojila Glorie Benjamina.

Když se na verandě ozvaly těžké kroky, všichni poplašeně nadsko čili. Ještě stále měli v paměti nevítanou uhlířovu návštěvu, a tak Rudy sáhl po svém pouzdru se zbraní a vytáhl kolt. Právě došel ke dveřím, když se otevřely a vítr dovnitř navál sněhovou spršku. kapitola 21

Zjevení vešlo dovnitř a zavřelo za sebou dveře. Když se postava pomalu otočila a Lauren v ní pod těžkým nánosem oblečení roze znala svého manžela, zalapala po dechu. Ohlédl se za zvukem a má lem udělal to samé, když ji tam tak uviděl s rozpuštěnými vlasy padajícími na ramena sedět v záři ohně, jak tiskne k prsům ne mluvně. Zůstal stát jako opařený.

„Pane Bože, Jarede, ty jsi samé překvapení!” plácl ho Rudy po zádech. „Málem jsem tě zastřelil, ty blboune. Proč sis svůj návrat naplánoval zrovna uprostřed jediné noci, kdy máme blizard?” Jared potřásl hlavou, jako by si ji chtěl pročistit.

„Já… nevěděl jsem, že se udělá tak hrozně, až když jsem byl napůl cesty.”

„Jsme rádi, že ses sem bezpečně dostal.” Marie na něj láskyplně pohlédla a on jí její milý úsměv vrátil.

„Myslím, že to bylo bláznovství, ale stejně jsem ráda, že tě vidím.” Glorie k němu přistoupila s rozevřenou náručí. Ještě stále se na něj zlobila za to, že opustil Lauren, ale její přirozená náklonnost k němu pro tuto chvíli zvítězila.

„Jen se na tebe podívejme, sestřičko. Už máš svou postavu zase zpátky. Radši tě honem obejmu, než tě Rudy zase napumpuje.” Přes její protesty ji sevřel v medvědím objetí.

„Pojd se podívat,” vyzvala Glorie Jareda a vykroutila se z jeho náruče.

Předtím uložila Benjamina do jedné z kolébek u krbu, v nichž dvojčata přes den spala, pokud jim to ostatní děti dovolily. Jared se sklonil a váhavě dítě pohladil po tvářičce. „Které je tohle?” zašeptal. „To je Benjamin,” odpověděla hrdě Marie.

„A tohle je Lauren,” prohlásila Glorie a otočila Jareda k dvojčeti, které stále chovala jeho manželka.

Lauren se nedokázala pohnout ani promluvit, jeho přítomnost v místnosti ji paralyzovala. Byla vděčná, že jí ostatní svým přivítáním poskytli čas, aby si Jareda pořádně prohlédla. Rozvázal šátek, který mu držel klobouk na hlavě, prohrábl si dlouhé rozcuchané vlasy, ještě mokré od sněhu, a než přešel ke kolébce podívat se na Benjamina, odložil kabát z ovčí vlny. Vypadal unaveně a pohuble. Strniště na jeho tváři bylo přinejmenším čtyřiadvacet hodin staré. Ale byl to Jared. A byl tady.

Sedl si na bobek před její židlí a jeho oči se nad dětskou hlavičkou setkaly s jejím plovoucím pohledem. Mlčenlivý kontakt mezi nimi byl silnější než slova.

„Lauren ji přivedla na svět, tak jsme malou pojmenovali po její tetě,” oznámila Marie. „Tys odrodila dítě?” zeptal se Jared jemně, nevěřícně.

Lauren přikývla a obrátila malý uzlíček k němu. Uchopil dítě za pěstičku a usmál se, když holčička našpulila pusinku, jako by chtěla sát.

Než se v celé své výšce narovnal, ještě jednou se upřeně zadíval na Lauren. Pak posměšně pohlédl na bratra, roztáhl ruce a pohlédl k nebi.

„Copak to nikdy neskončí?” zvolal teatrálně. „Dvojčata!” Široce se zašklebil a místo gratulací poplácal Rudyho po zádech. „Neopravňuje mě to k přípitku?”

„To si piš. Já to ještě ani pořádně neoslavil. Čekal jsem na tebe, až přijedeš.” „Máš hlad, Jarede?” zeptala se ho Marie.

„Jo, ale nech mě nejdřív trochu rozmrznout. Je tam dost velká zima, aby ti to zmrazilo… Venku je zima,” dokončil nepřesvědčivě a všichni se rozesmáli.

Dali si s Rudým po skleničce whisky a přitom probírali záležitosti ranče.

Glorie a Lauren odnesly dvojčata do ložnice jejich rodičů. Marie oba muže políbila a dala jim dobrou noc.

„Jarede, prosím tě, omluv mě, ale nedokážeš si představit, jak dokážou být dvojčata únavná,” rozloučila se také Glorie. „Uvidíme se ráno a pak mi řekneš, co je v Austinu nového.” Sklonila se nad ním a políbila ho na tvář. Hlasitě ji plácl přes zadek. „Jarede Lockette, můj manžel sedí přímo tady,” pokárala ho. „Jo! Tak uděláme něco, aby doopravdy žárlil.” „Ty! Jsi nenapravitelný.” „Ano, ale máš mě ráda,” zašklebil se vítězoslavně. „Trošičku,” připustila a potlačila úsměv. „Jdeš, Rudy?” „Za minutku.” Ignoroval její podrážděnost, když opouštěla pokoj.

„Mám hlad, Lauren. Můžeš mi dát něco k jídlu?” Jaredův hlas byl úsečný a Lauren pochopila, že ji posílá pryč. Nechtěla dělat před Rudým scény, tak jen krátce přikývla a odešla do kuchyně.

Ohřála polévku, která ještě stála na kamnech, ukrojila pořádný krajíc odpoledne upečeného chleba, nalila šálek horké kávy a nakonec ještě přidala velký kus jablkového koláče.

Když se vrátila, muži si tiše povídali s hlavami u sebe a prudce se zarazili, jakmile ji zahlédli. Vyměnili si vševědoucí pohled. Pochopila z toho, že budou ve své konverzaci pokračovat později.

„Rudy,” ozvalo se prosebně z ložnice. „Pojď už si, prosím tě, lehnout. Je mi zima.”

Rudy vstal a v krbu uhasil doutník. Protáhl své dlouhé tělo a na plnou pusu si zívl.

„Dětem jsou sotva tři týdny a já se před tou ženskou nemůžu ubránit.” V předstírané bezmoci pokrčil rameny a povzdechl si: „Co má takový chudák dělat?” Zamrkal na Jareda a pyšně odkráčel za čekající manželkou.

Jared se uchechtl a obrátil svou pozornost k tácu s jídlem. Lauren s ním téměř mrštila na nízký stolek před židlí u krbu. Pokud si Jared hlasitý a zlostný cinkot nádobí uvědomil, nedal to na sobě znát. Snědl několik lžic horké polévky a Lauren si přitom vůbec nevšímal. Ta, rozzlobená jeho úmyslným nezájmem, se otočila na podpatku a za mířila ke dveřím. „Lauren.” Bylo pro ni těžké pohlédnout mu do tváře, ale přinutila se potlačit svůj vztek a obrátila se čelem k manželovi. „Ano?”

Na chvíli si zamyšleně prohlížel její siluetu rýsující se proti šeru chodby. Byla v útočné pozici, ale její vojenský postoj byl v rozporu se zranitelností skrývající se pod bílými vlněnými šaty. Jared ještě nikdy neviděl bojovníka s takovým bohatstvím černých vlnitých vlasů. „Jak ses měla?” Složila si ruce na prsou a nevesele se zasmála.

„Ani na okamžik nevěřím, že by tě zajímalo, jak se mám, ale protože jsem slušně vychovaná, tak ti laskavě odpovím. Měla jsem se dobře a ty?” Překvapen jejím podivným tónem nadzdvihl jedno obočí.

„Já se měl dobře. Ale buď tak hodná a nesnaž se myslet za mě. Zajímá mě to, co se týká… tebe.”

„Potom tedy musím předpokládat, že se všechny tvé vzkazy a dopisy někde ztratily.” Hnusil se jí vlastní sarkasmus, ale měla vztek a měla na něj právo a Jared si to zasloužil. „Předpokládám, že se ti v Austinu dařilo.” Rychle pohlédl dolů na tác.

„Něco ano,” odpověděl sevřeným hlasem. Jeho vlastní zlost stou pala na povrch. „Nepochybně jsi spokojený. Myslím, že půjdu spát. Dneska jsme byly s dětmi venku na sněhu a jsem z toho unavená.” „Jistě, jdi si lehnout. Já to po sobě umyju, až se najím.” „Glorie to jistě ocení. Dobrou noc.”

Zamumlal svou odpověď, aniž by na ni pohlédl. Vypadal sklíčeně, stíny vrhané ohněm z krbu jen prohloubily vrásky kolem jeho úst a očí a zvýraznily propadlé tváře.

Lauren se vzepřela pokušení jít k němu. Místo toho odešla tmavou chodbou do ložnice.

Sotva se stačila pod přikrývkou zahřát, uslyšela, jak se otevřely dveře. Jared vešel dovnitř a zavřel za sebou. Rychle se posadila a vytáhla si pokrývku až pod bradu. „Co myslíš, že děláš?” zeptala se útočně.

Ani se na ni nepodíval, když se posadil na gauč a začal si stahovat boty.

„Pokud si dobře vzpomínám, tohle je můj pokoj v mém domě. Venku je hrozná zima a já nemám chuť hledat si nějaké jiné místo na spaní. Jestli to uráží tvé city spát se mnou a já hodlám spát uděláš nejlíp, když si sama najdeš nějakou jinou postel. Tahle patří mně.”

Stáhl si ponožky, košili a nátělník a začal se potýkat s páskem u kalhot. Krbový oheň pozlatil konečky chlupů na jeho hrudi.

Lauren sebou praštila zpátky do polštářů a odtáhla se na nevzdá lenější konec postele zády k manželovi. Slyšela, jak na zem dopadly kalhoty následované spodním prádlem. Ne! V takové zimě nemůže spát jen tak! Přešel přes pokoj a přihodil na oheň další polena. Potom přistoupil k truhlici v nohách postele a s tichým skřípěním nadzvedl víko. Lauren se neodvážila podívat, co odtud vyndal. Ať to bylo cokoli, hodil to na postel. „Tohle pro mě udělal Thorn. Udrží nás to teplé jako toast.”

Pootevřela oči a viděla, že je to nějaká kožešinová přikrývka. Rychle zase oči zavřela, když studený vzduch vnikl pod deku a postel se prohnula pod Jaredovou váhou.

„Dobrou noc, Lauren,” řekl. Zůstala nehybně ležet a neodpověděla. Zasmál se a otočil se na druhou stranu. Chvíli se vrtěl a pak se konečně uvelebil v teplém hnízdečku. Uplynulo hodně minut, než Lauren slyšela jeho pravidelné oddechování. Nemohla dlouho usnout.

Někdy během noci se k sobě otočili. Ať už to bylo kvůli teplu nebo něčemu, co Lauren nechtěla pojmenovat, vzbudila se přitisknutá k Jaredově hrudi, uvězněná pod jeho těžkou rukou, s nohama vzá jemně propletenýma.

Ležela bez hnutí a vychutnávala blízkost jeho těla. Jaredovy chloupky ji šimraly v nose, jak mu hrudník pravidelně stoupal a klesal. Na temeni hlavy cítila jeho dech. V uchu jí ozvěnou zněl tlukot jeho srdce.

Bála se pohnout, aby ho neprobudila, a tak jenom očima přejížděla po jeho těle, kam až dohlédla. Oheň v krbu už dohořel, jen z uhlíků ještě naposledy probleskl malý plamínek a krátce osvítil pokoj. Lauren pod svou bradou uviděla Jaredova široká prsa a chlupy sbíhající se do špičky na štíhlém žaludku.

Na okamžik zaváhala a pak zvedla ruku, položila ji na něj a lehce sjížděla po svalnaté hrudi k provazovitému plochému žaludku až dolů na břicho, kde cítila, jak chlupy houstnou a kudrnatí se. Tam se zarazila, neschopná pokračovat ve svém průzkumu. Teprve* tehdy si uvědomila, že dech nad její hlavou už není tak pravidelný a tlukot srdce pod jejím uchem se zrychlil. Okamžitě zvedla hlavu a setkala se s jantarovýma očima zářícíma ve skomírajícím ohni.

„Ach Lauren, Lauren.” Vyznělo to napůl jako povzdech, napůl jako sten a vzápětí přitiskl svá ústa na její. Hladově, divoce ji políbil a rukama přitom vyhledal lem její noční košile a vyhrnul jí ji do pasu a pak přetáhl přes hlavu a odhodil stranou.

Nadzvedl hlavu, zadíval se do Laureniných rozzářených očí a po tom si přitiskl její ruku ke rtům. Vroucně ji políbil do dlaně a zároveň ji poškádlil jazykem. Aniž by spustil pohled z jejích očí, vzal ji za ruku a přiložil ji na svůj probuzený úd. Pozorně sledoval její reakci a bál se, že ho odmítne. Žárlivě pozoroval růžovou špičku jazyka, jak navlhčila rty a opět zmizela mezi nimi.

Neboj se milovat tohoto muže, řekla jí Marie. Neboj se toho. Její štíhlé prsty se sevřely kolem horkého údu se sametovým povrchem. Něžně, zvědavě si s ním začaly pohrávat rozjařené svými objevy.

Jared se prohnul v zádech a rozkošnicky zaklonil hlavu. Potom sklonil bradu a vyhledal Laureninu tvář. Oči mu jasně zářily vzruše ním.

„Dotýkej se mě, Lauren. Dotýkej se mě tak dlouho, až zemřu slastí. Poznej mě celého.” Hlas měl udýchaný a rozechvělý.

Povzbuzována jeho vášnivými prosbami, hladila ho a laskala, až hladký vrcholek zvlhl vzácným nektarem jeho touhy. „Ach Bože,” zasténal, sklonil se nad Lauren a zakryl její ústa svými.

Svýma rukama vyhledal její ňadra a masíroval je v rytmu jejích vlast ních pohybů. Něžně tiskl měkké kopečky, zatímco svými palci se zabýval jejich vyvýšenými středy.

Když se Lauren oddala objevování tajemství manželova těla, všechny pochybnosti a nedůvěra se rozplynuly. Instinkt ji vedl tou nejlepší cestou jak dokázat její obdiv a Jared ji navíc svým naléhavým šepotem povzbuzoval i prosil. Rukama sjížděla po jeho pevném zadku dolů k svalnatým stehnům a potom zase nahoru na šlachovitá záda. Nebála se ho dotýkat. Líbala ho stejně vášnivě jako on ji a používala jazyk, aby ho celého prozkoumala.

Jeho ústa a prsty byly něžné stimulanty, které ji nemilosrdně trápily. Vytrvale objížděly její krk, hrudník, ňadra a žaludek, až Lauren začala vydávat tiché kvílivé zvuky, které ho překvapily, stejně jako ji šoko valy.

„Dej mi ruce kolem krku,” požádal a vyhoupl se nahoru. Jaredova ruka našla její ženskou pokladnici vlhkou, poddajnou a rozechvělou. Sevřela se kolem jeho prstů jako teplé okvětní lístky. Maličko se odtáhl a něžně ji pohladil, ale i ten nepatrný pohyb ji zasáhl jako úder blesku. V úžasu široce rozevřela oči a začala se nekontrolovatelně svíjet. „Jarede,” lapala po dechu.

Nahradil prsty svým zduřelým údem. Vedl ho svou rukou a dráždil ji, hladil to kouzelné místečko, až myslela, že to dál samou slastí nevydrží. Cítila, jak nabíhá, vzpíná se k němu, otevírá se, svírá a prožívá krátké smrtelné agónie.

Jared, který se až doteď vychloubal svými sexuálními zkušenostmi, se nyní od ženy, která se s ním pohybovala v dokonalé shodě, naučil, že o skutečném milování nevěděl zhola nic. Až do chvíle, kdy uviděl, jak jí obličej září radostí z absolutního uspokojení, které jí poskytl svým laskáním, si nikdy dřív neuvědomil, jak může být krásné také dávat. Potom ji celou vyplnil a bezvýhradně se jí oddal. Pevně se k němu přimkla a vracela mu jeho vášeň a žhavé polibky, které se ještě prohloubily s tím, jak do ní vstoupil. V jediném fantastickém okamžiku se setkali ve stadiu, kdy radost nahradila zármutek, důvěra udělala z nejistoty bezvýznamný pocit a oddanost přemohla váhavost.

Po svém bouřlivém milování si zůstali ležet v pevném objetí, ne schopni pochopit propuklé city, které ještě stále lomcovaly jejich těly. Jared pohlédl Lauren do tváře a něžně odstranil ebenové pramínky vlasů nalepené na jejích spáncích. Ukojený sklouzl z jejího těla a zabořil hlavu mezi její prsa. Zlehka je políbil a jazykem přejel po růžových bradavkách vybuzených nedávným milováním. „Překrásná, překrásná ženo,” povzdechl si.

Nechal svou hlavu ležet na tom přívětivém polštáři. Už skoro usínal, omámený vůní Laureniny orosené pleti, když jakoby zdálky zaslechl přicházet její hlas. „Jarede, miluji tě,” zašeptala.

Sněžilo až do oběda příštího dne. Napadlo devět centimetrů sněhu, což bylo pro tuto oblast Texasu neobvyklé. Svět se při pohledu odtud z domu na ranči v Keypointu zdál být pokrytý ohromnou bílou přikrývkou, čistou, svěží a měkkou.

Ložnice, kterou sdíleli Jared s Lauren společně, se pro ostatní oby vatele domu stala nepřístupnou. Když ti dva nepřišli na snídani a Glo rie si všimla, že Jaredův kabát stále visí na věšáku u dveří to zname nalo, že předešlou noc neodešel na ubytovnu byla nadšená. Zakázala nejen Rudymu, ale i dětem, aby se pohybovali v blízkosti jejich po koje. Rudyho její ochranitelské chování pobavilo, ale zároveň byl rád, že jeho bratr konečně spí se svou krásnou, zanedbávanou manželkou. Později, až to Glorie neuslyší, si ho kvůli tomu trošku podá.

Ti dva, zavření v ložnici, se ani trochu nezajímali o ostatní v domě. Po pravdě řečeno, byli tak zaujatí jeden druhým, že nikomu jinému nevěnovali ani myšlenku. Když se trochu prospali, dlouhé hodiny si o sobě povídali. Lauren vyprávěla Jaredovi o svém osamělém dětství s nepřístupným, zdrženlivým otcem. Jared na oplátku vzpomínal na Bena a zabitého přítele Alexe.

Za ty měsíce, co se znali, nikdy nemluvili o osobních věcech, s výjimkou krátké konverzace tenkrát v knihovně v Coronadu. Teď probírali i maličkosti oblíbená jídla, co mají nejradši, čeho se bojí, co je jim odporné, narozeniny skládali kousky a částečky sebe samých, které je dělaly takové, jací byli.

Brzy odpoledne se ozvalo tiché zaklepání na dveře. Propletené postavy na široké posteli se pohnuly, ale jen trochu, rozmrzelé na všechno, co je nutí vzdálit se od sebe dál než na pár centimetrů. Jared si něco pro sebe zabručel, vyhrabal se zpod přikrývky a přešel ke dveřím. Vůbec se za svou nahotu nestyděl a Lauren se rovněž beze studu těšila z pohledu na jeho tělo. „Co je?” zeptal se skrz těžké dveře.

Žádná odpověď. Pootevřel a škvírkou vykoukl ven. Nikdo tam nebyl. Potom se začal pochechtávat.

Lauren se posadila zvědavá, co vyvolalo jeho veselost. Jared se sehnul a zdvihl tác s jídlem a pitím, ležící na zemi. Dveře za sebou zavřel nohou a donesl tác do postele.

Lauren uviděla talíř s nadýchanými vajíčky, tlusté plátky šunky, sušenky a tortillas pokapané máslem, konvici s kávou, a dokonce láhev whisky. Kromě toho tam byly ubrousky, příbory a sklenice.

„Připomeň mi, že mám potom poděkovat Glorii,” požádal ji a zakousl se do tortilla. Jedli, dokud nebyli plní a Jared dal potom tác stranou. Už předtím rozhrnuli závěsy, aby se mohli kochat pohle dem na zasněžené kopce. Teď přistoupil k oknu a zase je zatáhl, takže v místnosti se rozhostilo šero. Protáhl se jako zlenivělá puma a široce zívl.

„Nudím tě?” zeptala se škádlivě Lauren. Obtočila si pramínek vlasů kolem prstu a zase ho pustila nebezpečně blízko našpulené bradavky.

Jaredovy kroky, jak pospíchal ze zimy, se před postelí zpomalily. Položil jedno koleno na matraci a provokativně se na ni zadíval.

„Může být,” převaloval slova v puse. „Co s tím hodláš podnik nout?” Na Laurenině zčervenalém obličeji se objevil šibalský výraz.

„Nic!” odtušila a odkulila se na vzdálenější konec postele. Naskytl se mu tak neodolatelný pohled na její hladká záda, přecházející v jemnou křivku boků.

Se smíchem se svalil vedle ní a nabral si plnou hrst jejích vlasů. O motal si je kolem zápěstí a popotahoval za ně tak dlouho, až byla donu cena obrátit se tváří k němu. Aniž by si přesně uvědomovala, jak k tomu došlo, najednou Lauren zjistila, že leží obkročmo Jaredovi na prsou. „Jarede!” zvolala a snažila se vymanit z jeho objetí.

Její bojovné pokusy v něm jenom vyvolaly smích. Riskl to a uvolnil jednu ruku, aby ji mohl zezadu chytit hlavu a donutit ji tak přijmout jeho vášnivý polibek.

Konečně se jí podařilo vykroutit se mu a posadit se. Byl oslněn jejími ňadry, která se před ním svůdně vypínala. Ukazováčkem začal kroužit kolem jejich vrcholků, dráždil jejich středy. Okouzleně i pře kvapeně sledoval její okamžitou odpověď. „Jarede, já… ach… co mám… prosím…”

„Dělej, co považuješ za správné,” prohlásil, než zvedl hlavu a začal jazykem přejíždět po ztvrdlých bradavkách. „Já…”

„Cokoliv považuješ za správné, Lauren,” nadechl se a sjel rukama po jejích žebrech na boky. Jeho palce se setkaly v tmavém hnízdečku uprostřed Laurenina podbřišku a tam se začaly v hypnotických kru zích pohybovat. Nebylo možné ignorovat tvrdý kolík tisknoucí se na její břicho. Hladil ji po stehnech, zatímco Lauren se zvedla na kolena a nasedla na jeho ztopořený úd.

„Můj bože,” sykl mezi sevřenými zuby a pohodil hlavou na pol štáři. Zhoupla se nad ním a pravidelně se začala pohupovat nahoru a dolů a vychutnávala pocit, že je uvnitř. Prsty pročesávala jeho chlupy na hrudi a třela jeho tvrdé hnědé bradavky. Když už se cítila unavená, lehla si mu na prsa. Sál svými ústy citlivá místa na její tváři a krku, dráždil je a něžně líbal.

Rukama ji zezadu chytl za stehna a prsty pronikl do zvlhlých záhybů mezi nimi. Když už to ani jeden z nich nemohl vydržet, dostavila se erupce. Naplnil ji mízou ze svých žláz, která jako by jí pronikla do žil a sežehla všechny nervové konečky, až nakonec explo dovala obrovským výbuchem.

Když bylo po všem, klekla si vedle něj a teplým navlhčeným ručníkem mu z těla otřela pozůstatky jejich milování.

Pak odhodila ručník na podlahu a Jared si znovu zívl. Se smíchem ho políbila. „Už se zase nudíš?” zeptala se. Usmál se.

„Ne, jsem ospalý,” přiznal. „Pojď sem.” Vtáhl ji hlouběji pod pokrývky a schoulil se vedle ní. Chlupy na jeho prsou šimraly Lauren na zádech a kolem pasu jí položil ruku. Přitiskla se blíž. Ještě než oba upadli do bezesného spánku, políbil ji na rameno. Sny se zdály být nepodstatné.

Jared si klekl vedle krbu, přihodil malé klacíky a rozdmýchával sko mírající oheň, dokud se nerozhořel. Aby se ochránil proti chladu, měl kolem sebe omotanou kožešinovou pokrývku. Kolem závěsů do míst nosti nepronikalo žádné světlo a Lauren si uvědomila, že už musí být večer.

Vylezla z postele a zahalila se do županu pohozeném na zemi. Když se bosýma nohama dotkla studené podlahy, přeběhla ke krbu a sedla si vedle Jareda na bobek.

„Hele, vždyť zmrzneš. Proč nezůstaneš v posteli?” Rychle jí začal třít paže, aby ji zahřál.

„Protože tam nejsi ty,” odpověděla podle pravdy a v jejích očích se odrazilo světlo z krbu. Impulzivně políbila Jareda na rty.

Vzal ji do náruče a stáhl ji dolů na koberec před krbem. Chvilku jen tak mlčky zírali do plamenů. Jared si položil bradu na temeno Laure niny hlavy a nepřítomně se prohraboval v jejích vlasech. „Jarede?” „Hm?”

„Nedovedeš si ani představit, jak jsem se tě bála, když jsem tě viděla poprvé.” Zaklonil hlavu. „Bála ses mě?” zeptal se užasle. V očích se mu šibalsky zablýsklo.

„Byls v bezvědomí, rozvalený vzadu na voze. Nikdy předtím jsem nebyla tak blízko někoho, kdo by byl tak mužný… hrozivý… já nevím. A přesto jsi mě přitahoval. A potom ten den, kdy ses vloudil do mého pokoje, bála jsem se, že omdlím.” Tiše se zasmál.

„Tys mě přitahovala taky, i když jsem tě do té doby ani neviděl. Pepe mi vyprávěl, jak jsem se na tebe tak potupně svalil.” Zachichotal se a objal ji ještě pevněji. „Chtěl jsem tě dostat do defenzivy. Taky jsem z tebe měl strach.” „Ze mě? Strach? Proč?” Nevěřícně na něj zírala.

Jared se natáhl po doutníku na stolku, kam večer předtím vyprázd nil kapsy. Škrtl zápalkou o kamenné obložení krbu, zapálil si a pře valoval cigáro v puse a dým vyfukoval nad jejich hlavy. Teď přišel čas. Věděla to.

„Cítil jsem k tobě děsný odpor, Lauren. Nemyslím konkrétně k tobě, ale ke každé ženě, kterou by mi najednou vnutili takovým způsobem jako tebe. Krátce předtím, než Ben zemřel, jsme se strašně pohádali. Nemyslím si, že by mi ze začátku chtěl říct o svých plánech na naše manželství. Začal tím, že mluvil o mé zodpovědnosti a varoval mě, že jakákoliv moje indiskrétnost by se mohla obrátit proti mně. ,Už jsi muž, Jarede. Je čas se usadit a začít se chovat jako dospělý, a ne jako nějaký zdivočelý hřebec, který ničí sebe a všechno ostatní, co mu chci zanechat jako dědictví.’”

Jared si znovu potáhl z doutníku a odklepl do ohně. Lauren mlčela. Přála si vědět, co se té noci událo. Proč ji Jared tak dlouho nenáviděl.

„Nejspíš z bojechtivosti jsem se vzepřel všemu, co říkal, až jsem ho tak vytočil, že mě praštil. Náš host, kterému jsem měl jet naproti na nádraží do Austinu, byla žena, kterou mi vybral za manželku. Protože já sám jsem si dával na čas, vzal to do svých rukou a našel mi nevěstu sám. Když jsem tě prohlásil za oportunistku a ještě jsem k tomu přidal pár nepříliš džentlmenských přídomků, zdůraznil, že ty o tom všem nemáš ani tušení.”

Odtrhl pohled od plamenů a zadíval se jí zblízka do očí. Rukou mnul její zátylek a palcem jí přejížděl po čelisti. „Víš, Lauren, celý můj život mě rodiče používali jako figurku na šachovnici, když si chtěli vzájemně ublížit. Pokud jsem udělal něco, čím jsem potěšil jednoho, toho druhého to rozčililo. Když jsem odjel do Keypointu, který jsem odjakživa miloval, moje matka běsnila celé týdny, až jsem se vrátil do Coronada. Moje dětství a dospívání byla jediná velká bitva svedená o to, kdo z nich má nade mnou větší moc. Čím jsem byl starší, tím míň mě to zajímalo. Našel jsem si způsob, jak sebe potěšit a na ostatní se přitom vykašlat. Nelíbilo se mi, že by mi někdo měl vybrat ženu a zvlášť ne, když jsem si nebyl jistý, jaký byl její vztah k mému otci.”

Lauren zaplavila láska a také lítost k tomuto složitému muži, jenž byl jejím manželem. Není divu, že na ni reagoval s nenávistí a odpo rem.

„Myslím, že chápu, jak jsi musel být mým příjezdem zmatený.” Potom s porozuměním, které ho překvapilo, tiše řekla: „Chceš vě dět, proč jsem přijela za Benem. Je to tak?”

Neodpověděl, ale z jeho mlčení vycítila, že právě v tom je celá podstata věci. Povzdechla si a v rukou žmoulala sukni od županu.

„Jarede, mezi mnou a tvým otcem nebylo nikdy nic neslušného. Jestli sis to myslel, nemohl ses víc mýlit. Přitahoval mě, protože byl okouzlující, vzrušující a zajímavý. Pro někoho, kdo vyrostl na faře s milými, ale naivními manželi, kteří se nezajímali o nic jiného než o svůj malý, úzce ohraničený svět, byl jako postava vystřižená z mých knih. Samozřejmě že bylo nemyslitelné přijmout jeho pozvání do Texasu a také bych to nikdy neudělala, kdyby se několik dní po jeho odjezdu nepřihodila ta věc.” Rty se jí lehce zachvěly, jak si vzpomněla na Williamův útok.

„Věř mi, to…,” vyhrkla rychle, nervózně, „měla jsem skutečně pádné důvody.” Vzal její bradu do dlaně. „Co se stalo, co tě přinutilo opustit domov?” zeptal se. Pokoušela se odvrátit, ale nedovolil jí to. Nepustil její bradu, ale přinutil ji, aby pohlédla do jeho zkoumavých očí. „To… já… To na tom tak strašně záleží?” zeptala se ustaraně. „Ano.” Opět se snažila sklopit hlavu a opět jí to nedovolil.

„Prosím,” žadonila šeptem. Pomalu uvolnil tlak svých prstů a spu stil ruku dolů. Otočila se k němu zády a zírala do plamenů.

„Byl tam jeden muž,” spustila Lauren. „Jmenoval se William Keller. On… Pratherovi si mysleli, že si ho vezmu. Nesčíslněkrát jsem jim řekla, že ho nemůžu ani vystát, ale…” Její hlas se vytratil a zhluboka si povzdechla. Má Jaredovi říct i zbytek? Odvrátí se znechuceně od ní a obviní ji stejně jako její poručníci? „Pokračuj,” ozvalo se za ní. Váhavě vypověděla celou příhodu o tom, jak ji William napadl, jak

potom lhal Pratherovým, o své neschopnosti přesvědčit je, že tento kazatel lže. „Po tomhle jsem musela odjet,” zakončila ochraptěle.

Po dobu nejméně jedné minuty se mezi nimi rozhostilo ticho. Zvedla kolena a položila si na ně čelo. Nechtěla vědět, co si Jared myslí. A přesto mu musela říct pravdu.

Vyskočil tak nečekaně, že se lekla. Otočila hlavu a viděla, jak popadl klobouk a narazil si ho na hlavu. Potom ohromeně sledovala, jak si kolem boků připnul pouzdro s revolverem. „Jarede? Co to… co děláš?” vykoktala.

Právě dorazil ke dveřím a nyní v ruce svíral kliku. Jak se k ní přes rameno otočil, viděla v jeho obličeji odhodlání. Z jantarových očí mu svítila rozhodnost. „Půjdu toho zkurvysyna zabít.”

I přes vážnost tohoto prohlášení se na Laureniných rtech objevil úsměv, a nakonec s úlevou vybuchla v smích.

„Takhle?” zeptala se a z očí jí zářila nová láska. Dělá si starosti! Nezlobí se na ni, ale na Williama.

Zaražen jejím smíchem, který stačil k tomu, aby ho vyburcoval ze vzteku, si Jared najednou uvědomil, jaký musí skýtat obrázek. Podíval se dolů na sebe. Jediným jeho oděvem byl opasek s pistolí. Přihlouple se na ni ze stínu svého klobouku usmál.

„Trváš na tom, že Keller stojí za to, abych vyrazil nahý do sněhové bouře?”

V očích jí ještě stále pohrávala světýlka, ale odpověděla vážně: „Nestojí vůbec za to, abys za ním chodil.”

Zbavil se své směšné výstroje, a dřív než si to uvědomila, byl vedle ní a svíral ji v náruči.

„Zabiju každého, kdo se tě ještě dotkne. Přísahám.” Přitiskl si její hlavu na prsa a jeho hlas jí temně hřměl do ucha.

Sklonil se a zakryl její ústa svými ve žhavém polibku, který jejich rty spojil v jedny. Jazyky pátraly, nacházely, braly a dávaly.

Laureniny prsty si pohrávaly s kučerami divoce rozhozenými ko lem Jaredovy hlavy. Maličko se odtáhla.

„Jarede, musíš mi věřit, že můj vztah k Benovi nebyl sexuální. Pro mě představoval starostlivého otce, kterého jsem nikdy neměla. Od toho okamžiku, kdy jsem tě poprvé spatřila ve dveřích svého pokoje, a tys vypadal jako nějaký desperát věčně se potulující po Texasu, patřily mé myšlenky jen tobě. Do té doby, než jsi mě to ráno, kdy nám Olivie oznámila, že se vezmeme, tam v kanceláři políbil, jsem neměla ani tušení, jaké pocity má mít žena vůči muži.”

Vzal její hlavu do svých silných, štíhlých rukou, prsty se zabořil do jejích vlasů a znovu si přitáhl její ústa ke svým. Byl to něžný, měkký polibek a její rty podlehly jeho jemnému tlaku. Ale stejně jako všechny polibky v těch posledních společných hodinách, i tento se změnil z něžného na vášnivý, a když ji položil na kožešinu pokrýva jící zem, byla víc než připravená vyjít mu vstříc. Vlasy se jí rozpro střely kolem hlavy jako černý vějíř.

Rukama sjel k okraji županu, rozevřel ho a odhalil tak její ňadra. Zakryl je svými dlaněmi, něžně, ale majetnicky. Jeho ústa se jim věnovala s úctou, která jim náležela. Nejdřív vzal jedno po druhém do pusy a potom je masíroval jazykem, až se ve světle krbového ohně vlhce leskly.

Lauren blaženě sténala, zatímco sama přejížděla rukama po vy stouplých svalech jeho ramen a zad.

Jeho rty jely po jejích ňadrech, přes žebra zpátky na žaludek, sjížděly dolů na břicho a zanechávaly za sebou rozpálenou cestičku. Políbil ji na pupík a potom sjel ještě níž…

„Jarede…” Dlaní si zakryla černou kštici právě ve chvíli, kdy se jeho rty dostaly až tam. Zvedl oči zamlžené touhou a pohlédl do jejích vyplašeně rozšířených.

„Lauren,” sliboval rozechvěle, „musíš vědět, že bych ti nikdy ne ublížil. Věř mi.” Když nic neříkala a dál ho vystrašeně, prosebně pozorovala, opakoval: „Důvěřuj mi.”

Pomalu přikývla, a když se sklonil a políbil ji na hřbet ruky, nebránila se tomu. Jeho rty byly teplé. Rozdávaly potěšení. I přes svou zdrženlivou obezřelost si uvědomila, jak její svaly kapitulují před diplomacií jeho úst.

Zvedl její ruku a do dlaně jí vtiskl polibek. Potom políbil trojúhel ník, který před chvílí zakrývala. Oblilo ji horko a z hrdla se jí dral blažený výkřik. Jeho ústa jí přinášela tak úžasnou rozkoš, že nebyla schopná myslet na nic kromě jeho rtů a jazyka, pohybujícího se níž, bádajícího, zkoumajícího a žádostivého.

Bouře, kterou v ní svým drážděním vyvolal, střídavě stoupala a klesala. Nápor uvnitř se zvyšoval a v okamžiku, kdy tlak prorazil na povrch, začala ho naříkavě volat a byla vděčná, když její tělo před náporem pocitů a emocí ochranitelsky zakryl svým vlastním.

Zaryla mu prsty do masa na hýždích, zatímco jeho vlastní vzrušení dostoupilo vrcholu. Obličej jí zabořil do krku, a když šeptal její jméno, cítila Lauren na kůži jeho zrychlený, vlhký dech.

„Je tohle vůbec možné?” ptala se a měla přitom na mysli velikost své extáze. „Ano, ano,” mumlal na jejích rtech.

Zvedl hlavu a znovu očima vyhledal její tvář. Bylo těžké postihnout jeho výraz, ale byla v něm láska.

kapitola 22

Příštího rána všichni překvapeně vzhlédli, když Jared s Lauren přišli ruku v ruce na snídani. Lauren před zvědavými pohledy ostatních zrudla rozpaky, ale Jared jako obvykle nasadil svůj lhostejný výraz a zeptal se, proč není před jejich židlemi také prostřeno. Glorie se okamžitě rozběhla do kuchyně. Jared přidržel židli své manželce a Rudy si ho začal dobírat.

„Hele, brácho, proč jsi riskoval, aby ses dostal na ranč i v té sněhové bouři, když nakonec všechen čas trávíš zavřený ve svém pokoji?” zeptal se škádlivě.

Dřív než mu Jared odpověděl, vzal si od Glorie talíř a naplnil ho ke své úplné spokojenosti.

„No, byl jsem pryč dost dlouho. Když jsem se vrátil do Coronada a viděl jsem, že Laur… já… eh… prostě, jsem si uvědomil, že je čas se sem vrátit a všechno zkontrolovat. Měl jsem obavy o Keypoint.”

„Tvůj zájem je dojemný,” nedal mu pokoj Rudy. A v jeho černých očích se uličnicky zablesklo, když dodal: „A nemohlo to být proto, žes neměl stání a musel vidět Lauren, co?” „Rudy! Uvádíš Lauren do rozpaků,” napomenula ho Glorie. Jared odložil vidličku na talíř.

„Víš co? Myslím, že máš pravdu.” Popadl Lauren a zaklonil ji přes svoji ruku tak rychle, že ani nestačila protestovat. S nezastíranou vášní ji políbil na rty. Děti začaly ječet smíchy a zanedlouho se k nim přidali i jejich překvapení rodiče a potěšená Marie, která se na ně shovívavě usmívala.

Jared bez dechu uvolnil Lauren a oba se přidali k všeobecnému smíchu. Glorie nakonec utišila děti a všichni se pustili do jídla.

O pár minut později zachytil Jared Laurenin pohled a zamrkal na ni, položil jí pod stolem ruku na koleno a stiskl ho.

Pod křišťálově modrou texaskou oblohou začal sníh brzy tát. Bratři vyjížděli společně každý den na obhlídku ranče. Sníh byl těžký

a mokrý a některé jejich ploty byly poškozené. Vaqueros, kteří byli celí nedočkaví, aby už mohli něco dělat, byli vysláni, aby ploty opra vili a podívali se po zvířatech, která nepřežila tu poslední sněhovou bouři.

Jednou odpoledne si Lauren vyjela s nimi. Byli jen asi jeden a půl kilometru od hlavní budovy ranče, když narazili na mršinu jednoho z nejlepších Lockettových dobytčat. Bylo zohavené. Někdo z něj odřezal pár proužků masa a zbytek nechal, aby ve zvyšujících se teplotách zetlel. „Krucinál!” zaklel Jared. „Kdo, k čertu, tohle udělal?”

„To nemohl být Bláznivý Jack. Nikdy nenechá z poraženého do bytka ani kousek nazmar,” prohlásil Rudy.

„Ne, pan Turner tohle neudělal,” vmísila se rychle do hovoru Lauren.

Muži ji překvapeně pozorovali, když jim vyprávěla o svém setkání s poustevníkem. Skromně popisovala, jak odstranila past z jeho zra něné nohy.

„Naštěstí jsem mu ještě před tím, než se tak zhoršilo počasí, taky přinesla nějaké jídlo. Ale on nebyl v stavu udělat něco takového, i kdyby to měl v úmyslu.”

„Chceš říct, žes ho skutečně viděla? Bavila ses s ním?” ptal se užasle Rudy. Sám Jacka nikdy neviděl, jen jeho stopy. „Ano.”

„Musím si zvykat na to, že moje žena má velkou schopnost sezna movat se s lidmi, obvykle se zoufalci a s bezmocnými.” Jared mluvil škádlivým tónem, ale v jeho očích bylo vidět úctu. Během jeho krátké zastávky v Coronadu mu Olivie zaplnila uši tirádami proti Laureni ným charitativním snahám v Pueblu. Těžko mohla tušit, že tím jen podnítila jeho touhu po manželce. Když se dozvěděl, že Lauren odjela na Keypoint, byl šokovaný a zklamaný. Když se nyní na ni zadíval, měl v očích hřejivý pohled. „Jestli se někdo dokáže vplížit do Jackova života, bude to Lauren,” prohlásil. „To ještě pořád nevysvětluje, kdo zabil tu krávu,” zareagoval Rudy.

„Nejspíš to byl někdo z Duncanova gangu,” řekl hořce Jared. „Vypadá to na ně.”

„Vyprávěla ti Lauren o jejich návštěvě, když jsi byl pryč?” zeptal se váhavě Rudy. „Cože?!” vybuchl Jared.

Rudy zopakoval svůj rozhovor s Duncanem a k Laurenině úlevě vynechal jízlivosti, kterými ji Wat a jeho sestra zahrnuli. Měla strach, že by se Jared okamžitě za Duncanem rozjel. Copak se nechtěl nahý pustit za Williamem Kellerem? Při té vzpomínce se usmála, ale jeho zvýšený rozzlobený hlas ji přivedl zpátky do přítomnosti. „Proč jste mi o tom neřekli dřív?” dožadoval se odpovědi Jared.

„Protože jsem věděl, že budeš reagovat přesně tak, jak rea guješ,” odtušil mírně Rudy. „Myslím, že bychom si měli dát pozor a dohlédnout na ně, ale nechci je vyprovokovat k dalším pod lostem.”

„Dobrá,” souhlasil neochotně Jared. „Ale do konce příštího léta je chci mít pryč z našeho pozemku. Až bude železnice dokončená, nebudou už muset vaqueros hnát dobytek do Austinu. Budou moct věnovat větší pozornost ranči. Jednou z jejich nových povinností může být vykácení cedrů. Tu chátru už nebudeme potřebovat.” Věnoval mršině ještě jeden znechucený pohled a potom otočil Chargera a popohnal ho do cvalu.

Příští Duncanův úder byl rychlý, jistý a smrtící. Chtěl mít poslední slovo a ukázat tak Lockettům a Mendezům, jak mocného a nebezpeč ného protivníka v něm a v jeho gangu mají.

Lauren se předešlý večer domluvila s Marií, že se ráno sejdou ve stáji a vyjedou si při rozbřesku. Poslední dobou se ranní projížďky staly jejich zvykem.

Lauren přešla přes dvůr a kráčela ke stáji. Na sobě měla černou kalhotovou sukni a kabát. Jezdecké boty, stejně jako rukavice, byly Z jemné černé kůže. Tuto soupravu dostala od Jareda k Vánocům. Hlavu si zabalila do dlouhého vlněného serape, který si půjčila od Glorie, a kolem krku měla samozřejmě modrý hedvábný šátek. Pára, kterou vydechovala, se před ní v chladném ranním vzduchu srážela. Vrata do stáje byla zavřená.

Pomyslela si, že je to divné. Možná že byla moc velká zima a Marie se prostě rozhodla zavřít před větrem vrata. Ale větrno není, opono vala Lauren sama sobě.

Vrata byla těžká a Lauren musela pořádně zatlačit, než se jí podařilo je otevřít. Vnitřek stodoly se topil ve tmě. Kromě neklidu mezi koňmi, bylo všude ticho.

„Marie?” Lauren přeběhl po zádech mráz, který neměl nic společ ného s počasím, a najednou měla strach vejít dovnitř. Ohlédla se přes rameno a viděla, že v domě se nic nehýbe. Jareda nechala spát zavrta ného v pokrývkách v jejich posteli. Elena s Carlosem ještě nepřijeli, aby se ujali svých denních povinností. „Marie?” zavolala ještě jednou Lauren a modlila se, aby se ozval

známý jemný hlas. Polkla knedlík, který se jí ze strachu vytvořil v krku, a vstoupila do stáje. Dál nepotřebovala chodit.

Na zemi před ní leželo Mariino tělo. Dokonce i v té tmě mohla Lauren vidět tratoliště jasné krve, v němž spočívalo.

Její řev prořízl ranní vzduch. Sevřela ruce po stranách v pěst a pak si je přitiskla na pusu, ale stejně se jí nepodařilo udusit výkřiky hrůzy deroucí se ven. Sotva si uvědomovala nadávky a nesmyslné mumlání, když se otevřely dveře ubytovny a ven se vyhrnuli jen zpola oblečení vaqueros, s očima ještě zaslepenýma spánkem. Přes dvůr se blížily běžící kroky. Její křik přešel v tiché skučení. „Madre de Dios!” slyšela někoho říkat.

Rudy ji odstrčil stranou a opatrně se přiblížil k matce, v očích nevěřící výraz. Pevné ruce ji chytily za ramena. „Nedívej se, Lauren,” uslyšela u ucha Jaredův hlas.

Rudy si klekl a obrátil matčino tělo. Jaredovo varování přišlo příliš pozdě. Napříč Mariiným krkem se táhla rozšklebená rána, ze které stříkala krev. Lauren znovu zaječela, ale zvuk ztlumila Jaredova nahá hruď, ke které si ji přitiskl.

Odvedl ji pryč, takže už nebyla svědkem Rudyho zármutku. Kolem se rozlehl jeho hlasitý zvířecí skřek. Když procházeli kolem vaqueros, kteří instinktivně pochopili, co se stalo, a teď tam s očima sklopenýma jen tak mlčky postávali, Lauren zavzlykala.

Na verandě se shromáždily Glorie a rozespalé děti. Gloriiny rty byly bílé a v očích měla otázku.

„Marie,” oznámil Jared zkormouceně. Glorie pevně stiskla víčka před tím, co už tušila, když zaslechla manželovy vzlyky.

„Pojďte do domu, děti,” rozhodla a obrátila se na Jareda. „Udělám kávu.”

Jenom přikývl a odvedl Lauren dovnitř. Šel si do ložnice obléct košili a kalhoty a Lauren zůstala němě stát těsně u dveří. Když se vrátil, klekl si ke krbu a rozdělal oheň. Lauren překvapilo, když se mezi otevřenými dveřmi objevil Rudy.

Žádné slzy. Místo toho měl oči tvrdé a studené a nebyl v nich žádný jiný cit než hluboká nenávist. Odhodil něco na zem a Lauren před tím uskočila, a když jí došlo, co to je, zírala na to naplněna hrůzou. Jared se na tu věc také podíval. Nemohlo o tom být pochyb, byl to zmaštěný a utahaný klobouk, který obvykle nosil Wat Duncan na hlavě. „Jdeš se mnou?” zeptal se Rudy svého bratra.

„Samozřejmě,” odpověděl tiše Jared.

Bez dalších slov prošli chodbou ke svým ložnicím. Z kuchyně vyšla Glorie s konvicí kávy a třemi malými hrníčky. Jakmile spočinula pohledem na klobouku ležícím na zemi, odložila tác s kávou na jídelní stůl a přistoupila ke stojanu s puškami.

Zatímco ji Lauren se stupňujícím se úžasem pozorovala, sundala ručnice jednu po druhé, zkontrolovala je, nabila a odložila stranou.

Když se Rudy s Jaredem oblékli, připojili se k ní a jako dobře cvičení vojáci připravující se do bitvy, se pohybovali bez zbytečných slov nebo gest.

Jakmile bylo všechno připraveno, přitáhl si Rudy pevně Glorii k sobě.

„Až odjedem, přenese ji jeden z vaqueros dovnitř. Postarej se o ni.” Políbil manželku rychle na rty a odkráčel z místnosti.

Lauren se přitočila zezadu. Jared ji políbil divoce, skoro zlostně a pak následoval svého bratra ven ze dveří. Rozběhla se za ním.

Vaqueros utvořili na dvoře půlkruh. Thorn se svými orlími rysy hrozivě staženými tam stál a držel za uzdu koně. Charger tepal tvrdou zem pod svými kopyty. Rudy s Jaredem naskočili na koně unisono. Komanč vyskočil na koňský hřbet rovnou ze země, aniž by ztrácel čas s třmeny. Rudy krátce kývl na svou malou armádu a potom prudce trhl opratěmi, otočil se a cvalem vyrazil k bráně s Thornem a Jaredem po stranách, ostatní muži před nimi.

Lauren se obrátila a setkala se tváří v tvář s Glorií, která vyšla na verandu. „Glorie, ty nedovolíš…”

„Je to něco, co musí udělat, Lauren,” ujistila ji s klidným přesvěd čením. „Pojď, máme taky práci.”

Hodiny ubíhaly s pomalou monotónností. Hrůzu, že viděla Marii ležet v její vlastní krvi, Lauren zamlžila představa, že by se Jared nikdy nemusel vrátit. Bratři odjeli za pomstou a ona si uvědomovala, že to bude krvavá bitva. Ne, Bože, ne, modlila se, zatímco mechanicky plnila úkoly, které jí uložila Glorie.

Mariino tělo přinesl jeden ze starších mužů. Položili ji na postel, již sdílela s Benem. Glorie ji připravila na pohřeb. Lauren byla přesvěd čená, že se na to tělo nedokáže znovu podívat, ale cítila, že by se to Glorie dotklo, kdyby spolu s dětmi nešla vzdát poslední poctu jejich babičce.

Lauren byla šokovaná. Nevěděla, jak to Glorie dokázala, ale Ma riina rána nebyla pod vysokým límečkem jejích šatů vůbec vidět. Vlasy měla hladce sčesané dozadu v obvyklém drdolu. Obličej měla bez vrásek a rty byly uvolněné v náznaku úsměvu. Její ruce, krásné, jemné ruce, spočívaly na prsou a ve štíhlých prstech držely růženec.

Ten samý kovboj, který Marii přinesl, stloukl rakev. Lauren odvedla děti z pokoje, když tam přišel, aby uložil mrtvou do dřevěné schrány.

Po zbytek odpoledne se Lauren s Elenou, která přiběhla hned, jak se o tragédii dozvěděla, snažily udržet děti v klidu, zatímco Glorie se zabývala dvojčaty. A i když už byly děti v posteli a dvojčata klidně spala ve svých kolébkách, seděly ženy jako na trní a napjatě vyhlížely své muže.

Konečně dlouho po západu slunce zaslechly dusot kopyt přibližu jících se k domu. Postavy byly ještě moc malé, aby se dali jednotliví jezdci ve tmě rozeznat, ale každá žena s úlevou vydechla, když na konec mezi navrátilci uviděla toho svého.

Rudy s Jaredem přijeli před dům, unaveně sklouzli z koní a podali otěže kovbojovi, který se o vyčerpané hřebce postaral.

Glorie neřekla ani slovo, jen vyšla ven a objetím přivítala svého manžela. Přitáhl si ji těsně k sobě, jako by z ní chtěl načerpat sílu.

„Ani stopa,” oznámil, když zvedla hlavu a pohlédla do jeho zna veného obličeje. „Nic.”

Všichni odešli do domu a muži zmoženě padli za jídelní stůl. Glorie s Lauren si pospíšily s jídlem, které se ohřívalo na plotně. Elena, ještě než odešla s Carlosem domů, dohlédla na to, aby každý vaquero dostal talíř voňavého guláše.

Když byl Rudyho talíř prázdný, otřel si ubrouskem ústa a zhoupl se na židli dozadu. Jared si přitáhl Lauren do klína a položil jí hlavu na prsa.

„Nejdřív jsme jeli do jejich tábora,” začal vyprávět Rudy. „Byl opuštěný. Nezbyla po nich ani stopa s výjimkou bordelu, který za sebou nechali. Celý den jsme pročesávali kopce, dívali jsem se do každého zastrčeného kouta a díry a nic jsme neobjevili.” Odmlčel se, aby si od Glorie vzal whisky, kterou mu nalila. „Našli jsme jedno ho starousedlíka, napůl bláznivého. Povídal, že viděl Duncana a ještě několik dalších u řeky nad Fredericksburg Road. Myslel si, že to mohlo být někdy předevčírem. Duncan prý mluvil s nějakým chla pem.” „Vandiver?” zeptala se Glorie. Lauren otevřela pusu. „Pravděpodobně,” odpověděl Jared.

Potom všichni ztichli a ztratili se ve svých myšlenkách. Ticho prolomil Rudy.

„Já ho najdu,” slíbil. „Toho vraždícího parchanta. Najdu ho.” Bylo odstrašující slyšet jeho vyrovnaný hlas. Zvedl oči ke Glorii. „Kde je?” „Ve svém pokoji.” Přikývl a zíral do plamenů plynové lampy stojící před ním na stole.

„Jeden z mužů se nabídl, že zajede do Puebla a brzy ráno přiveze kněze. Potom ji pohřbíme.” Odmlčel se a pak pokračoval: „Dneska jsem přemýšlel nad tím, že by se nikdy nepřenesla přes Benovu smrt. Od té doby, co zemřel, byla nešťastná. Možná… možná že tohle bylo… Bude šťastná…” Hlas se mu zlomil a Glorie k němu rychle přistoupila. Vstal, opřel se o ni a společně odešli.

„Jarede, to je nemožné! I kdybys něco takového dokázal, uvědomuješ si, kolik by to mohlo stát životů? A co majetek, který bude zničen? Jak můžeš uvažovat nad tak… ztřeštěným plánem?” „Mám snad na výběr? Snaž se to vidět mýma očima.”

Rozhořčené hlasy doléhaly k Lauren z verandy, kde se rozproudila žhavá diskuse. Bylo po obědě a oba bratři vyšli ven. Glorie se starala o dvojčata a Lauťen si před krbem ve velkém obývacím pokoji četla, když zaslechla drsná Rudyho slova.

Od Mariina pohřbu v topolovém háji s výhledem na Rio Caballo už uběhl týden. Rudy s Jaredem a dalšími muži vyjížděli každé ráno hledat Wata Duncana. Každý večer se vraceli zklamaní bez jediné stopy po jeho bandě. Mariina smrt se dotkla všech včetně Jareda. Ale dokonce už i předtím, od oné noci, kdy za sněhové bouře dorazil na ranč, to nebyl ten kousavý, vzteklý člověk jako v Coronadu. Muž, s nímž každou noc spala, ji na své široké posteli miloval něžnou, vášnivou láskou. Svěřil se jí se svými plány, vystavět si vlastní dům u Pekanového potoka. Také jí vyprávěl o okolnostech kolem smrti jeho přítele Alexe na Kubě a dalších ohavnostech z té války, které ho od té doby mučily v jeho snech. Začala Jareda milovat v jiné dimenzi. Milovala ho silně, vášnivě a ochranitelsky. Pod jeho muž ností, tvrdohlavostí a hrdostí objevila také jistou dávku zranitelnosti. Tu na něm milovala ze všeho nejvíc.

Toužila po tom sdílet se svým manželem zprávy o úspěších přichá zející z Puebla. Pepe jí pokaždé, když to dovolilo počasí, přivážel novinky týkající se jejího projektu. Vše se dařilo. Zdravotní stanice fungovala dva dny v týdnu. Výstavba zdravotního střediska se roz běhla a s dalším se počítalo na jaro. Těm, kteří to potřebovali nejvíc, rozdali teplé oblečení. Pepe odjížděl se seznamem detailních pokynů pro ženy z výboru a s osobním vyjádřením vděčnosti a poděkování od Lauren. Tohle všechno si přála říct Jaredovi, ale mlčela. Nechtěla mu ničím

připomínat události, k nimž došlo v Austinu a v Coronadu. Z toho důvodu se také nezmiňovala o železnici ani o Vandiverech. Zdálo se, že Rudy byl jiného názoru.

„Já vím, že jsi přesvědčený, že tím vším musíš projít, ale přece tu musí existovat nějaká jiná alternativa, Jarede,” hučel do bratra.

„Já žádnou jinou možnost nevidím. Zvážil jsem různé aspekty, a jestli se nepodřídím tomuhle plánu, všechno vyletí komínem.”

„Všechno vyletí komínem, pokud poletíš i ty. Doslova,” vyjádřil se k tomu Rudy.

Nastala chvíle ticha. Lauren se ani nepohnula. Jared má stále v plánu udělat v Pueblu pozdvižení. Kvůli železnici se zaprodal Vandiverům a své matce.

„Aspoň mi něco slib,” promluvil klidně Rudy. „Nedělej nic, o čem bys mě předem nevaroval. Nech na mně, abych zvážil, co se dá dělat z tohoto úhlu.”

„Dobrá, Rudy. Slibuju. Ale nevím, jak dlouho je udržím zpátky. Jsou připravení vyrazit. Prostě tě předem upozorním. Až to udělají, musím tam být. To chápeš.” Rudy zaváhal jen chvilku. „Ano,” zněla jeho krátká odpověď.

Lauren byla zdrcena. Jak může? Třeba to neudělá. Možná se mu podaří je přesvědčit, aby od zničení vesnice ustoupili. Slyšela jejich boty přibližovat se k vchodovým dveřím, a ještě než mohli vidět její úzkostlivý obličej, přinutila se k úsměvu. Jared se postavil před ni.

„Lauren, ráno musím odjet do Coronada,” oznámil. „Ty zůstaneš tady, než se pro tebe budu moct vrátit a vzít tě s sebou.”

„Ne. Já chci být s tebou.” Hlas se jí třásl, ale nerozplakala se, ačkoli cítila, jak se jí do očí derou slzy. Už zase od ní utíká!

„Já… budu mít moc práce se železnicí a ty se budeš ve městě nudit. Tady máš Glorii a děti tě zaměstnají.”

Očima hledala oporu u Rudyho, ale soustředil se na zapalování doutníku a nepodíval se na ni. Obrátila se zpět k Jaredovi.

„Jedu zpátky s tebou, Jarede. Nezajímá mě, jak moc práce budeš mít. Jestli mě nevezmeš s sebou, prostě pojedu sama.” Zvedla nepatrně bradu a Jared uviděl v nehybném pohledu jejích šedozelených očí odhodlání.

„Sakra!” zaklel a praštil se pěstí do dlaně druhé ruky. Obrátil se na bratra, jako by hledal pomoc. Rudyho začal doutník zajímat dokonce ještě víc. „Tak dobře. Dneska večer se spakuješ,” zabručel Jared.

Kromě Rosy, Pepeho a svého klavíru se Lauren na nic do Coronada netěšila. Byl to skutečně jeden z nejkrásnějších domů, v kterých kdy byla, ale její tchyně kolem sebe vytvářela tak chladné ovzduší, že nikdy nemohl být považován za útulný domov.

Oliviino přivítání bylo laskavé, pokud ne přímo vřelé. Carson složil Lauren kompliment, jak její tváře rozkvetly zdravím. Lauren nad jeho ramenem pohlédla na Olivii a napadlo ji, zda tuší pravý důvod, proč je tak rozzářená. Rozhodla se, že to starší žena určitě ví. To po jejich první noci s Jaredem Olivie vyprovokovala mezi nimi hádku, která vedla k jejich rozdělení.

Lauren odhalila tchyninu lstivost, s jakou vrazila klín mezi ni a jejího manžela. V zájmu svých vlastních zvrhlých plánů byla schopná všeho. Dokonce by klidně riskovala synovo štěstí. Možná že ho milovala. Ale byla to žárlivá, sobecká láska. Olivie Lockettová musela mít všechno pod kontrolou. Nebyl to důvod, proč se její manželství s Benem tak nevydařilo? Ben nepatřil k lidem, kteří se nechají ovládat. Olivie pochopila, že ani s Jaredem není lehké mani pulovat. Ne tak jako s Carsonem Wellsem.

„Děkuji vám, Carsone. Na vás se můžu vždy spolehnout, že mi dodáte sebedůvěru, i když jsem zrovna pokrytá prachem.” Lauren se zasmála a ještě kulatého muže objala. Vzbuzoval v ní lítost a ona se ani pořádně nemohla rozhodnout proč.

Další týdny ubíhaly hladce a bez zvláštních událostí. Olivie navště vovala každý den banku. Jared chodil za vlastními záležitostmi, někdy odjížděl na koni, aby zkontroloval, jak pokračuje výstavba železnice. Koleje se každým dnem přibližovaly ke Coronadu. Jestli jarní počasí vydrží a nenastanou prudké deště, mohla by být dokončena někdy brzy na podzim. Lauren trávila dlouhé hodiny u klavíru.

Elena jí chyběla víc, než si dokázala představit. Nebyly tu žádné rozesmáté děti, aby prolomily ustálenou atmosféru v domě. Nedochá zelo k žádným pohromám, které v každém vzbuzovaly veselou ná ladu. Nebyla tady vyrovnaná Marie… Marie. Její přítelkyně. Benova láska. Snad měl Rudy pravdu. Možná je její smrt milosrdně svedla opět dohromady.

Už se nemluvilo o útoku na Pueblo. Lauren by si skoro mohla myslet, že to všechno byl jen ošklivý sen. Bylo by možné, aby Olivie změnila své rozhodnutí? Jednou odpoledne zkraje března seděla Lauren u malého stolku v Benově kanceláři a psala děkovný dopis spolku Dámy texaské svobody, který tak šlechetně daroval padesát liber kukuřičné mouky pro nejpotřebnější obyvatele Puebla.

Zaslechla zvonit Jaredovy ostruhy na parketové podlaze v hale těsně předtím, než se jeho silueta objevila ve dveřích. Při pohledu na něj se jí srdce vždycky rozbušilo rychleji. Nikdo nemohl nikdy mi lovat víc než ona. Tím si byla jistá.

Na sobě měl svou kovbojskou výstroj a vypadal skoro stejně, jako když ho viděla poprvé. Odložila plnicí pero a začala se zvedat, že půjde k němu.

„Ne, zůstaň, kde jsi.” Zmatená jeho slovy, se znovu posadila a sledovala ho jak zavírá a zamyká dveře.

„Jarede?” trochu nervózně se zasmála. Jeho výraz byl tak napjatý, až působil skoro hrozivě. „Co to děláš?”

„Víš, kolikrát jsem tě ve svých představách viděl přesně tak, jak jsi teď? Tím svým mladistvým a způsobným vzhledem s brýlemi na nose a rovnými zády mě přivádíš málem k šílenství. Mým největším přáním se stalo pocuchat ta tvoje uhlazená peříčka.”

Popošel do pokoje, zastavil se jen, aby na křeslo odhodil svůj černý klobouk a přistoupil k velkým oknům. Zatáhl těžké závěsy a místnost se zahalila do šera.

Přiblížil se k ní jako lovec stopující vyhlédnutou kořist a zvedl ji ze židle. Sedl si a Lauren si posadil na klín zády k sobě.

„Mohou se vaše peříčka pocuchat, paní Lockettová? Od toho dne, co jsem tě potají pozoroval v tvém pokoji, jsem toužil udělat tohle…” Přitiskl jí rty zezadu na krk a pomalu s nimi jel k ušnímu lalůčku, rozmarně si s ním začal pohrávat svým jazykem.

„A tohle…” Položil ruku na hodinky připnuté na halence ve výšce prsou a stiskl je. Sjel rukama přes ňadra do pasu a začal vytahoval blůzu z vysokého pasu u sukně.

„A teď udělám tohle…” Pomalu přejel rukama na záda a pustil se do rozepínání knoflíčků. Stačil jich rozepnout sotva polovinu, když mu ruce vklouzly dovnitř a zabloudily dopředu. Pohladil rozechvělé, nedočkavé prsy a rozvázal ozdobnou šňůrku u košilky. Rozepl malé knoflíčky a s mučivou pomalostí stáhl průsvitnou součást oděvu dolů, až mu holá ňadra vklouzla do dlaní.

Lauren mlčela, ale opřela se dozadu o jeho pevnou hruď a vychut návala čisté potěšení z toho, jak svými prsty hladil její bradavky, které se pod krouživými pohyby jeho palců zahrotily.

„Řekni mi, až ztratíš svou rozvahu,” zašeptal Jared s námahou. Jeho dech začal být nepravidelný, rty laskající její krk vášnivější, jazyk naléhavější. Ruce přestaly škádlit a začaly žadonit.

„Jsi tak hebká, Lauren,” říkal skřípavě, zatímco ji hladil. „Hedvá bí… ne, satén. Skvělý. Hřejivý. Bože, já nevím,” zasténal a něžně žmoulal růžový vrcholek jejího ňadra ve svých prstech.

Jeho nemotorné ruce se konečně propracovaly skrz sukni a spod ničky, přes hedvábné punčochy a krajkový podvazek ke stehnům zahaleným do lnu. Pleť pod spodními kalhotkami se chvěla, když pátravé prsty hladily stehno po celé jeho délce, až dokonce i přes tenkou látku zjistil, že je na jeho milování připravená. „Ach Bože,” vydechl.

Jednou rukou dorozepl zbývající knoflíky a stáhl jí halenku z ramen. Potom z těžkých vlasů vyndal sponky, zabořil hlavu do kaskádovitých vln a vdechoval jejich levandulovou vůni.

Pomalu obrátil Lauren k sobě a pohlédl dolů na její neuspořádaný zevnějšek. „Přesně, jak jsem si to představoval. Jsi úchvatná,” šeptal chraptivě.

Vtom si uvědomila, že ho stále pozoruje skrz skla svých brýlí a zdvihla ruku, aby si je sundala. Rychle ji chytl. „Ojoj. Jsou součástí mé fantazie,” prohlásil.

Sledoval svými prsty její klíční kost a pokračoval na hruď, kde se potěšil pohledem na vrcholky jejích prsů a potrápil ji, protože se jí nedotkl tam, kde žádostivě na jeho dotek čekala. Prohnula se v zádech současně s tím, jak jí zabořil prsty do hustých vlasů a přitáhl si její hlavu k sobě.

Vzal jedno její ňadro do ruky a přiblížil ho ke svému sklánějícímu se obličeji, aby ho svým nosem a zarostlou bradou pomazlil ještě předtím, než ho vzal do úst a začal kolem jeho středu lehce kroužit jazykem. Jakmile zasténala do jeho vlasů, zvedl hlavu, a než ve žhavém polibku spojil svá ústa s jejími, usmál se na ni s ďábelským uspokoje ním.

Překvapeně sebou trhl, když si uvědomil, že její štíhlé prsty zápolí s knoflíky jeho košile. Teď to zase byly její hravé rty a rychle se pohybující jazyk, které trápily jeho bradavky, dokud neztuhly. Po tom svými ústy sledovala stopu, kterou její prsty narýsovaly přes hrudník dolů na žaludek. Pokračovala stále níž, až si nakonec klekla mezi jeho stehna. S pohledem upřeným do jeho tváře odhodila košilku a odhalila tak své prsy jeho dychtivým očím. Položila mu hlavu do klína a její havraní vlasy ho zašimraly na stehnech.

„Mám své vlastní fantazie, pane Lockette,” prohlásila šeptem, za tímco mu obratně rozepnula kalhoty.

Ještě něco dodala, ale vzápětí v ruce sevřela jeho ztopořený úd a Jared přes tlukot svého srdce až v hlavě nebyl schopen vnímat cokoli jiného. A když přes zvlhlou špičku jeho falusu přejela jazy kem, přestal pro něj okolní svět existovat.

O hodně později odpočívali na koberci před krbem, v němž Jared podpálil již připravená polena. Ležel na zádech s rukama pod hla vou, v zubech žmoulal doutník a vůbec se nestyděl, že tam leží jen tak nahý.

Lauren ležela na boku stočená do klubíčka a s rukama složenýma pod hlavou zírala do ohně. Zakryl ji svou košilí, kterou vytáhl z hromady poházeného oblečení. „Jsi nějaká tichá, Lauren. Děje se něco?”

Potěšilo ji, že si všiml její nálady, ale nechtělo se jí prozradit mu, jaké starosti se jí honí hlavou. Cítila, že se otočil čelem k ní a pozoruje ji, ale nepohlédla na něj. „Tak co je? Řekni mi to.” Promluvila tak tiše, že ji sotva slyšel.

„Mně se líbí… ty věci, co děláme, Jarede. Já… je to nádherné, ale…,” zarazila se, v rozpacích zavřela oči a pak pokračovala, „mys lím, že od dámy se neočekává, že… že se zúčastní. Bojím se, že si o mně budeš myslet, že jsem chlípná, když… když budu…”

Jeho smích jí zaduněl v uchu, jak si ji přitáhl čelem k sobě. Mezi jednotlivými výbuchy její tvář zahrnul drobnými polibky.

„Lauren, ty budeš dáma vždycky,” ujistil ji, když se uklidnil na tolik, aby byl schopen promluvit. „Ty nemůžeš být nic jiného než dáma. A bez ohledu na to, jak často se milujeme nebo jak se milujeme nebo jak moc se ti to líbí, si zachováš svoji auru nevinnosti, která mě na tobě přitahovala od samého začátku. Tím se odlišuješ od všech ostat ních žen, s kterými jsem se kdy setkal.” Něžně jí přejel ukazováčkem po lícní kosti. „Chlípná? Překvapuje mě, že vůbec znáš význam toho slova.” Ještě než ji políbil, znovu se uchechtl.

Byl to dlouhý a významný polibek, a když skončil, nechal své rty na jejích.

„Každopádně…,” nakousl a odhodil košili stranou. Jeho ukazová ček započal svou cestu vpředu na krku a pokračoval dolů mezi prsy přes jemnou kůži na žaludku, minul pupík a zmizel mezi stehny.

„Když už mluvíme o té chlípnosti…” Zkušeně se jí dotkl a byl odměněn její okamžitou reakcí. Povzdechla si v předstíraném zoufalství. „Nejsem o nic lepší než obyčejná prostitutka.” Usmál se a políbil ji. „Ale ano, jsi. Mnohem lepší.” Chtěla ho za tu drzost potrestat, ale jeho pozice jí v tom zabránila.

kapitola 23

Ruku v ruce vyšli z kanceláře do široké chodby a tam se potkali s Olivii. Koukla se na jejich pomačkané oblečení a rozcuchané vlasy a zhodnotila situaci správně. „Slyšela jsem, Jarede, že ses dnes vrátil domů nějak brzy.” „Jo. Dalo by se říct, že jsem si udělal volné odpoledne.”

Rozhodla se ignorovat jeho vyzývavý tón i to, jak Lauren držel pevně kolem pasu. Cítila, že ztrácí nad synem kontrolu, a to ji zároveň zlobilo i děsilo. „Máš nějakou poštu, Lauren,” oznámila upjatě.

Lauren na ni tázavě pohlédla a vzala si od tchyně bílou obálku. Když si přečetla zpáteční adresu, unikl jí přes rty slabý povzdech.

„To je od Pratherových,” prohlásila překvapeně. „Od mých opa trovníků,” objasnila Jaredovi, který jí zvědavě nahlížel přes rameno. Významně na něj pohlédla. Jared znal příběh, který byl za jejím odjezdem z Kalifornie, a bylo mu jasné, proč ji ten dopis tak překvapil. „Otevři ho,” vybídl ji jemně.

Roztrhla obálku a vytáhla dva listy papíru. Lauren přečetla dost Ábelových kázání, aby okamžitě rozeznala jeho drobné úhledné písmo. Její oči zvědavě, i když tak trochu v obavách, přejížděly po stránce.

„Nevědí o Benově smrti. Posílají mu své pozdravy.” Pohled jí sklouzl níž a překvapeně vykřikla. Ruka jí vylétla ke krku. „William Keller je mrtvý!” „Fajn. Jak umřel?” zareagoval Jared poněkud drsně. Zajíkavě převyprávěla, co si přečetla.

„Velký skandál. Byl zavražděn… zastřelil ho manžel nějaké ženy… přiznala, že byli milenci.” Odmlčela se, aby si přečetla další informace. Písmena na stránce jí splývala, rozmazaná slzami. „On… teď litují, že mi nevěřili.” Složila papír a pohlédla na Jareda. „Omlouvají se mi a píší, že mám u nich stále svůj domov, kdybych se někdy chtěla vrátit.”

Jared se na ni zadíval, ale hlavou se mu honily myšlenky na Kellera a nikoli pocity manželů, kteří Lauren předtím tak rychle odsoudili. „Ten hajzl! Škoda že jsem ho nemohl zabít sám.”

„Někdo z Laureniny minulosti?” zacukrovala Olivie, která celou scénu pozorovala se vzrůstajícím zájmem. Nikdo jí nevěnoval pozor nost. Lauren popadla Jareda za rukáv a jemně s ním zatřásla. „Tohle, prosím tě, neříkej.”

Pod jejím dotykem se jeho špatná nálada rozplynula, a když na ni pohlédl, měl v očích teplo. „Vlastně bych měl být Kellerovi svým způsobem vděčný, ne?” Pochopila, co tím myslel, a usmála se. „Já nejspíš také,” zamumlala stydlivě.

To odpoledne a večer měly pro Lauren po další týdny zůstat jen vzpomínkou, protože následujícího dne se všechno změnilo.

Příští noc byla první z těch, kdy do domu začali přicházet ti muži. Jared odjel brzy ráno a vrátil se, až když se Lauren s Olivii v tichém a napjatém ovzduší navečeřely.

Byl podrážděný a zachmuřený. Snědl jen trochu z jídla, co mu Rosa ohřála, ale zato víc vypil. Když se muži začali scházet, navrhla Olivie, že by se Lauren cítila pohodlněji ve svém pokoji. Lauren její narážku pochopila. Vrhla na Jareda pohled v naději, že by se jí mohl zastat, ale setkala se pouze s jeho zády, když si u pojízdného baru naléval další drink.

Z oken svého pokoje potom pozorovala, jak se stále sjíždějí další muži. Dostavovali se ve skupinách, nebo po dvou po třech, ale všichni měli něco společného. Vypadali jako nepříjemní lidé se špatnou po věstí. Toto byli ti námezdní žoldáci, které najali, aby vyvolali problé my v Pueblu. Problémy, ze kterých budou obviněni obyvatelé této vesnice.

Z místností v dolním patře se hlasitě ozývaly oplzlé řeči a smích. Lauren také viděla Parkera a Kurta Vandiverovi, když přijeli, a slyšela radostné výkřiky, kterými je ti zezdola uvítali.

Toto byl jediný případ, kdy najatí muži přijeli všichni najednou. Jak ubíhaly týdny, přicházeli většinou v noci někteří z nich ke dveřím a ptali se po Jaredovi. Odjížděl s nimi a Lauren ho pak slyšela, jak se vrací do svého pokoje až v ranních hodinách. Občas pozdě v noci odjížděl sám a býval pryč celé hodiny, než se vzadu u stáje ozval zvuk Chargerových kopyt. Pořádal schůzky, na kterých plánovali útok na Pueblo?

Lauren, aby ulevila své úzkosti a zmírnila nudu, se upjala na projekt podporující rozvoj Puebla. Její časté cesty do vesnice naplnily dělníky novým přílivem horlivost. Vesničané si brzy zvykli vídat, jak ji Pepe vozí v její bryčce po prašných cestách. Někteří z těch méně stydlivých ji dokonce obdarovali ručně vyrobenými dárky. Každý přijala s vlíd ností a vděkem neúměrným jejich ceně. Pokud se Olivie nebo Jared něco o její činnosti v mexické osadě doslechli, nezmínili se o tom.

Jednou ráno na úsvitu vzbudily Lauren těžké kroky Jaredových bot v chodbě. Na prsou se jí rozlilo vzrušení, když se kroky přiblížily k jejím dveřím. Tam se zastavily. Vyčkávavě se v posteli posadila. Uběhl delší čas. V jednu chvíli si dokonce myslela, že se pohnula klika. Ale byla krutě zklamaná, když Jared vykročil zpátky k svému pokoji. Odhodila pokrývky a vyletěla z postele. Rychle na sebe hodila župan a vrhla se ke dveřím. „Jarede,” zavolala potichu.

Vysoká postava se prudce zarazila. Vyzařovala z něj únava a sklíče nost. Pomalu se k ní otočil. „Je mi líto, že jsem tě vzbudil, Lauren. Vrať se do postele.” Pevně se chytla dveřního rámu, až jí zbělely klouby na rukou.

„Chceš… potřebovals něco?” nenáviděla se za ten prosebný tón v hlase, ale toužila po blízkosti, kterou spolu tak krátký čas sdíleli. „Ne,” odmítl chraptivě. „Jdi spát.” O krok ustoupil.

„Jarede,” oslovila ho naléhavěji. „Řekni mi, co děláš, kam jdeš. Řekni mi, že nemáš nic společného s…”

„Lauren,” vyštěkl a přerušil ji. Tichým domem se nesla ozvěna jeho hlasu. Rozčileně si strhl klobouk z hlavy a s očima upřenýma k zemi jím tloukl do svého stehna. Konečně zvedl hlavu. Když promluvil, byl jeho tón měkčí, skoro omluvný.

„Jsi má žena, ale nečekej, že se ti budu zpovídat ze všeho, co dělám. Některé věci musíš buď přehlížet, nebo je s důvěrou přijmout. Ro zumíš?”

Důvěra? Může mu věřit? Chtěla by. Nemohla si připustit, že by byl schopen uskutečnit Oliviin plán. Chtěla tomu věřit.

„Ano,” odpověděla měkce. „Rozumím.” Mlčky prosila pojď ke mně.

„Tak o tom už nebudeme mluvit,” zakončil rozhovor Jared a s těmi slovy ji opustil a vešel do svého pokoje.

Od toho okamžiku Jared Lauren zcela vyloučil. Když měli příleži tost na chvíli se spolu setkat, omezil se na zdvořilou otázku, jak se jí daří. To bylo vše. Nikdy nepřišel do jejího pokoje. Ona nikdy nezašla do jeho. Bylo to, jako kdyby intimnosti, ke kterým mezi nimi došlo, existovaly pouze v její fantazii. S jeho nezájmem se vyrovnávala stejně těžko jako s důvody, které k němu vedly.

Olivie v těchto týdnech jen zářila. Hladké tváře jí zčervenaly a oči se jí leskly vzrušením. Vypadala mnohem mladší, než byla ve skuteč nosti. Upjaté svaly v obličeji povolily. Byla ve svém živlu. Carson byl pořád v domě. Byl extrémně nervózní.

Lauren zjistila, že častá přítomnost Vandiverů je pro ni víc, než může snést. Večeřeli u nich třikrát až čtyřikrát za týden. Jídlo se stalo pro Lauren utrpením. Jared tam seděl, šťoural se v jídle, příliš pil, a když chtěl Kurt zapříst hovor s Lauren, zavrčel na něj. Pokud měl někdo tolik odvahy, aby mu položil nějakou otázku, odpovídal pouze jednoslabičně.

Kurt, jako by vycítil Jaredovo nepřátelství, snažil se ho provokovat při každé příležitosti. K Lauren byl přehnaně dvorný. Každou chvíli jí sevřel loket, aby ji odvedl do jiné místnosti nebo usadil na židli, a ji to stálo nesmírné přemáhání, aby jeho ruku nesetřásla pryč. Také se obávala, že by Jared mohl splnit svou hrozbu a jednoho dne toho muže zabít. Ani Kurt nezapomněl na Jaredův revolver přitisknutý ke svému nosu.

Lauren věděla, že se Jareda bojí. Nenávistné pohledy jejího manžela byly příliš výhrůžné, než aby je Kurt Vandiver mohl brát na lehkou váhu.

Jednou večer byl Jared odvolán na jednu z jeho „tajných schůzek”, jak je pro sebe nazvala Lauren. Olivie právě navrhla, aby si s hosty vypili kávu v salónu. Lauren bezútěšně pozorovala Jareda, který od cházel z domu, aniž by jí alespoň pokynul. Místo aby následovala ostatní, omluvila se a odešla do knihovny. Měla tuto místnost z celého domu nejraději a často v ní hledala útočiště, protože ostatní ji téměř nepoužívali.

Už asi dvacet minut si četla v jednom z vypolstrovaných křesel, když se dveře tiše otevřely a zase zavřely. Otočila se a v pokoji uviděla stát Kurta. Jeho tlusté nemotorné tělo jí bylo odporné stejně jako lichotnický výraz v jeho brunátném obličeji.

„Lauren, neslyšel jsem vás dnes večer hrát na klavír. Ošidila jste nás o svoji společnost. Proč? Jsme vám s otcem tak protivní?”

Uvědomovala si, že ji chce úmyslně vyprovokovat, a byla rozhod nutá tomu odolat.

„Ovšemže ne, pane Vandivere. Dnes večer jsem nadmíru unavená a věděla jsem, že bych nebyla moc dobrou společnicí.”

„Mrzí mě, že se necítíte dobře.” Přiblížil se k ní a přitáhl si své křeslo před její tak, že se jejich kolena téměř dotýkala. Rychle se odtáhla a její reakce neunikla Kurtově pozornosti. Vůbec se nenechal vyvést z klidu. Spíš se zdálo, že ho její rozpaky těší. Opět cítila, že je v tom muži skrytá krutost.

„Váš manžel by vás neměl takhle zanedbávat. Jste příliš svůdná na to, aby vás nechával moc dlouho samotnou.”

„Jared bude za chvíli doma,” odpověděla spěšně, rozzlobená sama na sebe za to, že dává najevo svou nervozitu. Rozesmál se.

„Náhodou vím, že bude pryč většinu noci, Lauren.” Upřel na ni zlověstný pohled, který ji přiměl vyskočit z křesla. „Když mě omluvíte, pane Vandivere, já…”

Chtěla od něj utéct co nejdál, ale chytl ji za paži, prudce ji otočil a přitáhl k sobě.

„K obchodním přátelům svého manžela se nechováš moc přátelsky, Lauren. Copak ses od své tchyně nic nenaučila? Ta je ke Carsonovi, Benovu partnerovi, milá vždycky.”

Zasmál se a byl to ošklivý zvuk. Lauren už si také spočítala, jak je to mezi Olivii a Carsonem. To by trklo i slepého. Kurtova zlomyslná poznámka urazila Bena a Lauren měla chuť vlepit mu za to facku. Ale držel ji velice pevně těsně nad lokty.

„Ovšem, Ben a Marie Mendezová. To je hrozné, co se jí stalo, že ano?” Pronesl to takovým tónem, který dával jasně najevo, že mu to vůbec nepřipadá hrozné.

Lauren se prudce přestala bránit a s otevřenou pusou zírala do jeho chladných modrých očí. „Cco víte o Marii? Jak víte…”

„Považuji za svůj úkol, abych o Lockettových věděl všechno. Pou čila ses trochu z Mariiny nešťastné smrti? Hmm?” Pokračoval, jako by se nechumelilo, „Vidíš, co se stává děvkám, které se levně prodají prvnímu dražiteli?” „Pusťte mě,” zavrčela a opět zesílila své úsilí uniknout z jeho sevření.

„Buďte na mě milá, paní Lockettová, a já se o vás postarám. Ne skončíte jako ta mexická courá.”

Měl své tlusté rty jen pár centimetrů od jejích a Lauren už už chtěla začít křičet, když z chodby zahřměl Parkerův hlas.

„Kurte!” volal. „Jdeme. Jsem unavený a chci se brzy dostat do postele.”

Kurt tiše zaklel a jeho ruka na Laurenině paži zesílila svůj bolestivý stisk. „Slibuju ti, Lauren, že přijde čas, kdy mě nevyruší ani tvůj kovboj ský manžel ani nikdo jiný. Víckrát se zklamání nedočkám.” „Kurte!”

„Už jdu,” zahalekal Kurt odpověď. Potom opět ztišil hlas a přiblížil obličej těsně k Laurenině tváři. „Ty taky nebudeš zklamaná, protože tak velkýho, jako mám já, jsi ještě neviděla. Vrazím ho do tebe jako beranidlo. A až skončím, budeš žadonit o přídavek.” Aby zdůraznil svůj vulgární příslib, přirazil kyčlemi proti její pánvi. „Kurte!” zaduněl hlas z chodby.

Kurt ji s klením pustil a odešel. Lauren se zesláble opřela o opěradlo křesla. Hlava se jí točila a kolena se jí podlamovala.

Když slyšela, že se Olivie s Carsonem s jejich hosty rozloučili a vchodové dveře se zavřely, odešla nahoru do svatyně svého poko je. Potom začala v koupelně zvracet.

Lauren sklonila hlavu nad mísou v koupelně a dávila ze žaludku, který vyprázdnila již předešlý večer. Svaly v krku se stahovaly a bolestivě se snažily vypudit něco ven, aby ulevily trýznivé nevolnosti. Když křeč konečně polevila, padla vyčerpaně na postel.

Myslela si, že nevolnost z minulého večera byla vyvolána Kuno vým útokem. To, že se zvracení opakovalo i po ránu, považovala za nějaké lehčí onemocnění. Teprve nyní si uvědomila, že už několik dní se necítí dobře.

Každé ráno její vstávání provázela neobvyklá otupělost. Tlačila ji v hlavě a za současného zesilování prostupovala celým tělem. Jedno duché úkony vstávání a oblékání se měnily v namáhavé a obtížné. Když si pročesávala vlasy kartáčem, padala jí ruka pod jeho tíhou. Při čištění zubů se jí zvedala žluč do krku a vůně snídaně jí vůbec nepřipadala lákavá. I když skoro nic nesnědla, měla pocit, že má přecpaný a nafouklý žaludek a cítila se tak i tehdy, když měla vyslo veně hlad.

Díky propasti, která se rozevřela mezi ní a jejím manželem, měla Lauren nemocnou duši. Sužovalo ji pomyšlení, že za pomoci Vandi verů co nevidět dojde k uskutečnění Oliviiných ohavných plánů a usoudila, že její nevolnost je nějaký druh žaludeční neurózy. Nad Lauren se se zájmem sklonila Rosina hladká tvář.

„Seňora se dnes ráno necítí dobře?” Odhrnula Lauren vlasy z čela.

„Ne, není mi moc dobře. Nevím, co to se mnou je. Nemám žádnou sílu, z jídla se mi dělá špatně, a dokonce i pomyslem na jeho přípravu mi dělá zle. Cítím se tak nateklá a…,” hlas se jí vytratil, jako by neměla energii dál pokračovat. Rosa svou paní zamyšleně podrobila zkoumavému pohledu. „Kdy jste krvácela naposledy?” zeptala se jemně.

Lauren zlostně zrudla, ale snažila se rozpomenout si na to. Připa dalo jí, že jí myšlení nepřináší výsledek odpovídající námaze, kterou na něj vynakládá.

„Já… nevzpomínám si. Byla jsem ještě na Keypointu. Bylo to někdy na konci ledna. Vzpomínám si na to, protože Glorie měla právě rodit a ona a já jsme…”

„Seňora, copak to nevidíte?” přerušila ji vzrušeně Rosa. „Jsou to dva měsíce. Čekáte dítě.”

Ta slova dopadla na její uši jako kameny, skoulela se do žaludku a málem vyvolala další zvracení. Dítě! To je nemožné. Pokoušela se posadit, jako kdyby překonání slabosti a ignorování symptomů mohlo zabránit chorobě.

„Ne, Roso. Nemohu být v jiném stavu. Musí to být něco jiného. Jsem si tím jistá.”

Když pohlédla na starší ženu v naději, že v její tváři uvidí potvrzení svých slov, dostalo se jí jen zářivého úsměvu. Ovšem Lauren cítila jen nevysvětlitelné vlny smutku, protože věděla, že jednoho dne bude muset Jareda opustit. K Rosině zděšení se rozplakala a zabořila obli čej do jejích objemných prsou. Nekontrolovatelně vzlykala.

Trvalo dlouho, než se vyplakala a vzápětí ji přepadly rozpaky, že tak náhle projevila své emoce. „Promiň, Roso, nemůžu si pomoct.”

„To je další z příznaků vašeho stavu, seňora. Slzy vám pomůžou cítit se lip. Nechcete trochu čaje?”

„Ano, to zní lákavě,” zamumlala nepřítomně Lauren, zvedla sě z postele a přešla k oknu. Rosa pospíchala pro čaj, když ji Lauren zavolala zpátky. Neotočila se a její hlas zněl tak měkce, když požá dala: „Roso, nikomu nic neříkej o… o dítěti… aspoň ještě teď ne. Prosím.” „Rozumím, seňora Lauren.” Rosa za sebou zavřela dveře.

Lauren si podrží své tajemství, ačkoli by se ráda svěřila Glorii. Třebaže se na to necítila a ve tváři zůstávala bledá a vyčerpaná, cho dila na dlouhé procházky po zahradě. Kolem očí se jí utvořily tmavé kruhy. Pokud si Jared v těch krátkých okamžicích, kdy se viděli, její

apatie a nechuti k jídlu všiml, nezmínil se o tom. Olivie se chovala, jako by tam nebyla.

Když Lauren poprvé po tom, co se dověděla o svém těhotenství, uviděla Jareda, zjihlo jí srdce láskou. O několik okamžiků později ho však opět zalila ledová vlna. Od té doby, co bylo jejich manželství naplněno, přestala na jejich „dohodu” skoro myslet. Nyní byla nucena se tím opět zabývat.

Jared říkal, že železnice bude dokončena někdy koncem léta nebo začátkem podzimu. Pokud správně počítala, mělo by dítě přijít kolem prvního listopadu. Nebude moct těhotenství skrývat až do dostavby železnice a potom v souladu se smlouvou odejít. Co se s jejím dítětem stane? Samozřejmě ho vezme s sebou, ale pak pro ni bude těžší najít práci. Několik let bude moct žít z těch dvaceti tisíc dolarů, které dostane od Olivie, ale co pak?

Pratherovi ji ve svém dopise žádali, aby se k nim vrátila. Napsala jim o Benově smrti a o svém sňatku s Jaredem detaily samozřejmě vynechala, o své rodině a přátelích v Keypointu. Dopis byl vřelý a milující, ale věděla, že by se k nim nikdy nemohla vrátit a vést zase ten nudný život. Kde bude se svým dítětem žít?

Pronásledovala ji myšlenka, že nebude schopná vzít své dítě s sebou. Ať se snažila sebevíc, nedokázala odhadnout, jak budou na její těho tenství reagovat Olivie s Jaredem. Jedním si byla jistá nikdo a nic ji neoddělí od jejího dítěte. Už je milovala, chtěla je chránit a je možné, že to bude jediná Jaredova součást, která jí zůstane, až přestane být pro Lockettovi užitečná.

Na horizontu její mysli se objevilo malé světýlko naděje. Třebaže Jared nikdy nemluvil o lásce, četla v jeho očích něhu, když ji zaujatě pozoroval. Jistě k ní cítí náklonnost. Nebylo to bůhvíco, ale bylo to všechno, co měla.

Ale když se setkávala s jeho uzavřeným, vzdáleným výrazem, její naděje se rozplývaly.

Napětí v domě rostlo. Propast mezi Jaredem a jeho manželkou se zvětšila. Jeho noční odjezdy se staly jakýmsi rituálem. Napjaté svaly v jeho obličeji, nervózně se pohybující oči a věčně sevřené pěsti naznačovaly, že jeho potlačovaný vztek buďto brzo vybuchne, nebo ho zničí zevnitř. Jeho strohý postoj vůči Lauren jí bránil přiblížit se k němu. Žádal ji o důvěru. Nyní ve světle všeho dění se jeho prosba zdála neskutečná. Jeho chování moc důvěry nevzbuzovalo. Jednou ráno vstoupila do stáje a tam ji vyděsil pohled na bedny se

zbraněmi a municí vyskládané u zdi. Byl to arzenál úctyhodných rozměrů. Rozklepalo se jí srdce. Předtím měla obavy o bezpečí cizích lidí. Teď si uvědomila, že je tady velice reálná možnost, že by její vlastní manžel mohl být zraněn, nebo dokonce zabit. Horečnatě se začala modlit, aby se stalo něco, co by tomu všemu zabránilo. Nestalo se nic.

Neschopná tolerovat vlastní pasivitu se Lauren rozhodla, že když nemůže tragédii odvrátit, udělá aspoň vše pro to, aby útočníkům připravila co nejvíc překážek. Jednou pozdě večer, když Jared zase opustil dům, vyklouzla ven a utíkala ke stáji. Pepe ve světle lucerny spravoval uzdu.

„Seňora Lockettová,” pohlédl na Lauren překvapeně, když za se bou rychle zavřela dveře. „Pepe, víš, co je v těch krabicích? K čemu jsou?” Nervózně si olízl rty a zadíval se stranou. „Sí, ale seňor Jared mi poručil, abych to neříkal.” „Pepe, my to nedovolíme. Ty a já uděláme něco, co je zbrzdí.” „Ale seňora Lockettová, on…” „Pepe, jak můžeš zbrani zabránit vystřelit?” položila mu otázku bez ohledu na jeho rozrušení. „Seňora, ty zbraně…”

„Máš pravdu. Nikdy se nám nepodaří všechny je poškodit, aby si toho nevšimli. Co můžeme dělat?” zalomila rukama. Potom se její zrak zastavil na krabicích s náboji. „Kulky! To je ono. Bez nábojů jsou zbraně k ničemu, nemám pravdu?” Mluvila rychle, jak uvažovala nahlas. „Schováme je. Já vím, že si pak můžou přinést jiné, ale aspoň nedostanou tyhle.”

„Vy chcete schovat náboje?” Pepemu o oktávu vyskočil hlas a nevěřícně na ni zíral. Tmavé oči měl doširoka rozevřené a pusu dokořán. V uklidňujícím gestu mu položila ruku na paži.

„Neboj se, Pepe. Jestli na to Jared nebo někdo jiný někdy přijde, vezmu všechnu zodpovědnost na sebe.” Potom se její mírný tón změnil na rázný a obchodnický. „A teď, kde jsou lopaty? Zakopeme ty krabice támhle,” ukázala za budovu. „Prosím tě, pospěš si. Každou chvíli se po mně mohou začít shánět.” „Seňora…”

„Prosím tě, Pepe,” přerušila ho netrpělivě. „Neboj se trestu. Chceš přece pomoct svým lidem?”

Odvrátil se od ní, potřásal hlavou a něco si bručel španělsky, ale vyplnil její pokyny. Než ty krabice odnosili a zakopali k plné Laure nině spokojenosti, byla celá špinavá, unavená a záda ji bolela jako čert.

„Jestli budu mít příležitost, dám ti vědět, kdy plánují útok. Můžeš své lidi v Pueblu varovat?”

„Sí” odpověděl s unaveným postojem toho, kdo je ochoten sou hlasit se vším. „Když to vyjde, udělej to sám. Jeď do Puebla a vzburcuj, koho budeš moct. Vyřiď jim, aby se kryli. Ať použijí cokoli, co je ochrání.” „Udělám to, seňora Lockettová.”

„Děkuji ti, Pepe. Moc jsi mi pomohl. Budeš pro své lidi hrdina.” Usmála se na něj a opustila stáj. Podařilo se jí dostat se do svého pokoje, aniž by si jí někdo všiml, a tam ze sebe smyla hlínu, která jí ulpěla na rukou i na oděvu. Když padla do postele, byly její údy stejně těžké jako její myšlenky.

Bylo štěstí, že se jim s Pepem podařilo udělat jejich práci předešlou noc, protože příští den se dalo do deště a pršelo několik dní. Z oblohy neúnavně padaly obrovské, těžké dešťové kapky. Vzduch byl hustý a bylo dusno, což Lauren v jejím stavu rozhodně nepřidalo.

Když nemohla opustit dům, přecházela Lauren po pokoji mezi postelí a oknem sem a tam, neschopná číst ani šít, nebo se soustředit na cokoli kromě nejasné budoucnosti a svého dítěte.

Pak déšť ustal. Mraky visely nízko na obloze a vzduch byl ještě pořád prosycený vlhkem, ale bylo po dešti. A jednou navečer po setmění se v domě shromáždili žoldáci.

Lauren uslyšela jejich boty právě ve chvíli, kdy všichni včetně Vandiverových zasedli ke stolu. Nimrala se v jídle, každé sousto stokrát převrátila, než ho strčila do pusy a přinutila se ho rozkousat, a přitom se modlila, aby zůstalo v žaludku.

Měla smrtelný strach z Kurta Vandivera. Od té doby, co ji napadl a vyhrožoval jí, se při pohledu na něj pokaždé roztřásla strachy a udělalo se jí špatně.

Když se na verandě ozvaly těžké kroky, ostatní na sebe rychle a napjatě pohlédli. Kurt se zvedl od stolu a rychle vyšel z místnosti, aby otevřel vchodové dveře, dřív než se tichým domem rozlehne bušení.

Než Kurt zavřel dveře a vrátil se na své místo, slyšela Lauren tiché mumlání několika hlasů.

„Řekl jsem jim, aby počkali ve stáji. Shromáždí se tam a… při praví se.” Parker spokojeně přikývl. Jeho studené modré oči se leskly očeká

váním. Měl vzezření útočícího lovce. I přes teplý, nehybný vzduch se Lauren otřásla.

Pohlédla na manžela, neschopná dál předstírat, že jí. Byl oblečený jako vaquero. Kolem krku měl nedbale uvázaný ten samý červený šátek, který měl na sobě i tehdy, kdy ji políbil mezi balvany. Tady v Coronadu si obvykle k večeři oblékal společenský oblek, ale její vlastní myšlenky ji příliš zaměstnávaly, aby si to uvědomila už dřív. Věděla, že Jared na sobě cítí její pohled, ale odmítal jej opětovat.

Carsonova obvyklá chuť k jídlu se vytratila a nyní tu zamlkle seděl a usrkával víno. Olivie jedla tiše, jako kdyby k žádnému vyrušení nedošlo. Kurt se pohodlně zaklonil na židli a prohlížel si Lauren. Vypadal, jako by se ho napětí kolem stolu netýkalo.

„Jak… jak dlouho, než se něco dovíme, Jarede? Mám na mysli, jak dlouho to bude trvat?” zeptal se nervózně Carson. Jared trhl rameny a napil se whisky.

„Máš před sebou dlouhou noc, Jarede. Být tebou, tak tu whisky odložím stranou,” pokáral ho Parker.

Jared na něj zaměřil svůj zlatavý pohled a pak opět přiložil sklenku s alkoholem ke rtům. Parkerovy tváře zrudly hněvem a žilky na nose a tvářích mu zčervenaly.

„Až pro nás budete mít nějaké zprávy, dejte nám vědět. Carson a já budeme zvědaví, co se děje.” Oliviin obličej zářil. Klidně by mohla zrovna hovořit o masopustním reji. Lauren její nedočkavost ničit připadala nechutná.

„No, co můžeš udělat dnes, neodkládej na zítřek, nebo tak nějak,” prohlásil s lehkým srdcem Kurt. Zvedl se ze židle a přistoupil k oknu. „Vypadá to, že tu jsou všichni. Ještě že vy Lockettovi nebydlíte v centru města. Lidi by se mohli divit, co se to děje.”

Parker, Olivie a Carson vstali, odstrčili své židle a pohnuli se ke dveřím. Kromě Lauren byl Jared poslední, kdo se zvedl. Dělal to tak pomalu, neochotně. Kolt v pouzdře měl připnutý na boku a kožený řemínek ho ještě poutal ke stehnu. Nepůjde o žádný střelecký závod, jeho zbraň je nabitá a připravená k smrtícímu úderu.

Lauren zapomněla na svou nedávnou netečnost a vyskočila ze židle. Postavila se mezi dveře a Jareda a štíhlými prsty ho chytla za zápěstí.

„Jarede, prosím tě, nenech se do toho všeho zatáhnout,” žádala bez dechu, ale naléhavě. „Prosím.” Jeho výraz byl chladný, neúprosný a oči neproniknutelné. Když neodpovídal, pokračovala: „Mysli, Jarede! Mysli na Rudyho a jeho rodinu.”

„Rudy je blázen,” vyštěkl. „Chtěl by to řešit v klidu. Myslí si, že všechno, co kdy řekl Ben, je vyryto do kamene, ale já zjistil, že i Ben se

mohl mýlit. Každopádně se zmýlil v nás dvou a naší ,velké lásce’.”

Ostré bodnutí našlo svůj cíl a Lauren sebou trhla, vědoma si toho, že je ostatní poslouchají. Sevřela ho ještě pevněji.

Já v tebe věřím, Jarede. Před pár týdny jsi naznačil, abych ti věřila…”

„Slyšelas jen to, cos slyšet chtěla. Taky jsem ti dal pádně najevo, abys přijala věci takové, jaké jsou, a svoje moralistické názory si nechala pro sebe. Zřejmě jsi narážku špatně pochopila. Mně je zatra ceně jedno, jestli mi věříš nebo ne. Udělám si, co budu já chtít.” Chtělo se jí křičet zklamáním.

„Uvědomuješ si, jak tohle může ohrozit tvoji budoucnost… naši budoucnost?”

Oči mu sjely ke zvědavým posluchačům za jejími zády a zase se vrátily k ní. Posměšně zkroutil rty.

„Naše budoucnost? My žádnou nemáme, Lauren. Vždyť ty naši budoucnost znáš. Až splníš svou část dohody, odejdeš. Mnohem bohatší, ale půjdeš. Napadlo tě teď, že ses prodala moc lacino? Co chceš? Víc peněz?” Lauren spolkla knedlík ve svém krku. Když promluvila, koktala. „V… v Keypointu, ty… my… bylo to… jiné.” Nevesele se zasmál a ve svém opovržení se zatvářil ošklivě.

„Myslíš si, že se situace mezi námi změnila jen proto, že jsem s tebou spal? Že jsi pro mě získala přitažlivost?” odfrkl si. „Když ses to naučila, byla z tebe výborná milenka. A bylas po ruce. Co ode mě čekáš? Bylas jediné dostupné teplé tělo v sněhové bouřce. Jestli si myslíš, že máš pod mojí dekou nějaký význam, tak jsi ještě větší blázen, než jsem si myslel.” Její rozčarování se změnilo v bolest a potom v hněv.

„Nejsem zase tak hloupá, abych tě neviděla, takového jaký jsi. Hledám toho mnohem víc, než abych uvěřila právě tobě, Jarede Lockette. Myslela jsem si, žes dospěl, stal se synem, jakého si Ben zaslouží, manželem, jakého bych chtěla.” Odmlčela se, aby se zprudka nadechla. „Teď vidím, že jsi stejně hrabivý a krutý jako oni. Jarede, já…” Chtěla mu říct, že ho miluje, poprosit ho, aby to nedělal. Místo toho řekla: Jestli to uděláš, proklínám tě k věčnému zatracení.”

„Tak tedy půjdu do pekla.” Se smíchem ji od sebe odstrčil a na Kurta s Parkerem křikl: „Jdeme!”

Jeho slova na ni dopadla jako fyzický útok. Doslova z ní vyrazila dech. Slyšela křik a dusot kopyt, jak chlapi nasedli na své koně a vyřítili se ven ze stáje. Stála tam jako přikovaná, netečná ke všemu kromě bodavé bolesti u srdce. Přistoupil k ní Carson a soucitně se dotkl jejího ramene.

„Jared je trochu vykolejený, Lauren. Vyřkl věci, které tak ve sku tečnosti nemyslí.”

Carsonova laskavá slova porušila ochrannou skořápku, kterou si kolem sebe vytvořila. Bylo to zvláštní, ale necítila rozpaky ani poní žení, že ostatní vyslechli, co jí Jared řekl. Rány byly příliš hluboké, než aby se zabývala takovými prkotinami.

Cítila pouze drtivou ztrátu. Sdíleli spolu něco nádherného a plod toho spal v její děloze. Dotkla se břicha, jako by se chtěla ujistit, že jeho slova nevypudila semínko z jejího těla. Cítila se zoufale zničená a po tvářích se jí koulely palčivé slzy.

Když cestou z pokoje míjela Olivii, setkala se s jejím samolibým, triumfálním výrazem. Lauren napadlo, že její tchyně ve své nenávisti, která ji celou pohlcovala, je schopná ničit i ty, které by měla milovat. Marie o ní jednou řekla, že je to smutná, osamělá žena. Lauren usoudila, že měla pravdu. Místo nevraživosti pocítila k této ženě momentální soucit. Olivie byla neschopná skutečné lásky. Nedovolilo by jí to její ničivé sobectví.

Olivie musela odhalit její myšlenky, protože nenávistně přivřela oči. Lauren pochopila, že nad touto dominantní ženou dosáhla malého vítězství. To vědomí ji povzbudilo, když kolem ní proklouzla a pus tila se po schodech nahoru.

Hodiny míjely nekonečně pomalu. Jakmile Rosa domyla po večeři nádo bí a uklidila, dům ztichl. Carson s Olivii seděli v kanceláři, ona na svém obvyklém místě za stolem, on v nedalekém křesle. Trochu si povídali.

Všiml si Jared chybějící munice? Určitě. Nezastavilo je to. Dostal se Pepe se svým varováním včas pryč? Na tyto otázky, vynořující se z temné prázdnoty, Lauren nenacházela odpovědi.

Ležela na posteli a uvažovala, jak tuto noční můru přežije. Obrazy zraněného, krvácejícího Jareda se prolínaly s dalšími, na nichž měl chladné, tvrdé oči a výsměšný pohled, a ty zase nahrazovaly vidiny její matky. Mlhavě ho ve svých představách viděla něžného a milují cího. Ale jen mlhavě.

Dům byl tak tichý, že dusot kopyt byl slyšet už zdaleka. Lauren zatajila dech, když jediný jezdec přijel k plotu před domem a tam seskočil. Když se ozvalo rychlé zabušení na vchodové dveře, vysko čila z postele a vyběhla na vršek schodiště, odkud uviděla Carsona spěchajícího otevřít. Do haly vpadl Kurt Vandiver. „Jareda zastřelili!”

kapitola 24

„Vypadá to špatně,” vykládal Kurt vytřeštěnému Carsonovi. „Kde je Lauren?” Právě v té chvíli ji zahlédl nad schody, jak svírá v rukou zábradlí, až má kotníky na prstech stejně bílé jako obličej. Rychle přistoupil ke schodišti a vzhlédl k ní. „Můžete si vzít na sebe nějaký jezdecký úbor? Ptá se po vás.”

Ani mu neodpověděla, ale prudce se odvrátila a odběhla do svého pokoje. Když se k nim Kurt otočil, stála Olivie vedle Carsona.

„Ti hajzlové na nás čekali. Museli něco čuchat. Došlo k pořádné přestřelce. Nemám představu, kolik našich mužů bylo zraněno nebo zabito. Díky mokru se nepodařilo založit ani jeden z plánovaných požárů. Ted” tam prší.” „Kurte, jsou Jaredova zranění vážná?” zeptal se úzkostlivě Carson. Kurt zalétl pohledem k Olivii a teprve potom pomalu odpověděl.

„To je takhle těžký říct, Carsone. Myslím, že by jeho žena měla být s ním.”

Oliviin výraz zůstal klidný. Nepoložila mu jedinou zbytečnou otázku. Carson vždycky obdivoval její vyrovnaný klid ve vypjatých situacích. Konejšivě ji pohladil po ruce.

Lauren seběhla ze schodů. Oblékla si kalhotovou sukni a vysoké boty, ale nechala si na sobě krajkovou halenku, kterou měla předtím. V koupelně posbírala věci na první pomoc a nacpala je do malé brašny.

„Jsem připravená.” Spěšně vyšla ze dveří a po ostatních se ani neohlédla. Než ji Kurt následoval, váhavě pohlédl na Olivii.

„Řeknu vašemu člověku ve stájích, aby osedlal koně a přivedu ho,” zavolal na Lauren.

Rychle přešel na svých sloupovitých nohou přes dvůr a zahnul za dům ke stáji. Lauren si ani neuvědomovala déšť, který se kolem ní zlehka snášel k zemi. Slyšela zahřmění a západním směrem ke Keypo intu se zablesklo. Ale to bylo odtud daleko. Sepjala ruce před sebou a tiše se modlila za manželův život. Nenech ho zemřít. Prosím tě, Bože, nenech ho umřít.

Kurtova zpráva ji zasáhla do hloubi duše. Když se převlékala, celá se třásla. Stájník přivedl valacha a nabídl jí stoličku z rukou, aby mohla naskočit. Na okamžik zaváhala. Neublíží jízda na koni jejímu dítěti? Ale musela se dostat k Jaredovi. Rychle nasedla. „Kde je Jared? Kam jste ho odnesli?”

Kurt jí odpovídal přes rameno a musel přitom křičet, aby přehlušil klapot podkov.

„Byl střelen dost ošklivě. Vzali jsme ho do nějakého sklepa, o kterém věděl jeden z mužů. Myslím, že jeli shánět doktora. Měli strach s ním víc hýbat. Strašně krvácel.”

Lauren pevně stiskla otěže a na okamžik zavřela oči. Byl střelen dost ošklivě. Co to znamená? Krvácí? Ach Bože!

Carsona opustil jeho úžas nad Oliviiným klidem. Seděla za svým stolem se zavřenýma očima a hlavu měla opřenou o vysoké opěradlo koženého křesla. Od chvíle, kdy se objevil Kurt s novinkou o Jaredově zranění a neblahém zvratu v Pueblu, uplynula už hodina. Krátce na to se přihrnul Parker a rozčileně vtrhl do kanceláře.

„Celá ta zatracená záležitost nám vybuchla přímo před naším ksichtem. Říkám vám, že byli zalezlí jako zvířata ve svých dou patech, kde jsme po nich ani nemohli střílet, protože jsme je nevi děli. Složili naše muže jednoho po druhém. Věděli, že přijdeme. Vě děli to!”

„Parkere, prosím vás, uklidněte se. Ted1 s tím nemůžeme nic dělat.” Oliviin hlas zněl nezaujatě. „Svým způsobem to můžeme obrátit v náš prospěch. Můžeme rozhlásit, že zvrhlí obyvatelé Puebla postříleli kovboje, kteří za tmy přijeli do jejich vesnice. Něco si vymyslíme.”

„Radši by to mělo být něco pořádného. Už jsem z toho všeho svinstva utahanej.” Nordické rysy měl stažené a zbrázděné.

„Zařídíme to, Parkere,” uklidňoval ho Carson s větší jistotou, než cítil.

„To bych vám radil. Celou věc můžu takhle zarazit,” luskl svými růžovými buřtíkovitými prsty a vypochodoval ven ze dveří

Olivie si dokonce i po tomhle zachovala klid. Carson přecházel po koberci před stolem, jako by byl hypnotizovaný jeho vzorem.

Najednou uslyšeli cinkot ostruh a kroky blížící se z verandy k hlavním dveřím.

„Třeba to jsou nějaké zprávy o Jaredovi,” prohlásil s nadějí v hlase Carson a pospíchal do haly. Tam zůstal stát jako opařený.

Jared rozhodně mířil ke dveřím do kanceláře. Nebyl vůbec raněn. Carson ho vlastně neviděl dost zřetelně, tak byl vyvedený z míry. Za ním šel Rudy Mendez, bílé zuby mu ze snědého obličeje svítily a černé oči tančily. Carson byl jako vždy jejich podobou šokován. Mezi dveřmi se zastavil Thorn, ale dovnitř nevstoupil. „Jak…,” začal Carson, ale Jared ho přerušil.

„Carsone, ty vypadáš, jako bys viděl ducha,” vskočil mu do řeči. „Věřím, že mého bratra a Thorna znáš.” Jared prošel kolem ohrome ného muže a dupáním přistoupil k matčinu stolu.

„Nevyšlo to, matko. Tvoji přátelé z Austinu stáhli ocasy mezi nohy a rozutíkali se na všechny strany. Je po všem.” Olivie upnula svůj pohled na Rudyho a v tu chvíli zřetelně zbledla.

„Co tenhleten dělá v mém domě?” zalapala po dechu. Při posled ních dvou slovech vystoupil její hlas o tóninu nebo dvě výš. Její rozrušení bylo patrné na první pohled. „Odkliď toho bastarda z mé ho dohledu.”

„Rudy je můj bratr,” prohlásil nevzrušeně Jared. „Když řeknu, tak zůstane v mém domě.” Nespouštěl oči z jejího obličeje a nutil ji tak dívat se na něj. Zblízka se na něj zadívala a vtom jí došla celá pravda. „Tos byl ty, že ano? Ty jsi ten zrádce. Všechno jsi zničil.”

„Ne, matko, já nic nezničil. Já pomohl zachránit spoustu životů i majetku.”

„Mluvíš stejně jako tvůj otec,” zasyčela. „Pořád plnej dobrý vůle a laskavosti. Celou tu dobu jsi byl proti mně. Copak, Jarede, nevidíš, žes nás tou svou hloupou velkomyslností uvrhl o několik let zpátky?” Jared zakroutil hlavou.

„Ne. Neuvrhl. Svoji železnici dostaneme, ale nebude to díky násilí a vykořisťování. A bez pomoci Vandiverů a jejich poskoků.” Jared se obrátil k ohromenému muži za sebou. „Carsone, ty přece chápeš, proč jsem musel jít proti vám? Chtěli s námi manipulovat. Musel jsem vzít záležitosti do svých rukou. Myslím, že jsem jen udělal to, co by udělal i Ben.”

Carson vypadal sklesle, unaveně a staře. Laskavě se na mladé muže před sebou usmál. Oba to byli správní chlapi. Čestní. Silní. Benovi synové. Byl na ně hrdý za jejich nepřítomného otce, svého nejlepšího přítele.

„Ano, Jarede, myslím, žes udělal správnou věc,” přitakal a poklepal mu na rameno. Oba muži se na sebe dlouze zadívali. Nakonec se mladší z nich v rozpačité skromnosti odvrátil. Byl to pro něj nový pocit a snažil se ho rychle zakrýt.

„Rudy, chvilku tady počkej. Půjdu Lauren oznámit novinky a po tom vás s Thornem tady dole uložíme na noc. Vím, že jste oba vyčerpaní.” Jared už byl skoro u dveří, když ho Olivie svými nevzrušenými, tichými slovy zarazila uprostřed kroku. „Lauren tady není, Jarede.”

Její tón a tichý způsob, jakým mluvila, z nějakého důvodu spustil poplašný zvonek v jeho hlavě. Neblahé tušení mu sevřelo hrudník. Pomalu se otočil tváří k matce. „Není tady? Kde je?” Mluvil pomalu. Výhrůžné. „Je s Kurtem Vandiverem. Asi před hodinou odjeli na koních.”

„Nikam by s Vandiverem nejela. O čem to, k čertu, mluvíš?” Jeho vztek stoupal. Olivie se na svého syna sladce usmála.

„Copak jsi, Jarede, zapomněl na svůj první úsudek o slečně Lauren Holbrookové? Byls přesvědčený, že je to courá a dobrodružka. Mys lím, že tvůj odhad byl správný.”

„Olivie, řekni tomu chlapci, proč odjela,” vskočil jí Carson rychle do řeči. Pověz mu to!” Nevěřícně zíral na ženu, kterou zbožňoval celé ty roky, jako kdyby ji viděl poprvé v životě. „To se tě netýká, Carsone!” odbyla ho ostře. Jared se napjatě obrátil k Wellsovi. „Kde je?” zeptal se skřípavě.

„Já nevím, Jarede,” přiznal podle pravdy právník, zmatený tou změnou okolností. „Kurt se sem přiřítil asi před hodinou. Oznámil nám, žes byl ošklivě zraněn a že by Lauren měla jet s ním. Naznačoval, že když nepojede, nemusela by tě už vidět živého.” Přešel od Jareda k Olivii, která seděla s rukama složenýma na stole. „Tys věděla, že Jared není zraněn.” To nebyla otázka, ale konstatování.

Jared odstrčil Carsona z cesty a opřel se rukama o stůl, skloněný pár centimetrů od obličeje své matky.

„Proč jsi ji nechala odjet s tím parchantem? Zatraceně, proč?” Praštil dlaněmi do stolu a ten zvuk ve vzduchu už tak nabitém k prasknutí explodoval jako výstřel.

Když promluvila, bylo to stejným nevzrušeným tónem, jakým hovořila předtím.

„Lauren posloužila svému účelu. Bylo výhodné, aby se dneska v noci stala jednou z obětí. Tak by nás aspoň nikdo nemohl obviňo vat, kdyby se něco zvrtlo. A to se stalo.” Nenávistně se zadívala na Rudyho. „Kdo by se nám odvážil dávat vinu, když jedna z nás při tom všem bude unesena a… zraněna?”

Jared vší silou bojoval, aby se chlad z jeho žaludku nerozlezl do celého těla a nezmrazil ho do poslední buňky. „Kam ji odvezl?” procedil skrz sevřené zuby.

„Nevím.” „Kam?!” zařval. „Já to nevím!” zaječela Olivie na něj zpátky.

Od okamžiku, kdy vstoupil do domu, Rudy nepromluvil. Teď popadl Jareda za rukáv.

„Pojď. Ztrácíme drahocenný čas. Thorn je může vystopovat, ale mají před námi v dešti hodinu náskok. Radši si pospíšíme.”

Jared stále zíral na svou matku a hlavou se mu honily všechny možné nadávky a tresty, které by si zasloužila. Ale nestála za to. Byla poražena a uvědomovala si to. Naplnilo ho hořké zklamání, že tato žena, která mu dala život, mu nikdy nemůže dát lásku. Myslí mu kaleidoskopicky proletělo nesčíslně příkladů, kdy byl touto ženou ve svém životě zraněn a zavržen. Všechno jeho úsilí zavděčit se jí bylo na nic. Nikdy se mu ani zdaleka nepodařilo splnit její očeká vání. To odmítnutí bylo důvodem jeho hořkosti, opovržení a vzteku vůči celému světu. Když nebyl milován, tak sám, k čertu, taky nebude svou láskou na nikoho plýtvat!

Ale nebylo to tak. Miloval Bena. Ano. Teď to připouštěl. Miloval svého otce a byl zničený jeho smrtí. A i přesto, že Ben nebyl docela zdráv, pronásledovala Jareda myšlenka, že infarkt vyvolala jejich hádka. Miloval Bena. Miloval Rudyho a Glorii. A Marii. A miloval Lauren.

Lauren! Trvalo jen několik vteřin, než mu tyto sebezpytující myš lenky proletěly hlavou. Rudy ho stále držel za paži. Obdařil svou matku posledním opovržlivým pohledem, otočil se na podpatcích a vyletěl z pokoje.

„Thorne, potřebujeme vystopovat dva koně, kteří odtud před ho dinou vyjeli. Vandiver unesl mou ženu.” Vychrlil to ze sebe, zatímco všichni tři spěchali přes dvůr ke svým koním.

„Musíme si pospíšit. Stopy může každou chvíli smýt déšť,” podotkl prakticky Thorn a chytl se slabě čitelné stopy v měkkém blátě.

Lauren se prochladlými, ztuhlými prsty křečovitě držela hrušky u sedla a snažila se vést koně po kluzkém blátivé povrchu. Déšť, který začal jako jemné mrholení, se změnil v prudký liják. Od okamžiku, kdy ji Kurt informoval o Jaredově zraném, neměla čas nasadit si na hlavu klobouk, nebo si obléknout sako. Ostré kapky jí dopadaly na hlavu jako cíněnky. Vlasy, ztěžklé deštěm, se uvolnily a padaly jí na záda, až jí od jejich tíhy rozbolelo za krkem. Byla promočená na kůži a třásla se zimou.

Několikrát jejich koně vyplašilo světlo blesku a zvuk hromu, pře valující se po planinách a nízkých kopcích jako obří kulečníkové koule, narážející do skalnatých stěn.

Byla zmrzlá, promočená a cítila se příšerně, ale stále se modlila: Prosím tě, Bože, nech Jareda žít.

Připadalo jí, že jim jejich cesta trvá nekonečně dlouho. Vyjeli na druhou stranu od Puebla a počítala, že už jedou aspoň dvě hodiny. Ale neměli by jezdit moc daleko. Čas se pro ni zastavil ve chvíli, kdy se dozvěděla, že její manžel je zraněn.

Když se cesta trochu rozšířila a dovolila jim jet vedle sebe, začala Kurtovi klást otázky.

„Kam ho odvezli, Kurte? Už jsme kilometry od Puebla a tys říkal, že měli strach vézt ho moc daleko,” zpovídala ho a ani si neuvědomila, že mu v rozrušení začala tykat. Vyhnul se jejímu pohledu.

„No, jeden muž věděl o tom sklepě. Chtěli Jareda kvůli jeho vlastní bezpečnosti dostat pryč ze scény, takže ten sklep jim připadal nej vhodnější. Moc lidí o něm neví.”

Jeho slova jí nedávala příliš smysl, ale nedohadovala se s ním. Hlavně se co nejrychleji chtěla dostat k Jaredovi.

Už několik minut slyšela hlasitý hukot, a když oblohu osvítil blesk, viděla, že necelých dvacet metrů před nimi je řeka. Obvykle tak klidné Rio Caballo vřelo a převalovalo se ven ze svých břehů. Kurt zamířil k řece a při pohledu na tu překážku hlasitě zaklel.

„Budeme se muset dostat na druhou stranu, Lauren,” zařval přes rameno, aby přehlušil hukot vody a rachot bouřky. Takový úkol by se zdál i za denního světla nebezpečný, ale v té tmě a s deštěm bodajícím do jejich tváří, vypadal doslova sebevražedně.

„Není tu jiná cesta?” Z toho, jak se namáhala, aby ji bylo slyšet, ji rozbolelo v krku. „Koně tohle nepřeplavou. A i kdyby, podívej na ty trosky.”

Divoká, rozbouřená voda s sebou unášela obrovské kusy stromů, sudy, kola z vozů a další harampádí. Lauren byla přesvědčená, že se jim nepodaří dostat se na druhou stranu bez vážného zranění jich samotných nebo jejich koní.

„Chceš se dostat k Jaredovi, nebo ne?” naléhal na ni Kurt, znechu cený její opatrností.

„V tom stavu, v jakém byl, ho nemohli vést touto cestou a ještě se s ním dostat na druhou stranu,” odporovala Lauren.

„Už je to několik hodin, a než se spustil tenhleten obrovský slejvák, určitě to nebylo tak hrozné.”

Měl pravdu a ona to věděla. Podle toho, jak poslední dny pršelo, se náhlá záplava dala čekat. Prudký liják z posledních hodin uvedl do pohybu vodu zadržovanou do té doby v kopcích a stačil jen krátký čas k tomu, aby se řeka takhle rozvodnila. Pevněji se chytila hrušky sedla a kývla na Kurta.

„Jeď první a já se budu držet těsně za tebou,” křikl na ni. „Jestli kůň nezvládne plavat, drž se prostě jen po proudu, dokud nebudeš schopná dostat se na břeh. Jasné?”

Opět němě přikývla a s divoce bušícím srdcem popohnala koně do řeky. Valach se vzpouzel, pohazoval hlavou a Lauren si na okamžik myslela, že odmítne vstoupit do vody. Ale nakonec zvítězila posluš nost. Stačil si sotva namočit všechny čtyři nohy a už ho s sebou strhl proud.

Lauren se držela jako klíště a najednou ji napadlo, že jestli tohle nepřežije, zemře s ní i její a Jaredovo dítě. Proč jsem mu neřekla, že čekám jeho dítě? spílala si v duchu. Stiskla koně svými koleny. Risko vala chvilkové ohlédnutí a uviděla Kurta snažícího se dostat koně z břehu do vody.

Obklopila je tma s deštěm, ale při dalším zablesknutí si všimla stromu, který se nebezpečnou rychlostí řítil přímo na ni. Ach Bože, ne! křičel její mozek a Lauren se vzepřela proti nárazu.

Kmen stromu je zpředu o vlásek minul, ale některá z jeho silných větví musela zřejmě zasáhnout koně přes přední nohy, protože se najednou stočil a málem shodil Lauren ze svého hřbetu. Sevřela hruš ku u sedla pevněji, ale ruce jí po promáčené kůži klouzaly. Kůň ržál bolestí a jí bylo jasné, že musí mít polámané nohy. Strom neodplaval pryč, ale divoce se roztočil, jako by hledal směr. Valach sebou ve své agónii začal prudce škubat a tentokrát už se Lauren nepodařilo udržet se na jeho hřbetě.

Spadla do temné zdivočelé řeky. Proud ji vynesl na povrch na dost dlouho, aby se stačila nadechnout, a pak ji opět strhl do hloubky. Plácala kolem sebe rukama a kopala nohama, aby se dostala ven. Začala stoupat a ucítila, že má hladinu a tolik potřebný kyslík téměř na dosah, když v tom ji něco udeřilo do hlavy a tělem jí projela oslepující bolest. Bezmocně sebou škubla, cítila, jak jí řemínek od brašny s první pomocí sklouzává ze zápěstí a začala se propadat do bezvědomí.

Potom se jí do hlavy zabodlo tisíce jehliček, jak ji někdo za vlasy táhl ven z řeky. Polkla plnou pusu vody a potom hned začala z plných plic lapat po vzduchu. Kurt ji přidržoval pod bradou a Lauren se zoufale chytla jeho sedla, aby mu nevyklouzla nebo neztratila vědomí.

Kurtovu koni se nějakým zázrakem podařilo dostat se na druhý břeh řeky. Jemně položil Lauren na zem, kde se rozkašlala a začala plivat vodu. Seskočil z koně a pozdvihl její bezvládné tělo k sobě. Lehce s ní zatřásl. „Jsi v pořádku?” zeptal se. Trvalo jí několik okamžiků, než nabyla sílu mu odpovědět. „Aano, myslím, že ano.” „Tak pojď, už to není daleko. Přímo támhle na kopci.”

Zvedl ji na koně a Lauren by jistě přepadla dopředu, kdyby rychle nevyskočil za ni a nepodepřel ji svýma mohutnýma rukama. Potom musela ztratit vědomí, protože když se probrala, stáli a Kurt ji sundá val z koně. Postrkoval ji k něčemu, co vypadalo jako pevná skalní stěna. Teprve když se přiblížili na dosah, všimla si malého vchodu skrytého za křovím. Kurt ho odtáhl a postrčil ji dovnitř. Musela se sklonit, aby nízkým vchodem prošla. Ve skrčené pozici a vystrašená neviditelnými hrůzami ukrývajícími se ve stěnách postupovala do nitra jeskyně.

Konečně před sebou uviděla světlo a v naději, že už brzy spatří Jareda, přidala do kroku. Bledé světlo vycházelo z malé lucerny za věšené na zdi. Postoupila dopředu a zůstala stát jako opařená. Dívala se přímo do přivřených hadích očí Wata Duncana!

Za ním stála June. Světlé vlasy tvořily kolem její hlavy svatozář, jak se od nich odráželo světlo z lucerny. Lauren očima rychle přehlédla všechna zákoutí jeskyně, ale Jareda nikde neviděla.

Hlavou jí proletěla představa tolika hrůz, že je její mozek ani nestačil zaznamenat. Za sebou ucítila Kurta a postoupila do jeskyně.

„Tak, tak, pani Lockettová. Vidim, že ste se přidala k našemu malýmu večírku. Nejni zrovna nejvhodnější noc na plavání, co?” zašklebil se oplzle Duncan, zatímco jeho oči ji sjížděly od hlavy až po paty. Lauren se prudce obrátila na Kurta.

„Kde je můj manžel? Říkals, že mě dovedeš k mému muži!” Sevřela pěsti a bezvýsledně ho začala tlouct do sádelnatých prsou. Chytl ji za zápěstí a podržel jí ruce dál od sebe.

„Něco jsem ti musel namluvit, abych tě sem dostal. A svůj účel to splnilo.”

„Aale proč?” vykoktala otřeseně. „Tys tohle všechno naplánoval? Proč?” Byla tou situací, v níž se octla, příliš šokovaná, než aby se bála. Strach přijde později. Nyní byla zmatená a rozčilená.

„Myslím, že ti nepotřebuju vykládat proč, Lauren. Jistě mé motivy uhodneš sama.” Sklouzl očima z jejího obličeje na prsa a pak pokra

čoval dolů a zkoumal každý detail jejího těla. Lauren se zachvěla, ale nebylo to zimou. Shlédla na svoje promáčené oblečení, které odhalo valo všechny taje její postavy.

„Událi sme přesně, co ste po nás chtěl, pane Vandiver. Dones sem lampu a něco k jídlu. Všecko máte připravený.”

Mluvil podlézavým tónem a Lauren bylo jasné, že mu Kurt musel za jeho služby slíbit peníze.

„Všechno je v pořádku, ale co tu dělá ona?” zeptal se Kurt a ukázal na June, která zatím nepromluvila.

„Máme s June hodně společnýho a řikal ste, že by se moh ukázat Jared Lockett.” Lauren při zmínce o svém manželovi nadskočila a June na ni vrhla povýšený arogantní pohled. „Tak mě prosila, abych jí vzal s sebou. Mimo to po vás hází vokem, pane Vandiver. Chtěla vás eště vidět.”

Kurt se samolibě usmál a zahleděl se na dívku, která tam s nohama rozkročenýma a rukama v bok nestoudně vystavovala na odiv svoje tělo oblečené jen v tenkých krátkých šatech. Lauren se znechuceně odvrátila, když si June pomalu olízla spodní ret a očima vyslala ke Kurtovi příslib.

„Nevypadáte špatně, slečno June,” ohodnotil ji Kurt a přistoupil přímo k ní. „Ano, vůbec to není špatné. Můžu si tě na pár vteřin vzít.” Otočil se k Lauren. „Až uspokojím paní Lockettovou.”

June vrhla na Lauren pohled plný žárlivosti, nenávisti a odporu, ale ta ji nevnímala. Ve srovnání s Kurtem ji ta dívka nijak neděsila.

„Proč jsi to, Olivie, udělala? To nebylo nutné. Proč jsi tu dívku uvedla do nebezpečí?” naléhal Carson, který se od chvíle, kdy zjistil, že Olivie zradila vlastního syna, ještě nestačil vzpamatovat. Nemohl uvěřit, že by byla schopná takové špatnosti.

Jared se svým bratrem a Thornem odjeli teprve před pár minutami. Carson doufal, že se jim podaří najít Lauren, dřív než jí Vandiver ublíží. Carson stál nad ženou, kterou miloval dlouhé roky, a zíral na její černé vlasy. Vlasy vyčesanými z aristokratického čela prosvítaly stříbrné prameny. Odjakživa je považoval za nádherné.

Nezdálo se, že by se nedávné události Olivie nějak dotkly stejně jako Carsonovy výtky.

„Prosím tě, Olivie, odpověz mi. Proč jsi to udělala?” Od chvíle, kdy ho poznala, k ní ještě nikdy nemluvil tak naléhavavým a kritickým tónem. „Carsone, skutečně, tvůj náhlý výlev svědomí mě překvapuje

a unavuje. Právě ty bys měl věděl, že někdy musíme v obchodním zájmu dělat věci, které nejsou vždycky populární.”

„Ano, dělal jsem to, zmanipuloval jsem lidi. Ale pokud vím, nikdy jsem někomu tak necitelnému, jako je Kurt Vandiver, neobětoval nevinnou mladou ženu, která mi ničím neublížila.”

„Nevinnou? Ha! Vy muži jste všichni stejní,” obvinila ho. „A to, jak obrátila Jareda proti nám, bych zrovna nenazvala ničím. To nebyl zanedbatelný skutek.”

„Lauren není zodpovědná za Jaredovo jednání a ty to víš, Olivie. Nedůvěřoval Vandiverům od samého začátku. Cítil, že ohrožují celé jeho dědictví po Benovi. Bránil si ho a povedlo se mu to. Řekl bych, ze Lauren mu prospěla. Přiměla ho, aby se nad sebou pořádně zamyslel.” Olivie bouchla rukama do stolu stejně jako předtím Jared.

„Už nechci o Lauren a jejích ctnostech nic slyšet. K smrti mě otravuje, jak ji všichni zahrnují chválou.”

Carson se na ni zblízka zamyšleně zadíval. V zelených očích se jí blýskalo a chřípí se jí dmulo, jak zhluboka nabírala vzduch do plic. Najednou pochopil.

„Ty na tu dívku žárlíš, Olivie? Vstoupila mezi tebe a Jareda. Já jí prokázal jistý otcovský zájem. A Ben…”

„Ano, Ben!” zareagovala na to jméno. „S tou svou kurvou mě celé roky ponižoval. Lidi se mi za zády smáli, protože můj manžel dával přede mnou přednost mexické děvče. Miloval jejího syna stejně jako mého. Tímhle svým poměrem mě neustále urážel. Mé!” Dodala svým slovům výraz tím, že se udeřila do hrudi. „Krásku z neworleanských vyšších kruhů. Mě, která patřila do nejúctyhodnější a nejvlivnější rodiny v historii města. Přivezl mě do téhle barbarské, Bohem zapo menuté země, a čekal, že tu s ním budu žít jako jeden z jeho mexic kých nádeníků.” Po tvářích jí stékaly slzy. Za celou tu dobu, co ji Carson znal, ještě nikdy neviděl Olivii plakat.

„A nemiloval mě,” dodala zničeně, nešťastně. „Nemiloval mě.” Na okamžik zmlkla a potom tím svým panovačným způsobem zvedla bradu. „Ale já nedovolím, aby do mého domu nasadil svoji poslední děvku. To se radši nechám zatratit!”

„Olivie,” oslovil ji jemně Carson, „ vždyť víš, že ji sem Ben pozval v naději, že ona a Jared…” Opět ho přerušila.

„To říkal on. Ale slyšels, jak o ní mluvil. Lauren je tak nádherná. Je tak laskavá, nevinná, sladká, tak vychovaná.”

Zabořila tvář do dlaní a lokty se opřela o desku stolu. „Proč mě nemiloval? Proč?” Ta slova rvala Carsonovi srdce. Nechtěl se na to ptát, ale udělal to. „Tys Bena celou tu dobu milovala, že ano?” „Ne!” vykřikla. „Nenáviděla jsem ho, nenáviděla!” Bouchla pěstí do stolu. „Ne,” opravil ji klidně. „Milovalas ho.”

Olivie na něj náhle pohlédla, jako by si teprve nyní uvědomila, že je stále tady. Oči se jí leskly slzami, černé řasy měla jako zahrocené ostří.

„Ty!” zavrčela na něj znechuceně. „Copak nevidíš, že jsem tě využila jen k tomu, abych ranila Bena? Že jsem se k téhle mizerné aférce s jeho nejlepším přítelem a obchodním partnerem propůjčila jen proto, abych mu oplatila ponížení, kterým mě po celá léta zahrnoval?” Hořce se zasmála. „Ale on se prostě obrátil zády a donutil mě, abych tě celé roky tolerovala. Tolik jsem se těšila, až bude dokončená želez nice, Vandiverové budou spokojení a já tě budu moct vyhodit ze svého domu i ze svého života, a už nikdy se na tebe nebudu muset dívat. Copak sis nikdy nepoložil otázku, proč by žena, která je provdaná za mužného hřebce, jakým byl Ben, chtěla malého, tlustého a plešatého chlapa, který se miluje jako nešikovný puberťák? Jsi blázen.”

Ta slova neměla pro Carsona žádný význam. Otřáslo jím už zjiš tění, že svou lásku věnoval sobecké, povrchní ženě. Kvůli chiméře a iluzi se vzdal nejen úcty svého nejlepšího přítele, ale i možnosti, že by se mohl oženit a mít děti. Nejhorší ze všeho ale bylo, že obětoval i vlastní sebeúctu. Zadíval se sám na sebe a zjistil, že v každém ohledu zklamal. Byl jen skořápkou muže. Oliviina slova se ho nedotkla. Byl toho všeho příliš plný, než aby ho ještě něco mohlo ranit.

Olivie tam seděla a skelnýma očima zírala před sebe. Neviděla, jak Carson z náprsní kapsy vytahuje revolver. Přiložil jí zbraň ke spánku, a když si jí konečně všimla, vzhlédla k němu a rozesmála se.

Když natáhl kohoutek, měla pusu rozšklebenou, oči zalité slzami a hlavu zakloněnou dozadu. Smutně pozoroval, jak jí hlava přepadla dopředu a narazila na desku stolu. Byla tak krásná. Tak krásná.

Nepřestal ji pozorovat, ani když si revolver přikládal k vlastnímu spánku. kapitola 25

Těžké dešťové kapky jim cestu nijak neusnadňovaly. Nebýt Thorno vých stopařských schopností, byl by Jared ještě zoufalejší. Thorn jeho a Rudyho, když byli ještě kluci, učil sledovat stopu, a ačkoli byli učenliví žáci, nebyli dnes schopni vyznat se bez jeho pomoci v roz bahněném terénu. Tma a oslepující déšť znemožňovaly orientaci.

Jeli už asi jeden a půl hodiny, když vysoký indián přitáhl svému koni uzdu. „Zamířili k řece,” oznámil.

„No tak tam vlezeme taky,” rozhodl bez váhání Jared. Mátla ho Thornova váhavost.

„Jarede, víš, jak bude Rio Caballo vypadat?” vmísil se do hovoru Rudy. „Bude rozvodněná. Myslím, že se nemohli dostat na druhou stranu, a i kdyby, najdeme jejich stopu nejdřív ráno. Neměli bychom dojet na Keypoint a počkat tam, až se tahle bouřka přežene? Můžeme vyrazit hned za úsvitu.”

„Sakra, to ne!” zahřměl Jared, jako by chtěl konkurovat hromu. „Jestli nepojedete se mnou, budu pokračovat sám. Dovedu si domys let, jaké s ní má ten hajzl plány. A Lauren se ho jistě bojí. Vím to.”

Nasadil rozhodný výraz, který zdědil po dvou velice silných osob nostech. Rudy si s Thornen vyměnili pohledy. Rudyho byl podráž děný, Thornův naprosto nedefinovatelný, jako kdyby mu bylo abso lutně jedno, že v silné bouřce a ještě k tomu v noci jezdí po krajině sem tam. Beze slova obrátil koně k řece a zaměřil pohled na rychle se rozpouštějící otisky podkov.

„Nevím, jak tu zatracenou řeku přejdeme, až k ní dorazíme,” mumlal Rudy. Překvapilo ho, když mu Jared odpověděl, protože si myslel, že ho přes rachocení živlů nemůže slyšet.

„To mi taky není jasné, ale musíme pokračovat. Musím ji najít. Budeme se držet Thornových rad. To je naše jediná naděje.” Trio dál pokračovalo v jízdě.

Dunění pulsující v Laurenině hlavě narostlo do nesnesitelných roz měrů. Napadlo ji, že když se ve vodě udeřila do hlavy, musela se zranit vážněji, než si původně myslela. Bála se, že začne z návalů nevolnosti

zvracet, a měla co dělat, aby se tomu ubránila. Snažila se neupoutávat zbytečně jejich pozornost. Další tři, kteří s ní sdíleli omezený prostor jeskyně, se bavili u láhve whisky. Měla čas na přemýšlení.

Lauren se nejvíc soustředila na dítě, které nosila. Stále ještě si svým způsobem přítomnost dítěte neuvědomovala, ale bylo jí jasné, že vyčerpávající jízda na koni, pád do rozbouřené řeky a několik úderů do hlavy zárodku v její děloze jistě neprospěje. Horečnatě se modlila, aby zůstalo nepoškozené.

Jaké hrůzy ji z rukou Kurta Vandivera a Wata Duncana čekají? Kdyby neměla takové bolesti, bála by se mnohem víc. Takhle svůj osud s pasivní rezignací více méně přijala. Nemohla s nimi bojovat. Neměla k tomu sílu ani schopnosti. Nemohla jim utéct. Kam by šla uprostřed noci v děsivé bouři, bez průvodce, který by jí v drsném terénu ukázal cestu? Hlavně neubližujte mému dítěti, byla její jediná srozumitelná myšlenka. Tohle a slabá naděje, že ji Jared zachrání.

Kurt o něm nemluvil a Lauren měla strach se zeptat. Nestřelili ho. Každopádně ho sem nepřinesli, jak tvrdil Kurt. Mohl by být raněn nebo… zabit. Ne! Nebude na to ani myslet. Mohl by jen mohl být živ a hledat ji. Nemusela by ho motivovat žádná velká vášeň k ní. Své city jí už dříve toho večera objasnil. Ale jeho motivem by mohla být hrdost. Nedovolí Kurtu Vandiverovi, aby mu sebral cokoli, co patří jemu. Lauren se upnula k této myšlence a držela se jí jako klíště.

Nadmíra přemýšlení vyvolala v její hlavě ještě větší bolest, takže se zaměřila na tuto jedinou myšlenku a opakovala si ji stále dokola, jako by ji tím mohla uvést do reality.

Mezi Kurtem a Watem Duncanem propukla hádka, a jak jejich hla sy stoupaly, zvedla Lauren hlavu a pohlédla ze svého místa na zemi jeskyně, kde seděla na staré pokrývce, směrem k oběma mužům. I když se sebevíc snažila, bylo pro ni těžké zaostřit na jejich postavy.

„Povídám, že si z toho krajíce taky kousnem, pane Vandiver.” Duncan stál pár centimetrů od Kurta a vzpurně se zarýval pohledem do tváře vyššího a mohutnějšího muže. „June a já sme dlouho čekali, abysme mohli srazit Jareda Locketta na kolena. A vy nám to dlužíte za naší pomoc za poslední tejdny. Cák sme neudělali všecko, co ste po nás chtěl? Cák sme to nesrovnali s tou Mendezovic ženskou?” Vrazil obličej ještě blíž ke Kurtovu.

„Nezajímá mě, co s ní uděláte, až si přijdu na svý já, ale právě teď se jí ani nedotknete,” prohlásil Kurt tiše. „Teď se oba ztraťte. Až vás budu zase potřebovat, dám vám vědět.” Jeho nadřazenost a nezájem byly chybou. Podcenil Duncanovy zvířecké instinkty. Na bratrovo nenápadné znamení chytila June Kurta zezadu za krk

a srazila ho k zemi. S June na zádech padl tváří do jemného prachu. Tiskla ho k podlaze s překvapivou silou. Duncan se hořce zasmál.

„To vás vodnaučí, plést se Duncanovi do cesty, pane Vandiver.” Jeho jméno vyplivl. „Juney, ty ho drž a já zatim vobsloužim tady Lockettovic slečinku. Vandivere, ty se dívej. Moh bys vočouhnout pár triků.”

June se zasmála do Kurtova ucha tichým svůdným smíchem a přirazila své kyčle k jeho zadku. Kurt ležel naprosto nehybně, naštvaný, že mu tahle spodina sebere všechnu smetanu. „Teď vám, slečinko, ukážu, jak vypadá vopravdickej chlap.”

Lauren s hrůzou v očích pozorovala přibližujícího se Wata Dun cana. Pusu měl rozšklebenou v nechutném úsměšku, který odhaloval jeho odporné zuby. Černýma očima svlékal její tělo a Lauren se zoufale přitiskla k vlhké stěně jeskyně. Klekl si před ní a olízl si rty. Natáhl ruku a začal jí rozepínat knoflíky u košile.

Lauren se ho snažila odstrčit, ale dokázala jen neúčinně mávat rukama. Když roztrhl košili a obnažil její ňadra, která se těhoten stvím ještě zaoblila, začal si počínat horečnatěji.

„Koukni sem, Juney,” hvízdl. „Užs někdy viděla takový rozkošný cecky? Jak s ní skončim, můžeš si s nima taky pohrát, jesli chceš.” Lauren nad tím neuvažovala, ale otevřela pusu a strašně zaječela.

June mimoděk nadskočila a Kurt toho využil, aby se odkulil stra nou a vytáhl z pouzdra zbraň. Netušil, proč to Duncan a jeho sestra přehlédli. Namířil kolt doprostřed Watových zad a stiskl spoušť. Lauren ucítila náraz a trhnutí, jak kulka vnikla do Duncana. Kdyby se střela nezastavila o kost, mohla proletět jeho tělem a ještě zranit Lauren.

Dopadl na ni ztěžka s překvapeným výrazem ve tváři. Z úst mu vytékaly krvavé bublinky. Lauren znovu zaječela a zoufale se snažila zbavit se jeho těžkého těla. Podařilo se jí nadzvednout ho natolik, aby mohla zpod něj vyklouznout, a téměř omdlela, když viděla, že má šaty prosáklé jeho krví.

June ochromeně zírala na bratrovo tělo, z kterého do země unikala krev. Divoce zavrčela a vrhla se na Kurta ještě stále ležícího na zemi. Váleli se spolu a zuřivě bojovali. Jak se June převalovala ve snaze získat Kurtovu zbraň, její stehna v záři lampy bíle svítila. Potom se jeskyní rozlehl další výstřel. Lauren bez dechu sledovala, jak obě postavy zaklesnuté do sebe najednou znehybněly. Nakonec se Kurt pohnul a vyprostil se z Junina mrtvého sevření.

Netrpělivě ze sebe setřásl její ochablé ruce a rozpletl jejich nohy. Doslova se odplazil k zásobám, které donesl Duncan. Našel další láhev whisky, odzátkoval ji a přiložil ke rtům. Celou tu dobu nespus til oči z Lauren.

Zhluboka se napil, potom láhev odložil a hřbetem ruky si otřel pusu. Škrábance na jeho tváři krvácely. Než zemřela rukou toho bez citného muže, podařilo se June vyrýt mu do obličeje své známem.

Lauren se stáhla do ulity, z níž apaticky sledovala hrůzné dění kolem sebe. Hlava se jí točila, v uších jí hučelo a svou intenzitou ji to vše přivádělo málem k šílenství. Stěny jeskyně se pomalu nakláněly k jedné a pak zase ke druhé straně a oči odmítaly zaostřit svůj pohled na jednu věc.

„Zatraceně, měla bys za to opravdu stát,” zavrčel na ni Kurt z výšky. Snažila se na něj zaostřit, ale jeho postava se před ní svíjela v bláznivém rytmu. Natáhl k ní ruce, které jí při jejím zdeformovaném vidění připomínaly obrovské šunky, popadl ji za ramena a najednou ji vytáhl na nohy. Hlavou jí projela bolest a Lauren zavřela oči. Snažila se udržet vzpřímeně, ale hrozně se jí točila hlava.

„Na tohle čekám už moc dlouho,” bručel Kurt a sjížděl ji pohle dem. Zdálo se, že si vůbec neuvědomuje, že má Lauren skelné oči a nebýt toho, že ji podpíral, neudržela by se na nohou. Jednou ze svých velkých rukou sevřel její něžné ňadro a hrubě jí stiskl bradav ku, zatímco druhou se horečnatě snažil rozepnout si kalhoty. Lauren se vzpamatovala a poprvé se začala bránit.

„To je dobře, Lauren, jen se mnou bojuj. Nechci, abys byla úplně povolná.”

Koutkem oka zahlédla rychlý pohyb jen chvilku předtím, než na Kurtovu lebku dopadla pažba ručnice. Protočil oči a těžce se svezl k zemi. Lauren přitom strhl s sebou a ona padla pod něj.

„Pani Lockettová!? Jste to vy?” Bláznivý Jack Turner si opatrně klekl vedle ní. Zaostřila pohled na jeho zohyzděnou tvář. Nikdo jí ještě nepřipadal tak krásný. „Co se to tu, k čertu, děje? Kde je váš manžel?” Lauren pocítila prchavé nutkání se rozesmát. Ze všech věcí se zrovna zeptá na tohle!

„Pane Turnere,” zaskřehotala. Bylo pro ni nesmírně těžké přinutit ztěžklý jazyk k pohybu. „Pomozte mi. Kde to jsme?”

„Jste za mým domem. Myslel jsem, že o tajném vchodu do jeskyně nikdo na světě kromě mě neví. Slyšel jsem křik a střelbu a přišel jsem se tunelem podívat, co ten brajgl má znamenat.” Přehlédl těla ležící bezvládně na zemi.

„Ať už ty dva zabil kdokoliv, měl by dostat metál,” prohlásil beze smutku.

Lauren došlo, že toto musí být zadní vchod do Jackova domu na skalní římse nad řekou. Ze zohaveného obličeje na ni shlížely oči naplněné laskavostí. Když si marně pokoušela zakrýt odhalená prsa zkrvavenou rozedranou košilí, rozpačitě odvrátil pohled. Chtěla něco říct, ale nedokázala promluvit. Zdálo se, že její mozek není schopen zformovat ucelenou myšlenku. Vytušil to a sklonil se nad ni. „Pojďme odtud, než…”

Další slova z něj vyrazila Kurtova bota, která ho vší silou nabrala na žaludek. Bláznivý Jack padl na záda a překulil se na bok ve snaze dosáhnout na ručnici, kterou odložil, když si klekal vedle Lauren. Kurt zareagoval rychleji, zvedl zbraň a vystřelil. Laurenin výkřik byl potlačen šokem, když viděla, jak kulka narazila do Jackova těla a to sebou prudce škublo. Z rány na prsou se začala řinout krev.

„Ach Bože,” zasténala. Kdy tahle noční můra skončí? položila si zoufalou otázku. Kurt kopl do podrážek Jackových bot.

„Pane jo, vidělas někdy něco tak ohyzdného? Já o tomhle starém bláznivém poustevníkovi slyšel, ale myslel jsem, že to jsou jen poví dačky, které matky používají k zastrašování neposlušných dětí. Přece bys, drahoušku, nedala jemu přednost přede mnou, že ne?” zeptal se, když si všiml, že se od něj Lauren s fňukáním odtáhla. „Pojď…”

„Jestli se jí dotkneš, jsi mrtvý.” Slova vycházela ze stínu od vchodu na druhém konci jeskyně.

Okamžitě rozeznala Jaredův hlas. Mluvil to on, ale Lauren byla stejně zmatená jako Kurt, který se otočil za hlasem a celý vystrašený a udivený zůstal nehybně stát.

Bok po boku tam stály dvě postavy. Obě byly oblečené ve stylu vaqueros a z klobouků vtažených do čela stékala voda. Pistole měly vytažené z pouzdra a bubínky se ve světle lampy kovově leskly. Obě zbraně se smrtelnou přesností mířily Kurtovi na hrudník.

Ale co bylo tak překvapivé, že obě postavy se podobaly jedna druhé jako vejce vejci. Přes nos měly přetažené šátky. Měly stejnou velikost i tvar a v šeru jeskyně se jejich vlasy zdály být stejně tmavé. Zrovna tak nebylo možné rozeznat barvu očí.

Když tak Kurt zíral na to, co vypadalo jako zdvojený přelud, výplod opilcovy fantazie, vyšplhalo se mu srdce až do krku a tam začalo bláznivě tlouct. Pomalu se mu začal vracet zdravý rozum a Kurt si uvědomil, že se dívá na Jareda a jeho kříženého bratra. Ale byli si tak strašně podobní, že nebyl schopen říct, který je který.

„Pomalu od ní ustup, nebo tě s pomocí Boží zabiju, Vandivere.” Dokonce i když Jared promluvil, nebylo snadné určit, ke které postavě ten hlas patří. Bratři měli všechno tak pod kontrolou, že se jim nepohnul ani šátek uvázaný přes pusu. „Zbývají ti jen tři rány, pokud jsi nevystřelil nějakou, o které nevíme, což by tvoji pozici jen ztížilo. My máme dohromady dvanáct kulek. Ať to počítáš, jak chceš, zemřeš. Odstup od Lauren.” V tom klidném hlase byla ocelová síla.

Pro Lauren bylo čím dál tím těžší zaostřit a nyní viděla místo dvou Jaredů čtyři. Jeho hlas přicházel z dálky a byl nezřetelný, ale někde v hloubi své mysli si uvědomovala, že je skutečně tady. Bez ohledu na to, co v minulosti řekl nebo udělal, byl teď tady, aby ji zachránil před Kurtem Vandiverem. Když Jared vyslovil její jméno, lehce sebou trhla, a to upoutalo Kurtovu pozornost. S ďábelskou rychlostí namířil svou zbraň na postavu krčící se u jeho nohou.

„Ty, Lockette, nikoho střílet nebudeš, jestli nechceš, aby to odnesla tvoje žena. I kdybys mě dostal, stačím ji předtím ještě zabít. Nemůžu v žádném případě minout. Teď s tím svým bastardským bratříčkem pěkně odhodíte pistole a přestanete se mnou hrát tu svoji maškarádu.” Viděl, jak bratři na sebe koutkem očí rychle pohlédli, a zasmál se. „Hned!” poručil.

Oba muži neochotně nechali svou zbraň vyklouznout z ruky. Kurt se k nim opatrně přiblížil, ale dokonce ani na vzdálenost několika stop nebyl schopen určit jejich totožnost. Odkopl kolty z jejich dosahu a spěšně ustoupil. Toužil po tom strhnout jim šátky z obličeje, ale nenašel v sobě dost odvahy. Výhrůžný postoj a prudká nenávist svítící z jejich očí byly stejné.

„Který z vás, hombres, je Jared?” Žádný ani nemrkl. „Který je Jared?” Nečekaný soprán zradil Kurtovy pocuchané nervy. Ty dvě postavy by klidně mohly být sochy. „Potom budu muset zabít oba dva. Nemůžu tuhle ženskou dost dobře znásilnit, když mi jeden z vás bude dejchat na záda, nemám pravdu? A já už se nemůžu dočkat, až to udělám.” Odmlčel se v naději, že tato pohrůžka vyprovokuje Laure nina manžela, aby se sám odhalil, ale oba muži jeho záměr prohlédli a ani se nepohnuli. Taky věděli, že Thorn čeká…

Kurt Vandiver využil příležitosti, že má oba nafoukané syny Bena Locketta na mušce. Než je zabije, mohl by se ještě trochu pobavit.

„To jsem zvědav, jestli je stejně vášnivá jako ta Mendezová ženská? Musela to být pořádná fena, když celý ty roky dokázala uspokojovat takovýho hřebce, jako byl Ben. Řekl bych, že Duncan měl v plánu urvat si taky kousek pro sebe, jenže Lauren přišla moc brzy. Byl ten řez na jejím krku tak čistej, jak se chvástal?”

Lauren se do pusy nahrnula žluč a málem se zalkla. Zdálo se, že Kurtovy odporné řeči nemají na oba muže žádný vliv.

„Tak tedy dobře,” prohlásil. „Dám vám oběma šanci postavit se mi jako praví chlapi.” Pečlivě na jednoho z nich zamířil. Lauren zadržela dech. Byla přesvědčená, že blufuje. Nikdy se ze strachu před pomstou neodváží zabít Locketta. V jádru je to zbabělec.

V jeskyni zaduněl výstřel a popřel tak Laurenin předpoklad. Za kryla si rukama pusu, aby v sobě zadržela výkřik, a pozorovala oba muže. Dlouhý okamžik se žádný z nich nepohnul, a potom se jedno mu z nich vpředu na košili rozlila tmavá skvrna, padl zády na stěnu jeskyně a svezl se k zemi.

Její manžel nebo švagr byl právě zavražděn. To už bylo příliš. Zatočila se jí hlava, skalní místnost se nejdřív rozhoupala a potom se před ní bláznivě roztančila. To nemůže být Jared, kdo tady před nimi leží bezvládně na zemi, krvácející a… mrtvý.

Něco ji uhodilo do kolena a ona se to pokusila odstrčit. Nechtěla se podívat, nepřála si, aby něco narušilo její žal, neschopnost uvěřit tomu, čeho se právě stala svědkem. Nakonec se přinutila odtrhnout oči od nehybného těla na druhém konci jeskyně a pohlédla na to, co do ní vytrvale naráželo. Byla to pažba ručnice.

Ve své zamlžené mysli si nedokázala představit, jak se ta zbraň mohla sama od sebe pohnout. Bolestivě zaostřila a sjela pohledem dolů, až uviděla drsné ruce Jacka Turnéra, který držel pušku za hlaveň a druhým koncem šťouchal do jejích kolen, aby upoutal Laureninu pozornost.

Bláznivý Jack není mrtvý! Vzhlížel k ní skelnýma očima plnýma bo lesti a mlčky se jí snažil předat svůj vzkaz. Vrhla pohled na objemnou postavu stojící zády k ní. Kurt zahrnoval Rudyho nebo Jareda podle toho, který z těch dvou zůstal naživu, opovržlivými poznámkami.

Lauren věděla, co po ní Jack chce. Ale zároveň jí bylo jasné, že to nedokáže. Vše, co ji kdy učili, veškeré principy, které dodržovala, jí zakazovaly čin, k němuž ji Jack nabádal. Dokonce i kdyby měla fyzickou sílu a mentální kapacitu to udělat, věděla, že nemůže. Ne bylo to správné. Nic to neomlouvalo. Nic. Jared? Její dítě? V kterém bodě se špatné změnilo na správné?

Proč se tahle tmavá, vlhká, ponurá díra vytesaná do skály nepře stane houpat? V hlavě jí dunělo. Nemohla polykat. Její žaludek v sobě už moc dlouho neudrží svůj obsah. Krev, která ji postříkala, začala na jejím těle osychat.

Může moje dítě tohle přežít? Ano, prosím tě, Bože, modlila se. A můj manžel? Je to on, kdo tu leží na podlaze a jeho krev se vsakuje do země? Ne! Jarede! volala, ale žádný zvuk se neozval. Byla omrá čená, slabá a vratká. Cvakl kov o kov, jak Kurt znovu natáhl kohoutek.

Bože, prosím tě, nežádej to ode mě, modlila se. Co když Kurta minu a místo něj trefím někoho, koho miluji? Nevím, jak se střílí. Bože, prosím tě, ukaž mi jinou cestu.

Bylo příliš pozdě. Kurt pečlivě zamířil. Její ruce proti své vůli uchopily zbraň. Závrať se vytratila spolu s rozmazaným viděním. Všechno bylo najednou naprosto jasné. Namířila zbraň na Kurtova široká záda a stiskla kohoutek ve stejný okamžik, kdy se ozvala rána z jeho revolveru.

Pažba ručnice narazila s nečekanou silou do její hrudi. Zvuk obou výstřelů splynul v jeden a jeho ozvěna poletovala mezi stěnami je skyně. Malý temný prostor zaplnil ohlušující rachot.

Vtom se ozvala další exploze. Došlo k ní v Laurenině hlavě. Byla hlasitější a hrozivější než ty předešlé a odrážela se v její mysli, kde blokovala všechny myšlenky. V mozku jí vybuchl žlutý ohňostroj a spršky jiskřiček poletovaly v rytmu jejího srdce. Potom upadla do bezvědomí a všechno kolem zčernalo.

kapitola 26

Mír. Klid. Ticho. To vše bylo moc příjemné. Sny.

Salón u Pratherových. Lauren sedí u klavíru a hraje, jenomže není slyšet žádnou hudbu. Má bílé krajkové šaty, oslepující svým leskem.

Vedle usmívajícího se Bena stojí Marie. On je větší, než byl zaživa, dvakrát tak mohutný, než si pamatovala. Shlíží dolů na Marii a něžně ji hladí po paži. Je tam také Carson a svým laskavým, smutným způso bem se usmívá na Lauren. Co dělají tihle lidé u Pratherových?

Hledala další tváře a zapomínala na noty. Marně se mezi ostatními snažila rozeznat tmavý, štíhlý obličej. Koho to hledá? Nevzpomínala si. Věděla jen, že ten obličej chce vidět víc než ostatní. Bylo to pro ni důležité, ale proč? Proč? Vidina se propadla do víru kolem ní a Lauren zůstala opět sama.

Později běžela dlouhou chodbou. Byly tam sloupy stojící po stra nách. Měla dlouhé vlasy, tak dlouhé, že když probíhala mezi sloupy, obtáčely se kolem nich jako role jemné látky. Pokračovala tou chod bou stále dál, míjela jednotlivé sloupy a za sebou nechávala dlouhé mile. Na konci chodby viděla postavu oblečenou ve svatebních šatech. Obličej lemovaný krajkovým závojem vypadal jako její vlastní, ale nebyla to ona. Byla to její matka.

Maminko! volala mlčky. Maminko, já už jdu. Byla stále blíž a blíž zjevení a pozorovala nádhernou tvář, která byla téměř průsvitná, a přesto skutečná. Oči, tak podobné Laureniným, na ni pohlížely se zřejmou láskou a ji zaplavila radost. Krásné rty se usmívaly a poote vřely se, aby promluvily. A třebaže z nich nevyšel žádný zvuk, Lauren pochopila, co jí chtěla matka říct.

„Lauren, jsem tak hrdá na ženu, která se z tebe stala. Jako dítě jsem tě milovala. Chodívala jsem do tvého pokoje, když jsi spala, a pozo rovala jsem tě. Obdivovala jsem tvou něžnou krásu a modlila jsem se za tvoji úžasnou budoucnost. Bylas tak sladké dítě. Nikdy jsi mi nepůsobila žádné starosti. Je mi líto, že jsem tě musela opustit. Přála jsem si zůstat a sledovat tě, jak rosteš, ale měla jsem takové bolesti, Lauren. Prosím tě, pochop, proč jsem musela odejít.” „Maminko, maminko, miluji tě. Řekla jsem ti to někdy? Řekla?”

„Ovšem že ano, miláčku. Někdy jsi to opakovala pořád dokola. Věděla jsem, že mě miluješ.”

„Nosím tvé hodinky na srdci, mami. Každý den. A dívám se na svatební obrázek tebe a otce.” Mluvila rychle, její matka se začala vzdalovat a Lauren chtěla vztáhnout ruku, zadržet ji a už nikdy ji nenechat odejít. „Maminko, prosím tě, neopouštěj mě. Potřebuji tě.”

„Ne, Lauren, teď máš někoho jiného, kdo se o tebe postará. O hodně později budeme mít čas promluvit si spolu. Budu na tebe čekat, ale teď musím jít.” Obraz ženy se stále vzdaloval. Nemohla ji pustit. Tak dlouho čekala, až ji uvidí, promluví s ní.

Natáhla ruce za matkou, ale něco je přidrželo zpátky. Začala bojo vat, ale nedokázala přemoct sílu, která ji držela. „Matko!” vykřikla, když se žena vytratila.

Jednou se pokoušela otevřít oči, ale bolest jív tom zabránila. Slyšela tlumené hlasy, ale nerozuměla jejich slovům. Bylo tak těžké se sou středit.

Někdo držel obě její ruce ve svých. Jejího čela se dotkly chladivé rty. Palec hladil její dlaň. Nic z toho nebylo nepříjemné, ale ještě se s tím nechtěla vypořádat. Upadla zpátky do snění.

Ale sny už nebyly hezké. Jareda poznala okamžitě, i když byl divný a změněný Stál uprostřed oslepujícího světla, celé jeho tělo bylo zlaté, lesklo se. Kromě sandálů, jejichž kožené řemínky měl obtočené kolem lýtek až ke kolenům, byl nahý. Držel meč a malý kulatý štít. Vypadal jako spartský bojovník. Tvář měl ostře řezanou, krutou. Úd měl ztopořený a byla to jediná část jeho těla, v níž pulsoval život. Stál naprosto nehybně. Stydlivě se k němu přiblížila, téměř vyděšená jeho přísným vzezřením.

Byl tak hezký. Natáhla ruku, aby se ho dotkla, a vtom ji zaplavila hrůza. Nebyl skutečný, nebyl to člověk. Byl vytesaný z kamene a nádherná sochařská práce odrážela jasné světlo.

Za ní se ozval strašidelný smích, při němž jí vstávaly vlasy hrůzou na hlavě a po zádech jí přeběhl mráz. Otočila se a uviděla Olivii, jejíž vlasy trčely do stran jako hadi kolem Medusiny hlavy. Její výraz byl ošklivý a krutý. Lauren zaječela, ale Olivie se jen bouřlivěji rozesmála a ještě víc rozevřela ústa.

Lauren znovu a znovu ječela, mlátila rukama, aby zahnala před stavu, která se po ní natahovala. Divoce pohazovala hlavou ze strany na stranu a snažila se nedívat se na příšeru stojící před ní. Potom se opět dostavilo černé zapomnění.

Šplhání do výšky bylo namáhavé, ale když jednou začala, nemohla přestat. Tam, na druhé straně dveří byl život, který nechala ležet na podlaze jeskyně. Nyní si na všechno vzpomněla. Musí jen otevřít ty dveře a stane tváří v tvář všemu, nač chtěla zapomenout. To nebylo možné. Ještě není dost silná. Ale někdy se musí vrátit. Teď. Otevřela dveře.

Oči jí padly na strop Jaredova pokoje na Keypointu. Bylo tu známé okno, ale závěsy byly zatažené před jasným sluncem pronikajícím do místnosti kolem jejich okrajů. U protější zdi stála velká šatní skříň. Pomalu otočila hlavu. Vedle ní zhroucený v křesle byl Jared.

On není mrtvý! Žije! Samou úlevou se jí chtělo vykřiknout. Pocítila okamžitou vinu za svou radost, protože si uvědomila, že v tom pří padě musí být tím zastřeleným Rudy. Glorie! Děti!

Ale nedokázala si pomoct a dál musela s láskou a obdivem pozo rovat toho muže, za kterého se vdala. Spal s rukama pohozenýma přes opěradla křesla. Lauren si vzpomněla, jak jednu z těch paží viděla viset z okénka kočáru, který ho vezl na otcův pohřeb. Vypadal přesně jako tehdy, lhostejně, nedbale, a přesto vyzařoval sílu. Bylo to už tak dávno. Vzhlédla k jeho obličeji a okamžitě se lekla. Byl pohublý a vypadal vyčerpaně. Tváře měl propadlé. Přes čelo a kolem smysl ných rtů se mu táhly hluboké rýhy. Pod očima měl velké kruhy. Na bradě mu vyrůstalo několikadenní strniště a šaty měl zmuchlané a špinavé. Co se to s ním stalo? Měla chuť odhrnout mu z obočí vyšisované pramínky vlasů.

Dveře do ložnice se pomalu otevřely a vešla Glorie s tácem a čajo vou konvicí. Zavřela za sebou, a když uviděla, že má Lauren otevřené oči, s tichým výkřikem se zastavila. „Gracias a Dios! Lauren, ty jsi vzhůru.”

Jared vystřelil z křesla a snažil se rychle zorientovat jako ten, kdo se prudce vzbudí z hlubokého spánku a honem neví, kde právě je. Po klekl vedle postele a hledal v Laurenině tváři stopy po bolesti nebo deliriu. „Jarede?” vydechla.

„Miláčku.” Pevně jí tiskl obě ruce, jako by je už nikdy nechtěl pustit. „Jak se cítíš?” Miláčku? Řekl jí „miláčku”? Možná že ještě pořád sní.

„Jak myslil, že se asi cítí?” zeptala se ho užasle Glorie a snažila se tak prolomit napětí, které cítila v pokoji narůstat. „Je zesláblá a má hlad a nejspíš ji taky bolí hlava.” Lauren přeskakovala pohledem z jednoho na druhého.

„Rudy?” položila svou otázku třesoucím se hlasem. Přes spodní víčko se jí přehoupla slza a stékala po bledé tváři.

„Ani zdaleka to není tak roztomilý pacient jako ty,” odpověděla povzbudivě Glorie. „Nevydrží taky celou dobu spát. Místo toho kňourá, stěžuje si a pokouší se vyplazit z postele ven.”

„On je naživu?” Lauren byla zmatená. Copak se jí ta nehoda ve sklepě jen zdála? Strašně ji bolela hlava. Jared jí odhrnul vlasy z obličeje.

„Ano, žije,” odpověděl. „K tomu, aby se někomu podařilo ho zabít, by bylo potřeba víc, než jen střelit ho do ramene.”

„Ale já ho viděla umírat.” Vážně se rozplakala, když se vzpomínky na celou událost začaly o překot vracet. Jared ji objal a začal ji utěšovat.

„Všechno už je v pořádku, Lauren. Je to pryč. Neplač. Jsme v bezpečí. Pššš.”

Opřela se o jeho širokou hruď a nechala jeho sílu proudit do svého těla. Vtom se jí v hlavě vynořila strašná myšlenka. Dítě! Vyprostila se z jeho objetí a pohlédla mu do očí. „Moje dítě? Bude v pořádku?” Jared se nejdřív zatvářil zmateně, ale vzápětí se mile, trpělivě usmál. „Miláčku, bylas několik dní v bezvědomí a mělas nějaké zmatené sny. To musí být jeden z nich.”

„Ne, není,” vmísila se do hovoru Glorie, která tu něžnou scénu pozorovala se slzami v očích. „Potom, co ji doktor Graham vyšetřil, mi oznámil, že je těhotná. Já… myslela jsem, Jarede, že už máš i tak dost starostí, a tak jsem ti nic neříkala. Lauren, tvoje dítě je v pořádku.”

Jared zůstal na svou švagrovou přihlouple zírat a potom se opět obrátil k Lauren.

„Ty budeš mít dítě? Dítě?” ptal se nevěřícně. „Proč jsi mi to neřekla?”

Lauren se už zase roztřásly rty, a když si připomněla několik posledních týdnů před onou hrůzostrašnou nocí, rozbrečela se. Do konce ještě i teď mohla slyšet Jaredův drsný hlas a vidět jeho chladný výraz, když se na ni před Olivii a Vandivery tak utrhl.

Při pohledu na utrpení, tak jasně se rýsující v její tváři, měl Jared sám co dělat, aby zadržel slzy. Vzal její tvář do svých dlaní.

„Opravdu, proč?” zašeptal. Palcem jí otřel slzy a hluboce se zahle děl do šedých tůní plných zklamání. „Můžeš mi někdy odpustit peklo, kterým jsem tě nechal projít? Můžeš, Lauren?” Hlas se mu lámal úzkostí. Byla to zoufalá prosba. Glorie na víc nečekala. Vytratila se z ložnice a zavřela dveře za těmi dvěma, kteří si toho měli tolik co říct.

Jared vyšel z pokoje asi o hodinu později. Ještě jednou se ohlédl přes rameno, aby se ujistil, že tam Lauren stále je, ačkoli šel právě od ní. Už byla mimo nebezpečí, ale nehodlal nic riskovat.

Glorii našel v ložnici u jejího manžela, jak se snaží udržet ho v posteli ještě aspoň jeden den. Rudy měl rameno ovázané, ale vypa dalo to, že se mu zranění pěkně hojí. Když vešel Jared, vyčkávavě k němu vzhlédli.

„Už zase spí, ale tentokrát klidně,” odpověděl na otázku, kterou jim četl v očích. „Bože, já jsem ale unavený.” Svezl se do nejbližšího křesla, zabořil hlavu do rukou a dlaněmi si mnul oči.

„Hodně toho zkusila, Jarede. Ještě pořád nevíme, co se dělo, než jsme se tam dostali my. Ona je jediná, kdo může dát chybějící články skládanky dohromady, ale nemůžeme na ni tlačit. Bude to chtít nějaký čas, než se vyléčí ze svých psychických zranění.” Rudy věděl, jak jeho bratr od chvíle, kdy Lauren dostali z toho sklepa, trpěl.

Rudy nabyl vědomí právě ve chvíli, kdy Kurt Vandiver po ráně z pušky klesl k zemi. Vypukla vřava. Jared se vrhl k Lauren, sklonil se nad ní a přiškrceně volal její jméno. Thorn vešel dovnitř stejně klidný jako

vždycky. Podle předchozí domluvy čekal v tunelu vedoucím zvenku do jeskyně. Byl to jeho nápad, aby bratři vypadali jako vlastní iden tické kopie. Jeho indiánská krev vkládala velkou důvěru v psycholo gický útok na nepřítele. Cokoli, co protivníka vynervuje, se dá po važovat za zbraň. Thorn měl čekat venku a dohlédnout na to, aby Kurt nevyváži živý, pokud by se Jaredovi nebo Rudymu něco přihodilo. Chápal Jaredovu potřebu vlastní pomsty a nepřel se s ním o to.

Komanč vešel do jeskyně a rychle zhodnotil situaci. Sklonil se nad Rudým a zběžně ho prohlédl. Naštěstí nešlo o smrtelné zranění. Fakt, že o centimetr níž by kulka zasáhla přítelovy plíce, si nechal pro sebe. Potom přešel k tělům Wata a June Duncanových, ale nevěnoval jim víc než krátký pohled. Když si klekl vedle Bláznivého Jacka a ujistil se, že poustevník ještě žije, poskytl mu Thorn první pomoc, protože jeho zranění bylo mnohem vážnější než Rudyho.

Jared si povzdechl, a než promluvil, zavřel oči.

„Řekl jsem jí, co se potom dělo. Jak jsme opustili jeskyni, ona se mnou na Chargerovi a Bl… Jack s Thornem. Nepřipadalo jí tak legrační jako mně, žes omdlel a málem spadl z koně, když jsme se brodili zpátky přes řeku.” Přes unavené rysy se mu mihl úšklebek a Rudy se na něj zamračil.

„Jo, jen počkej, až mi bude zas dobře a pak uvidíme, jestli ti to bude připadat ještě legrační.” Rudy věděl, že si ho Jared jen dobírá a oba bratři na sebe pohlédli s němou láskou.

„Lauren si dělá starosti kvůli tomu, že Thorn nevyndal Jackovi z prsou tu kulku,” pokračoval Jared. „Ale vysvětlil jsem jí, že pro nikla moc hluboko a je blízko vitálních orgánů.”

„Myslím, že bude v pořádku,” promluvila Glorie. „Zvlášť když na zranění dohlédne Thorn.”

„Přesně to jsem řekl Lauren,” souhlasil s ní Jared. „Je ráda, že jsme ho nechali u Eleny.”

Mladá Mexičanka ho vzala pod svá křídla jako milující kvočna. S jiskřícíma očima prohlásila, že se Jack nikdy nevrátí zpátky do jeskyně. A odpřisáhla to na hrob své dcery! Lauren se smála, když jí Jared vyprávěl o Elenině rozhodnutí.

Neřekl jí o tom, jak sám trpěl. Když přivezli její pomlácené tělo na Keypoint, byl celý bez sebe.

Její rozervané šaty a zkrvavený trup i obličej jen naznačovaly hrůzy, kterými prošla. Nevykazovala žádné vnější známky zranění, ale do konce i v bezvědomí zvracela. Poslali pro doktora Grahama, ale dorazil až po poledni. Jako diagnózu určil otřes mozku a ukázal jim ránu na hlavě pod tmavými vlasy. Také zjistil, že dáma je v jiném stavu, ale když vrhl pohled na Jaredův strhaný obličej, svěřil tuto informaci jen Glorii. Obával se o Jaredovo duševní zdraví, protože tušil, že ho ještě navíc zdrtí zpráva o jeho matce.

Ovšem Jared je všechny překvapil a přijal tuto zprávu se zasmušilou rezignací. Sok z toho, že se Lauren ocitla tak blízko smrti, ho natolik pohltil, že všechno ostatní odsunul do pozadí.

Po krátkém a soukromém Oliviině a Carsonově pohřbu v Coronadu doprovodil doktor Graham Jareda zpátky na Keypoint. Zarazilo ho, že se Lauren ještě neprohrála z bezvědomí, ale prohlásil, že udělal všechno, co bylo v jeho silách.

„Musí se z toho dostat sama a v pravý čas. Jen doufám, že bude… no, dostala pěknou ránu do hlavy.”

S těmito pochmurnými slovy je opustil. To bylo před pěti dny. Od té chvíle Jared sotva opustil pokoj, přecházel sem a tam jako zvíře v kleci a odsekl každému, kdo mu jen navrhl, aby si odpočinul.

Když tu teď tak seděl s hlavou spuštěnou ke kolenům, cítili k němu Glorie a Rudy soucit. Málem ztratil ženu, o níž teprve nedávno zjistil, že ji miluje.

„Vzpomněla si, že zastřelila Kurta, a bylo to pro ni hrozné,” pro mluvil Jared tichým hlasem. „Cítí se tak strašně vinná.” Nedokázal se jim podívat do očí. „Říkala, že ji ne… eh… neudělal jí nic, kromě… sahal na ni. A Duncan… Bože! Bude ještě někdy normální?” Hodil hlavou zpátky a stiskl zuby, zmučený představami, co všechno musela Lauren vytrpět. Od každého. I od něj. „Pověděls jí o Olivii a o Carsonovi?” zeptala se Glorie. Jared si unaveně povzdechl.

„Ano. Chtěl jsem ji ušetřit podrobností, ale nedovolila mi to.” Ještě stále žasl nad tím, že i ve své vlastní bolesti se ho snažila utěšit nad ztrátou matky. Když popisoval, jaký hrůzný pohled se v kanceláři Rose naskytl, vztáhla bledé, štíhlé prsty a položila mu je na rty.

„Víte, co řekla?” položil jim řečnickou otázku. „Vyjádřila se o matce, že je politováníhodná. Jak může po tom všem, co jí matka řekla a provedla, být tak šlechetná?” potřásl v údivu hlavou. Nakonec přiškrceně dodal: „Prohlásila, že mě matka milovala tím jediným způsobem, jakým to dokázala, a že ve své povaze neměla obětavou lásku.” Glorii dojala jeho snaha tomu uvěřit. „Myslím, Jarede, že Lauren má nejspíš pravdu,” ujistila ho. „Jo, fajn.” Odkašlal si a napřímil se ve snaze získat kontrolu nad

svými city, které vyplavaly příliš na povrch. „Šokovalo ji, když slyšela, že Parker poté, co se dověděl o Kunově smrti, odjel z Austinu. Potom jsem jí vysvětlil, že měl s některými ze svých kamarádíčků od želez nice černé kšeftíky, a tak nám vrážel nůž do zad. Netušila, že jsem celé ty měsíce Vandivera a jeho přitakávače sledoval a zašel jsem za nej vyššími představiteli TransPlains Railroad a uzavřel s nimi vlastní dohodu. Vandiverovi se sotva podaří překročit hranici s Oklahomou, dřív než ho chytí. Ještě jsem s ním neskončil.” „A co bude s železnicí?” zeptala se Glorie.

„Jo, tu dostáném. Podle plánu.” Usmál se. „Říkal jsem Lauren, že banka Kendricka podpoří a pomůže mu rozšířit jeho elektrárenskou společnost, aniž by tím trpěli jiní lidé. Dokonce jsem přislíbil nějakou výpomoc Pueblu.” Zasmál se. „Připadám si jako Armáda spásy.”

„Jarede, ty osle, proč jsi ji nechal při tom, že jsi na jedné lodi s těmi Vandivery?” Rudy byl znechucený bratrovým nedostatkem otevře nosti vůči manželce.

„Protože kdybychom se příliš sblížili, začali by matka i Vandiverové být podezíraví. Po tom, co jsem se…” Neobvykle zrudl. „Po tom, co jsem se do Lauren zamiloval, musel jsem se k ní obrátit zády. Jinak by pochopili, že nejsem na jejich straně, a byl bych v boji s nimi bez mocný. Víš, Rudy, Lauren slyšela náš rozhovor tenkrát na verandě a myslela si, že mluvíme o plánu přepadnout Pueblo.”

„Ona nevěděla, že dáváš dohromady skutečnou armádu vaqueros a rančerů a chceš s nimi zaútočit na Vandiverovy kanceláře v Austinu. Díky Bohu, že se mi podařilo ti to vymluvit!”

„Byla přesvědčená, že všechny moje noční jízdy souvisejí s Vandi verovým plánem a jeho najatou bandou a netušila, že dáváme dohro mady muže, kteří těm lotrům mají zabránit zničit Pueblo.” Rty se mu zkroutily v polovičním úsměvu. „Dokonce donutila chudáka Pepeho zakopat bedny s municí v domnění, že to je pro ty žoldáky. Pepe byl samozřejmě do mých plánů na obranu Puebla zasvěcený. Hned jak odešla spát, musel všechno zase vykopat a odnosit zpátky.” Tiše se zasmál a potom s pohledem upřeným k zemi potřásal hlavou. „Jen doufám, že po tom všem, co se stalo, budeme schopni všechny naše neshody vyřešit smírnou cestou.”

„Lauren je silná, Jarede. Svoji houževnatost dokázala už tím, že to s tebou tak dlouho vydržela.” Glorie přistoupila ke švagrovi a objala ho. „Teď jdi a vykoupej se, prosím tě. A odpočiň si. Vzbudím tě později.”

Nejdřív se zadíval na ni a potom na svého bratra zabořeného do polštářů na široké posteli. „Ví Rudy o dítěti?” zeptal se s chlapeckým úsměvem. Bratr na něj zamrkal.

„Ano, řekla jsem mu to,” přitakala Glorie, a než Jared vyšel z pokoje, popleskala ho po zádech.

Glorie dodržela slovo a Jareda vzbudila, když měla dojem, že ho Lauren potřebuje. Ale než se oblékl a došel do ložnice, jeho žena už zase spala. Neměl to srdce ji budit, ale tiše se posadil do křesla vedle postele a pozoroval ji, jak spí.

Příští ráno se Lauren probudila s mnohem lepšími pocity. Myšlenky už neměla zamlžené, ačkoli teď na ní teprve dolehla tíha nedávných událostí. Cítila se silnější a měla mnohem větší chuť k jídlu.

„No, to se nedivím,” komentovala to Glorie, když se Lauren zmí nila o jídle. „Skoro týden jsi byla jen o slazeném čaji.”

Přišel ji navštívit také Rudy. Byla tak šťastná, že ho vidí živého, že cítila, jak se jí do očí hrnou slzy. Zmatený jejím citovým projevem, snažil se Rudy své zranění zlehčit a také jí nechtěl připomínat hrůzy, k nimž došlo v jeskyni Bláznivého Jacka.

V průběhu dne ji přišli navštívit všichni kromě Jareda. Hrdost jí nedovolila se na něj ptát. Věděla, že by ho neměla čekat. Vždycky ji opustil. Už by si na to měla zvyknout.

Glorie se na svého švagra zlobila, že to ráno odjel ještě dřív, než se ostatní probudili. Pokoušela se ignorovat bolest, kterou četla v Laure niných očích.

Nicméně Lauren potěšilo něco naprosto neočekávaného. Najednou se zcela jasně ozvaly tóny jejího klavíru, třebaže pod nezkušenými prsty dětí zněly absolutně falešně. „Můj klavír!” zvolala.

„Ano,” přitakala jí Glorie. „Přivezl ti ho Jared, protože na nějakou dobu zavřel dům v Coronadu a věděl, že by sis ho tu přála mít. Rosa je s Elenou a pomáhá jí starat se o Jacka. Pepe dostal na starost stáje. Jared má pro tebe ještě další překvapení, ale nechám na něm, aby ti to řekl.” Lauren zavřela oči. „Jak se doopravdy cítíš?” zeptala se jí Glorie. „Je mi dobře. Vážně. Ale bojím se o své dítě.”

„Už jsem ti nejmíň tisíckrát řekla, že mě doktor ujistil, že bude všechno v pořádku. Za dva týdny tě chce vidět, aby se přesvědčil, že dítě roste, ale nepřijdeš o něj. Prosím tě, věř mi. Nelhala bych ti.” Lauren chytila svou švagrovou za ruku.

„Já vím, že ne. Já mám prostě jenom strach.” Přejela druhou rukou po pokrývce. „Dítě bude možná to jediné, co mi zůstane,” zamumlala.

Jared se vrátil později. Odvedl Chargera do stáje a pověřil Pepeho, aby se o něj postaral. Potom se šel na ubytovnu umýt a převléknout. Byl celý den na cestě a připadal si umouněný.

Umytý a učesaný vstoupil do domu. Rudymu a Glorii, kteří seděli v obývacím pokoji obklopeni svými dětmi, věnoval letmý pozdrav a pospíchal rovnou do ložnice.

Místnost osvětlovalo jen mdlé světlo z jediné lampy na prádelníku proti posteli. V šeru uviděl Lauren ležet v čistě povlečené posteli, kterou jí Glorie převlékla.

Vlasy měla vykartáčované a blýskaly se jako havraní křídla. Na sobě měla sněhobílou noční košili, jejíž u krku nabíraná náprsenka se jemně napínala přes něžné kopečky prsů. Její pleť, poprášená pud rem po koupeli, měla perleťový nádech.

Jared za sebou tiše zavřel dveře a po špičkách přistoupil k posteli v domnění, že spí. Ale když přišel blíž, viděl, že má oči otevřené a pozoruje ho. „Ahoj, Jarede.” Dokázala jen vzrušeně zašeptat.

„Lauren.” Pozdviženým obočím se dovolil, jestli se může posadit na postel, a Lauren mu na souhlas uhnula doprostřed postele. Sklonil se až k ní a pečlivě studoval její tvář a vnímal přitom každý rozkošný detail. Lauren v jeho obličeji nikdy neviděla tolik něhy. Dokonce ani ve chvílích vášně jeho oči nevyzařovaly tolik… lásky.

„Dneska jsem byl u Pekanového potoka a obhlížel jsem si místo na stavbu domu. Podle toho, jakou rychlostí se Rudyho rodinka rozrůstá, nebude trvat dlouho, a vytlačí nás odtud.” Chytl ji za ruku. „Nevím, jestli se nám podaří dům dokončit, než se dítě narodí, ale budeme svému synovi nebo dceři moct nabídnout slušnou střechu nad hlavou. Odkrokoval jsem několik místností, tak můžeme se stavbou začít hned.” Vypadala tak překvapeně, že rychle dodal: „Jestli se ti bude líbit to místo i plán, tak je všechno v pořádku.”

„Já…,” zakoktala se, „já… určitě bude, ale jsi si jist, že chceš, abych zůstala?”

„Chtít, abys zůstala?” zeptal se s nepředstíraným úžasem. „O čem to, sakra, mluvíš?” „No, nikdy jsi… Manželská dohoda a všechno…”

„Lauren, miláčku, když jsem myslel, že tě ztratím, skoro jsem se zbláznil. Nikdy jsem ti neřekl, jak moc tě miluju. Kdybys zemřela a nedozvěděla se, co pro mě znamenáš, já…” Bezmocně trhl rame ny. Potom zlehka přejel prstem po její lícní kosti a zašklebil se. „Ovšem budeš o dvacet tisíc dolarů chudší, než bys mohla být. Za sloužím si to?”

„Vyhrazuji si právo na rozhodnutí. Ale může mi to trvat čtyřicet nebo padesát let.” Něžně ji štípl do ušního lalůčku.

„Myslím, že jsem tě začal milovat tenkrát, když jsi v tom směšném úboru tak pyšně vypochodovala z domu připravená nasednout na koně.” Lauren se také zasmála nad vlastní hloupostí. „Ale myšlenky na tebe mě začaly znepokojovat už předtím. Nepochybuji, že kdyby to matka neuspíšila, vzal bych si tě tak jako tak, jen abych tě dostal do postele. Přesně jak to Ben čekal. Znal mě až moc dobře.” Usmál se. „Takže tys mě miloval jen kvůli mému tělu.”

„No, to byl jen začátek,” škádlil ji a oči mu přitom zářily jako topazy. Potom ji něžně políbil na ústa.

„Děkuji ti, žes mi přivezl můj klavír,” řekla tiše a ukazováčkem mu přejela po obočí. „Nemáš zač.” „Jaký je ten můj druhý dárek?” zeptala se plaše. Pozdvihl jedno uhlazené obočí.

„Vidím, že Glorie dokáže bezvadně udržet tajemství.” Lauren se rozesmála. „Jak by se ti líbila plavá klisna, která by patřila jen tobě? Má medovou barvu a bílou hřívu i ocas. Velké hnědé oči. Charger se z ní zblázní,” zahihňal se. „Musím se nad tím zamyslet, nejsem si jist, jestli ti můžu ještě nějakého koně svěřit.” „Ach Jarede…,” zatvářila se Lauren nešťastně.

Její zoufalství bylo očividné a jemu bylo najednou líto, že se za choval tak netaktně. ,

„Jen jsem tě zlobil. Skutečně. To nebyla tvoje vina ta nehoda.” Palcem objížděl žíly na hřbetě jejích rukou. „Pokud jde o Fláme, Lauren, já…”

„Není třeba.” Zakryla mu ústa svými prsty. „Dneska ti už ro zumím.”

„Tu noc, co jsem tě praštil, jsem málem umřel. Byla to neho da. Já…” Já to všechno vím, Jarede.” Mlčky se vzájemně pozorovali, oba nebezpečně blízko slzám.

Jsi krásná,” zamumlal. Zahákl palce za okraj její noční košile a stáhl ji dolů přes ňadra až na boky. Všiml si změn, které na jejích prsech vyvolalo mateřství, a obdivoval se jim. Pas měla stále stejně štíhlý.

Objal ho rukama a palci ji hladil na pupíku. Potom sklonil hlavu a položil jí ji na žaludek. Jeho vlasy ji šimraly, ale nepohnula se. Svými prsty se začala prohrabovat v jeho nepoddajných kučerách.

„Moje dítě,” zašeptal a políbil ji na břicho s pohnutím, které bylo silnější než vášeň. „Miluji tě, Jarede,” prohlásila Lauren slavnostně. Zvedl oči a smutně se usmál. „To samé jsi mi řekla už před měsíci a já to více méně ignoroval.” Hlas jako by mu ochraptěl. „Teď poslouchám.” „Tak tedy pojď ke mně.” Vypadal překvapeně. „Jsi si jistá? Duncan a Vandiver tam ve sklepě…” „To bylo něco docela jiného. Chci tě.”

Jared vstal a rychle se svlékl. Když si vlezl vedle Lauren do postele, přivinul ji těsně k sobě a dlouze ji políbil. Jeho ruce jí přejížděly po těle a znovu se seznamovaly s křivkami a pokožkou, které tak dlouho postrádaly.

Lauren, ještě stále schopná racionálně uvažovat, mu položila ruku na hustě ochlupený hrudník. „Jarede, neublíží to dítěti? Neměli bychom počkat…”

„To v žádném případě. V žádném případě,” ujistil ji a vtlačil ji hlouběji do polštářů, aby polapil její uhýbající rty. „Jarede,” zdůraznila naléhavěji. Trpělivě nadzvedl hlavu a povzdechl si. „Neřekl jsem ti už předtím, že bych nikdy neudělal nic, co by ti ublížilo? Lhal bych v něčem tak důležitém, jako je mé vlastní dítě?” Škádlivě se usmála.

„Ó promiň mi, že jsem si myslela, že by tvoje uvažování mohlo být v této chvíli poněkud zamlžené.”

Chytla ho rukama kolem krku a jejich rty se spojily. Její ruce mu přejely po zádech a skončily na jeho ramenou, které jemně masírovaly. Jared sklouzl níž a začal si pohrávat s jejími prsy a líbat je.

„Chutnáš tak báječně,” mumlal, když jazykem dráždil ztuhlou bradavku. „Naše dítě bude široko daleko nejtlustší.” Zastavil se u bradavky, aby Lauren pověděl o své osamělosti za několik posled ních týdnů. „Tak strašně jsem tě chtěl, Lauren. Ale kvůli tvé vlastní bezpečnosti jsem se musel držet stranou.” Zvedl hlavu a ona v jeho očích uviděla upřímnost. „Řekni mi, že to chápeš.”

Místo odpovědi ho vzala do ruky a zavedla do brány svého ženství. Navlhčila jeho pulsující vrcholek manou z vlastní zahrady a zavedla ho dál do přívětivých zákrutů svého těla. Jared se natáhl v celé své délce a úplně ji zakryl. „Drž mě pevně, Jarede,” vydechla. „Chyť mě, Lauren. Obklop mě.” Jak je unášela přílivová vlna jejich milování, zaslechla tichý chrap tivý výkřik, který pro ni tolik znamenal. „Lauren, děkuju ti, že mě miluješ.”