Sandra Brown

Snídaně v posteli 01.

KAPITOLA 1

Hned v tu chvíli, kdy ho uviděla, poznala, že udělala chybu, když vyhověla Aliciině přání.

Stál tu na schůdcích pod krytým vchodem Fairchildova domu, v jedné ruce kufr, v druhé přenosný psací stroj, brýle s tenkými obroučkami ze želvoviny na čele, a tvářil se trochu rozpačitě, tušil, že ji zřejmě vytáhl z postele.

Ji, Sloan Fairchildovou, majitelku penzionu, která pronajímá pokoje se snídaní. Stála na prahu obloukových předních dveří, rukou, na níž vystupovaly bílé klouby, si přidržovala župan u krku a přešlapovala z jedné bosé nohy na druhou.

Při prvním pohledu na tvář Cartera Madisona jí stoupl žaludek až k hrdlu, sevřel se jí a pak se na houpavém sestupu k měkoučkému zakončení jejího trupu klopýtavě zarazil. Naléhavě si uvědomila, že je pod noční košilí a županem nahá. Palčivý pocit mezi stehny, nestoudný, a přece tak nádherný, jí připomněl její pohlaví.

„Jste Sloan? Slečna Fairchildova?” zeptal se. Kývala hlavou nahoru a dolů jako pitomá.

„Jsem Carter Madison. Vytáhl jsem vás z postele, že?”

Její rozcuchané vlasy, župan a bosé nohy to jasně prozrazovaly. Nově příchozí se tomu zasmál. „Ano. Omlouvám se za -” Zvedla ruku a už si jí chtěla přejet po těle, pak si to však rozmyslela a sevřela znovu límec županu. „My… myslela jsem, že přijedete trochu dřív. Pojďte dál.”

Ustoupila stranou a otevřela silné dubové dveře dokořán. Vstoupil a namáhavě vlekl chodbou kufry. „Měl jsem v úmyslu přiletět dřív, ale David měl fotbalový zápas a dostal záchvat zuřivosti, když zjistil, že na něj nepůjdu. Tak jsem zavolal do aerolinií, že poletím pozdějším letadlem. Zápas se konal až po vyučování, a když skončil a dali jsme si na oslavu vítězství hamburgry a koktejly, jen taktak jsem dojel na letiště a stihl poslední letadlo. Alicia vám nezavolala, že se zpozdím?”

„Ne.”

„To mě mrzí,” vzdychl. „Měla vám zavolat a vyřídit, že přijedu později.” Postavil kufry na zem a omluvně pozvedl ramena.

„To nevadí. Opravdu ne.”

Narovnal se, stál tu teď v celé své výšce a shlížel na ni dolů. Jeho oči, tak zvláštní, že takové ještě nikdy neviděla, se střetly s jejími. I v slabé záři nočních lamp, které nechávala na chodbách rozsvícené, rozeznala jejich tmavozlatou barvu. Byly orámované hustými řasami, které měly stejnou sytě mahagonovou barvu přecházející do zlatová

3

jako jeho vlasy.

„Lituju, že jsem vám způsobil nepříjemnost a vytáhl vás z postele. Alicia mi taky říkala, že jste se rozmýšlela, jestli mě tu necháte bydlet.” Jeho asymetrický úsměv byl trochu příliš sebejistý, trochu příliš domýšlivý, ale dokonale okouzlující.

Sloan si rozpačitě odhrnula z čela zatoulaný pramének vlasů a silou vůle zahnala ten neslýchaný palčivý pocit v dolní části těla. „To nebylo nijak namířeno proti vám, pane Madisone,” odpověděla a doufala, že její hlas zní břitce a obchodnicky zdatně. „Většinu podniků, kde se pronajímají pokoje se snídaní, vedou manželé. Protože jsem sama, beru jako hosty jen manželské páry nebo ženy, které cestují společně.”

Jeho oči přejely oceňujícím pohledem po jejím těle. „To není špatný nápad. Musíte myslet na dobrou pověst svého domu.”

„Právě,” řekla a přitáhla si župan ještě těsněji. Její tělo zareagovalo na jeho odhadující pohled a Sloan se najednou zdálo, že nad ním ztrácí vládu. Skoro celých třicet let s ním neměla žádné potíže, a teď v posledních dvou minutách začalo bláznit, že je ani nepoznávala.

„Ale nemyslíte, že takovýhle systém se vám nemusí vyplatit?”

„Jen taktak se držím nad vodou. Potřebuju každého hosta, který je ochoten zaplatit.”

„Já jsem platící host,” řekl. To jemné ujištění jako by předvídalo budoucí důvěrnost.

Sebrala se a nasadila přísnou tvář. „Svolila jsem, že vás tu nechám, jen proto, že jste snoubenec mé nejlepší přítelkyně. Požádala mě, abych vás sem na měsíc vzala, abyste mohl ještě před svatbou dopsat poslední kapitolu svého románu.”

„Spící milenky.”

„Prosím?”

„Spícímilenky. To je název knihy.”

„Ach tak.”

11Četla jste mé knihy?”

„Ano.”

„Líbily se vám?”

„Některé části. Já -”

„Které?”

„Většina,” zasmála se zvědavosti, s jakou zkoumal její názor. Její odpověď ho uspokojila, jeho úsměv byl však na její už tak poblázněné smysly trochu příliš vřelý a trochu příliš osobní. „Podle mě je ohromné, že vy a Alicia…” prohodila rychle.

„Je to báječná žena.”

„Ano, to je. Myslela jsem… ale na tom nezáleží.”

„Jen mluvte dál. Myslela jste co?”

„Myslela jsem, že se nikdy nevzpamatuje, když se Jim zabil. Ona a

4

chlapci nesli jeho smrt tak těžce. Když jsem s ní onehdy mluvila, připadalo mi, že je velmi šťastná. To je vaše zásluha. Vím, že jste po jeho smrti za ni vyřídil většinu právních záležitostí.”

„V době, kdy došlo k neštěstí, jsem byl v Číně. Hned jak to šlo, jsem přijel domů. Jim Russell byl celá léta mým nejlepším přítelem. Postarat se o jeho vdovu byla pro mě čest, ne nepříjemná povinnost.”

Která jde až tak daleko, že se s ní chcete oženit? byla by se Sloan ráda zeptala. Udělala chybu, že o tom hovořila s Alicií.

„Tohle manželství pro mě tolik znamená, Sloan,” svěřila se jí Alicia.

„Od té chvíle, co Jim… Víš, jak mi bylo smutno a jak chlapce těžko zvládám. Carter je ohromný, má s nimi i se mnou velkou trpělivost, ale už je taky hnedle u konce sil. Myslím, že si potřebujem jeden od druhého odpočinout, než do toho spolu skočíme.”

„Miluješ Cartera, Alicie?” zeptala se váhavě Sloan.

Uplynula delší chvíle, nežli Alicia v úsečných větách odpověděla:

„Samozřejmě že ho miluju. On a Jim byli nejlepší přátelé. Vždycky jsem Cartera obdivovala. Chce se o mě a o chlapce starat. Máme ho hrozně rádi a on nás miluje.”

„Já vím, já vím,” řekla Sloan, podrážděná tím, že přítelkyně nechápe, nač se ji snaží upozornit. „Stokrát jsi mi říkala, že on a Jim spolu vyrostli, že spolu chodili do školy, že byli jako bratři. Ale je to dostatečný důvod k tomu, aby sis ho vzala? On není Jim, Alicie.”

„To je od tebe ošklivé, Sloan, fakt ošklivé. Nikdy nebudu milovat nikoho tak, jako jsem milovala Jima. Ale Cartera miluju jinak. Ty se kvůli tomu, co ti provedl Jason, díváš skepticky a zahořkle na každý vztah mezi mužem a ženou. Proto ses zavřela v tom svém starém domě a od doby, co tě ten trouba nechal, ses už dva roky nepodívala na žádného mužského.”

Protože to, co přítelkyně řekla, byla nepříjemná pravda, Sloan se omluvila a přestala se jí vyptávat. Carter a Alicia zřejmě došli k přijatelné manželské dohodě. A Sloan by se nikdy neodvážila radit někomu v srdečních záležitostech.

Teď se vytrhla ze svého zamyšlení a rázně řekla: „Nevím, proč vás tady nechávám stát na chodbě. Jistě chcete jít nahoru do svého pokoje.”

„Já si nestěžuju. Koneckonců jsem vás vytáhl z postele. Ostatní už všichni spí?”

„Tři ze šesti ložnic jsou obsazené a všichni po večeři odešli nahoru.” Tohle oznámení jako by zdůrazňovalo skutečnost, že jsou v temné chodbě sami a ona že je naboso a má na sobě jen noční košili a župan. Nervózně si navlhčila jazykem rty. „Alicia říkala, že byste chtěl velký pokoj s vlastní koupelnou.” Mávla rukou a ukázala nahoru na schodiště. „Jsou to poslední dveře na konci chodby.”

Zdálo se, že se mu nahoru ještě jít nechce. Rozhodně se ani nehnul.

5

„Nebála jste se otevřít dveře neznámému muži tak pozdě v noci?”

„Alicia mi vás popsala. A já vás poznala podle fotografie na zadní obálce vaší poslední knihy.”

Zamračil se a jeho obočí zakaboněný výraz ještě podtrhlo. Obočí neměl stejná. Jedno se výmluvně vyklenulo, kdežto druhé vytvořilo nad okem přímou linku jen trochu klesající k vnitřnímu koutku. „Páni, to snad ne. Můj agent trval na tom, abych si na fotografování vzal nóbl tmavý oblek. Myslím, že mě dokonce učesali, než mě vyfotili.”

Teď ale učesaný nebyl. Sanfranciská mlha se mu usadila na vlasech jako jiskřivý závoj, na narezlých tmavohnědých praméncích, které mu nedbale spadaly přes čelo a až k límci a na uši, se mu tu a tam perlily kapičky vody. Vypadal sympaticky rozcuchaný. A pracovní sako ve vojenské zeleni nemělo s noblesou nic společného. Vlastně vypadalo, jako by přežilo všechny války od roku 1812. Vyrudlé džíny a okopané adidasky taky nebyly z nějakého exkluzivního obchodu s pánským módním zbožím.

Černobílá fotografie na lesklém papíře hledící na Sloan z obálky Pařížského dobrodružství byla dvourozměrnou parodií tváře, která se na ni teď usmívala. Vyhledala včera tu knihu v přecpaném regálu, aby se seznámila s očekávaným hostem. Alicia mohla pochodit mnohem hůř, pomyslela si nestranně. A jen vrátila knihu do regálu, pustila příchod Cartera Madisona z hlavy.

Vážná tvář na fotografii ji nemohla připravit na podobu z masa a krve. Tahle ostře řezaná, zbrázděná tvář si užívala života čtyřiatřicet let

- Alicia jí prozradila, jak je starý. Po obou stranách úst měl rýhy od smíchu a kolem očních koutků síť jemných vrásek. Ústa na fotografii se zdvořile usmívala, ve skutečnosti však byla lenivě smyslná a vystavovala často na odiv nádherné bílé zuby, v dolní řadě trošičku pokřivené. Nos, který na fotografii dělal dojem naduté blahosklonnosti, byl ve skutečnosti dlouhý a rovný a… dodával tváři skromný výraz.

Tělo v tmavém elegantním obleku nijak zvlášť nevynikalo. Ve skutečnosti však vybízelo, aby se ho člověk dotkl. Bylo pevné a štíhlé, vycházela z něj síla a půvab. Vysoká, statná postava bez nejmenšího náznaku těžkopádnosti. Tělo se pohybovalo, jako by přesně vědělo co dělá, a jako by bylo zvyklé neudělat jediný pohyb nadarmo.

„Kam mám jít?”

Silou vůle se vrátila ke skutečnosti. „No ano, váš pokoj je přípraven a vy jste jistě hodně unavený. Přinesu vám klíč.” Uvítala záminku, že se na něj už nemusí dívat, a zamířila ke své kanceláři vzadu u schodů. Zadržel ji.

„Nerad vás obtěžuju víc, než je nutné, ale umírám hlady. V letadle nám dali burské oříšky. Je nějaká naděje, že by platící host mohl

6

vyloudit na milosrdné hostitelce misku kukuřičných křupinek? Nebo

něco jiného? Nejsem vybíravý.”

„K večeři byla hovězí pečené. Chtěl byste sendvič s pečeným hovězím?”

„Mluvíte s člověkem, který by se spokojil s kukuřičnými

křupinkami,” řekl a položil si ruku na srdce.

Sloan se snažila nevidět, jak dovede být roztomilý, odpověděla:

„Posaďte se v jídelně,” a vedla ho k místnosti vlevo. „Hned vám ho donesu.”

Cvakl vypínač a tlumené světlo z křišťálového lustru zalilo jídelnu. Stůl byl už prostřen k snídani, Sloan ho prostírala vždycky, jakmile se sklidilo po večeři. Křišťálové sklenice se třpytily, stříbro se lesklo na naškrobeném lněném ubruse, ubrousky stály na naleštěném středu porcelánových talířů jako stráž. Čerstvé květiny, naaranžované v starožitné míse na polévku, vprostřed stolu dodávaly konvenčnímu uspořádání trochu živé barevnosti a domácí útulnosti.

„To všechno pro mě?”

Otočila se a zjistila, že stojí těsně za ní a nahlíží do vkusně zařízené místnosti, která byla Sloaninou chloubou a radostí. Posunul si brýle na nose trochu níž. Takhle se jí v nich líbil. „Já ne -”

„Zřejmě jste prostřela stůl k snídani. Nebylo by pro vás lepší, abych se najedl v kuchyni? A spíš z papírového talíře? Nezpůsobil bych vám tolik obtíží.”

„To nestojí za řeč,” vydechla. Stál u ní tak blízko a byl tak vysoký, že musela zaklonit hlavu, aby se na něj podívala. Nenápadně zachytila rukou předek županu, přitáhla látku k tělu a doufala, že tak zakryje nepravidelně bijící puls na hrdle. Jeho oči přejížděly dlouze po její tváři a štíhlá ruka svírající župan upoutávala jeho pozornost nepřiměřeně dlouho, než se konečně tiše zeptal: „Kde máte kuchyň?”

„Tamhle.” Už hned jak to řekla, věděla, že dělá něco proti zavedenému pořádku. Žádný host dosud do kuchyně nevstoupil. Bylo nerozumné zavádět nový zvyk a vzít do kuchyně dokonce hosta - muže, bylo by ovšem směšné stát tu v nočním úboru v tmavé chodbě a nutit ho, aby se posadil ke stolu v jídelně. Neměla ho sem pouštět. Byla přece majitelkou a vedoucí penzionu, ne? Kam se poděla její autorita?

Ale proti vší logice jí připadalo jako jediná rozumná věc zavést Cartera chodbou do kuchyně. Kufr a psací stroj si nechal u schodů, a jen vešli do kuchyně, hned si začal sundávat sako.

Sloan rozsvítila a letěla udělat mu něco k jídlu. Nenachystala mu však jen sendvič, dala mu i zbylý ovocný salát, kousek dortu s čokoládovou polevou a vysokou sklenici mléka, když řekl, že je má radši než kávu. Byla si vědoma, že ji sleduje očima, jak poletuje po kuchyni. Soustředila se na práci a proklínala svou nevysvětlitelnou

7

nervozitu, o kterou rozhodně nestála. Vzpomněla si, kdo je tenhle člověk a proč je tady, a poznamenala: „Alicia mi neřekla, že David hraje kopanou.”

Tak. Tohle byl bezpečný námět k hovoru. Při vyslovení Aliciina jména se tak trochu vytrácela důvěrná atmosféra vytvořená tím, že ho tu měla v kuchyni u svého malého pracovního stolku, že jedl jídlo, které připravila jen pro něj uprostřed noci, a že ona seděla proti němu a uvažovala, jestli ví, že je pod županem skoro nahá.

Co si děláš starosti s takovou pitomostí, Sloan. Pod šaty je každý nahý.

Spolkl sousto, dlouze se napil mléka, a nežli odpověděl, utřel si ubrouskem ústa. „Začínají s nimi brzy. A někteří ti mrňousi dovedou ohromně běhat.”

„Pro Davida to jistě hodně znamenalo, že jste se díval, jak hraje.” Pohrávala si s cukřenkou vprostřed stolu. V místnosti bylo chladno, protože po skončení práce tady z úsporných důvodů vypnula na noc topení. Doufala, že si nevšiml, jak jí chladem ztvrdly prsní bradavky, a nevysvětlil si to špatně. Ona sama je palčivě cítila. Nemohla by si jich být vědoma víc, ani kdyby na ně ukazovala červená neonová šipka:

„Podívejte se na mě, jsem vzrušená, jsem vzrušená.”

„On i Adam jsou chytré děti, ale potřebují mužskou ruku. Obě babičky a oba dědečkové je rozmazlují. A Alicia na ně nedokáže být přísná. Má obavy, že po ráně, jakou jim zasadila otcova smrt, by je tuhou kázní mohla psychicky poškodit.”

„Bylo to hrozné neštěstí. Jsem přesvědčena, že trauma jim způsobila nejen otcova smrt, ale i všechno to, co se o ní psalo.”

„Nepochybně.” Uhodil pěstí do stolu. „Zatraceně, co to Jimovi vlezlo do hlavy, že vůbec ten závod jel! Zahrávat si takhle nejen s vlastním životem, ale i s jejich, bylo bláznovství a bylo to sobecké. Když mi pyšně ukazoval to svoje zatracený fáro, radil jsem mu, aby se ho zbavil a nechal ten závod běžet.” Sloan s jeho názorem souhlasila, ale sama by jej nikdy nahlas nevyslovila. „Vím, že není hezké, když to říkám, ale jsem na něj stále ještě hrozně dopálený, že Alicii a chlapcům provedl takovou neodpovědnou pitomost.”

Znovu se napil mléka a pohlédl na ni přes horní okraj sklenice. Když sklenici zase postavil, řekl: „Je to zvláštní, že já byl Jimovým nejlepším přítelem a vy nejlepší Aliciinou přítelkyní, a nikdy jsme se nesetkali. Proč jste nebyla na jejich svatbě?”

Odvrátila oči od koutku jeho úst, který ji bůhvíproč upoutával, a

řekla: „Ále… byla jsem v Egyptě.”

„To jste jela až do Egypta, abyste se vyhnula svatbě?”

„To ne,” zasmála se. „Moji rodiče jsou egyptologové. Přinutili mě, abych s nimi jela na tříměsíční zájezd. Alicia vyhrožovala, brečela, vymlouvala mi to, ale nedalo se nic dělat. Slíbila jsem rodičům, že

8

pojedu, a abych odtamtud jela na svatbu, to by se bylo hodně prodražilo.”

Díval se jí na prsa? Díval. Ach bože. Jak jen mohla nenápadně, zkřížila ruce na hrudi.

„Líbil se vám… líbil se vám Egypt?” Jako by mu něco uvízlo v krku.

Jeho hlas byl najednou chraplavý.

„Docela to šlo.” Ve skutečnosti nenáviděla každou minutu, co tam strávila. Byl to celoživotní sen rodičů. Otec, profesor dějepisu na Kalifornské univerzitě v Los Angeles, a matka, která byla jeho vědeckou asistentkou, nežli se stala jeho ženou, přemluvili Sloan, aby jela s nimi.

Jak se předem obávala, představovala pro ně na cestách právě to, čím pro ně byla doma, neplacenou služku. Starala se o cestovní plány, dohlížela na to, aby měli sbalena zavazadla, na jejich oblečení, na jejich schůzky. Jako vždycky, když nebyli úplně ponořeni do své práce, zabývali se jen jeden druhým a nevšímali si ničeho, ani vlastní dcery.

„Co jste dělala, než jste měla tenhle dům?”

Přisuzovala jeho zkoumavé otázky spisovatelské zvědavosti. Její osobní příběh by mu připadal nudný a pro ni byl bolestný, a tak se omezila na odpovědi sice zdvořilé, ale všeobecné. „Pracovala jsem pro společnost v Burbanku, která vyrábí a prodává kancelářské potřeby.”

„A všechno jste to opustila pro tenhle krásný starý dům v San Francisku?”

Jeho oči na ni hleděly škádlivě a tančila mu v nich jantarová světýlka.

„To byla ode mne hrozná oběť.” Zatvářila se žalostně a oba vypukli v smích. Bylo jim dobře.

„Jak jste dům získala?”

„Byl uveden v dědečkově závěti skoro jako nějaká vedlejší položka. Rodiče se o něj nezajímali. Přijela jsem se sem na něj podívat a hned jsem věděla, co chci dělat.”

Vrátila se do Los Angeles, dala výpověď ze zaměstnání, oznámila rodičům, co hodlá udělat, a za pár týdnů se přestěhovala. „Na renovování domu jsem utratila do posledního centíku všechno, co mi dědeček odkázal. Byl v hrozném stavu.”

„Jenže stojí hned za Union Street! To bylo ale štěstí.”

„Zakrýval ho jakýsi zchátralý obchodní dům, jinak by se někdo určitě snažil koupit ho od nás už dřív. Dědeček ho měl od třicátých let, ale dům byl léta prázdný. Obchodní dům potom strhli. Takže, jak ukazují daně, vlastním teď jednu z nejlepších nemovitostí ve městě. Ale v podstatě mě to nic nestálo.”

Rozhlédl se po zmodernizované kuchyni, kterou Sloan musela od základu předělat. „Udělala jste ohromný kus práce. Ten dům je

9

nádherný.”

„Děkuju za uznání. Teď jen abych se udržela nad vodou, dokud podnik nezačne něco nést…” Aby dořekla svou myšlenku, vytvořila ze zkřížených prstů obou rukou mříž a zavřela oči. Carter se zasmál.

„Myslel jsem, že budete jako Alicia. Ale nejste.”

Sloan si toho byla smutně vědoma. Alicia byla na Kalifornské univerzitě v Los Angeles královnou krásy, když se s ní Sloan seznámila. Vedle plavovlasé plnoštíhlé Alicie s modrýma očima a s dolíčky na tváři měla Sloan často pocit, že je nenápadná chudinka.

Sloan měla vlasy tmavě plavé, přecházející do proužků různých odstínů. Oči barvy nebe, když se na ně člověk dívá kouřovým sklem, a postavu právě tak pěkně souměrnou jako její přítelkyně, ale bez jediného přebytečného gramu.

„To se nedá popřít,” řekla teď lehce a snažila se brát důkladný způsob, jakým si ji Carter prohlížel, za projev jeho profesionálního zájmu. Spisovatelé přece pořád sbírají materiál, ne? „Alicia je krásná.”

„Vy také.”

Vyskočila ze židle, až bolestivě narazila stehny o stůl. „Děkuju vám. Chtěl byste ještě něco?” zeptala se nervózně a přála si, aby se jí ruce tolik netřásly, jak do nich brala použité nádobí. Krabici s papírovými talíři neměla.

„Ne, děkuju. Bylo to výborné.”

Odnesla nádobí do dřezu a pustila na ně vodu. „A teď vás zavedu do vašeho pokoje.” Proběhla kolem něj a přála si, aby si byla nevšimla, jak mu košile obepnula hruď, když si přehazoval sako přes rameno, a jak se mu v džínech narýsovaly stehenní svaly a penis.

Propána, vždyť se chovám jako frustrovaná stará panna, která myslí jen na jednu věc.

„Doufám, že vám bude pokoj vyhovovat,” řekla a ohlédla se přes rameno, jak ho vedla zpátky chodbou, až došli k její kanceláři pod schody. Otevřela skřínku, kde pěkně v řadě visely na věšáčkách klíče se štítky, jeden sundala a pustila mu ho do dlaně. Neměla odvahu se ho dotknout.

„Je tam stůl, kam bych si mohl postavit psací stroj?”

„Jeden jsem vám tam dala… a taky židli.”

„Děkuju. Ani vám nemůžu vypovědět, jak to bude báječné sedět nerušeně u práce.”

11Říkala jsem si, proč nemůžete dokončit knihu v Los Angeles? Alicia mi pověděla, že tam budete spolu bydlet. Domnívala jsem se, že tam máte dům.”

„To mám. Přímo na pláži. Moc hezký, je tam všechno, co člověk potřebuje.”

„Proč tedy -”

10

„Včetně telefonu. A všichni mají moje číslo. Zavolá mi Aliciina matka a ptá se mě, jakou barvu budou mít šaty, které si moje matka hodlá pořídit na svatbu. Když jí navrhnu, aby si ji zavolala, řekne: ,Ale já ji nerada obtěžuju.’ Pak zavolá Aliciin otec a pozve mě na oběd, aby mě seznámil s nějakými svými přáteli, a já mu řeknu, že pracuju, a on mi namítne: ,Ale občas jíst musíš.’ A pak volá Alicia a potom David a -”

„Malý Adam?” zeptala se Sloan a smála se, jak líčil svou opravdu zoufalou situaci. „Jsou mu teprve tři roky.”

„Ale umí vytočit moje číslo.” Potřásl hlavou. „A já nemůžu na žádného z nich zařvat. Neuvědomují si, jak mě to vytrhuje z myšlenek a ruší.”

„A co až se oženíte, jak budete pak pracovat? To nebudete mít nijak snazší.”

„Ano, ale pak budu moct zařvat.”

Chvilku se spolu tiše smáli, a když přestali, obestřela je znovu ta

důvěrná atmosféra. Palčivě si uvědomovali jeden druhého.

„Tady v pokojích telefony nejsou,” poznamenala Sloan zajíkavě.

„To zní od minuty k minutě lákavěji.”

„Alicia říkala, že budete většinu času pracovat.” Doufala, že mu unikl vzrušený tón jejího hlasu. „Ale vždyť máte jen dopsat poslední kapitolu.”

Stáli teď u paty schodiště, on se však neměl k tomu, aby uchopil kufr nebo psací stroj. Při jídle měl brýle posazené na čele. Teď je znovu spustil dolů na oči, ani ne tak proto, aby lip viděl, jako spíš proto, aby si mohl prohrábnout rozcuchané vlasy. „Jo, jenže poslední kapitola musí mít kolosální dopad.”

„Ještě nevíte, jaký bude mít kniha konec?” Jedna její ruka spočívala na dubovém zábradlí vyleštěném mnoha dotyky teplých dlaní do tmavé patiny. Druhá si pohrávala vázačkou, která jí stahovala v pase župan. Bylo ticho, jejich hlasy zněly tlumeně. Přála si nevidět trojúhelník tmavých chlupů pod jeho rozhalenou košilí. A ještě víc si přála, aby v její mysli nevzplanula touha dotknout se jich.

„To vím, ale musím napsat scénu, v níž hrdina přemůže zlosyna, a pak poslední milostnou scénu mezi oběma hlavními postavami.”

„To by nemuselo být tak nesnadné, když se budete moci soustředit. Umíte znamenitě navodit napětí a milostná scéna v románě s názvem Spící milenka pro vás určitě bude hračka.”

„Jenomže spící milenka není žena,” rozesmál se.

„On je to muž?” zeptala se konsternovaná.

Rozřehtal se na celé kolo, a když na něj udělala „pst, pst”, ztlumil bouřlivý smích a jen se tiše a kajícně chichotal. „Ne u Cartera Madisona,” odpověděl a snažil se nasadit uraženou tvář. „Ne, u mne se to slovo vztahuje na hrdinův smysl pro povinnost, ten je jeho vášní, ten

11

ho pohání, tím žije. Ztrácí důležitost, když se hrdina setká s hrdinkou, pak se jím přestává řídit. Teprve na posledních stránkách nabude smysl pro povinnost znova svou váhu.”

Uvědomila si, že se dostala mezi něj a zeď jako do pasti, až když do zdi narazila týlem, jak se na něj podívala nahoru. „Takže se té ženy bude muset vzdát?”

Pokrčil rameny a zkoumavě přelétl její tvář v přítmí. Cítila na své pleti jeho teplý, voňavý dech. Byla by jej ráda ochutnala. „Budu asi muset ponechat na hrdinovi, aby se rozhodl. A pak je třeba vzít v úvahu hrdinku. Může žena naplno milovat muže, když ví, že nemá žádnou naději a že z toho nic nebude?”

Sloan se právě včas přemohla, aby si bezděčně nezakryla rukama prsa, která se jí náhle vzedmula, až to zabolelo. „Možná ho milovat nebude. Možná že ji on k tomu donutí.”

Zavrtěl hlavou, ale oči z jejích nespustil. „Ne, nezapomínejte, že on je můj hrdina. Ale hrdinové nikdy nesahají k násilí. Kromě toho ví, že ona cítí stejné pochybnosti jako on.”

„Ona cítí pochybnosti?”

11 ekl bych, že ano.”

„Takže konec bude smutný.”

„V nejlepším případě sladkobolný.”

„Nemyslím, že to budu chtít číst.”

„Můžete mi pomoct s psaním.”

Teď už byl u ní tak blízko, že cítila teplo vycházející z jeho těla. Jak se nad ní nakláněl, viděla ve sklech jeho brýlí svůj vylekaný tázavý odraz. Viděla, jak se jí rty vybízivě rozevřely, viděla se, jak přivírá řasy, jak její oči dostávají smyslný výraz ženy čekající políbení.

Svědomí ji tvrdě vytrhlo ze smyslné pavučiny, kterou kolem nich utkal jejich rozhovor. Protlačila se mezi ním a zdí a zoufale se snažila, aby se ho nedotkla a dostala se k prvnímu schodu.

„Zavedu vás teď nahoru,” vydechla těžce.

„Sloan.” Kdyby nesevřel silné prsty kolem jejího zápěstí, aby ji zadržel, byl by ji stejně účinně zastavil zvuk jejího jména, které od něho slyšela poprvé. Z jeho úst jí znělo jako poezie. Pohlédla nejdřív na jeho prsty, sevřené kolem jejího zápěstí, a pak se mu podívala do tváře.

„Jsem plně schopen najít poslední pokoj na konci chodby,” řekl. Dlouhou chvíli, po kterou se v nich srdce skoro zastavila, hleděli jeden na druhého. „Nemusíte se namáhat.”

„Tak vás tedy uvidím u snídaně.” Zdalipak cítil, jak mu pod bříškem palce bije její tep? „Podávám snídani mezi půl osmou a půl desátou.”

„Do postele?”

Hrdlo se jí sevřelo stejně jako prsty na jejím zápěstí jejichž stisk

12

nechtěl povolit. Představila si, jak právě tak pevně svírají její ňadra a přinášejí jim úlevu. Svaly ve stehnech jí zvláčněly a povolily, byl to rozkošný pocit, jako by po nich stékalo rozpuštěné máslo. „Co tím myslíte?”

„Jestli podáváte snídani do postele?”

„Když host raději zůstává nahoře v pokoji a nechce se mu jít do jídelny, můžu mu přinést podnos do jeho… nebo jejího… či jejich pokoje.”

„Radši bych tedy zůstal v pokoji.”

13

KAPITOLA 2

Carter stál ve svém pokoji u arkýřového okna a pozoroval, jak se na pohádkové město San Francisco snáší ráno. Z oken viděl roh Union Street, kterou po obou stranách chodníku lemovaly restauranty a obchůdky s módním zbožím a uměleckými předměty. Toho dne slunce nesvítilo. Mlžná šeď se jen zvolna rozjasňovala, jak minuty ubíhaly. Počasí neodpovídalo jeho náladě.

Nikdy v životě nepociťoval takovou radost.

Tryskající pramen štěstí v jeho hrudi v něm však současně probouzel pocit hrozné viny, připadal si bídnější než nejodpornější lotr, jaký se kdy objevil na stránkách nejstrašidelnější pohádky.

Přes nahé rameno se ohlédl na postel, kde na pastelových prostěradlech bylo dosud vidět otisk jeho těla. Spal, jako když ho do vody hodí, jako člověk, který vůbec nemá špatné svědomí. Ne že by mu netrvalo strašně dlouho, nežli usnul. Jakmile však poznal, že její podoba nezmizí a že s tím nemůže naprosto nic dělat, zavřel pokojně oči a pak už spal jako dřevo. Když se probudil, měl dosud ve tváři pošetilý, spokojený úsměv, a okamžitě se za něj zastyděl. Nezdálo se mu o Alicii.

Práce. To bylo, co potřeboval. Namáhavou, vyčerpávající práci, která by ho duševně zaujala, která by vyprovokovala jeho mysl i emoce. S lítostí odstoupil od okna, zamířil k malému čtverhrannému stolku uprostřed pokoje a postavil na něj přenosný psací stroj. Otevřel jej, pečlivě položil vedle něj nový stoh papíru, na pravou stranu postavil krabici, v níž bylo něco přes čtyři sta stránek jeho nedokončeného rukopisu a kam měly přijít další, které ze sebe hodlal vychrlit, narovnal si na nose brýle a posadil se k psacímu stroji. A zahleděl se do prázdna.

Páni! Za celých čtyřiatřicet let, co je na světě, to s ním nikdy tak nezamávalo, jako včera, když tu ženu uviděl. Nikdy ho žádná jiná tak nevyvedla z míry, tím si byl jist. Takové věci se nezapomínají.

Vypadala báječně roztomile, jak tam tak stála s rozcuchanými vlasy a bosa. Župan měla příšerný, světle modrý, huňatý, jaký by na sebe vzala babička, které už na sobě nezáleží. Pod ním viděl lem bledě žluté nylonové košile. Celek by žádostivého chlípníka nemohl uvést v pokušení, ale on i tak pocítil v podbřišku první vzrušující záchvěv.

Když s ní pak vešel do kuchyně, přestala pro něj být jen roztomilá. Jak se sklonila a vytahovala ze zásuvky lněný ubrousek a on viděl, že se na dokonalém klínu netvoří žádné ohraničující čáry kalhotek, přestal uvažovat o roztomilosti a soustředil se na pružné štíhlé ženské tělo

14

pod tím ohavným modrým rubášem.

Hrdlo se mu stáhlo a dalo mu sakra práci dostat jím sendvič dolů do žaludku. Zvlášť když zpozoroval, jak se ty dva hroty snaží vykouknout z županu. Páni, málem se udávil soustem, které právě polykal. Nedělal si iluze o tom, proč jí bradavky ztvrdly. Rozhodně to nebylo proto, že by tak mocně působil na ženy. V místnosti byla prostě zima. To bylo všechno. Účinek to však mělo stejný a pro něj tím nebylo lehčí odvrátit oči od jejích ňader, a ještě těžší bylo nesáhnout si na ně.

I když měla velmi půvabnou postavu, nejvíc ho okouzlily její oči. Byly krásné, jemný odstín modré překrytý šedou. Byl přesvědčen, že si není vědoma, co všechno o ní prozrazují. V těch očích se tajil smutek. Bolest. Utrpení. Ostražitost. Byla jako malé zvířátko, které bylo příliš často bito a bálo se znovu riskovat.

Těsně před tím, než šel nahoru, uvědomil si tu její bázlivou opatrnost nejsilněji. Pouze ten vyděšený pohled mu zabránil, aby ji políbil. Hrome, byl by ji políbil! Jedině její výraz mu zabránil, aby udělal, co byla ochotna mu prominout.

Vždyť mezitím skoro zapomněl, kdo je Alicia. Zaplavila ho žhavá, prudká touha, až celý ztuhl napětím. Bušilo mu v uších a ten tep přehlušil všechna káravá slova, která na něj volalo jeho svědomí. Svědomí, povinnost, odpovědnost, morálka. K čertu s tím vším. Po tu chvilku byla celá jeho bytost pod nadvládou těla a jen strach v jejích očích mu zabránil, aby se řídil svou touhou.

Teď vyskočil ze židle a pobíhal kolem stolu jako šelma v kleci; dlaně si otřel o nohavice džínů, neboť i při pouhé vzpomínce na to, jak strašně si přál dotknout se jí, se znovu celý zpotil.

„Ty chlípný mizero,” nadával si. Jestliže totiž nevěděl o ní nic jiného, tolik přece věděl, že Sloan Fairchildová je slušná žena a umřela by nejspíš hanbou, kdyby věděla, nač on myslí. „Proboha, jsi přece zasnoubený s její nejlepší přítelkyní,” připomněl si zhnuseně. „Jsi zadaný, chlape.”

Napadlo ho, že by se mohl zavázat mnohem víc, kdyby pod Sloaninou střechou strávil celý měsíc.

Rukopis na psacím stole ho však volal. „No jo,” řekl mu, jako by byl právě přísně pokárán. „Ty jsi důvod, proč jsem tady. Abych pracoval.”

Propletl prsty, obrátil je dlaněmi ven, rozpažil a posadil se ke stolku. Chvíli civěl na prázdný list papíru a pak položil ruce na klávesy. Náhle, sama od sebe, přišla inspirace. Co by asi tak udělal hrdina v jeho knize, kdyby uprostřed noci přišel na práh krásné ženy, která měla na sobě jen nedbalky?

„To je ale hloupá otázka,” řekl si posměšně. „Tohle je přece román.

Tam se může stát, cokoli si vzpomeneš.”

A povolil uzdu své fantazii. Kdyby nebyl Carterem Madisonem,

15

slušným chlapíkem, který se obvykle řídil svým svědomím, ale hrdinou románu Gregorym, byl by šel s půvabnou slečnou Fairchildovou do kuchyně. A jakmile by uviděl vyvstávat pod županem hroty jejích ňader, natáhl by se přes stůl, položil na jeden prs ruku a hnětl ho pomalým, rytmickým krouživým pohybem, až by byl pěkně kulatý a tvrdý jako perla.

To je šílenství, Cartere, říkalo mu varovně svědomí. Na tom přece nezáleží, je to jen fantazie, namítalo jeho libido. Kromě toho nikdo nemůže být pověšen za to, co si myslí.

Gregory by byl naráz smetl rukou všechno ze stolu, posadil by ji a - Ne, ne, ne. Trochu neobratné a nevkusné.

Na podlaze? Ta je studená. A taky je to nevkusné.

Počkat, už to mám! Pomalu by ji zvedl a postavil ji. Bylo by vidět, že je nesmělá, zdráhala by se a chvíli předstírala, že klade odpor. Jakmile by však přitiskl své rty na její, přivinula by se k němu. Objal by ji a přitáhl k sobě. Horoucně by ji líbal a jazyk jí vsunul do úst jako meč do pochvy, zacouval by s ní ke kuchyňskému pultu a vysadil ji na něj. Tiše by se ohrazovala, až by jí rozvazoval župan, ale nebránila by mu. Pak by jeho ruce pomalu župan rozhrnuly a uviděl by… žlutou noční košili, která by pravděpodobně byla právě tak cudná a ošklivá jako župan.

„Hrom do toho,” zaklel Carter nahlas. Promnul si oči kotníky rukou a rozhodl se soustředit se na Gregoryho a jeho problémy. Jeho vlastní problém však tepal pod těsnými džínami a nedalo se na něj zapomenout.

Tak jen si pusť tu svou fantazii na špacír, ty blázne. Představuj si, že žádnou noční košili neměla. Představ si, že byla…

Pak by jeho ruce župan pomalu rozhrnuly a viděl by… nahá ňadra zdvíhající se touhou, s korálovými bradavkami na vrcholu, reagujícími na nejmenší podnět. Jak by ji dál líbal, sáhl by na ně, stiskl je a hladil. Pak by sklonil hlavu, vzal jednu do úst a jemně sál. To už by byla doopravdy rozvášněná, vydávala by hluboké hrdelní tóny a nohy by obtočila kolem něj. A až by ustoupil dozadu a špičkou jazyka přejel kolem knoflíkového tvaru bradavky, sáhla by po -

„Pane Madisone!”

„Cože!?” vykřikl, vylétl ze židle, přitom ji převrhl a vrazil do stohu papírů, které se rozlétly na všechny strany, jak se prudce otočil. Málem se mu zlomilo ouško brýlí, které si přitom shodil.

Sloan stála ve dveřích, jednou rukou udržovala v rovnováze velký stříbrný podnos přikrytý ubrouskem, druhou dosud držela kliku, jako by ji tam jeho divoká reakce přibila na místě.

Navlhčila si svým nervózním bezděčným pohybem rty. Znal ho už. Snažil se mrkáním zase zaostřit oči rozšířené vášní, s námahou se pokoušel znova nabýt ztracený dech a předstírat, že jeho slabiny

16

nejsou dosud y jednom ohni. Chtěl se tvářit, že není takový sprosťák, aby dámu, jako je Sloan Fairchildová, učinil předmětem své lascivní, špinavé fantazie. Nic z toho se mu nepodařilo.

„Já… já klepala,” řekla vysokým nesmělým hlasem.

„Promiňte, Sloan. Příliš… ehm… příliš jsem se zamyslel. Ukažte, vezmu si to.” Udělal několik dlouhých kroků ke dveřím, a když uviděl, jak s obavou ucukla, stáhla se mu tvář lítostí. Pokusil se situaci napravit. „Asi jsem vás hrozně vyděsil, když jsem tak zařval. Znovu se omlouvám.”

„Neozval jste se, když jsem klepala, a tak jsem měla starost a…”

Vzal jí z rukou podnos, ale zůstal na místě. Stáli tu ve dveřích jako dvě sochy a hleděli jeden na druhého. V jejích očích byla dosud obezřelost a jeho původně slunná nálada se zachmuřila a byla pošmourná jako počasí venku.

Mohl si představovat, co chtěl, ale skutečnost zůstávala. Byl zasnouben s ženou, matkou dvou malých chlapců, kteří ho potřebovali. Nikdy neměl o Alicii vášnivé představy, sdíleli však spolu jiný druh lásky. Možná že taková láska je nejbezpečnější. Rozhodně nepřivádí člověka z vrcholu blaha do hlubin zoufalství.

Láska? O čem to u čerta mluví? Přečetl příliš mnoho vlastních knih. Láska nepřichází tak rychle. Někdy to trvá léta, nežli se mezi dvěma lidmi vyvine. V temných hlubinách Sloaniných očí však viděl zmatek a věděl, že i ona je zasažena. Jen Bůh ví, co si počnou.

„Radši to snězte, dokud je to teplé,” ukázala hlavou na podnos. Proč jen se nevrátila dolů, když se neozval na její zaklepání, a nepřišla znova později? Byl by si asi zatím natáhl košili. Takhle měl na sobě jen džíny. Pohled na jeho nahý hrudník jí nepomohl zbavit se závrati, která ji opanovala od první chvíle, co ho spatřila.

Obrátil se a ona konečně vydechla. Byla ráda, že už nevidí ten široký hrudník zarostlý tmavými kudrnatými chlupy. Stáčely se na vystupujících svalech, byly hladké a lesklé na plochém břichu a zužovaly se v saténově jemnou čáru sestupující do kalhot. „Vezmete si se mnou?”

„Ne,” odpověděla příliš hlasitě a příliš rychle. Díkybohu, už si natahoval košili. Záda měl hladká, pod opálenou kůží mu hrály svaly. Skoro stejně jako hrudník ji lákala, aby se jich dotkla. Když se na ni překvapeně podíval, řekla trochu mírněji: „Ne, děkuju. Ostatní hosté jsou už v jídelně. Musím být po ruce, kdyby něco potřebovali.”

„A já si takovou pozornost nezasluhuju?”

Vyklenuté obočí nikdy nedokázalo zůstat v klidu a chvělo se teď potlačovaným veselím. Škádlil ji, schválně ji provokoval a její rozrušené nervy to nevydržely. „Ale zasluhujete,” řekla trochu ostře.

„Mělo by vám však být jasné, že nemůžu být na dvou místech najed-

17

nou, a protože jich je šest a vy jste sám, musím se řídit podle většiny. Snídani do pokoje jste si vyžádal vy. Možná že propříště byste to měl znova uvážit. Řekla bych, že ostatním mým hostům se nebude líbit, že chodím do pokoje k pánovi, který je na pokoji sám. Přijdu si později pro nádobí a odnesu je.”

Byla přesvědčena, že za sebou dveřmi nepráskla, ale řinčení oken svědčilo o opaku. „To je všechno Aliciina vina,” mumlala si pro sebe a rukou si uhladila pevně stažený uzel vlasů, což je tradiční projev rozčilené ženy snažící se znovu získat sebevládu. Jak šla dolů po schodech, slibovala si při každém kroku, že jen co přítelkyni uvidí, uškrtí ji. Co to Alicia vyvedla? Copak nemá kouska rozumu? Poslat k ženě - ke kterékoli ženě - muže, který vypadá jako Carter, je šílenství. Copak neví, že on ženy přitahuje a ty že se za ním vrhají jako ryby za vnadidlem? Ať je Sloan sebelepší přítelkyně, ať je nevýbojná, spolehlivá a věrná, má přece jen v žilách krev. A jenom žena bez krve by mohla odolat přitažlivému Carteru Madisonovi.

Když prošla klenutou chodbou a octla se před dveřmi do jídelny, Sloan se zastavila, několikrát se nadechla, aby se vzpamatovala, a nežli vešla dovnitř, nasadila vlídný úsměv. „Přejete si všichni ještě další pomerančové vdolečky?”

„Ano,” zvolali jednohlasně.

Když přinesla z kuchyně nový košík vdolečků, nabídla manželům, kteří to dopoledne odjížděli, že jim jich dá několik s sebou do sáčku.

„Můžete je sníst ve voze.”

„Ale to je od vás hrozně milé, slečno Fairchildová. Děkujeme pěkně.” Manželé byli z Maine a jeli přes celou zemi až k západnímu pobřeží. „Moc se nám u vás líbilo, Ernestovi i mně.”

„Pak tedy doufám, že mě doporučíte svým přátelům, kteří se chystají navštívit San Francisco,” usmála se Sloan.

„To určitě uděláme,” řekl Ernest, ústa plná pomerančového vdolečku.

Dvě dámy, učitelky v penzi, zůstávaly až do konce týdne. Bankéř a jeho žena odjížděli pozítří. Sloan v duchu počítala, kolik bude dělat jejich účet, a doufala, že snad stačí na zaplacení všech výdajů. Nalila znova všem kávu a vrátila se do kuchyně vypít si svůj šálek.

V těch devíti měsících, co byl Fairchildův penzion v provozu, držela se jen taktak nad vodou. Ale vždycky, když už si myslela, že ho bude muset zavřít, přišel na doporučení předchozího hosta další. V San Francisku fungovalo několik dobře známých penzionů, Sloanin byl však nejnovější. Doufala, že příští jaro bude už mít v cestovních prospektech a v nedělním vydání větších městských novin inzeráty. Zatím žila z ruky do úst, jen taktak že neměla ztráty, ale přece jen se držela.

18

Udržet se, to bylo jejím hlavním cílem v době, kdy zanechala svého nudného zaměstnání a odstěhovala se do San Franciska. Její zasnoubení s Jasonem Hubbardem neodvolatelně skončilo. Zdrtilo ji to. Rodiče s ní v jejím zklamání cítili, ale pak se vrátili ke svým zaprášeným knihám a mapám, přestali myslet na dceřino neradostné žití a soustředili se na mnohem zajímavější život jednoho faraóna. Milovala své rodiče, smířená s tím, že jí věnují tak málo zájmu, a věděla, že kdyby se jich zeptala, ujistili by ji, že ji mají rádi. Když však byla s nimi, měla jen málokdy pocit, že je pro ně něco víc než užitečná služebná, kterou potřebovali, aby se postarala o praktické věci, nebo že jim není na obtíž, protože nesdílí jejich vášnivé zaujetí pro starověk. Upřímně ji milovali, ale to nejdřív museli zvednout hlavu, podívat se na ni a připomenout si, že je na světě.

Zkrátka nikomu nezáleželo na tom, co udělá se svým dalším životem. Ani rodičům. Ani Jasonovi - hezkému Jasonovi, který se tak rád smál - Jasonovi, který jí vzal srdce a panenství a pak jí jedné noci klidně řekl, že je příliš usedlá a on že potřebuje někoho, kdo má víc energie a kdo by ho víc vzrušoval. A ona věděla, že kdyby zůstala tam, co byla, a dělala dál to, co dělala, že by to pro ni znamenalo živoření.

Nebylo to snadné, ale s penězi, které jí odkázal dědeček, s diplomem z vysoké obchodní, se zálibou ve vaření a s toužebným přáním uspět se do toho pustila. Rozhodla se udělat něco s domem po dědečkovi. Vysedávala v noci nad knihami a naučila se vyznat se v starožitných předmětech. Chodit na aukce se jí stalo koníčkem, a když nemávala štětkou nebo netapetovala stěny, hnala se na nějakou aukci v naději, že tam najde něco pěkného a zároveň užitečného. Místnosti v domě se pomalu, ale jistě zaplňovaly. Byla potají pyšná na to, co dokázala, i když si toho nikdo jiný nepovšiml. Jiné ženy měly muže a děti, to byla náplň jejich života. Mohly si dovolit být romantické, nepraktické a někdy nezodpovědné. Neboť věděly, že se o ně postará manžel.

Sloan musela být praktická, šetrná a spolehlivá. Od maličká, od chvíle, kdy si prvně uvědomila, že rodiče nechali plavat své povinnosti k ní, hned jak ji dovezli z porodnice domů, naučila se starat sama o sebe. Přát si, aby aspoň jedinkrát, nežli se z ní stane stará seschlá žena - kterou, jak věděla, jednou bude - poznala, jaký je to pocit být milována, nebylo k ničemu. Jaký mělo smysl snít o něčem, co nikdy nemůže být? Proč mrhat drahocennou energií uvažováním o tom, čím to, že nedokáže vzbudit lásku?

Toho rána se její nedostatky, pokud šlo o lásku, zdály ještě větší než obvykle. Způsobilo snad její malomyslnost počasí? Nebo byl její příčinou ten muž nahoře? To však bylo nemyslitelné. Patřil její nejlepší přítelkyni, a i kdyby tomu tak nebylo, muže jeho významu, známého

19

po celém světě, by nikdy nemohl přitahovat někdo jako ona.

Přesto jí dlouho trvalo, než sebrala odvahu a šla si pro podnos s nádobím od snídaně.

Lehce zaklepala na dveře a zpola doufala, že on se neozve nebo vztekle zavrčí, že má práci, ať jde laskavě pryč. Místo toho k ní jasně dolehlo: „Dále!”

„Promiňte, že vás obtěžuju, když pracujete,” omlouvala se hned ode dveří. „Vím, že jste nerad vyrušován.”

On však nepracoval. Stál u okna. Ruce měl zastrčené do zadních kapes kalhot. Přiléhaly mu tak těsně, že by byla pokládala za nemožné, aby ještě dostal ruce do kapes. Už byl ustrojený. Košili měl zapnutou - aspoň na většinu knoflíků. Na nohou měl stejné adidasky jako včera večer. Byl osprchovaný a v pokoji to vonělo po pánském mýdle a ostré kolínské. Určitě se právě doholil. Vlasy se po mytí zdály dosud vlhké a vypadaly, jako by je česaly nervózní ruce.

„Nepracuju,” řekl pohrdavě a ukázal hlavou na papíry, které prve rozházel. Svrchu na nich leželo několik zmačkaných listů. Brýle se nečinně povalovaly vedle psacího stroje, do nějž nebyl zasunut papír. Židle už stála, ale odsunuta od stolku. „Jste tentokrát nebezpečná, vzala jste si na mě nějakou zbraň?” Šelmovské obočí mu vylétlo do výše.

Narážel na její ostrá slova při odchodu. Sloan zrudla. „Lituju, jestli jsem byla podrážděná, ale opravdu, pane Madisone, nejsem -”

„Prosím vás, přestaňte s tím panem Madisonem, Sloan. Jmenuju se Carter, ano?” Vypadal neklidný. Vytáhl ruce z kapes a vtiskl levou pěst do dlaně pravé ruky.

Sloan pocítila podráždění. Nadechla se. „Tak tedy, Cartere, když dovolíte, vezmu si podnos, který vám tu určitě překáží, a pak vás tu nechám samotného a můžete se zase pustit do práce.”

Hrdě vzpřímená šla rázně ke stolu, přikryla prázdné talíře plátěným ubrouskem a chtěla podnos zvednout. Jeho paže jí však objala záda a velká silná ruka se položila na její.

„Promiňte,” zahučel jí hluboký, rezonující hlas u ucha. Paží jí probíhalo mrazení, pak se rozšířilo po celém těle a hned nato ji zalilo nesnesitelné horko. „Nečekám žádnou zvláštní obsluhu. Snídaně byla výborná.”

Stáhl ruku zase zpátky, ale ona se ani pak nedokázala pohnout.

„Díky.”

„Dala jste mi moc hezký pokoj.”

„Díky.”

„Celé týdny jsem se tak dobře nevyspal.”

„To mě těší.” Tyhle krátké větičky jsou opravdu strašné, Sloan. Jen tak dál a on brzy usne. Jako by její mozek ztratil spojení s ústy. Nedokázala

20

vytvořit souvislejší a delší větu. Ne, když stál blízko ní.

„Promiňte mi mou špatnou náladu. Ne že bych nechtěl, abyste mi přestala říkat pane Madisone. To samozřejmě chci. Ale když se snažím psát a nejde mi to, jsem hrozně mrzutý. Ne a ne najít slova.”

V malém prostoru, který jí ponechal, se otočila a shledala, že se dívá do jeho tmavozlatých očí. „Proč? Píšete těžkou pasáž?”

Ucouvl o dva kroky, aby si zachoval poslední zbytek zdravého rozumu. Jinak by se jí musel dotknout. „Ano. Uvízl jsem na nesnadném místě. Proč jste si takhle utáhla vlasy?”

Ty dvě věty spolu natolik nesouvisely, že jí chvilku trvalo, než pochopila, co myslí. Když jí to došlo, ruka jí vylétla k uzlu na šíji.

„Nemám snad účes v pořádku?” zeptala se s ženskou marnivostí. Vykukují jí vlásenky? Vypadl jí snad jeden pramínek?

„Ne, ne, všechno je v pořádku. Jenže, no, líbilo se mi to víc tak, jak jste měla vlasy včera. Volné a… nespoutané… dělaly vás svůdnější.”

Těžce polkla a odtrhla oči od jeho. Vyzařovala z nich magnetická síla. „Hosté nechtějí nespoutanou a svůdnou majitelku penzionu.”

„Určitě jste se neptala pánů.” V očích mu znovu jiskřila šelmovská světýlka. Nevěděla, kdy jsou nebezpečnější, jestli když to v nich jen doutná jako před chvílí, nebo jako teď, když jsou chlapecky rozpustilé. Obojí však mělo zdrcující účinek na její duševní rovnováhu.

Napřímila se, otočila se zády ke stolu a řekla chvatně: „Musím se vrátit k své práci -”

„Počkejte!” zvolal ostře a ona se překvapeně otočila.

„Možná že byste mi tu chvilku mohla pomoct.”

„S čím?”

„S mou knihou.”

„V psaní já se nevyznám.”

„Nejde o psaní. Jde o ženské tělo. Potřebuju vědět, jak reaguje.” Pravděpodobně by byla udělala dobře, kdyby se zatvářila uraženě,

popadla podnos a rozzlobeně odešla. Místo toho se však rozesmála.

„Doufám, že to nemyslíte tak, jak jste to řekl.”

Vypadal rozpačitě a taky se zasmál. „Asi bych to měl říct jinak.

Gregory se snaží něco na hrdince vyzvědět, chápete?”

„Kdo je Gregory?”

„Hrdina. A -”

„A jak se jmenuje ona?”

„Lisa. Tak ji fyzicky napadne a ona se brání. Gregory však tu dívku miluje a nechce jí ublížit. A já potřebuju vědět, jak dalece může použít svou sílu, aby prosadil svou a přitom jí neublížil. Chápete?”

„To by asi záviselo na té ženě. Jestli je sportovkyně, jestli je vycvičená v zápase nebo jestli chodila do kurzu sebeobrany, pak jí tak lehko neublíží.”

21

„Ne, taková Lisa není, je to jemná ženská bytost. Křehká a štíhlá.

Jako vy.”

Ruka jí vylétla nahoru a rozpačitě uhladila límec. „Co…” Odkašlala si. „Co chcete, abych udělala?”

Uchopil ji za ruku a odtáhl od stolu. „Pojďte semhle, tady budeme mít víc místa. Nechci rozbít žádný váš starožitný kousek porcelánu.” Postavil se proti ní a pustil její ruku. Uvolnil svaly jako boxer v ringu, který čeká, až začne zápas. „Tak dobrá: právě jsem vám řekl, že jste rajda - vlastně jsem použil trochu silnějšího výrazu než rajda - a že byste prodala své tělo každému, kdo zaplatí.”

„A to si myslíte, že mě milujete?” Zavrtěla hlavou v údivu nad tím, co právě řekla. „Chci říct, a to on si myslí, že ji miluje?”

„Miluje ji, ale je celý vzteklý, protože ona ví něco, co by mu pomohlo chytit ty padouchy, ona však chrání svého strýčka, který ji vychoval a kterému ti lidé vyhrožují.” Zhluboka se nadechl, jak byl celý rozrušený. „Proto jsem vám řekl tu ošklivou nadávku, a protože jste se se mnou mnohokrát milovala, je to pro vás dvojnásobná urážka.”

Sloan uvádělo do rozpaků, že Carter vypráví děj v první osobě. Byla by bývala radši, kdyby o postavách knihy mluvil jako o Gregorym a Lise, ale stejně přikývla, že rozumí.

„Vrhněte se na mě, že mi chcete dát políček.”

Pohlédla k zemi, jako by ho chtěla schválně zmást, a pak na něj zaútočila se zdviženou rukou. První, co si uvědomila, bylo, že ji prudce otočil a přitiskl si ji zády k sobě. Zdviženou ruku jí zkroutil dolů a pevně držel mezi jejími lopatkami a druhou uvěznil mezi jejich hrudníky. Druhou paží jí stiskl hrdlo a prsty jako ze železa jí sevřel rameno. Jak jí tiskl hlavu do svého ramene, spočívala jeho pevná tvář na její. Uzel vzadu na hlavě se jí svezl dolů.

„Pusťte mě, Cartere,” vydechla v rozhořčeném překvapení a snažila se vyprostit se.

„Bolí to?”

Zhluboka se několikrát nadechla. „To není od vás fair!

Neřekl jste mi, že uděláte tohle.”

„Promiňte, ale takhle by to právě cítila Lisa. Potřebuju podle vás zjistit její opravdovou fyzickou reakci. Bolí to?” zeptal se znovu.

V duchu o tom uvažovala. „Ne,” odpověděla popravdě. Nepůsobil jí bolest, ale neviděla také žádnou možnost úniku. Litovala chudinku Lisu. Jestliže Gregory byl něco jako Carter, pak jeho přitažlivá blízkost byla právě tak svazující jako jeho sevření.

„Co cítíte?”

Cítila, že omdlí, jestli ji zapínání jeho džínů nepřestane tlačit do

22

zadku. „Jsem vyděšená.” To byla nejpoctivější odpověď, jakou mu mohla dát. Pocity, které v ní vzbudil, byly varovné.

„I když víte, že vás miluju a že vám ve skutečnosti nechci ublížit?”

„Ano,” vydechla a přivřela oči. „Cožpak násilí a vášeň nejdou

někdy spolu ruku v ruce?”

Bože, proč mě takhle trestáš? Cítila zezadu tlak jeho pevných nohou, dlouhých jako kmeny stromu. Dýchal jí do ucha a jeho dech jí budil pocit rozkoše v prsou a mezi stehny. Pro ženu tak docela bez lásky, jako byla ona, to byla stejná muka jako pro hladového člověka, který má před sebou stůl plný lahůdek, ale je spoutaný, aby k nim nemohl. Pouta Sloanina svědomí, které jí bránilo podvést přítelkyni, byla příliš silná, aby je mohla přetrhnout, tím se však její hlad po lásce nezmenšil.

„Kdybyste byla Lisou, co byste udělala?”

Kdyby byla Lisou, nejspíš by mu pověděla, co chtěl vědět, a pak by po něm chtěla, aby se s ní miloval. Tohle on však slyšet nechtěl, a tak zahnala z mysli erotické představy a snažila se soustředit se na čistě fyzickou reakci. „Nevím. Asi bych se s vámi prala, když pro nic jiného, tak z poraněné pýchy.”

„Dobrá, tak se do mě pusťte.”

Nejdřív to udělala jen zkusmo, pak začala zápasit víc doopravdy. Nedokázala s ním však hnout a všechna její námaha měla za následek jen to, že se jejich těla dotýkala a třela. Bylo to nádherné a zároveň hrozné. Blůza se jí vyhrnula ze sukně, která se jí zamotala kolem no-hou. Vlasy se jí rozpustily po šíji. A ruka, která zůstala uvězněna mezi jejich hrudníky, náhodně, ale nesporně zjistila, že jeho kalhoty jsou na knoflíky, ne na zip. „Je to marné,” řekla zadýchaně, což však jen zčásti způsobila vynaložená námaha. „Já se nevyprostím.”

„Tak řeknete mi všechno, co chci vědět?”

Sklopila poraženě hlavu a pokorně přikývla. Jeho paže pomalu povolily a pustily ji. Jakmile byla volná, prudce se otočila a zaryla mu podpatek do nártu jako píst.

Vykřikl bolestí a překvapením, ale vzpamatoval se, dřív než mohla kolem něj proběhnout. Chytil ji za ramena, hodil na postel a padl na ni. Pustili se do sebe. Sloan se teď s ním prala doopravdy, protože na ní ležel tak, že se jejich pohlaví dotýkala. On se také ze všech sil snažil, aby ji přemohl, a nakonec se mu podařilo uchopit obě její ruce, které do něho bušily, a sevřít jí je za hlavou.

V ztichlém pokoji bylo teď slyšet jen jejich namáhavé dýchání. Položil hlavu vedle její a odpočíval, ale nepovolil pěst sevřenou kolem jejích zápěstí. Konečně pozvedl hlavu a naklonil se nad ni.

„Výborně, málem jste mi vyklouzla,” řekl uznale a kysele se usmál. Bylo to příjemné, velice příjemné, jak tak na ní spočíval celou svou

23

vahou a tlačil ji do matrace. Pokaždé když nabrala hlasitě dech, ňadra se jí zvedla a zase se zploštila pod jeho pevnou, nepoddajnou hrudí. Její nohy, které sebou při rvačce tloukly kolem, teď v mírném poroztažení pokorně odpočívaly. Tlačil se svou vahou tvrdě mezi její stehna. Jako u přerušovaného elektrického spojení vyletovaly z tohoto místa jiskry a jejich bodání působilo oběma rozkoš.

„Takže když jste mě přemohl, mám vám dát informaci, kterou jste po mně chtěl?”

Z jeho očí se lil oheň a spaloval jí tvář. „Ano, konečně,” řekl stroze.

„A co se stane pak?” Její hlas zněl nejisté, byl tichý a hluboký jako jeho.

Sklouzl očima po jejím hrdle níž, k místu, kde se jí rozepnuly horní dva knoflíky blůzy, jak se s ním rvala. Smetanová ňadra přetékala přes krajkový okraj podprsenky. Zavřel pevně víčka a snažil se nepředstavovat si v duchu, jak tiskne ústa do té sametové úžlabinky, jak jazykem črtá oblou čáru kolem košíčků podprsenky, jak zajíždí pod její okraj a dotýká se bradavky. Když otevřel oči a pozvedl hlavu, uviděl v jejích očích mlhu a věděl, že myslí na totéž, co on.

„Pomilují se,” zašeptal.

Jejich oči se spojily v pochopení, které nevyslovili. Z jejího hrdla vyšel vzlyk, nikdo z nich však nemohl říct, zda to byl vzlyk úzkosti, viny nebo sebezapření. Nadzvedl se a ona seskočila z postele. Obrátila se k němu zády a upravila si oblečení, vytáhla vlásenky, které jí visely z vlasů, a zastrčila je do kapsy v sukni, jako by skrývala důkaz. Třesoucíma se rukama si dala do pořádku vlasy, jak to nejlíp šlo. Uslyšela zavrzat židli, jak si sedal. Za několik vteřin už zasunoval papír do stroje a pak se ozvalo rytmické klapání kláves.

Jestliže mohl dělat, jako by se nic nestalo, mohla ona také. Vykročila k posteli a začala uhlazovat ložní prádlo. Stálo ji hodně úsilí dotknout se polštáře, v němž byl dosud důlek po jeho hlavě. Když postel ustlala, zamířila nejisté ke stolu a vzala si podnos.

„Děkuju vám za pomoc,” řekl klidně. Už měl zase na nose brýle.

„Není zač. Pomohlo vám to?”

„Myslím, že ano. Na druhé straně to možná uškodilo.”

„Jak to?”

Zavrtěl hlavou a mezi sevřenými rty procedil: „Na tom nezáleží.”

„Půjdu na chvíli ven. Oběd není zahrnut v ceně pokoje, ale můžu vám udělat -”

„Kam jdete?”

„Do… do přístavu. Koupím k večeři nějakého kraba.” Vyskočil radostně ze židle. „Půjdu s vámi.”

24

KAPITOLA 3

„To nemůžete.” Odmítla tak energicky, až to oba překvapilo.

„Proč ne?” zeptal se a nepodařilo se mu zakrýt, že ho její odpor pobavil.

V duchu hledala nějaký přijatelný důvod. Mělo by to být něco na první pohled zřejmého. „Musíte pracovat. Proto jste tady, abyste měl celé hodiny na nerušenou práci.”

„Jenže i ti nejúspěšnější autoři” - uklonil se ironicky -„si zaslouží volný den.” Měl tak teplý úsměv, že cítila, jak jí srdce taje. „Nenasál jsem dosud do sebe zdejší atmosféru, víte, co myslím?” řekl a rozhlédl se po pokoji. „Je to zvláštní prostředí. Ne že by nebylo pěkné,” dodal honem. „Je moc pěkné. Ale nejsem tu dosud doma, není pro mě snadné si na ně zvyknout, soustředit se, přestat se tu cítit cizí.”

To všechno byly plané řeči a ona to věděla, a on věděl, že ona to ví. Hovořil rychle dál, snažil se najít jiný důvod, který by zněl přesvědčivěji. „Potřebuju si protáhnout nohy. Celou minulou noc jsem proseděl v letadle a pak v taxíku. Aspoň mi to tak připadalo. Potřebuju čerstvý mořský vzduch, aby ze mě smetl všechny pavučiny. Ostatně prostředí přístavů odjakživa miluju. To mě povzbudí.”

Sloan si pomyslela, že povzbuzení je to poslední, co Carter potřebuje, nemohla však svůj názor vyslovit nahlas, protože by tím dala najevo, že ví, že po ní touží. Bylo by to totéž jako doznat, že jeho touhu opětuje. Doufala, že touha sama zmizí, nebudou-li na ni myslet.

„Jestli máte opravdu chuť jít do přístavu, Cartere, myslím, že byste

měl jít sám. Musím obstarat různé věci a -”

„A další pár rukou se bude hodit,” dokončil za ni. „Počkejte, jen si vezmu sako.”

Obvyklá pohotovost ji opustila a ona si nedokázala honem vymyslet jiný důvod, proč by s ní neměl jít. Ani jiný důvod nepotřebovali, když ten hlavní byl pádný dost! Neměli by si hrát s ohněm, když zřejmě vzplane pokaždé, jakmile jsou spolu. Bylo však už příliš pozdě. Sundal sako z ramínka ve skříni a otevřel dveře pokoje.

„Mám zamknout?”

„Ano. Musím taky zamknout dveře od domu, až budu odcházet. Dnes ráno jsem všechny upozornila, že půjdu na pár hodin pryč, tak aby si naplánovali návrat na později. Ale nikdy neškodí udělat nějaké to bezpečnostní opatření navíc.”

„Měla byste mít nějakou pomocnici, abyste tu pořád nemusela být,” poznamenal, když sbíhali ze schodů.

„To by bylo sice hezké a mnohem pohodlnější, ale nemůžu si

25

bohužel dovolit někoho platit.” Dole na schodech mu řekla: „Počkejte chvilku, hned jsem tu.”

Vešla do svého pokoje a spěšně si poopravila nalíčení. Prohrábla si kartáčem vlasy, vyndala z kapsy vlásenky a zjistila, že se jí nedaří sepnout silné prameny do úhledného uzlu. „Vykašlu se na to,” řekla si potichu a nechala vlasy rozpuštěné. Vítr v přístavu jí stejně účes pocu-chá, ospravedlňovala se sama před sebou. Sukni a blůzu měla trochu pomačkanou, ale to se snese. Vzala si popelínový kabátek barvy modrošedé mlhy, jaká se za soumraku valí z oceánu do zálivu, popadla peněženku a podívala se, jestli má seznam věcí, co chce nakoupit.

Carter se se založenýma rukama opíral o zábradlí a čekal na ni.

„Tak jdeme?” zeptala se. Neušel jí uznalý pohled, který vrhl na její vlasy, než s ním vyšla ze dveří a zamkla je za sebou. Do maličké garáže, přilepené k jedné straně domu, se mohl vejít vůz velký asi jako její pudřenka. „Nastupte si,” vybídla ho.

„Vy si děláte legraci,” podotkl suše. „Člověk se dovnitř může vecpat, ale ne nastoupit.”

Nemohla se ubránit smíchu, když se posadil na sedadlo spolujezdce a vsoukal mezi sedadlo a palubní desku nejdřív jednu dlouhou nohu a pak druhou. Byla navyklá na nebezpečně příkré ulice a na sanfranciské řidiče, kteří měli dopravní světla za rozsvěcující se a zhasínající reklamu, jíž si nemusejí všímat. Když zajela na kryté par-koviště u Fishermanova doku, byl Carter trošku bledý, a z té bledosti mu na lícní kosti nápadně vystoupily tři pihy. „Doufám, že už jsme na místě.”

Sloan se zasmála. „Když už jste chtěl jít mermomocí s sebou, tak koukejte být užitečný.”

Pomohl jí vybrat toho nejčerstvějšího a nejbělejšího kraba, o němž prodavač přísahal, že pochází z posledního úlovku. Jak procházeli přístavem, zastavovala se u dalších krámů, kde potřebovala něco nakoupit, ale on ji co chvíli vyrušoval.

„Pojďte se podívat na tohle, Sloan,” volal na ni. Nebo: „Počkejte, zajdeme se podívat semhle. Byl jsem v téhle galerii už dřív, a je to nádhera.”

Snažila se, aby to vypadalo jen a jen jako pracovní vycházka po nákupech, ale bylo zřejmé, že kdyby Carter měl jen trochu možnost, udělal by z toho výlet pro zábavu.

Když mu to vyčetla a kousala přitom provinile do čokoládové tyčinky, zeptal se jí: „Jak často chodíte ven? Myslím pro zábavu a rekreaci, ne obstarat něco pro penzion.” Seděli u kulatého stolku před cukrárnou a Carter bez rozpaků usrkával ze svého poháru roztékající se zmrzlinu.

„Moc často ne,” řekla stručně, dávajíc najevo, že o tom nechce

26

mluvit.

„Jak často?” nedal se odbýt.

Hrála si nervózně se staniolem a pak řekla: „Jsem majitelka a ředitelka Fairchildova penzionu v jednom. Jsem hospodyně, účetní, děvče pro všechno a obsluhuj u hosty. To mi pak sotva zbývá čas na zábavu a rekreaci, jak jste to pojmenoval.”

„Chcete říct, že si nikdy nevezmete volný den? Nebo volný večer?

Nikdy nejdete do kina? Nikam?”

„Vy mě deprimujete,” zoufale se snažila odbýt to žertem a zabránit mu, aby se vyptával dál. Její život nebyl růžová zahrada a ona prostě nechtěla, aby věděl, jak nezajímavou a jednotvárnou existenci vede.

„Ale to je absurdní, Sloan.” Odložil lžičku a zkoumavě se na ni zadíval s takovou pozorností, až ji to přivádělo do rozpaků.

„Není to absurdní, prostě to jinak nejde.”

„Zjednejte si někoho na pomoc.”

„To si nemůžu dovolit,” odsekla. „Už jsem vám to říkala.”

„Dovolit si nemůžete zahrabat se tady v domě a vůbec nechodit ven,” vyjel teď na ni zase on. Když mu její výraz prozradil, jak se jí to dotklo, ztlumil hlas. „Promiňte, nic mi do toho samozřejmě není, jen prostě nemůžu pochopit, proč tak hezká žena jako vy by se měla schovávat před lidmi.” Zaťukal lžičkou na desku stolu, a aniž zvedl oči, tiše se jí zeptal: „To si nikdy nevyjdete s nějakým mužem?”

„Málokdy.” Ty lhářko, řekla si v duchu. Správná odpověď by byla:

„Nikdy.”

Podíval se na ni a ona ženským instinktem vytušila, že myslí na to, co se mezi nimi stalo toho rána na lůžku. „Byl ve vašem životě nějaký muž?”

„Ano,” řekla tiše. Proč ho, chudáka, držet v napětí? Zřejmě hrozně toužil znát všechny erotické podrobnosti jejího života. „Pracovali jsme v Los Angeles v stejném podniku. Byl jedním z podvedoucích prodejního oddělení. Uměl dobře prodávat, měl bezvadný vkus, co se týkalo oblečení, dokonalé chování, dobrou výřečnost a v ústech mu svítila řada běloskvoucích zubů.”

Napila se vychlazené minerálky. „Já právě ukončila vysokoškolské studium na Kalifornské univerzitě v Los Angeles, nastěhovala jsem se do vlastního bytu, cítila se nezávislá a snažila se dosáhnout úspěchu v povolání. Zřejmě ve mně nejdřív viděl soupeřku, když si uvědomil, jak moc se snažím. Rozesmával mě, hleděl, abych si taky dala trochu pohov a bavila se. A já zas byla prospěšná jemu. Přicházela jsem s novým pohledem na to, co zákazníci chtějí. Vyslechla jsem ho, když měl starosti s nějakým výrobkem, a mívala pro něj nové návrhy. Při vší skromnosti myslím, že moje nápady se osvědčily.”

„O tom nepochybuju.”

27

„Za čas,” odmlčela se a navlhčila si rty, „za čas měl v mém bytě víc svých věcí než ve vlastním. Neviděla jsem důvod, proč bychom nemohli bydlet spolu, měli jsme totiž v úmyslu se vzít.”

Byla by mohla svému pozornému posluchači říct, že Jason nakonec ztratil trpělivost s jejími „šosáckýmí předsudky”, jak tomu říkal. Která jiná absolventka Kalifornské univerzity lpěla na svém panenství, jako by to byl nějaký drahocenný poklad? Plakala kvůli němu, poněvadž ona při svých názorech ze starých časů si svého těla opravdu cenila a nechtěla je prodat. Ale on, rozený agent, ji nakonec přesvědčil, že by bylo od ní sobecké, kdyby mu nedala, co chtěl.

Byl dobrý milenec, miloval se s ní často a vášnivě, ale Sloan měla vždycky pocit, že jí něco chybí. Pokaždé, když se milovali, chtěl vědět, jaké to bylo, jestli podal nadprůměrný výkon. Usmívala se a říkala, že ano, její zdrženlivé odpovědi mu však zřejmě nestačily, stále víc od ní čekal nějaké mimořádné ocenění. Sloan však nemohla lhát, nemohla říkat, že se obloha pokaždé rozevřela a ona se octla v nebi, protože se to nestalo. Nikdy se to nestalo. Nikdy to tak nebylo. Věděla, že s ní musí být něco hrozně v nepořádku.

A tak se Jason odstěhoval. Odnesl si svého křečka a diamantový prsten z její levé ruky. Cítila, že na křečkovi mu záleželo mnohem víc než na prstenu. Byla zničená. Ani ne tak ztrátou Jasona, jako tím, že znovu poznala porážku. Proč bylo pro lidi kolem tak těžké ji milovat? Pro její rodiče? Pro Jasona?

Na univerzitě chodila s chlapci, ale vždycky to byl přátelský vztah, nikdy se na obzoru nevznášel příslib velké lásky. Nejčastěji chodila s muži, kteří pozvali na schůzku Alicii, ta je však odmítla, protože už byla zadaná. A tak, aby vyplnili prázdný večer ve svém kalendáři, požádali o setkání její spolubydlící. Své panenství nijak těžce bránit nemusela. Málo jich o ně mělo zájem.

„Co se stalo?”

Trochu sebou trhla, když ji Carter vyrušil z jejích úvah. „Jednoho dne si prostě vzal své věci a odešel. Našel si nějakou lepší.”

„O tom pochybuju,” řekl rozhodně. Sloan se na něj rychle podívala a překvapilo ji, že zatíná zuřivě zuby. „Ještě pořád ho… ještě pořád…”

Tiše se zasmála a zavrtěla hlavou. „Jestli ho ještě miluju? Ne. Nikdy by to neklapalo. Našel by si někoho, kdo by ho víc vzrušoval -”

„Proč proboha pořád říkáte takovéhle věci?”

Vypálil na ni otázku tak prudce, že se zarazila uprostřed věty. Byl opravdu rozzlobený, a to ji ohromilo. Nakláněl se přes stolek jako dobře vycvičený lovecký pes, připravený se na ni vrhnout, kdyby udělala jediný chybný krok.

„Dívala jste se v poslední době do zrcadla? Nevíte, že máte vlasy se

čtyřmi úžasnými odstíny plavé a hnědé barvy a možná s celým tuctem

28

dalších? Každý muž by musel být blázen, kdyby si je nechtěl jeden po druhém prohlédnout. Vaše oči mají zvláštní, překrásnou barvu, nedá se na ně zapomenout. Dalo by mi pořádnou práci najít vhodná slova, kdybych je chtěl popsat v románu. Máte ty nejtmavší a nejdelší řasy, jaké si může žena přát. A máte tu nejsvůdnější postavu - ačkoli vaše oblečení by sneslo vylepšit. Hledíte zamaskovat tu rozkošnou postavu hadříky bez švihu. Co to s vámi je? Snažíte se schovat samu sebe před sebou a před všemi ostatními. Proč, hrome? Proč?”

Hleděla na něj beze slova. Byla bledá a ponížená tím, jak se do ní pustil. Když si uvědomil, že ji svými slovy ranil, uvolnil svůj útočný postoj a sklesl zpátky do židle. Procedil skrze zuby ostrou kletbu. Po chvíli, která jí připadala dlouhá, řekl měkce: „Můžete mi dupnout na nohu, jestli chcete. Nebo ještě lip, kopnout do holeně. Pořád ještě bolí jako čert.”

Podařilo se mu z jejích očí zahnat úzkost a vyloudit úsměv na křídově bílých rtech. „Měla byste se se mnou prát jako dnes ráno, Sloan. Vy se příliš často ovládáte. Propána, pusťte ze řetězu svoje city.”

„Budu se snažit,” řekla. „Mohl byste mi během toho měsíce, co tu budete, třeba dávat hodiny v záchvatech vzteku.”

„Kdykoli budete chtít.” Chechtal se, ale oba si připomněli, že je to teprve druhý den měsíce, který má strávit pod její střechou. Oba uvažovali, jak to vydrží a co řeknou Alicii, kdyby museli jeho pobyt zrušit, aby ji nezradili.

„Nedojedl jste pohár,” poznamenala klidně, aby přerušila ty úvahy.

„Zmrzliny jsem si užil dost před pár dny. Alicia šla nakupovat a já vzal chlapce do města. Dali jsme si párky s hořčicí a Adam si od ní zapatlal košili. Pak si David nabral moc zmrzliny a ona mu kecla na klín a ještě si v ní namočil rukáv. Když jsme se vrátili domů, Alicia nám dala co proto.”

„To si umím představit.” Sloan se taky zasmála, ale její smích zněl dutě. „Možná až se oženíte, naučíte se chlapce lip ohlídat.”

„Jo. Možná.” Hleděl zachmuřeně do mléčné břečky na dně zmrzlinového poháru.

Sloan se podívala z širokého okna u jejich stolu. Dalo se do deště.

„Jsou vaše knihy autobiografické, pane Madisone, nebo je to všechno fikce?”

Carter postavil sklenku s vínem a potají zamrkal na Sloan. „Slečno Lehmanová, kdyby všechno, o čem píšu, se mi stalo, pochybuju, že bych ještě žil.”

Ostatní se s pochopením zasmáli.

Gratinovaný krab byl báječný. S ním podávala Sloan štěrbákový salát, chřest obložený plátky citronu a jako dezert pomerančovou

29

zmrzlinu. S přípravou večeře začala hned, jak se s Carterem vrátili domů. Šel nahoru do svého pokoje, ale ať poslouchala sebevíc, za celé odpoledne neuslyšela ťukání psacího stroje.

Našla si čas, aby se vysprchovala, než bude podávat večeři, pak si oblékla sukni z měkké černé vlněné látky, žoržetovou bílou blůzu s plizovaným živůtkem a s perleťovými knoflíky na levém rameni. Znovu a znovu se přesvědčovala, že tohle oblečení není o nic svátečnější a ženštější než kostým, který obvykle nosila. Ale ukázalo se, že neměla pravdu. Když do salonu, kde se hosté shromáždili na sklenku vína nebo na koktají před večeří, na ně zavolala, aby přešli do svícemi ozářené jídelny, hned dva z nich hlasitě ocenili, jak jí to sluší. Jejich poklony jí vehnaly červeň do tváří, rozpačitě jim poděkovala a na Cartera se radši nepodívala.

Přišel na večeři v tmavomodrém sportovním saku, pod ním měl rozhalenou hedvábnou košili barvy slonoviny a šedé kalhoty. Tentokrát vypadal, že se pokusil si husté mahagonové vlasy učesat, ale pravděpodobně vynaložená námaha zdaleka neodpovídala výsledku. Když Sloan podávala první chod, potají si ho prohlédla. Vlasy si mu nelehaly do vln, každý pramínek jako by šel jinam, byly živé, netvořily jednu hladkou plochu. Už dávno se rozhodly, jak chtějí růst na té pěkně utvářené hlavě, a budou vždycky odolávat fénům i kartáčům s nejtvrdšími štětinami, které by se snažily změnit jejich názor.

Jsou to vlasy, které lákají k pohlazení, pomyslela si Sloan, když se k němu naklonila, aby mu nabídla salát. Voněl čistotou a mužností, což v ní vyvolalo představu vlhké pokožky po sprchování. Ruka se jí chvěla, když před něj kladla talíř se salátem. Sledoval očima její štíhlou paži natahující se přes jeho rameno a střetl se s jejíma očima. Když řekl:

„Děkuju vám, slečno Fairchildová,” mohl stejně dobře říct:

„Představoval jsem si, jak vypadáte nahá,” a bylo by to znělo stejně důvěrně.

Jakmile ho jedna z učitelek na penzi uviděla, položila si ruku protkanou žilkami na prsa a zvolala: „Vy jste Carter Madison! Viděla jsem vás jednou v televizi. Propánakrále, nemůžu tomu ani uvěřit. Četla jsem všechny vaše knihy.”

Měla dokonce jednu z nich ve svém pokoji a honem mu ji přinesla, aby ji podepsal. Na ostatní hosty udělalo stejně velký dojem, že mají ve svém středu tak slavnou osobnost. Učitelka se ho zajíkavým hláskem, který slušel spíš dívence o čtyřicet let mladší, zeptala na autobiografické prvky v jeho tvorbě.

Vypořádal se s jejich zvědavostí a přehnaným obdivem klidně a trochu při tom sám sebe zlehčoval, což je všechny okouzlilo. Počastoval je příběhy o tom, jak hledá náměty a získává poznatky, kvůli nimž procestoval doslova celý svět.

30

Sloan podávala dál večeři stejně zdatně a pozorně jako vždycky. I když to na jeho hlase nepoznala, věděla, že pokaždé, když vejde z kuchyně do jídelny, ji Carterovy oči při její práci sledují.

„Přáli byste si, abych podávala kávu a koňak v salonu u krbu?” zeptala se s úsměvem, když dojídali. Všichni nadšeně souhlasili.

„Přijdu do salonu s podnosem. Zatím se tam posaďte a udělejte si pohodlí.”

Zašla se do kuchyně přesvědčit, že na nic nezapomněla, že má na tácu všechno. Dveře za ní se otevřely. Carter přinášel podnos, na němž nosila večeři, a na něm hromadu špinavého nádobí.

„Cartere! Co to děláte?” zvolala.

Položil podnos na pult. „Trochu vám chci pomoct.”

„To nedělejte.”

„Proč?”

„Proč? Jste přece host. Co by si ostatní pomysleli?” Rýhy kolem jeho úst ztvrdly; založil si ruce na prsou. „Je mi úplně jedno, co si myslí.”

„Mně ne. Mně to jedno být nemůže.”

„Odkdypak je zločin, když muž odnese dámě těžký podnos? To mi tedy řekněte.”

„V restauraci byste taky nesklízel nádobí ze svého stolu, že ne?”

„Ale do…” Zamumlal šťavnatou kletbu, kterou rádi užívali jeho hrdinové. „Mám už plné zuby toho službičkování, které tu předvádíte. Jde mi to ksakru na nervy a pomalu jsem vylekaný skoro tak jako vy. Všem ostatním si to dělejte,” ukázal hlavou směrem k salonu, „ale já nic takového nečekám. Oni jsou jen hosté.”

„To jste vy taky,” vyjela na něj. Ňadra se jí chvěla pod tenounkou košilkou, tou nejhezčí, kterou měla. Dnes večer si ji vzala na sebe pro svou vlastní radost a teď litovala, že to udělala. Carterovy oči se propalovaly blůzou, jako by ji chtěly sežehnout a najít pod tkaninou příčinu toho chvění. „Máte krásná ňadra. Chvějí se vám. Proč asi, Sloan?”

„Ach.” Přeložila si paže křížem přes prsa, aby je chránila před jeho pohledem, a ve zmatené mysli hledala tápavě konec unikajícího záchranného lana, které by jí pomohlo dosáhnout sebevlády. „Takové věci mi neříkejte. Jinak vás budu muset požádat, abyste opustil můj dům, jako bych to udělala s každým jiným hostem, který by…”

„Hostem! Takový pitomý nesmysl - chcete se jím bránit před pravdou. Ne s hostem, ale s mužem, který by ženě, po níž touží s každou hodinou stále víc, řekl, že je krásná -”

11Řekla jsem: nechte toho, jinak budete muset odejít!” Nedokázala se střetnout s jeho zuřivým pohledem, otočila se tedy, ale zůstala přísná a strnulá. „V mém penzionu jste zákazník jako každý jiný, Cartere,” řekla do země. „Zákazník, nic víc.”

31

Zamumlal, ještě šťavnatější nadávku než předtím a vypadl vztekle ze dveří.

Trvalo několik minut, než se uklidnila, mohla zvednout těžký podnos a odnést ho do salonu. Věděla, že mu jen planě vyhrožovala, že ho bude muset požádat, aby odešel, a doufala, že to Carter nevezme vážně. Pohybovali se oba po zrádné půdě, která je mohla pohltit. Ty narážky na lásku, ty zjevné náznaky a výzvy byly flirtováním, které mohlo skončit katastrofou pro všechny zúčastněné. Pro ni, pro Cartera, pro Alicii a její chlapce. Bylo zapotřebí říct Carterovi přesně, na čem je. Musí pochopit, že tu neznamená víc než ostatní. Neznamená, přesvědčovala se, když šla chodbou.

Jednou věcí si byla jista. Dnes večer, jakmile svlékne svou nejlepší soupravu prádla, uloží ji zpátky do zásuvky a hned tak ji neoblékne. Měla v ní pocit přílišné ženskosti, přílišné zranitelnosti a cítila se příliš blízko slzám.

Když vešla do salonu, klečel před krbem a přikládal polena na jasně plápolající oheň. Přichystala si dříví do krbu, nežli se osprchovala, a podpálila je, když hosté večeřeli. „Neměl jste se s tím obtěžovat, pane Madisone,” řekla s nuceným úsměvem. To kvůli ostatním čtyřem hostům, kteří seděli uvelebeni v křeslech a na pohovkách, jež Sloan sama obstarala a vy čalounila.

„To není žádné obtěžování, slečno Fairchildová. Vaším přičiněním se tu cítím tak doma, že mi to vůbec nepřišlo na mysl.” Jeho slova byla plná sarkasmu, kterého si byla vědoma jenom ona. Ostatní přikyvovali, jako by byl prorok chrlící ze sebe perly moudrosti.

Nežli odešla, nabídla, že jim doleje do porcelánové konvice kávu, budou-li si přát. Nechala si večeři v troubě, aby zůstala teplá, a teď mezi jednotlivými sousty skládala nádobí do velké myčky, poklízela v jídelně a prostírala k snídani. Vymačkala pomeranče do nádoby z umělé hmoty, kterou pevně uzavřela a postavila do ledničky. Ráno ji bude hostům nalévat z křišťálového džbánu. Ušlehala máslo s medem, připravila si těsto na zítřejší lívanečky a taky je uložila do ledničky.

Nežli se vrátila do salonu, vykouzlila na tváři úsměv, ulevilo se jí však, když jej našla prázdný. Popadla veliký podnos a odnesla ho do kuchyně. Zkontrolovala ještě naposled krb, přesvědčila se, že zástěna je na svém místě a že oheň bezpečně dohořívá. Než odešla do svého pokoje, zhasla a zamkla dveře.

Byla už jen v košilce, když uslyšela slabé zaklepání na dveře. To bylo poprvé, kdy někdo klepal na její dveře. Kdyby host od ní něco potřeboval, měl jen zmáčknout knoflík u vypínače a bzučák by se ozval v jejím pokoji, v kuchyni a v kanceláři.

„Ano? Kdo je to?” Bylo zbytečné se ptát. Věděla, kdo to je.

„Já.”

32

Přitiskla špičky prstů ke rtům. „Jděte pryč, Cartere!”

„Musím s vámi mluvit.”

„Do mého pokoje nemůžete!” řekla tiše. „Odejděte, prosím, nežli vás někdo uvidí nebo uslyší.”

„Tak přijďte za mnou do salonu.”

Chvilku mlčel a pak ještě dodal, „Jestli nepřijdete do pěti minut, vrátím se.”

Po celou tu dobu se třásla. Věděla, že je to od ní ztřeštěnost uposlechnout jeho vyzvání, ale bála se, že jestli do salonu nepřijde, udělá to, čím hrozil. Pevně si utáhla starý župan, který měla na sobě minulý večer, vklouzla do pantofli, opatrně otevřela dveře a potmě tiše zamířila do salonu. Jen vstoupila dovnitř, vykročil Carter z šera, dotlačil ji pozpátku ke zdi a celým svým tělem se k ní přitiskl.

„Sloan, Sloan,” šeptal do jejích vlasů a tiskl do nich ústa a nos.

„Nechte toho, Cartere.” Oheň v krbu vydával ještě poslední záři, která mu tančila ve vlasech a dodávala červenohnědým pramenům měděný lesk. Zatoužila prohrábnout tu hustou kštici a přitisknout si jeho hlavu k hrdlu, kam zabořil svou tvář.

Náhle prudce zvedl hlavu a teď jeho ruce jí vjely do vlasů; držel jí pevně hlavu a nahlížel do chvějivých hlubin jejích očí.

„Celý den jsem byl hodný chlapec. Hrome, neudělal jsem jedinou věc, za kterou bych se musel stydět. Seděl jsem u toho zatracenýho stroje celé odpoledne, ale nepřišel jsem na jedinou větu, která by měla podmět a přísudek a dávala nějaký smysl, a ať se propadnu, jestli to dokážu. Nenapadla mě jediná myšlenka, která by se netýkala vás -”

„Ne-”

„Ano!” zasyčel tiše. Jeho dech voněl kávou, ale převládala brandy, neboť té vypil víc. Proto asi měl tvář tak rozpálenou a zardělou. Přitiskl se k ní oběma boky, až zavřela oči a zasténala v sladké agónii.

„Od chvíle, kdy jste včera večer otevřela dveře, nemyslel jsem na nic ji-ného než na vás. Nedělal jsem nic jiného, než si představoval, že ležíte pode mnou a milujete mě.”

„Přestaňte,” zaprosila. „Nic už dál neříkejte. Prosím. Kvůli všem. Cartere, myslete přece. Pomyslete na Alicii, Davida a Adama. Potřebují vaši lásku. Potřebují vás.”

„A já potřebuju vás,” řekl, přitiskl ji pevně k sobě, div ji nerozdrtil,

přiložil ústa k jejímu uchu a opakoval: „Potřebuju vás.”

Zabořila zuby do dolního rtu, až jí vytryskla krev. Zpod pevně sevřených víček jí vytékaly slzy. Nevěděla jak, ale překonala touhu podlehnout a udělat to, co oba chtěli, nějak se přinutila, aby ho od sebe odstrčila. „Nemůžete mě mít,” vzdychla těžce a stále ho držela ztuhlými pažemi od sebe. „Víte to. Vím to. Tak mně, prosím vás, tohle už nedělejte.”

33

A hned nato se rozběhla chodbou do chladného sterilního bezpečí svého pokoje.

Jídal teď s ostatními v jídelně. Jinde ho několik dalších dní nespatřila. Čekala vždycky, až věděla, že vyšel ven, a teprve pak mu vyměnila ložní prádlo a dala mu do koupelny čisté ručníky. Při takových návštěvách v jeho pokoji se vyhýbala pohledu na jeho osobní věci, na holicí náčiní na poličce nad umyvadlem v koupelně, na části oděvu pohozené na křeslech. Přesvědčovala se, že mu uklízí pokoj, ve skutečnosti ale si tak jen nacházela omluvu, aby se mohla dotýkat jeho věcí, věcí, kterých se i on dotýkal.

Byl zdvořilý, ale rezervovaný. Po odjezdu bankéře s manželkou a obou učitelek se v penzionu objevily dva manželské páry, které společně přicestovaly z Iowy. Také tito hosté ho okamžitě poznali a on novému posluchačstvu vyprávěl tytéž zábavné příběhy, i když ne tak široce jako předtím. Večer se buď omluvil a šel do svého pokoje, nebo vůbec odešel z domu a vrátil se až za několik hodin.

Přišel mu dopis od Davida, pakliže široké roztažené klikyháky opravdu prozrazovaly odesílatele. Když Sloan prostírala k večeři, položila ho Carterovi na jeho místo.

„Děkuju, slečno Fairchildová,” řekl a vzal si dopis.

„Prosím, pane Madisone.”

Jednoho dne zavolal nějaký člověk a chtěl mluvit s Carterem. Představil se jako jeho agent. Sloan, celá rozechvělá, vyšla po schodech nahoru a zaklepala na jeho dveře. Bušení kláves rázem ustalo.

„Co je?” Ve srovnání s tónem, jakým to řekl, zdál by se varovný sykot rozzlobeného chřestýše vrcholně přátelský.

„Máte tu hovor. Volá váš agent. Chcete s ním mluvit?”

„Ne.”

Začal znovu psát na stroji a Sloan zdvořile vyřídila dopálenému agentovi jeho stručnou odpověď.

„Pane Madisone,” zavolala jednou odpoledne z kuchyně, když uslyšela jeho těžké kroky v předních dveřích. Stál na schodech, když ho dohonila, a shlížel na ni dolů. Žehlila právě horu prádla, ubrousky, ubrusy, prostěradla a povlaky, které se pravidelně hromadily v ne-smírném množství. Z horka od žehlení jí na obou tvářích naskákaly červené skrvny. Vlasy měla vyčesané nahoru, ale párou ze špaget bublajících v kotli se jí několik pramenů uvolnilo a zvlhlé kadeře jí spadaly do obličeje a na krk. Pohlédla na něj a netušila, jak pěkně vypadá v roli hospodyňky. „Volala Alicia. Máte ji zavolat.”

Seběhl ze schodů. „Stalo se něco?”

„Ne,” odpověděla zadýchaně. Bylo to po několika dnech poprvé, co si dovolila podívat se mu do očí. Měl vlasy rozcuchané od větru a

34

krásně voněl deštěm. Dešťové kapky se mu leskly ve vlasech a na ramenou saka. Kde asi byl? pomyslela si. „Myslím že ne. Můžete si zatelefonovat ode mě z kanceláře.”

Zavedla ho do maličké místnůstky a chtěla odejít.

„Klidně tu zůstaňte.”

„Jistě máte důvěrné věci, které si se svou snoubenkou chcete říct.” Sloan litovala telefonu, když viděla, jak prudce popadl sluchátko a pomstychtivě mačkal číslice Aliciina telefonu.

Odnesla nahoru do prádelníku haldu čistých prostěradel, a když scházela dolů, potkala ho na schodech. „Dovolal jste se?”

„Ano. Ptala se mě, jak pokračuje kniha.”

„A jak pokračuje?”

„Je to pěkný štos braku,” zavrčel a stoupal dál po schodech, ani se nezastavil.

Sloan před ostatními hosty ani náznakem nedávala najevo napětí a rozrušení. Ale každý večer, když přišla do svého pokoje, stočila se pod přikrývkou do klubíčka a snažila se přemoci a uklidnit touhu rozechvělého těla. Připadalo jí, že každý jeho centimetr volá po Carterově dotyku.

Nemohla zapomenout, jak ji pevně tiskl k sobě a jak jemné byly jeho ruce. Příliš dobře si pamatovala, jak ten den, kdy ji přitiskl na gauč, bloudily jeho oči po jejím těle. Jak jí jeho dech spaloval kůži, když jí dychtivě šeptal do ucha: „Potřebuju vás.” Cítila na svém poddajném, svolném těle tvrdý, naléhavý tlak jeho touhy.

Žila své dny automaticky, připravovala jídla s nemenší zdatností než dřív, ale možná s menší radostí. Jednou pozdě večer, týden po oné scéně v salonu, uklízela mechanicky kuchyň. Všichni hosté už dávno odešli nahoru, takže se polekaně obrátila, když za sebou uslyšela hluk.

Ve dveřích stál Carter. „Nechtěl jsem vás vyděsit.”

„My… myslela jsem, že jste nahoře.” Sundal si sportovní sako, které měl vždycky na sobě při večeři. Košile mu volně visela přes boky a měl ji jen z poloviny zapnutou, jako by si ji jen přehodil na tu chvíli.

„Byl jsem nahoře. Ale příšerně mě bolí hlava a nemám nic proti tomu. Napadlo mě, jestli náhodou nemáte aspirin. Nebo něco jiného?”

„Ano, ano, samozřejmě že mám.” Nenáviděla zvuk svého vzrušeného, zadýchaného hlasu. Proč nedokázala projevit klidnou účast, dát mu ten zatracený aspirin a netřást se přitom jako osika? „Je v koupelně.”

Vrátila se za minutku a přinesla několik tubiček analgetik z volného prodeje. „To musíte mít sakra často migrénu,” nadzvedl žertem obočí, která se jí na něm tak líbila. „Tohle by mělo stačit.” Vybral si tubičku s obyčejným aspirinem a vyklepl si dva na dlaň.

„Dala byste mi trochu vody?”

35

Rozběhla se ke kredenci a vyndala sklenici, kterou její hosté nikdy neviděli. Byly na ní obrázky z kresleného seriálu. Obočí se mu znovu vyklenulo, když mu ji podávala a když přitom trochu vyšplíchla, jak se jí chvěla ruka. Vhodil do úst oba aspiriny a dlouze se napil.

„Děkuju vám,” řekl a postavil sklenici.

„Doufám, že to zabere.”

„Proč jste tak dlouho vzhůru?”

„Dělala jsem želé, a musela jsem nasekat spoustu… spoustu věcí.”

„Ach. A už to máte hotové?”

„Ano, právě jsem uklízela nádobí.”

„Tohle patří sem?” zeptal se a ukázal na dvě těžké mísy a na třetí polici v otevřené skříni.

„Ano.” Natáhla se pro mísy, ale on ji obešel a uchopil je.

„Namohla byste si záda,” řekl a lehce postavil mísy na vysokou polici. „Potřebovala byste stoličku.”

„Asi ano.”

„Sloan.” Náhle se otočil a stál jí tváří v tvář. Tentam byl všechen jeho klid a lhostejnost i společenská zdvořilost. Vzal ji za ramena.

„Sloan,” opakoval něžnějším tónem a jeho oči toužebně bloudily po její tváři, „máme vážný problém.”

„Vážný problém?” Její hlas zněl lehce a povzneseně.

„Ano.”

„S vaším pokojem? S bolením hlavy? S -”

„Vy nevíte, jaký je náš problém?” Hluboký sametový hlas jako by ji hladil z vnitřní strany po stehnech a rozehříval je.

Oči se jí zalily slzami a rty se jí chvěly. Zavrtěla vyčítavě hlavou.

„Ne.”

„Ale ano, víte to,” namítl. Pak se jeho rty pevně a horce sevřely na jejích.

KAPITOLA 4

36

Svaly se jí napjaly, to však byl jediný kratičký projev odporu, když ji oběma pažemi objal a přitiskl na svou hruď. Jeho rozevřené rty spočinuly na jejích a umlčely slabý výkřik úžasu. V chtivosti, s jakou se zmocňoval jejích rtů, byla až jakási posedlost, bičovaná neovladatelnou tělesnou touhou.

Ohromená Sloan se ho chytila za paži, aby neupadla. Jeho ruce jí přejížděly po zádech a ona cítila, jak báječně mu vystupují svaly a jak se napínají. Pohybovaly se tak jemně a přitom rozhodně v jejích dlaních, byl to nádherný pocit, který jí vyloudil slabé spokojené zasténání.

„Sloan.” Přitáhl si její tvář do důlku na svém hrdle a její jméno se stalo jeho milostným zpěvem. Jeho paže se kolem ní ovinuly tak pevně a teple jako hermelínový plášť. Přitiskl se tělem k jejímu a rukama, jimiž ji hladil, jí pomohl, aby k němu přilnula v dokonalém, závratném objetí. Držel ji tak zdánlivě nekonečnou dobu, jejich srdce bila pospolu a dosvědčovala jejich vzrůstající vášeň.

Pak pozvedl její obličej ke svému a zmocnil se divoce jejích rtů. Jejich tváře na sebe narážely, jak se hledali, jak hledali možnost vybití energie, která je poháněla. Až náhle měl toho zuřivého zmítání dost a přitiskl své rty na její, aby je uklidnil. Jeho jazyk prolomil bariéru jejích rtů i zubů.

Z prsou mu vycházel dunivý chropot, jak dobyvatelsky přejížděl loupeživým jazykem po jejích ústech. Plenil je něžně, nořil se do nejvzdálenějších koutů té medové jeskyňky, bral si každou její část a zmocňoval se jí. Rychle i pomalu, nemilosrdně a přesvědčivě projížděl jejími ústy. Špičkou jazyka se třel o její, aby jej přiměl k účasti. K jeho radosti se mu to podařilo.

Jazyk se jí vymrštil z úst a svlažil jeho rty. Chytil její dolní ret do zubů a jemně skousl. Sála koketně jeho rty a zase přestávala, až jazykem znovu pronikl do jejích sladce svůdných úst. Miloval se s nimi. Nejdříve lehkými rychlými nárazy, pak silnějšími, pomalejšími a hlubšími.

Sloan ztratila všechen pojem o času, prostoru a vzdálenosti, o tom, co je správné a co je špatné. Tohle chtěla. Od chvíle, kdy ho uviděla stát na prahu, toužila po tom, aby se jeho rty přitiskly na její, aby jeho ruce přejížděly po jejím těle, jak to dělaly nyní, se smělou zvědavostí, které by se nebránila. Šeptaná slova lásky a steny uspokojení byly hudbou, jakou si přála slyšet. Sevřela ji touha, pronikla ji celou a umlčela

37

poslední zbytky svědomí.

Neměla sílu zastavit příval vášně nebo se mu bránit. Nemohla před ním uniknout, nemohla ho odvrátit, vzrůstal každým okamžikem od chvíle, kdy spatřili jeden druhého. Nebylo možné před ním utéct, nebylo možné mu odolat, mohl se jen přes ni přehnat a zaplavit ji svým kouzlem. Celé její tělo se jím obnovilo, zbavilo se pocitu osamělosti a bylo náhle plné touhy.

Z úst se jí vydral rozechvělý vzdech, jak jí jeho ruce sklouzly po zádech. Oba palce našly výčnělky jejích kyčlí a krouživým pohybem je vzrušeně hladily, zatímco ostatní prsty se pevně sevřely kolem boků. Poklesl trochu v kolenou a tvrdě se dolní částí těla přitiskl k jejímu pohlaví. Třel se o ni v rytmických krouživých pohybech, tiskl se do ní hloub, až ji zalilo horko a stoupalo do prsou. Tála a rozkvétala v očekávání další slasti.

„Cartere, Cartere,” vzlykala a držela ho za vlasy celá zmámená. V hlavě jí radostně zvonilo tisíce zvonů a srdce jí překypovalo láskou. Ano, láskou! Milovala ho a rty, které jí hrdlo zasypávaly žhavými polibky, jí říkaly, že on cítí totéž. „Nemůžu tomu uvěřit.”

„Já vím, má lásko, já vím. Můj bože, jak je to nádherné. Věděl jsem, že to bude nádherné.”

Hledal knoflíčky její blůzy a obratně je rozepnul. Couvl a rozhrnul blůzu. Podprsenku měla z tenké lesklé látky tělové barvy, která ji obepínala jako druhá kůže. Byla to svůdná podprsenka. Panensky růžové bradavky vábně vystupovaly a vzpurně se draly ze svého vězení. Zareagoval na jejich žádost a přejel po nich prsty v něžném pohlazení.

„Prosím, dotýkejte se mě, dotýkejte se mě,” požádala ho

přerývaným hlasem.

„Jste krásná.”

Vzal každý její prs do jedné dlaně a trochu je nadzvedl. Shledal, že ty zralé hroty ňader jsou vábnější a sladší, než si představoval, a že reagují stejně, jak očekával, když kolem nich kroužil palci, až ztvrdly touhou. Položil si tvář na plnou křivku ňader a zabořil se do nich. Jeho dech se jí nejdřív teple a vlhce dotkl, pak skrze košíček pavučinové podprsenky narážel na bradavku. A znovu. A pak zase, jakmile začala prudce a hlasitě oddychovat.

Když se jeho rty zavřely na jejích a když je vtáhl do svých úst, bezděčně se prohnula, vrhla se na knoflíky jeho košile a rozepnula je a pak projížděla prsty hustou změtí chlupů na jeho prsou. Jak jeho ústa pokračovala v sladké předehře, jeho vzdechy bezmezného potěšení splývaly s jejími.

Její prsty se seznamovaly s rysy mužství jeho hrudi a v ní vyvolávaly orgii neznámých emocí. Požitkářsky zkoumaly obrysy

38

svalů, obloukové linie žeber, tvrdé, ploché bradavky. Jak se její ruce odvážně sunuly dolů, kudrnaté chlupy řídly a stávaly se jemnější.

Přitiskl obličej do žlábku mezi jejími prsy a hluboce vdechoval její vůni. „Sloan,” zašeptal. Uchopil jednu její ruku a pomalu ji táhl dolů, dávaje jí tak čas protestovat, kdyby k němu chtěla být tak krutá, a přitiskl si ji na vystupující rozkrok.

„Jak po vás toužím, Sloan. Jak toužím být ve vás.”

Jeho ústa se vrátila k jejím a tentokrát na místo dravosti nastoupila jemnost. Kroužil jazykem v jejích ústech, až se jí z touhy po něm zatočila hlava. Jedna jeho ruka jí zůstala ležet na prsou a prsty jemně tiskly bradavku, jako by z ní chtěly vytlačit mléko. Druhá sklouzla kolem pasu dolů a něžně sevřela pahrbek jejího ženství.

„Bože, odpusť,” zasténala. „Já taky… Strašně vás chci.” Pohnul se jen maličko, přesto však cítila, jak z každého jeho prstu do ní vjel elektrický proud, roznítil milion buněk žhavou touhou poznat všechno, co v její ruce pulzovalo životem. Jeho ruka se znovu posunula a vklouzla mezi její stehna. Prudce se k ní přitiskla a šeptala jeho jméno v bolestné litanii.

Vtom se zachvěl, jako ochromen stáhl ruce z pokladů jejího těla a klopýtavě couvl dozadu. „Zatraceně,” zaklel a pak procedil mezi zuby několik šťavnatějších kleteb. Když uviděl, jak zničeně se zatvářila, rychle k ní přistoupil a vzal její obličej do svých rukou. „Odpusťte, Sloan, že jsem takhle skončil, ale já to prostě nemůžu udělat.”

Přitiskla obě ruce na ústa, aby nevykřikla nad svým pokořením. Snažila se mu vyvinout, a když ji dál svíral, vytrhla se mu. „Už se mě nedotýkejte,” vyhrkla, když se po ní natahoval. Napřaženýma rukama ho zarazila. „Nechte mě na pokoji.”

Její reakce ho ohromila. „Sloan, já -”

„Nemusíte mi nic vysvětlovat. Kdybyste nás nezarazil vy, udělala bych to já,” řekla a zápasila přitom s knoflíky, které se nechtěly zapnout. „Máte naprosto pravdu. Nemůžeme to udělat. Nevím, co se se mnou stalo, já…” Odmlčela se a přitiskla si ruce na spánky, snad aby je krev, která v nich dosud divoce bila, nemohla roztrhnout. „Vy… Alicia… nikdy jsem vás neměla políbit.”

„O čem to, hrome, mluvíte?” zeptal se celý rozrušený. „To, že jsem

přestal, nemá s Alicií co dělat.”

Hleděla na něj nechápavě prázdnýma, užaslýma očima.

„Nemohl jsem pokračovat, protože mě odrovnala moje fantazie, moje vlastní bláznivá představivost.”

„Cože?”

„Sakra.” Klesl do židle u stolu a zabořil tvář do dlaní. Několik vteřin tak sklíčeně seděl. Sloan tu stála bez hnutí a hleděla na něj. Přála si tu zkamenět, aby už po ní nikdo nikdy nechtěl nějaké rozhodnutí,

39

aby se z tohoto místa nemusela nikdy hnout, aby byla navždycky citově mrtvá.

Konečně zvedl hlavu a řekl ztrápeně: „Posaďte se, Sloan, ať si

můžeme promluvit.”

„Ne. Já ne -”

„Nehádejte se se mnou tentokrát,” vyjel na ni. „Jen si sedněte a poslouchejte.” A po krátké odmlce rázně dodal: „Prosím… To ráno po svém příjezdu jsem se ve svém pokoji trochu zasnil,” začal. „Vím, že je to hloupé, ale jako spisovatel trávím hodně času tím, že si představuju, co se přihodí mým hrdinům. Jenže tentokrát jsem byl tím hrdinou já a viděl jsem nás dva spolu v tomhle pokoji a dělali jsme to, co jsme se právě chystali udělat.”

Polkla a hleděla dál na své pevně sevřené ruce na kraji stolu, bílé a chladné.

Nesměle se zasmál. „Byl to báječný sen, ale nějak nezapadl do skutečného života. Když se s vámi miluju poprvé, nechci, aby to bylo kradmé a uspěchané milování. Chci, abychom byli oba nazí, abychom se milovali bez chvatu a čerpali jeden z druhého potěšení. Nechci, aby naše milování bylo laciné.”

Zavrtěla hlavou. „Ne, Cartere. Nemluvte o… o tom. Za žádných podmínek k tomu nesmí dojít.”

„Mýlím se snad, Sloan?” Jeho hlas zněl bolestně, když se jí ptal. „Vy

mě nemilujete?”

Zvedla hlavu a podívala se na něj. Jeho oči byly plné úzkosti a její plavaly v slzách. Přikývla a dvě slzy přetekly a řinuly se jí po tvářích, když nejdřív váhavě a pak důrazně říkala: „Ano, ano, ano.”

Zřejmě se mu nesmírně ulehčilo, blaženě a zhluboka vydechl a vzal ji za ruku. Ležela mu ochable v dlani a on ji zkoumavě prohlížel.

„Pokaždé, když jsem se k vám přiblížil, choval jsem se jako sexuální maniak. Mačkal jsem vás ke zdi, hodil jsem vás na postel a nepouštěl. Ale když jsem dnes večer šel dolů, neměl jsem nic takového v úmyslu. Nevymyslel jsem si bolení hlavy, abych vás zastihl samotnou a položil si vás na kuchyňský stůl. Přísahám, že to tak nebylo.”

„K ničemu jste mě nenutil.”

Znovu se usmál a přelétl očima její tvář a rozcuchané vlasy. „Jsem normální mužský, Sloan. Taky jsem dostal košem, a každý poctivý chlap musí přiznat, že i jemu se to stalo. Ale měl jsem po celém světě žen víc než dost.

Bral jsem si je bez lásky a rychle, jen pro své uspokojení. Málokdy mi záleželo na tom, jestli je ještě někdy uvidím.” Pevně jí stiskl ruku.

„Tentokrát to takové není. Věřte mi, není to jen chtíč. Nechci, abyste si myslela, že u vás hledám jen tělo, s kterým se můžu vyválet v seně, a že když jsem pod vaší střechou, jste k pronajmutí jako ten pokoj.”

40

Začervenala se a odvrátila pohled. „To jsem si nemyslela. Jenže jak víte, že nejsem bytná, která by si ráda dopřála takovéhle chvilkové povyražení s chlapáckým nájemníkem?”

V koutcích očí mu naskákaly vrásky, jak se usmál. „Protože jste jemná a vzácná žena. Protože se dosud dovedete červenat, když řeknu něco vulgárního v tomhle směru.”

Propukli společně v hlučný smích, který naplnil všechny kouty tiché místnosti a uzavřel je v jejich soukromém světě.

„Minulý týden se mi psalo setsakra mizerně,” doznal. „Celá léta jsem psal o jedné věci a přitom jsem o ní nevěděl vůbec nic. A nejhorší na tom je, že jsem ani nevěděl, že to nevím.”

Zvedl se od stolu a šel si stoupnout k oknu. Hleděl ven na déšť, na kapky padající jednotvárně z okapů. „V každé mé knize bylo milostné téma, někdy to byl trojúhelník, ale vždycky v tom byla nějaká láska. Byl jsem přesvědčen a snažil jsem se přesvědčit své čtenáře, že můj hrdina byl do dívky vždycky zamilovaný. Teď vím, že jsem psal o lásce, aniž jsem vůbec věděl, co to láska je.”

Obrátil se k ní. „Když to teď vím, když jsem poznal vás, jsem nespokojen se vším, co jsem kdy napsal, protože žádná má kniha nepostihuje tu absolutní mužovu koncentraci na ženu, kterou miluje. V nové knize chci vyjádřit celou hloubku bezmoci. Gregory tu dívku opravdu miluje a zabije ho, když ji musí… musí…”

„Opustit,” doplnila bezcitně.

„Na to nemíním myslet,” řekl hněvivě Carter.

Sloan vstala a namítla: „Ale my na to myslet musíme, Cartere. Jste zasnouben s mou nejlepší přítelkyní, jediným člověkem na světě, který kdy o mě stál. Jsme přítelkyně a máme se moc rády. Dnes večer jsem to naše přátelství málem zradila a podruhé už se nemůžu vydat do takového nebezpečí! Je to má přítelkyně.”

„Hrome, moje přítelkyně je to taky,” zařval, a když Sloan nervózně pohlédla na strop, opakoval to důrazně šeptem: „Moje přítelkyně je to taky. A mám ji rád jako přítelkyni, Sloan.”

Zakryla si uši. „Ne. Tohle byste mi neměl říkat.”

Přistoupil k ní a odtáhl jí ruce z uší. „Možná že ne, ale přesto vám to řeknu. Podle mého názoru je Alicia dáma, trochu rozmarná a neodpovědná, ale přitom velmi roztomilá. Byla Jimovou ženou a můj nejlepší přítel s ní byl šťastný. To byl dost velký důvod, abych ji měl rád.

Požádal jsem ji, aby si mě vzala, protože nám to oběma vyhovovalo, Sloan. Ona a chlapci potřebují někoho, kdo by se o ně staral. A já jsem kvůli Jimovi cítil povinnost o ně pečovat, a k tomu mám načase, abych měl ženu a děti. To je jediný důvod, proč jsem ji požádal, aby si mě vzala. Vím, že dosud miluje Jima, a nikdy jsem si o

41

ní nedělal žádné romantické představy.”

Vytrhla se mu z rukou, které ji svíraly, a odvrátila se. „Ale jakmile se s ní jednou oženíte, budete… budete s ní spát.”

Trvalo dlouho, než jí odpověděl, a jí pukalo srdce. „Chtěl bych aspoň jedno dítě, které by bylo moje,” řekl nakonec měkce. „Až se ožením, mám naprosto v úmyslu spát se svou ženou každou noc.”

Sloan pevně zavřela oči a přála si, aby si právě tak účinně mohla ucpat uši. „Ano, samozřejmě že budete. Byla to ode mě hloupá otázka.”

„Jenže mou ženou nemusí být Alicia.”

Trhla sebou a rychle se otočila. „Samozřejmě že bude vaší ženou.” Umíněně odmítal to připustit: „Ne, nemusí to tak být.”

„Ale ano, musí.”

„Jak to můžete říct, Sloan, po tom, co se mezi námi stalo? Jak si

vůbec můžete myslet, že bych si teď mohl vzít Alicii?”

„A jak vy si můžete myslet něco jiného?” zeptala se rozčileně.

„Důvěřovala mi natolik, Cartere, že vás sem poslala. Dala mi vás na starost.”

„To byla od ní hloupost.”

Nevzala jeho slova jako poklonu. „Ne, nebyla. Měla všechny důvody svěřit mi muže, kterého si chce vzít. Jsme přítelkyně a žádná z nás tu druhou nezradila. Co kdyby to bylo opačně? Co kdyby byla zemřela Alicia a já byla zasnoubená s Jimem? Mohl byste mu vzít snoubenku?”

Rozšířil její slovník o pár slov, která v životě neslyšela vyslovit. „To není totéž.”

„Je to přesně totéž. A vy to víte. Nechápete, Cartere? Stalo se to jen proto, že bydlíme v jednom domě. Byli jsme donuceni být spolu a popustili jsme uzdu své fantazii. Jen co se zase vrátíte k Alicii a k chlapcům -”

„To jsou žvásty, Sloan. Teď nejste vy zcela poctivá. Nemyslíte si, že jsem natolik muž, abych věděl, co chci? Mohl jsem vás uvidět v samoobsluze, kde jste mohla vrazit do mého vozíčku, nebo ve výtahu nebo kdekoli jinde, a byla byste mi stejně blízká, jako když jste mi onehdy večer otevřela dveře.”

„Alicia bude báječnou ženou,” řekla a nervózně si mnula ruce. Blaženě naslouchala jeho slovům, věděla však, že by je neměla poslouchat a tím méně mít z každého z nich radost.

„To určitě - ale bude báječnou ženou pro mě? Nebere například ohled na to, že potřebuju být sám, když pracuju. Kdyby byla tady, vyběhla by po schodech každých deset minut a klepala mi na dveře -”

„Přestaňte!”

„Ne, jen poslouchejte.” Vzal ji za ramena a lehce s ní zatřásl, aby

věnovala pozornost jeho slovům. „Byl bych pro ni dobrý já? Trpím

42

spisovatelskou upovídaností, Sloan. Potřebuju mluvit. Často potřebuju povídat, a to někomu, kdo by mě poslouchal. Myslím, kdo by mě opravdu poslouchal. To vy dovedete. Tehdy večer, kdy jsem přijel, jste seděla u tohohle stolu a poslouchala jste. Měl jsem vaši plnou pozornost. Nebyla jste plná vlastních věcí, které se vám ten den přihodily, a nechtěla jste mi je povídat. Ne- , vyskakovala jste jako čertík ze škatulky -”

„Jděte k čertu, Cartere!” Vyškubla se mu a couvla před ním. „Vy máte odvahu kritizovat přede mnou ženu, s kterou se máte oženit? Takhle to dělají muži, když seberou ženskou v baru a snaží se, aby je litovala a oni se s ní pak mohli vyspat. ,Má žena mi nerozumí.’ Při tom, jak jste chytrý, byste si snad mohl vymyslet něco originálnějšího, ne? Tohle nechci poslouchat. Ponižuje mě to.

Jestli máte s Alicií mezi sebou nějaké neshody, které potřebují urovnat, vyřiďte si to spolu. Nechci o tom vědět nebo se do toho dát zaplést.”

„To je tedy sakra špatné, protože už do toho zapletená jste, Sloan.” Znovu ji k sobě přitáhl, a ačkoliv se bránila, pevně ji držel.

„Jste do toho zapletená od té vaší krásné hlavy až po špičky vašich deseti prstů u nohou a všemi, místy mezi tím.” Přisál se něžně k jejím ústům a zavřel jí je. Jednou rukou jí držel bradu a odvážným jazykem jí pronikl do úst. Druhou ruku jí položil kolem boků, přitiskl ji k sobě a znovu jí dal poznat sílu své touhy.

Každou kapkou ubývající morální síly bojovala s erotickými impulsy, které se v ní vzbouřily. Nebylo to však nic platné. Byla příliš dlouho mrtvá. Když jí teď nabídl nový život, nemohla znovuvzkříšení odmítnout. Vycítil její souhlas a postupně uvolnil své sevření, vsunul ruku mezi jejich těla a něžně laskal její ňadra. Skrz blůzku jí přejížděl klouby po bradavkách, které se už nalily touhou.

„Jestli mi někdo má dát dítě, chci, abyste to byla vy, Sloan. Chci, aby mé dítě sálo z vašich sladkých, něžných prsů.”

Jako by ten obrázek, který vykreslil slovy, vzal přímo z jejích snů. Muž, který ji miloval. Dítě stvořené z jejich vzájemné lásky. Pocit, že někomu patří. Pocit vlastní ceny. Že miluje a je milována.

Věděla však, že jako žádný z jejích snů, ani tenhle se nikdy nesplní. Jeho polibky, jeho něžnosti vzbudily v ní jen touhu po něčem, co nikdy nemůže mít. Milovat ho to bylo masochistické sebemrskání, které jí jen do krve drásalo srdce. On se zase vzpamatuje a vrátí se k Alicii.

A Sloan zůstane se svými ranami sama. Nebyla si jista, že se dokáže znovu uzdravit.

43

Byl tak zabrán do líbání, že tupě a nevěřícně zamrkal, když ho odstrčila. „Takovéhle věci mi neříkejte.” Tvář měla jako tvrdou chladnou masku, která by však mohla puknout, kdyby nedala pozor.

„Už to znovu nedělejte, nebo vás budu muset požádat, abyste opustil

můj dům.”

Měl oči zamžené vášní, ale probuzený vztek ten jemný opar sežehl.

Náhle jasně zasvítily. „Sakra, Sloan -”

„Myslím to doopravdy. Vezmete si jinou. Laskavě si to zapamatujte.”

Jeho tvrdá odpověď ji zranila a Sloan se pod neomalenou vulgárností jeho slov celá přikrčila. „Vím, co je s vámi,” řekl se vzteklým úšklebkem. „Uvěznila jste se v tomhle domě, schovala jste se před světem, protože se ho bojíte.”

„Já že se ho bojím?” zeptala se uraženě a přitom plná strachu z toho, jak zvláštně jí umí vzít vítr z plachet a jak jasně vidí do nejtajnějších koutů jejího nitra.

„Ano, bojíte se ho. Vyrostla jste v domě, kde bylo asi tak veselo jako v mauzoleu plném prachu. Vaši rodiče, jak jsem pochytil z různých vašich a Aliciiných poznámek, o vás vůbec nedbali. Podle mého názoru jste se jen z čirého zoufalství chytila domýšlivého osla, který vás pak nechal.”

„Mlčte. Nic o tom nevíte.”

„Nesmysl. Myslíte si, že to udržíte v tajnosti, ale prozrazujete se, Sloan. Jste průhledná jako sklo. Jenže co na tom, že vaši rodiče se o vás nedovedli postarat? Co na tom, že si ten egocentrický grázl našel jinou? Je to snad důvod zůstat po celý zbytek života sama?”

„Jděte k čertu,” řekla a zamířila ke dveřím.

Nedal se odradit její rezolutností, skočil k ní a zadržel ji ještě včas, než mohla odejít do svého pokoje. Přitáhl ji k sobě a pevněji objal.

„Odsoudila jste se k osamělému životu, protože se mylně domníváte, že si nic jiného nezasloužíte. Sakra, Sloan, nikdo z nás nedostává jen to, co si zaslouží, to bychom se ani nenarodili. Život nezávisí na zásluhách, jinak bychom byli všichni andělé… nebo ďáblové.”

„Pusťte mě.” Pokoušela se mu vytrhnout.

„Položila jste se na obětní oltář sebeodříkání a bojíte se dovolit někomu, obzvlášť muži, aby se vás dotkl. Tenhle bůh mučednictví, jemuž jste se zasvětila, je žárlivý a asi by nechtěl oběť poskvrněnou štěstím a láskou.”

Byl tak blízko pravdy, že zaútočila jako divoká kočka. Pohodila hlavou a upřela na něj planoucí oči. „A co vy, Cartere? Vy jste pravý opak. Zaslíbil jste se ženě a dvěma dětem, které vás potřebují, a přesto jste ten slib klidně zrušil. Jednou jste ho však dal, je závazný, a co nevidět si ho připomenete. Pomyslíte na Jima a pocítíte k němu jako k

44

příteli povinnost. Vrátíte se k Alicii a k chlapcům a dáte jim všechnu lásku, kterou jste mě teď tak lehkovážně zahrnul. Ne, děkuju pěkně. Nakonec se vzpamatujete, jenže já, než se to stane, vaší hračkou nebudu.” Byla napjatá, těžce lapala po dechu. „Myslím, že bude nejlepší, když odsud odejdete.”

Oči mu planuly zlobou. Uvolnil paže a pustil ji, jak by se jí už štítil dál dotýkat. Sotva pohnul rty, když u dveří procedil skrz zuby: „Vaše postel bude pro mě posvátná, slečno Fairchildová, ale z domu mě nevyhodíte.”

Prošel lítacími dveřmi, které se za ním ještě chvilku kývaly. Konečně se zastavily. Teprve pak si Sloan uvědomila, jak je vyčerpaná. Došla tápavě do svého pokoje, padla na postel, přitáhla si polštář a zabořila do něj tvář.

Po všech těch jeho obviněních, která ale byla tak pravdivá, se cítila jako zmlácená. Její duše byla terčem a každé hněvivé slovo střelou, která ji zasáhla v místě, kde to nejí víc bolelo. Pravda jeho slov byla municí při každém útoku!

Proč ji Carter nedokázal pochopit? Můžu se chránit jen sama, jinak nemám nikoho, kdo by mi pomohl. Nechci, aby mi láska znovu způsobila bolest!

Už však znovu milovala a láska už ji zranila. Ať byla slova, která mu vrhla do tváře, sebetvrdší, milovala Cartera málem k bolesti.

Když ji opustil Jason, nebyla na bolest připravena. Navázala ten vztah slepě, neměla zkušenost, která by jí pomohla, nic ji nevarovalo. Tentokrát by neměla omluvný kdyby byla stejně naivní. Kdyby šla cestou, k níž jí radilo srdce, byla by ta cesta vydlážděna žalem. Zavedla by ji do slepé uličky. Lepší se vrátit, dokud to ještě šlo.

Ale jak to zvládne, když ho bude mít v domě? Jestli bude přes den pracovat ve svém pokoji, uvidí ho pravděpodobně jenom večer, až přijde do jídelny. Nebude mu už nosit nahoru podnosy. Jestli nepřijde dolů k snídani, žádnou nedostane. Snad to Sloan těch pár dalších týdnů přežije. Snad.

Nejsou tu přece sami. V domě jsou i další lidé.

Druhý den byly noviny plné zpráv o přívalu dešťů v oblasti zálivu a o jeho následcích.

Sloan nepříznivé počasí nijak zvlášť nevnímala. Její mysl se zabývala jinými věcmi. Překvapilo ji tedy, když četla o sesuvech půdy v horách kolem města a o celých zatopených oblastech v nižších polohách. Stav vody byl natolik katastrofální, že se po několik dalších dní stal hlavním tématem televizních zpráv.

„Měli bychom možná svůj pobyt tady zkrátit a jet domů,” řekla při večeři jedna z obou žen z Iowy.

„Ále, prosím tě,” protáhl její manžel lenivě, „plánovali jsme tenhle

45

výlet celé měsíce. Přece nebudeš chtít, abychom si ho pro trochu deště pokazili, co?”

Paní se ustaraně obrátila k spolubydlícím. „Co myslíte, že bychom

měli dělat?”

„Zůstat,” řekl muž a z mísy, kterou před ním držela Sloan, si napíchl grilovaný steak.

„Asi ano,” řekla druhá žena a škádlivě dodala: „Ostatně, Dorothy, v krámech neprší.”

Oba manželé jenom vzdychli a Sloan se ulevilo. Jedinými dalšími hosty, které tu měla, byl starší manželský pár, který zůstával už jen dvě noci. Během celého toho rozhovoru se neodvážila na Cartera podívat, ačkoliv na sobě cítila jeho ironický pohled.

„Já na odjezd nepomýšlím,” řekl a usrkl burgundského vína. „Práce mi tu jde báječně od ruky. Slečno Fairchildová, ještě jednu porci brambůrek, prosím,” požádal s oslňujícím úsměvem, o němž jen ona věděla, že je neupřímný.

„Samozřejmě, pane Madisone,” odpověděla se stejně falešnou vlídností a s ďábelskou chutí hodit mu obsah jeho talíře do klína.

Sloan začala pozorně sledovat počasí a vyděsilo ji, když viděla, jak se situace zhoršuje. Most Zlatá brána na celé hodiny pro dopravu uzavřeli, protože kvůli silným větrům a prudkým lijákům byla jízda po něm nebezpečná.

Sloan se zmocnila panika. Oba manželské páry z Iowy se sice rozhodly zůstat do konce svého pobytu, ale starší pár měl už příštího dne odjet. Na dva pokoje měla rezervaci na víkend, obávala se však, že turisté uslyší nepříznivé zprávy o počasí, jež hlasatelé měli sklon líčit co nejčerněji, a že pobyt odřeknou. Nejenže by to vážně narušilo její rozpočet, ale znamenalo by to také, že tu bude s Carterem sama. Ledaže by ho dokázala přesvědčit, aby odjel - pomyslela si však, že je to asi tak pravděpodobné, jako že by lijáky přestaly.

A její nejhorší obavy se naplnily. Do hodiny byly obě rezervace na víkend zrušeny. Seděla sklesle u svého psacího stolu v těsné kanceláři pod schody, vyťukávala na kalkulačce cifru po cifře a modlila se, aby se ukázalo, že v dřívějších součtech udělala nějakou chybu. Jak zaplatí účty za tenhle měsíc? Ovšem starosti kvůli penězům jí alespoň zabránily dělat si starosti kvůli Carterovi. Zítra v noci budou v domě sami.

Když později toho dne zazvonil telefon, zvedla ho s obavami. „Fairchildův penzion,” řekla rezignovaně jako člověk, který ví, že to bude věřitel, kdo volá.

„Máš stejně bezútěšný hlas, jako je předpověď počasí.”

„To jsi ty, Alicie?” Srdce se jí divoce rozbušilo, ale přesvědčovala

46

sama sebe, že to není z pocitu viny. Vždyť ho proboha jenom políbila. No ano, a pár doteků… „Jak se máš?”

„Prima. Chlapcům se vede báječně. Všechno je v pořádku, jen jsem se chtěla ozvat.”

„Dojdu pro Cartera, pracuje jako obvykle. Vídám ho jen málo, na mou duši. Je po celý čas zavřený ve svém pokoji. Psací stroj klape v jednom kuse!” Jen klid, jen klid. Nepřeháněj to. Nebo začne mít podezření.

„Vlastně jsem chtěla mluvit s tebou, Sloan,” řekla Alicia klidně. „Jak se ti Carter zdá?”

Sloan si olízla náhle oschlé rty. „Jak se mi zdá?” Ztuhlými prsty kroutila telefonní šňůru. „Co tím myslíš?”

„Je mu dobře? Je šťastný?”

„Jestli je mu dobře a jestli je šťastný?”

„Přestaň laskavě po mně všechno opakovat, Sloan, a pověz mi, jestli je v pořádku?” Aliciin hlas zazněl netrpělivě. Sloan se několikrát zhluboka nadechla. „Samozřejmě že je v pořádku, aspoň co se týče zdraví. Každý večer zbaští pořádnou večeři.” Doufala, že její povrchní, strojený smích bude Alicii připadat upřímný. „Nenechávám mu na kamnech kávu. Říkal… tedy… říkal, že ji rád pije, když pracuje.”

„Aspoň že jí. Hotel jsem mu zakázala, když začal vyhrožovat, že se odstěhuje, dokud nedokončí knihu. Živil by se jen hranolky a kávou z automatu. Pořád si myslím, že tvůj penzion je pro něj teď to nejlepší, jenže…”

„Jenže?” zeptala se Sloan slabým hláskem, když se Alicia odmlčela.

Srdce jí bilo až v hrdle.

„Jenže je takový divný, když s ním mluvím. Takový vzdálený. Vím, že pracuje, a on je vždycky duchem nepřítomný, když píše knihu, je, víš, někde v jiném světě. Ale nemůžu si pomoct, nedostatek jeho pozornosti mě trochu bolí.”

„Myslím, že na ten pocit máš právo, Alicie,” řekla pomalu Sloan.

„Samozřejmě jsi ponořena do svatebních příprav a plánů, ale ženy přece přikládají těmhle věcem větší váhu než muži. On má hrozně moc práce. Určitě je prostě soustředěn na svou knihu a jeho zdánlivá lhostejnost neznamená, že by sis měla dělat starosti.” Neměla čisté svědomí a její slova nezněla upřímně.

„Asi máš pravdu,” řekla Alicia už veseleji. „Musím si zvyknout na ta jeho ,temná údobí’, kdy přemýšlí o nějaké zápletce.”

„Ano, to musíš,” řekla vážně Sloan. „Zjistila jsem o tvém snoubenci jednu věc. Bere své psaní ohromně vážně.”

„No to by měl. Vždyť mu to taky nese.”

Sloan ta slova z nevysvětlitelného důvodu urazila. Byl

přesvědčena, že Carter by psal, i kdyby na psaní už nikdy nevydělal

47

ani penny, i kdyby už nikdy, nikdy nic nevydělal.

„Tak jsem si myslela, že bych mohla přijet zítra večeř a strávit s vámi oběma víkend…”

Sloan vpadla Alicii doprostřed řeči: „Cože? Chceš přijet sem? Zítra? To by bylo báječné!” Myslela to doopravdy. S Aliciinou přítomností se dají věci do pořádku.

„Maminka se nabídla, že si chlapce vezme k sobě. Máš nějakou postel navíc?”

„Mám jich bohužel až moc,” hořce se zasmála Sloan. „Prosím tě,

přijeď.”

„Slyšela jsem, že tam máte hrozné počasí.”

„No a co? Sedneme si ke krbu a popovídáme si a Carter bude mezitím pracovat.”

„Doufám, že ho přiměju, aby si dal o víkendu pohov.”

„Počkej, skočím pro něj. Jsem jistá -”

„Ne. Můžeš mu jen říct, že přijedu. Když už mu rozbiju celý víkend, dám mu dneska pokoj.”

Pověděla Sloan předběžně, jak poletí, přibližně jí sdělila dobu příjezdu a řekla, že si vezme z letiště taxíka, aby Sloan nebo Carter nemuseli ven. „Radši mi přichystej nějakou tu tvou prima večeřičku.”

„Máš ji mít. Nemůžu se už dočkat, až tě uvidím.”

„Já taky. Tak ahoj.”

Sloan měla pocit, jako by jí byl udělen odklad trestu. Očekávala hodinu večeře s větší dychtivostí než řadu dní předtím. Nálada jí trochu poklesla, když do jídelny přišel jen starší manželský pár.

„Setkali jsme se s tím druhým pánem na schodech a máme vám vyřídit, že bude večeřet mimo dům,” hlásil zdvořile pán.

„Ach tak. Děkuju vám.”

Carter se vrátil až po půlnoci. Čekala na něj v saloně. Svlékl kabát a oklepával z něj déšť, a najednou vzhlédl a uviděl ji pod obloukovým vchodem.

„Copak? Snad si nehrajete na správkyni dětského domova?

Vzkázal jsem vám přece, že přijdu po zavírací hodině.”

Stiskla hněvivě rty a vzpřímila se, jako by měla v zádech pravítko.

„Nezáleží mi na tom, kdy přijdete, pane Madisone. Čekala jsem na vás, abych vám vyřídila vzkaz od vaší snoubenky.”

Útočně vyšpulené rty povolily a ramena poklesla. Zadíval se na své boty mokré od deště. „Promiňte, Sloan. Chovám se jako dokonalý grázl. Omlouvám se.”

Bylo skoro lehčí snést jeho arogantní výsměch než tuto poníženou omluvu. Jak tu teď sklesle stál a z šatů mu kapala voda, vypadal zranitelný jako člověk potřebující útěchu. Pokládala to za malou odplatu, že vypadá tak nešťastně jako před chvílí ona, ale tím víc ho

48

milovala.

V očích měl nepokoj a hlas bezvýrazný, když se jí zeptal: „Jsou všichni v pořádku? Chlapci také?”

„Ano, všem se daří výborně. Alicia přijede zítra večer, chce s… vámi strávit víkend.” Chtěla říct „s námi”. Ale když to řekla takhle, znělo to osobněji a navozovalo to vztah mezi ním a Alicií.

„Hm,” přikývl s prázdnou tváří. „To je dobře. Přijede sama?” zeptal se jakoby z donucení.

„David a Adam budou u Aliciiných rodičů. Ona sem dorazí někdy kolem večeře.”

Poprvé po několika dnech byli sami. Oba si v duchu připomínali chvíle vášně a hněvu a snažili se co nejvíc tento banální společenský hovor prodloužit.

Musel si všimnout, že nemá na sobě ten ošklivý modrý župan. Tenhle byl sametový a měl meruňkovou barvu, která zdůrazňovala odstíny jejích zlatohnědých vlasů. Samet dával vyniknout pěkným křivkám ňader a boků a měkce splýval kolem nohou. Musel násilím odvracet oči od něžného trojúhelníku, který se mezi nimi provokativně rýsoval. Pocítil pohyb ve slabinách, ale s tím nemohl nic dělat. Jen si odkašlal, jak se mu sevřelo hrdlo. „Říkala ještě něco jiného?”

Nemohla odtrhnout oči z jeho tepajícího hrdla a přála si cítit jeho rytmus na svých rtech. „Ptala se, jak se vám vede. Jestli je vám dobře a… jestli jste šťastný.”

„A co jste jí řekla?”

11Řekla jsem, že jste šel na večeři do města.” Náhle k němu zvedla

oči. „Jedl jste někde v restauraci?”

„Vzal jsem si taxíka a zajel si do Čínského města. Večeřel jsem u Kana.”

„Pochutnal jste si?”

„Bylo to výborné, pro jednoho člověka bylo jídla až moc.” Přinutil se k úsměvu, který však vzápětí přešel v tíživý smutek.

Toužila dotknout se jeho úst, vyhladit ten jejich nešťastný záhyb. Ta ústa byla určena k usmívání. Nebo k líbání. Odtrhla oči a řekla zajíkavě: „To je, myslím, všechno. Dobrou noc.” Prošla kolem něj a zamířila do tmy.

„Sloan?”

„Ano?” Rychle se obrátila, stál takřka u ní. Jeho dech jí zvedal vlasy. Ucítila vůni likéru, který vypil po večeři. „Co jste jí řekla o té druhé věci?”

„O druhé?”

„O tom, jestli jsem šťastný, nebo ne.”

Nemohla se odpoutat od jeho magnetických očí. Hlasivky jí vypovídaly službu, ale přesto se jí podařilo promluvit tak, aby ji slyšel.

49

11Řekla jsem jí, že pilně pracujete a myslíte jen na svou knihu.”

„Vy se domníváte, že myslím na knihu?”

Viděl, jak se ty modrošedé oči lesknou pohnutím, široce se rozvírají, jak jsou plné zmatku a zamžívají se touhou. Panebože, když se na něj takhle podívala, jak měl ovládnout svou touhu a nevzít ji do náručí? Jak může být pro něj zakázaná, když strávil hodiny, dny, noci, kdy vychutnával v duchu na jazyku její rty a ňadra a necítil na špičkách prstů nic jiného než teplý satén její pleti, neslyšel nic než chraptivý sten plný vášně vycházející jí z hrdla, když se jí dotýkal na intimních místech. Toužil vychutnat z ní všechno, dotknout se všeho, co se mu slibovalo pod jejím oblečením, slyšet výkřiky extáze, až dojde k vyvrcholení.

Měl jen náznak ponětí o tom, jaké by to bylo milovat se s ní, přece jen však věděl, že pod jejím vyrovnaným klidem bije srdce vášnivé, štědré milenky, která nešetří projevy lásky. Tělo se mu zachvívalo bolestí, když proti své vůli pustil uzdu fantazii. Krev mu bušila v žilách, když si ji představil nahou pod sebou, beroucí od něj všechnu lásku, kterou mohl dát.

Pomyslel si, že by to byla jeho smrt, kdyby měl jít dál životem a nikdy ji nepoznat celou. Byl posedlý myšlenkou na její sladké tajemství, v němž by blaženě a teple spočinul. Utišila by ten stoupající hlad, který mu často zrosil čelo. Jeho nestálé srdce by konečně našlo klid. A jeho duše by se vznášela vysoko v oblacích.

Až do této chvíle ho stravovala neustávající vášeň. Nemohl psát, nemohl spát. Pouhá představa milování s ní ho však uspokojovala víc než skutečné milování s jinými ženami. Nehodlal se té představy vzdát. Zbláznil by se, kdyby to udělal. Právě tak, jako by se zbláznil, kdyby si ji představil s jiným mužem. Vidět v duchu její půvabné štíhlé údy ovinuté kolem jiného těla než jeho, to by ho snad připravilo o rozum. Jestliže byla tak vášnivá s ním, nedalo se předpokládat… Musel se zeptat, musel to vědět.

„A co ten obchodní cestující Jason?”

„Prosím?”

11 íkala jste, že jste s ním žila.”

„Ano,” přisvědčila chraptivě.

„Samozřejmě jste s ním spala.”

„Ano.”

„Byl první?”

„Jediný.”

„Udělal… udělal vás… šťastnou?”

Nevyslovila to „ne” jen rty. Z hrdla jí nevyšel žádný zvuk. Zaúpěl bolestně, pozvedl ruku a vzal do dlaní její obličej. Jeho dotek byl jako

50

umrtvující injekce, která ji zbavila možnosti pohybu. Mohla tam jen stát a vstřebávat do sebe teplo, které z něj vycházelo, tak jako člověk přijímá hojivé sluneční paprsky. Byla to zvláštní droga, protože probouzela erotogenní části těla a ostatní tělo zbavovala všech pocitů. Vnímala, jak se jí ňadra nalévají láskou, jak jejich hroty touží puknout. Hřejivé uspávající teplo zalévalo její ženství a pulzovalo v jednom rytmu s jejím srdcem. A s jeho.

„Ten člověk byl hlupák,” řekl chraptivě Carter

Přejel palcem po jejím vlhkém plném dolním rtu, pak se s těžkým povzdechem ovládl a obrátil se k odchodu. Její srdce se znovu vrátilo k svému těžkému, smutnému rytmu. Bilo do taktu s jeho kroky na schodech.

KAPITOLA 5

„Myslím, že je to od tebe sobecké, Cartere,” řekla Alicia a našpulila

půvabně rty. „Jaký je v tom rozdíl?”

„Nikdo nesmí číst mé rukopisy, dokud nejsou úplně hotové. Ani

můj agent, ani můj vydavatel, ani moje… snoubenka. Nikdo.”

Jedli v jídelně, co jim Sloan uchystala. Strávila přípravou jídla skoro celý den. Večeře byla výtečná, v jídelně, zařízené nábytkem z přelomu století, bylo útulné teplo, zvlášť když venku nepřetržitě pršelo a kapky stékaly v stříbrných stružkách po okenních sklech. Tentokrát jedla Sloan také v jídelně. Dokonce si na to vzala tutéž černou sukni a žoržetovou blůzu, kterou na sobě měla, když tu byl Carter první večer. Vlasy měla vyčesané do volného uzlu na temeni hlavy. Uši jí zdobily perlové náušnice. Dokonale zapadala do prostředí jídelny. Zato Alicia nikoliv.

Byla příliš moderní a příliš exkluzivní. Sloan právě v salonu zapalovala oheň v krbu, když mosazné klepadlo ohlásilo příchod přítelkyně. Alicia se vrhla Sloan do náruče a objímala ji nadšeně jako vždycky. Jakmile Carter uslyšel její radostné výkřiky, sešel po schodech dolů a dostalo se mu stejně bouřlivých projevů lásky.

Srdečně temperamentní Alicii objal, a jak mu ovinula paže kolem krku, políbil ji na tvář. Sloan, jako by neviděla, se pod záminkou, že se musí podívat na oheň v krbu, vrátila do salonu.

Cesta letadlem, déšť a vítr, ani bouřlivá objetí nijak nepocuchaly Aliciiny plavé vlasy. Oči jí tančily veselostí jako obvykle. Pusa jí jela a

51

ústa se smála, když vykládala o tom, jak je těžké nechat i na pouhé dva dny děti na starost babičce. Sloan ji uvedla do jejího pokoje, který byl vedle Carterova, jak to má být, a když pak Alicia sešla dolů, měla na sobě ocelově modrý kalhotový komplet (měl stejnou modrou barvu jako uniformy letušek) do nějž se převlékla z červených vlněných kalhot a koženého saka stejné barvy.

Teď se její krásná tvář rozzlobeně svraštila. „Ach tihle umělci! Pochopíš, proč mě nenechá rukopis alespoň pro-listovat, Sloan?”

Sloan si zoufale přála, aby se jí Alicia neptala na nic, co se týkalo Cartera. Nimrala se vidličkou v jídle, které jí zůstávalo na talíři. „Ano, myslím, že to chápu. Chce, aby jeho kniha byla tak dokonalá, jak jen to dokáže, a dokud nemá ten pocit, šidil by tebe i sebe, kdyby tě ji nechal číst.”

Alicia se na ni podívala, jako kdyby Sloan hovořila cizím jazykem.

„Asi to tak bude. Ale vždyť proboha mám být jeho ženou.”

Carter se také díval na Sloan, a ta doufala, že světlo, které mu zahořelo v očích, je jen odraz svíček na stole. „Promiň, Alicie. Já nepovolím, nikdo nebude mou knihu číst, dokud není hotová.”

„Kolik ti ještě chybí? Dokážeš ji dokončit dřív, než jsi původně myslel?”

Rozpačitě poposedl na židli a usrkl vína. „Myslím, že ne. Poslední kapitola se mi nedaří.”

„Pravděpodobně je skvělá,” řekla s obdivem Alicia, natáhla ruku

přes stůl a položila ji na jeho.

Sloaniným nitrem projela závist. Alicia měla právo dotknout se jeho ruky. Měla právo urovnat mu neposlušné vlasy, které mu padaly do čela, právo přejet mu rukou po nestejných obloucích obočí, vyhladit láskyplnými špičkami prstů ustaranou vrásku mezi nimi. Všimla si Alicia vůbec té nenápadné známky úzkosti?

„Tady tě určitě neruší žádný hluk ani zábava,” zasmála se Alicia.

„Co se stalo s podzimním cestovním ruchem, Sloan?” odvrátila se od svého snoubence.

„Obávám se, že všichni zůstali doma kvůli počasí. Televizní zprávy je vyděsily. Včera mi hosté odřekli dvě rezervace. Čtyři dámy, které měly společně přijet příští týden, telefonovaly, abych jejich návštěvu přesunula na pozdější termín.”

„Máš s tím starosti? Měla jsem dojem, že jen taktak vyjdeš.”

Alicia to neřekla ze zlomyslnosti, ale Sloan by ji za to, že se zmínila o její nejisté finanční situaci, nejradši uškrtila. Bylo jí, jako by Alicia ukazovala na další z jejích vad. V Aliciině rodině vždycky byly peníze,

zrovna jako v Jimově. Nikdy v životě nepoznala nedostatek. A Sloan zas nikdy nepoznala, co to je mít dost peněz. „Ále, já to nějak přežiju,” řekla lehce. „Možná začnu servírovat hot dogs místo gurmánských večeří, ale nějak si už poradím.”

„Samozřejmě že to zvládneš,” řekla Alicia. „Přála bych si mít aspoň trošičku tvé zdatnosti a zdravého rozumu.”

Já bych si taky přála, abys je měla, pomyslela si Sloan. A přála bych si, abych já budila dojem ženské křehkosti.

„V každém případě jsem ráda, žes nezačala s tím šetřením dnes večer. Ta šunka byla báječná.” Alicia složila ubrousek, položila ho vedle talíře a rozkošnicky se protáhla. „A teď bych se ráda uvelebila u krbu.”

„Jen si s Carterem udělejte pohodlí a buďte tu jako doma. Já se pustím do nádobí.”

„Ne, ne, já ti pomůžu,” zvolala Alicia.

„Jen jdi,” ukázala Sloan prstem velitelsky k salonu. „Je to tvoje minidovolená. Já budu hned hotová a přijdu za vámi.”

„Tak jsi mě přemluvila,” řekla Alicia, vzala Cartera za ruku a vedla ho z jídelny.

Jak vycházel, cítila Sloan na sobě jeho oči, ale od podnosu, kam skládala špinavé nádobí, nevzhlédla. Dávala si načas, než všechno sklidila, a pak připravila věci na snídani. Když byla konečně hotová, odvázala si zástěru a zamířila váhavě do salonu, kde slyšela Carterův dunivý smích a Aliciin oživený hlas.

Uvelebili se na křesle pro dvě osoby. Carter se rozvaloval v rohu a Alicia seděla a nakláněla se k němu s nohama složenýma pod sebou. Hrála si s jeho knoflíky u košile. Sako měl Carter sundané.

„Tak tady jsi. Už jsme nedoufali, že přijdeš,” řekla Alicia.

„Vyprávěla jsem Carterovi, jak Adam viděl v mateřské školce myš.”

„Doufám, že se příliš nevyděsil.” Sloan si přinesla z druhého konce salonu židli a snažila nepohlédnout do Carterovy nevyzpytatelné tváře.

„Chudák učitelka se vyděsila víc než Adam,” zasmála se Alicia. Vzdychla, opřela se tváří o Carterovu hruď a ruku mu položila na krk.

„Ach, tohle je tak příjemné. Takový klid a pohoda. Ani nevíte, jak jsem z těch chlapců utahaná.” Zvedla hlavu a podívala se na Cartera. „Tolik jsem potřebovala vypadnout a zas tě vidět.”

Usmál se na ni, políbil špičku jejího dokonalého nosíku a láskyplně ji zlehka poškrábal na temeni hlavy.

Sloan vyskočila ze židle. „Musíte mě opravdu omluvit, ale jsem

dnes večer příšerně unavená. Z toho deště jsem zřejmě ospalá.”

„Ale, Sloan -”

„Popovídáme si zítra, Alicie. Myslím, že bys dnes večer byla s Carterem radši sama. Než půjdete nahoru, uhaste, prosím vás, oheň a zhasněte. Uvidíme se ráno.”

Vyběhla z pokoje, i když věděla, že je to nevychované. Uvědomovala si, že je zbabělá, věděla však, že by z toho umřela, kdyby zůstala a dívala se, jak se k sobě tulí na křesle pro dva.

Nenáviděla se za to, že to dělá. Upírala oči na dveře Aliciina pokoje a věděla, že jestli je otevře a zjistí, že Alicia nespala ve své posteli, nikdy si neodpustí, že podlehla a nahlédla dovnitř. Nic na světě jí však přesto nemohlo zabránit, aby se nepodívala, kde Alicia strávila noc. Mosazný knoflík se pod tlakem její ruky otočil a ona uviděla postel s odhozenou pokrývkou, pomačkaným prostěradlem a polštářem s vytlačeným důlkem. Jen s jedním polštářem.

Sloan se zesláble opřela o sloupek dveří a okamžitě k sobě pocítila opovržení, že špehovala. Jenže ona to musela vědět. Ovšem, bylo tu vysvětlení, neboť k její práci patřilo jít ustlat do pokoje hostů. V hloubi duše však věděla, že špehuje svou nejlepší přítelkyni.

Minulý večer je slyšela, jak šli nahoru, nebyla však schopna říct, jestli šli do stejného pokoje, nebo ne. Pro ni to byla strašná noc. Házela sebou a převalovala se v posteli, jak v duchu viděla Carterovy ruce a rty přejíždějící po Aliciině krásném nahém těle. Viděla, jak proniká do Aliciina poddajného těla, cítila každý vzrušující náraz, jako by to nádherné přirážení patřilo jí. Byla to pro ni muka a musela vynaložit všechny síly, aby nevykřikla.

K snídani přišli společně, Alicia šťastná, čilá, rozkošná, Carter unavený, s vpadlýma očima, mrzutý, jako by se moc nevyspal.

„Ale aspoň spal ve svém pokoji,” řekla si Sloan a rychle ustlala Aliciinu postel. Jinak bylo v pokoji uklizeno. Alicia byla velmi pořádná.

Po vydatné snídani, kterou jim Sloan připravila, Alicia naléhala, aby s ní šel Carter nakupovat. Sloan přes její prosby odmítla jít s sebou a řekla, že si musí dát do pořádku účty. To sice udělala, ovšem nebylo to nic, co by nemohla nechat na později nebo s tím být za půl hodiny hotová. Považovala by to však za trest, kdyby s nimi měla chodit jako gardedáma.

Pak Sloan vešla do Carterova pokoje, který vypadal, jako by tu řádilo tornádo. Na zemi vedle koše ležely koule zmuchlaného papíru, které se do něho už nevešly. Na stole, který mu opatřila, se válely

stránky rukopisu. Škrty červeným inkoustem se táhly napříč jako krvavé šrámy. Prádlo si nosil do blízké prádelny, ale košile, džíny, saka a svetry měl rozvěšené po nábytku, že vypadaly jako pokroucená těla.

Pustila se do obvyklého úklidu a nejdřív ustlala postel. Nikdy nebyla tak ráda, že musí tohle dělat. Právě věšela jeden z jeho svetrů na ramínko, když Carter vešel do pokoje. Neslyšela ho vstupovat do domovních dveří ani jít po schodech nahoru, tolik byla zabraná do ukládání jeho věcí, které tak báječně voněly po něm a také po kolínské, které používal. Prudce se otočila.

„Co tu děláte?” zeptala se zajíkavě a šeptem. Podvědomě tiskla svetr k prsům. Měla pocit, že ji nachytal, že ji přistihl při něčem, zač by se měla stydět.

„Bydlím tady,” řekl, koutky úst se mu zvedly a na rtech se mu objevil pobavený úsměv.

„Chtěla jsem říct, kde máte Alicii?”

Shodil ze sebe sako a tentokrát je pečlivě pověsil na opěradlo židle.

„U Sakse, zkouší si šaty v dámském oddělení. Měl jsem toho už dost a

řekl jsem jí, že se tu sejdeme, až bude hotová. Bůhví kdy to bude.”

Sloan si vzpomněla, jak chodila s Alicií na nákupy, a věděla, že přítelkyně dovede nakupováním strávit celé hodiny. „To ji baví,” řekla, pak se obrátila a pověsila, svetr do skříně.

„Omlouvám se za to, jak to tu v pokoji vypadá. Ale snad jsem tu neudělal nějakou trvalou škodu.”

Zavřela dveře skříně a usmála se. „Vůbec ne. Stelu postele a uklízím pokoje každé dopoledne. Protože máte největší pokoj a nejvíc platíte, nemám nic proti tomu pověsit vám pár věcí.”

„Přesto vám děkuju.”

„Rádo se stalo.”

Hleděli jeden na druhého a okolní svět pro ně zmizel. Bylo jim dopřáno toho malého koutku vesmíru, toho malého zlomku času, kdy byli sami. Jenže takové potěšení bylo pro Sloanino bolavé srdce příliš riskantní, a cítila, že by jí mohlo puknout, kdyby s Carterem zůstala o chvilku déle.

„Myslím, že je to prozatím všechno,” řekla a zamířila ke dveřím.

„Nechám vás tu samotného, abyste mohl pracovat.” Došla ke dveřím, aniž ji zastavil, když je však chtěla otevřít, opřel se celou dlaní o dveře, aby nemohla ven.

„Sluší vám to v těch džínách.”

Nedokázala se na něj podívat. Upírala oči na hřbet jeho ruky na dveřích, která jí zabraňovala otevřít. Články prstů měl porostlé hnědými chloupky a poseté světlými pihami. Byla by je nejradši

políbila. Místo toho předstírala, že se nic neděje a že může pokračovat v běžné konverzaci. „Dlouhé kalhoty nenosím, leda někdy v sobotu dopoledne, když mám větší úklid.”

„Není z vás cítit, že jste uklízela. Voníte jako čerstvě pečený chléb.”

Přisunul se blíž a přitiskl se břichem k jejímu zadečku.

Sotva jí stačil dech, aby řekla: „Chleba jsem pekla taky.”

„Chci ochutnat.” Sklonil hlavu a nosem jí odhrnul vzadu vlasy. Pak ucítila ze strany krku jeho rty. Něžně přejížděly po její pleti a zuby ji lehce hryzaly. Otevřel ústa a jazykem konejšivě omýval místečko na jejím krku.

„Cartere…,” vydechla, zahanbena a vzrušena proudem touhy vytrysklým ze středu jejího ženství a tak nádherně protékajícím pomalu jejími žilami.

„Máte vůbec tušení, jak rozkošně vypadá váš zadeček v těchhle džínách?” zašeptal jí do ucha objížděje jazykem jeho prosvítající okraj.

„Ne, nemáte, jinak byste je nenosila.”

„Neměl byste říkat -”

„K čertu s tím, co bych měl a neměl říkat. Pro změnu dělám, co chci. A vy chcete, abych to dělal, ať už to přiznáte nebo ne. Že je to tak? Řekněte to, Sloan.”

„Ano,” vzlykla. „Ať nás Bůh zatratí jako hříšníky, ale polibte mě.”

Byl to mnohem něžnější polibek, než očekávala. Vzal ji rukou za bradu a obrátil její tvář k sobě. Jejich ústa se spojila nad jejím ramenem. Rozevřel rty a chviličku pil z jejích a pak ponořil jazyk do hedvábných hlubin jejích úst. Když jej pomalu vytáhl, tiše zaprotestovala. „Pst, není žádný spěch.” Mluvil do jejích rtů a objížděl je špičkou jazyka.

Palcem jí pomalu hladil spodní část brady a čelisti. Pak znovu použil jazyka - nijak důrazně, jen pomalým savým pohybem objížděl její ústa, zmocňoval se jich, až byla jen jeho.

„Zvedněte paže a položte mi je kolem krku,” vedl ji a jeho horké polibky zanechávaly na jejím krku řádku stop.

Udělala, co po ní chtěl, a prsty mu prohrábla vlasy, dosahující mu k límci. Bylo tak samozřejmé přivinout se k němu a splynout s ním, položit mu hlavu na prsa.

Jeho ruce jí začaly pomalu v kruzích masírovat hrudní koš. Reagovala na pohanský rytmus, který jí vibroval v těle, a lehce se pohupovala a dotýkala se boky zapínání jeho kalhot. „Můj bože, Sloan. Ano, lásko. Nepřestávej,” sténal.

Sklonil hlavu nad její rameno, sunul se po něm tvá a rozepínal jí přitom knoflíčky. Pomalu jí stahoval halenku a zároveň i saténové ramínko podprsenky a zkoušel jazykem její pleť a vůni. Třel se o ni

bradou a lehounké škrabání vousů vzbuzovalo v ní záchvěvy rozkoše po celém těle. Prsty mu sevřela vlasy, prohnula se v zádech a zvedla prsa.

„Jak jsou měkoučká,” řekl a rukou nahmátl hrot jejího ňadra, které se vykulilo z košíčku podprsenky. Sevřel na něm ruku a přejížděl špičkou prstu po bradavce. Oči mu zasvítily mužskou pýchou, když pod jeho laskáním ztvrdla. Zvolna opsal prstem kruh po jejím vnějším růžovém okraji. „Ten první večer jsem se z toho málem zbláznil. Toužil jsem tohle udělat.” Jemně otáčel pupenem ňadra mezi prsty, až se hrot bradavky nalil ještě víc. „Pak jsem se ho chtěl dotknout jazykem.” Hlas se mu ztišil a změnil se v rozrušený chrapot. „A pořád to chci.“

Položil jí štíhlou pevnou dlaň na břicho, přitiskl k sobě a tlačil se na ni svým klínem a Sloan se zachvívala neovladatelnou vášní. Svaly jí změkly a zmocnila se ji příjemná malátnost. Byla vězněm smyslnosti a Carter byl jejím věznitelem. Držel klíč ke všemu, co ji dělalo ženou. Otevřel zdroj jejího ženství, takže vyprýštilo jako, studniční pramen, zalilo celé její tělo a zaplavilo ji pocity, které předtím nikdy nezakusila.

„Chci vás, Sloan.”

„Chci vás,” doznala Sloan a vydala ze sebe chraptivý vzdech. Otočila se mu v náručí, ovinula mu paže koleny prsou a zhluboka vdechovala jeho vůni - věděla, že za pár vteřin ho bude muset pustit. Ale v této chvíli ji chtěl a ona mohla předstírat, že mu patří.

Jak ji k sobě tiskl, přejížděl rty po jejích bohatých vlasech a hladil ji přes našponované džíny po zadečku, který se mu tak líbil. „Celou tu dobu jste mě mučila, ale teď už mě budete milovat, viďte, Sloan?”

„Já vás miluju,” prohlásila slavnostně a přejela mu rty po kůži těsně nad límcem.

Vzal ji za ramena a odstrčil ji. Probodával ji očima. „Víte, co myslím.”

„Nebudu… nebudu se s vámi milovat, to ne,” řekla klidně, ale rozhodně.

Prudce ji pustil a uhodil si pěstí do dlaně. Prohrábl si divoce vlasy a znovu se zeptal: „Proč?”

Pomalu si upravila halenku a podívala se na něj s nesmírnou únavou. „Víte přece proč, Cartere. Prosím vás, nebudeme to znova probírat. Kdybychom… kdybychom se spolu vyspali, způsobili bychom tím bolest někomu, koho máme oba hluboce rádi.”

„Působíme jí snad menší bolest tím, že se milovat chceme?”

„Ne, ale nebudeme se potom muset kvůli tomu cítit tak provinile.”

„Pochybuju, že bych se kdy cítil vinen, že jsem vám dal svou lásku. A jsem, hrome, přesvědčen, že bych se necítil vinen, že jsem si vzal

vaši.”

„Ale ano, cítil byste se vinen! Já vím, že ano.”

Sebejistě si zastrčil palce za pásek. „Tím si nebuďte tak jistá. Nemám takový zvrácený sklon trestat sama sebe jako vy, Sloan. Dělat mučedníka mě nebaví.”

Po záchvatu vášně ji zalila vlna hněvu. „Zdá se, že jsem vám věřila víc, než zasloužíte.”

„Co má tohle znamenat?”

„Nemyslela jsem si, že se uchýlíte k těmhle samolibým mužským řečičkám. Jestli vaše mužské ego potřebuje náplast na bolístku, protože jsem vás odmítla, a snaží se o ni tím, že se mi budete vysmívat, tak prosím, jen si poslužte. Já si to nerozmyslím. Stejně se s vámi nevyspím.”

„Vysmívat?” ušklíbl se. „Dovolte, abych vám řekl, co to je, zlato. Výsměch je, když žena hladí muže tak, až ten z toho málem ztratí vědomí, a pak mu řekne, že to má marné.”

Jeho slova ji zasáhla jako zlomyslná rána pěstí do žaludku, až se jí udělalo nevolno. Zalykala se zlostí. „Neříkejte mi ,zlato’,” procedila mezi zuby a zaťala pěsti. „To, co jste řekl, je hrubé a vulgární.”

Zatvářil se bojovně a s úmyslem popudit ji řekl: „K hrubostem a vulgárnostem jsem se ještě vůbec nedostal.”

„Nechte si je do své knihy,” otevřela prudce dveře, ale než vyšla, ještě po něm hodila poslední urážlivou poznámkou. „Jsem jistá, že vám do ní dobře sednou.”

Práskla dveřmi dřív, než mohl něco odseknout.

Krátce nato přišla Alicia a nesla plnou náruč balíčku a krabic, na nichž stála jména nejvybranějších obchodů na Union Square. „Sloan, Sloan,” volala, když zaplatila taxíkáři a vřítila se dovnitř.

Sloan vyšla z kanceláře, kde kalkulačka vyplivovala pásky, z kterých byla smutná. „Nechala jsi vůbec něco v krámech?” zeptala se a snažila se, aby jí na hlase nebylo znát, že se ani ne před hodinou líbala s jejím snoubencem. Pohled na Aliciinu rozzářenou dětskou tváří nijak nezmírnil ošklivost, kterou k sobě cítila. Alicia měla vlasy zvlhlé deštěm a pocuchané od větru a na sobě parádní černé lakové holínky a vinylový plášť stejné barvy.

„Počkej, až uvidíš, jaké senzační věci jsem si koupila? Kde je Carter?”

„Pracuje nahoře,” řekla Sloan a uhnula před Aliciinýma očima.

„Slyším, jak tam klape psací stroj.”

„Pojď se mnou nahoru. Chci si ty věci zkusit a předvést ti je.”

„Jdi k sobě do pokoje, za minutku budu u tebe. Přinesu horké jablečné víno a můžeš mí udělat přehlídku.” Potřebovala čas, aby se trochu vzpamatovala. Věděla však, že ani sebedelší čas ji nezbaví viny, kterou cítila.

„Prima,” řekla Alicia a odcupitala po schodech nahoru.

Když Sloan pár minut na to nesla nahoru podnos, Carterův psací stroj mlčel, ale jeho dveře byly zavřené. Aliciiny byly pootevřené, takže Sloan do nich strčila nohou a vešla dovnitř. Na prahu se zastavila a sevřela držadla podnosu tak křečovitě, až jí zbělely klouby.

Balíčky a krabice ležely rozházené po posteli a po zemi. Carter a Alicia stáli uprostřed pokoje a objímali se. Při pohledu na ně se Sloan bolestně sevřelo srdce. Plášť visel Alicii na jedné paži a na jednom rameni, jako by ji Carter chytil, právě když se svlékala. Carterovy ruce se nořily do husté hřívy jejích plavých vlasů a jeho ústa divoce líbala Aliciina.

Sloan měla pocit, jako by vrostla do podlahy. Nebyla schopna se pohnout, srdce v ní pokleslo jako vypuštěný balon. Oči měla široce rozevřené rozčarováním a v nich nepřítomný pohled. Zírala na Carterova ústa hltající s nezkrotnou vášní Aliciina. Rozevřela rty a jimi se jako smrtelný chropot vydral přerývaný vzdech.

Tak ji Carter uviděl, když prudce zvedl hlavu od neuspokojivého, drtivého polibku. Spustil paže, kterými dosud objímal Alicii, a celý se roztřásl nechutí k sobě samému. Nikdy v životě se necítil tak podle. Nejen proto, že vyvolal ten hrozný výraz odporu, který se objevil na Sloanině tváři, ale i proto, jak špinavě jednal s Alicii. Nezasloužila si takové ponížení. Nebylo její vinou, že se utápěl ve vlastním jedu. Polibek měl sloužit jednomu jedinému účelu. Nevzešel z touhy.

Alicia přitiskla třesoucí se prsty k ústům, nervózně se otočila a uviděla Sloan. „Ach, Sloan. My… Carter… chce taky vidět věci, co jsem si koupila. A… postav ten těžký podnos sem. Nemusela jsi nosit občerstvení, ale ty jsi takový drahoušek.”

Povídala dál. Carter a Sloan se pohybovali jako stroje, odpovídali, jak se od nich očekávalo, jako by celou scénu zkoušeli a jako by všichni věděli, kterou úlohu má kdo hrát a které řádky textu přednést.

Sloan se velmi ulevilo, když řekli, že chtějí jít na večeři do města. Samozřejmě očekávali, že půjde s nimi, ale ona odmítla. Alicia naléhala. Carter se k jejímu pozvání zdvořile přidal, ale pak už zarytě mlčel. Sloan ovšem zůstala pevná a Alicia to nakonec vzdala.

Alicia si na sebe vzala jedny z nových šatů a Carter ve svém sportovním saku a kravatě vypadal velmi hezky a přitažlivě. Krásný

pár. Ztělesnění amerického snu.

Sloan jim s úsměvem popřála, aby se dobře bavili, a pak se dívala, jak nasedají do taxíku. Zavřela domovní dveře, přitiskla hlavu k chladivému dřevu a přála si, aby neměla víc citu než ono.

Všechno, co Carter řekl, byla lež. Chtěl partnerku do postele, chtěl si naposled užít, než se ožení. Že Sloan byla nejlepší přítelkyní jeho snoubenky a že snoubenka byla tady, činilo milostnou pletku jen pikantnější. Jako by taková situace přímo vystoupila ze stránek některého jeho románu. A když Sloan jeho hanebnou nabídku odmítla běžel rovnou a najisto zpátky do Aliciiny milující náručí.

Panebože, jakého blázna ze sebe udělala! Už dvakrát! Nejdřív se domnívala, že ji miluje Jason. Pak si myslela, že ji miluje Carter. Kdyby to nebylo tak tragické, bylo by to k smíchu. To, že ji Jason nechal, přijala se zaťatými zuby a chmurnou rezignací, že tak už to na světě chodí, „Proč to tentokrát bolí o tolik víc?” ptala se stěn ve svém pokoji.

Nebylo lehké usnout, ale ona se tak jako tak usnout bála. Bála se, že když zavře oči, snad zemře zoufalstvím v prázdném domě.

„Asi se s tebou vrátím do Los Angeles,” řekl klidně Cárter,

Když se minulý večer vraceli, Sloan je neslyšela, a byla tomu ráda. Nechtěla vědět, jestli jsou v noci v jednom pokoji. Pravděpodobně byli. Jednou překazila Carterovi splnění jeho smyslné touhy svým ne včasným příchodem. Pochybovala, že by se dal znova odradit.

Alicia trvala na tom, že pomůže s přípravou jídla, a teď v prvních odpoledních hodinách odpočívali se šálky kávy před krbem v saloně.

Sloan si sice pořád říkala, že pohrdá mužem, který se skrývá za Carterovým povrchním kouzlem, přesto však jeho oznámení jejím klidem otřáslo.

„Myslíš to doopravdy, Cartere?” zeptala se vzrušeně Alicia. Sloan viděla, jak její ruka přitom důvěrně stiskla jeho stehno. „Ale to je báječné! David a Adam budou -”

Náhle se zarazila a sklesla dozadu do křesla. „Ne,” zamumlala mrzutě. „Nemůžeš se vrátit. Teď ne.”

Sloan vrhla pohled na Cartera, když však viděla, že je stejně překvapený, upřela znovu zrak na Aliciinu rozmrzelou tvář.

„Proč bych se neměl vrátit domů? Myslel jsem, že chceš, abych se vrátil.”

„To víš, že chci, Cartere,” řekla Alicia vážně. „Nedokončil jsi však svou knihu a do svatby bys ji nedopsal, i kdyby ses doma zavřel. Zas bychom tě všichni začali pronásledovat jako předtím.”

Pokrčil rameny. „Prostě ji dokončím až po svatbě. Není tak veledůležité, abych splnil termín. V nakladatelství mi ho prodlouží, když je požádám.”

„Ale to ne,” řekla Alicia, vzpřímila se v křesle a potřásla důrazně plavou hřívou. „Nezačnu manželství tím, že by mezi námi stálo něco tak důležitého jako literární dílo. To bys mi nikdy neodpustil.”

„Těžko se dá říct, že je to dílo. Nebylo by co odpouštět.” Pohlédla na něj s neskrývaným skepticismem. „Znám tě, Cartere Madisone. Když se ti psaní nedaří, jsi nešťastný, a já nechci ženicha s mrzutým obličejem. Pověz mu, Sloan, že by měl zůstat tady v penzionu, dokud to nedopíše. Že mám pravdu?”

Sloan se podívala na Alicii a pak na Cartera. Ten s velkou pozorností očekával její odpověď. Bylo mnohem jistější hledět na Alicii.

„Jsem přesvědčena, že Carter udělá, co si myslí, že udělat má, a že ode

mě nepotřebuje žádnou radu.”

„Tobě se tu líbí, viď, Cartere? Zachází s tebou dobře, ne?” zeptala se Alicia škádlivě.

Sloan zbledla, ale Carter rychle odpověděl: „Ne, ne, v tom to není.

Jde prostě o to, že žádná kniha není tak důležitá jako ty a chlapci.”

„Ale měl by ses do ní opravdu pustit a dopsat ji. Nebudeš spokojený, dokud to nedoděláš, viď?”

Jeho oči rychle zalétly k Sloan a zase zpět. „Ne,” doznal nakonec.

„A tohle je to nejlepší místo, kde můžeš pracovat. Takže tu zůstaneš, i když opravdu oceňuj u tvé nesobecké gesto.” Alicia se naklonila a něžně ho políbila na rty. Dotkl se na okamžik jejího ramene. „A teď si musím zabalit. Taxík tu bude ani ne za hodinu.”

Sloan se dívala, jak taxík odjíždí. Ze zadního sedadla jí nadšeně mávala Alicia. Tma a déšť vůz brzy pohltily. Carter se vrátil do domu před Sloan a zamířil do salonu.

Stál před krbem, zíral do plamenů, a najednou řekl: „Snažil jsem se.”

Právě se chystala zmizet do svého pokoje, jeho slova však zarazila. Napětí mezi nimi se dalo přímo krájet. Jak to tu spolu vydrží, než přijdou do penzionu noví hosté nevěděla.

„Co jste říkal?”

Otočil se, tmavá štíhlá silueta rýsující se proti plamenům v krbu. Nerozsvítil žádnou lampu. Až na rudou záři ohně tonuly salon a hala ve tmě. „Řekl jsem, že jsem se snažil. Snažil jsem se elegantně zmizet,” dodal, když se zdálo, že Sloan stále nechápe.

„Ano… to by bylo bývalo nejlepší. Myslím, že Alicia se poprvé v

životě rozhodla podle rozumu místo podle citu.” Řekla to s láskyplným posměchem a on žert pochopil. Tím se napětí mezi nimi trochu zmenšilo.

Tiše se zasmál. „Špatně si to načasovala.” Zkoumal koberec, na němž stál. „Je to důvěřivá duše. Nemá nejmenší podezření. Ani se nezmínila, že tu budeme sami bez hostů, kteří by nám dělali garde.”

Sloan odvrátila pohled a založila si ruce na prsou. Najednou byla velmi chladná. „Nemá důvod žádného z nás podezírat.”

„Ne. Myslím, že ne.” Jakmile přestal předstírat zájem o koberec a pozvedl k ní oči, znovu roztála. V šerém pokoji se mu rozzářily, jak na ni hleděl. „Můžete mi důvěřovat, Sloan?”

„Co tím myslíte?” Hlas jí zněl nepřirozeně, jak se jí hrdlo křečovitě stáhlo.

„Kvůli tomu včerejšku. Chtěl jsem vás dostat do postele a vy jste odmítla, a já jsem začal být sprostý a vulgární. Dobrý bože!” Udeřil se pěstmi do stehen. „Nevím, co to do mě vjelo. Nikdy předtím jsem se k žádné ženě nezachoval tak urážlivě. Když řekla ne, smekl jsem klobouk a šel, ale s vámi…” Podíval se na ni zoufale a zvedl prosebně paže. „Prostě jsem se nemohl smířit se zamítavou odpovědí. Popadla mě zlost, byl jsem celý rozrušený a hodně zklamaný, a… je mi to líto. Prosím vás, odpusťte mi.”

Sloan si zimomřivě třela paže. „Jsem právě tak vinna jako vy, Cartere. Měl jste právo se rozzlobit. Svedla jsem vás k domnění, že jsem víc než svolná.”

„Nikdy bych vám neublížil, víte to, Sloan, že ano?”

Při tom úpěnlivém tónu prudce zvedla hlavu. „Samozřejmě,”

přisvědčila s něžným důrazem.

„Víte, že bych vás nikdy nenutil -”

„Ano!”

Zamířil k židli, sklesl na ni a volně sepjal ruce mezi roztaženými koleny. „Viděla jste mě, jak jsem líbal Alicii.” Nebyla to otázka, bylo to prosté konstatování.

Znovu ucítila tu bolest, probodávající jí srdce jako šíp.

„Předpokládá se, že tak se muži chovají ke svým snoubenkám. Líbají je.”

„Nepředpokládá se však, že tím chtějí zahnat z mysli obraz jiné ženy.” Podíval se ze židle na ni nahoru. Vlasy mu padaly nedbale na zvrásněné čelo. „Když je líbají, netouží zapomenout, jak báječně chutnají rty jiné ženy.”

„Přestaňte, Cartere, prosím vás.” Sloan si oběma rukama zakryla

tvář.

„To byl jediný důvod, proč jsem líbal vyděšenou chudinku Alicii. Ujišťuju vás, že nikdy nepoznala tak divokou vášeň. Aspoň ne se mnou. Musel jsem zjistit, jestli u ní najdu aspoň náznak, jen pouhý náznak požitku, jaký mám, když líbám vás. Byla to ode mne hloupost. Samozřejmě že požitek jsem z toho neměl žádný. Protože ona není vy.”

„To mi neříkejte!” zvolala.

„Nevím, jak se s ní budu moct vůbec milovat, až se vezmeme.” Zvedl se ze židle, šel k ní přes celou místnost a odtáhl jí ruce z tváře zmáčené slzami. „Možná si budu říkat, že jste to vy.”

„Ne!” Prudce se otočila, takže k němu stála zády. Slzy, jimž se bránila v posledních dnech, jí stékaly po tvářích. Otočil si ji, aby ji měl obličejem k sobě, ne však jako milenec, ale jako přítel.

„Plačte za nás oba, Sloan,” zašeptal. Přitiskl si její zvlhlou tvář do košile na prsou a uklidňoval ji jako dítě. Plakala dál a on ji hladil po vlasech, třel ji za krkem a přejížděl jí rukama po zádech.

Dovolila mu to. Neboť si nepamatovala, že by ji kdy někdo takhle utěšoval. Vždycky si jiní lidé vylévali svůj zármutek u ní, ale ona si nikdy nemohla dovolit přepych svěřit se někomu se svým zklamáním. Pod dotekem Carterových milujících rukou a pod vlivem jeho konejšivých slov pronášených zpěvným hlasem dala volný průchod svému žalu.

„Už o tom nebudeme mluvit, Sloan. Měla jste po celou tu dobu pravdu. Znám svou povinnost, vím, co musím udělat, a není ode mě pěkné, že vám působím takovou bolest. A tak nebudeme nikdy milenci, ale byl bych hrozně rád vaším přítelem. A mám k vám jako přítel jednu prosbu.”

Zvedla k němu uplakané oči. Bříšky palců jí něžně otřel zbylé slzy z tváří. „Jakou prosbu?”

„Chtěla byste si přečíst můj rukopis?”

KAPITOLA 6

Věděla, že její výraz se nedá označit jinak než jako imbecilní. Cítila, že má ústa dokořán a oči že jí rychle pomrkávají. Carter viděl v jejím obličeji úžas a zdálo se, že z toho má potěšení, protože se mu na tváři objevil ten jeho pokřivený okouzlující úsměv.

11 íkal jste ale, že váš rukopis nikdo nesmí číst, dokud není hotový,”

řekla zajíkavě a lapala přitom po dechu rty jako zlatá rybička.

„Ne, to nesmí. Jenže tohle je výjimka. Chci, abyste si přečetla Spící milenku a řekla mi, co si o ní myslíte… ale upřímně.”

„Nevěděla jsem, že jste to už dopsal.”

„Nedopsal jsem to. Proto chci, abyste si rukopis přečetla. Nemůžu hnout s poslední kapitolou. Když si přečtete, co už jsem napsal, a řeknete mi své postřehy, třeba se mi rozsvítí v hlavě.”

Na chvilku se zamyslela a pak řekla pomalu: „Alicii to bude mrzet.”

„Nedozví se to. Já jí alespoň nehodlám říct, že jste to četla.”

Bloudila očima po jeho tváři a uvažovala, jak se rozhodnout. Její pohled utkvěl na pocuchaných vlasech, které mu padaly na uši. Lákaly ji, aby se jich dotkla. „Rukopis by vám měla přečíst Alicia.” Nechtěla, aby se jí mohlo klást za vinu, že v jeho životě zabrala Aliciino místo.

„Líbil by se jí, nebo by mi spíš řekla, že se jí líbí, ať už by to byla pravda nebo ne. A neberte to jako její kritiku. Je to prostě zjištění na základě pozorování. Mluvila by hezky, aby mě neurazila.”

„Jak víte, že já bych to neudělala? Že bych vám neřekla, co chcete slyšet, místo toho, co si opravdu myslím?”

Zasmál se a jeho hluboký sytý smích ji objal svým teplem, které ji hřálo. „Vždycky jste mi bez obalu pověděla, co si myslíte, nikdy jste se neostýchala říct mi věci, které jsem nijak zvlášť slyšet nechtěl. I za cenu, že se rozzuřím. Nemyslím, že byste s tím začala teď.” Viděl na její tváři nerozhodnost, jak zvažovala důvody pro a proti. „Příliš času vám to přece nezabere! Můžete číst po večerech.”

„Nemyslím, že budu mít tenhle týden moc práce. Jste můj jediný host.”

„Když už o tom mluvíme: jen kvůli mně nebudete všechnu tu otrockou každodenní práci dělat! Sice vám to sluší, když se tak o všechno staráte. Nikdy jsem neviděl nikoho, kdo by tak obratně a půvabně všechno zvládl. Dovolte mi ale, abych vás někdy pozval do restaurace.” Když viděl, že se chystá něco namítnout, pozvedl dlaně a zarazil ji. „Trvám na tom. Bude to váš honorář za přečtení rukopisu.”

„Ale v ceně pokoje je zahrnuta snídaně a večeře.”

„Pak to uděláme jako výměnu.”

„Jídla v restauraci však stojí víc,” namítla.

„Páni, jste vy ale pyšná a umíněná. Dobrá, řekněme tedy, že mi snídani uděláte a naservírujete v kuchyni a na večeři pak můžeme jít do restaurace nebo tady sníst sendviče nebo něco, co se dá rychle připravit. Platí?”

Natáhl k ní ruku a ona mu jí dvakrát pevně potřásla.

„Zpečetěno potřesením ruky a” - naklonil se k ní -„políbením.”

Jeho rty se v políbení, které mělo být chladné, dotkly měkce, ale pevně jejích. Ten dotek na ni však zapůsobil, jako by ji zasáhl šíp lásky. Uvízl hluboko v jejím lůně, rozštípl se a rozletěl po celém těle. Jejich rty se nerozevřely, jazyky zůstaly v klidu, polibek se nerozvinul v nespoutanou vášeň. Přesto však pro ně znamenal víc než kterýkoli předešlý. Nebyl to projev fyzické touhy, jakou cítili jeden k druhému, ale duchovní potřeby, kterou také museli potlačit. Ta oběť byla nejtěžší.

Když se od ní odtrhl, měl zlatohnědé oči zamžené touhou. „Kdy chcete začít?” zeptal se zastřeným hlasem.

„Dnes večer.”

Usmál se, neboť si uvědomil, že všechny její námitky byly předstírané. Srdce se mu dmulo pýchou: vždyť ona se nemůže dočkat, aby si jeho rukopis přečetla.

Sloan v srdci jásala. Dal jí právo, které dosud neměl nikdo jiný a nikdy mít nebude. Nebylo to jeho tělo, co jí dal, nebo jméno, nebo jeho láska. Byla to jeho práce a jeho dílo, které jí dával. A věděla, že to mu bylo nade všecko drahé.

„To chcete, abych prosil?” zeptal se, když druhý den ráno seděl u kuchyňského stolu. Stála u sporáku a míchala vejce.

„To je trest za to, že jste přišel do kuchyně. Snídaně je součástí naší dohody, pamatujete? Chtěla jsem vám ji přinést do pokoje.”

Usrkával kávu. „Už jsem celé hodiny vzhůru, běhal jsem po pokoji, až jsem si řekl, že už je dost slušná doba, abych sešel dolů. Kam jste až dočetla?”

„Pusťte se do těch vajec,” řekla a laškovně, houpavě odkráčela.

Potichu šťavnatě zaklel, ale dal se rychle do jídla, zatímco Sloan jedla beze spěchu. Seděla u stolu proti němu, oba byli jen tak po domácku, v domě byli sami a ona si v duchu představovala, že Alicia neexistuje. Penzion byl až na ně dva prázdný, a přece se jí nikdy nezdál tak útulný. V tom dešti jako by se scvrkl, jako by se kolem nich vytvořila kukla, která je uzavřela před ostatním světem.

„Co říkáte první kapitole?” zeptal se, když spolkl sousto. „Přečetla jste aspoň první kapitolu?”

„V televizi říkali, že bude ještě aspoň tři dny pršet.” Schválně dělala, že nechápe, a pečlivě si mazala marmeládu na vdoleček.

„No dobrá, dobrá, rozumím,” zabručel. „Podejte mi, prosím, slaninu.”

Když dojedli, odnesla talíře do výlevky, pustila na ně horkou vodu, pak se vrátila ke stolu s kávovou konvicí. Znovu naplnila oba šálky. Carter netrpělivě pozoroval každý její pohyb a poťukával si nehtem palce na obroučku brýlí.

„První kapitola je výborná,” řekla a zamyšleně upila. kávu.

Ramena mu poklesla, jak si oddechl, ale okamžitě znova znervózněl. „Neříkáte to jen tak?” Postrčil si brýle na čelo, kde je obyčejně míval, když nepracoval.

Zasmála se z plna hrdla a zavrtěla hlavou: „Kdepak,“ a dodala:

„Myslela jsem, že ten muž běžící uličkou v hrůze před chlapem, který ho pronásleduje, bude hlavní postava.”

„To jste si taky měla myslet.”

„Jak jste popsal jeho kroky rozléhající se v tmavých, vlhkých ulicích… co vám budu vykládat, víte přece, co jste napsal. Myslím, že jste tu scénu udělal perfektně. Cítila jsem jeho strach, jeho zděšení. Plíce mi div nepraskly jako jemu, a úplně mě vyvedlo z míry -”

„Když se ukázalo, že je to padouch, a muž, který ho pronásledoval, je hrdina.”

„To je ohromně chytrý tah. Čtenářům se bude líbit. Ale -”

„Ale co?” zeptal se s úzkostí.

Otřásla se a řekla: „Musela být ta jeho vražda tak surová a krvavá?”

„To nebyla vražda,” zasmál se, „byla to poprava. On byl nacista, který měl na svědomí nelidské zločiny. Kromě toho hrdina musí být nejen statečný, ale i pro nepřítele nebezpečný. Musí být víc než dokonalý. Velké procento mých čtenářů jsou muži. A když se opravdu něčí mozek rozstříkne po cihlové zdi střelou z Magnum 357, vypadá to mnohem příšerněji, než jak jsem to popsal. Taková věc se prostě popsat nedá.”

Těžce polkla. „Vy… vy jste něco takového viděl?”

„Ano. Jeden můj kamarád je u FBI, a když jsem mu řekl, co potřebuju, při nejbližší příležitosti mi zavolal -”

„Radši to dál nechci vědět,” řekla rychle.

„Dobrá,” usmál se. „Dostala jste se až tak daleko? Přečetla jste první kapitolu?”

„Přečetla jsem i čtvrtou. A líbí se mi, Cartere.”

„Opravdu se vám líbí?”

„Opravdu, na mou duši.” Na důkaz toho, že mluví pravdu, si jako malé dítě udělala křížek na srdci, jemu se však oči sledující prst na bujných kulatých ňadrech zaleskly velice dospěle.

Musel svůj pohled doslova silou vůle odtrhnout a zvednout ho k její tváři. „Vím, že je to samý škrt. Jde to vůbec číst? Co jsem tady, pořád čmárám po krajích opravy. Když jsem nebyl schopen pracovat na té poslední kapitole, vylíval jsem si pomstu na tom, co už jsem napsal.”

„Na některých místech mi dalo trochu práci pochopit korektury, ale rozluštila jsem to docela dobře. Příběh se odvíjí ohromným tempem a váš hrdina je v nemožném postavení. Nemůžu se dočkat, až se dozvím, jak ho z té situace dostanete.” Oživení, které jí krásně uvolnilo tvář, náhle zmizelo, jako by z ní spadla maska. „Nenecháte ho přece umřít nebo něco takového, že ne?”

Spokojeně se zasmál, když viděl, jak vážně to bere. „Ne, nezemře.”

„V tom případě jsem nedočkavá, abych už četla dál. Budete dnes pracovat?”

„Ano. Chci změnit jednu scénu v šesté kapitole, nežli se k ní dostanete.”

Zatímco spolu mluvili, sklidila ze stolu, a teď se skláněla nad myčkou a ukládala do ní špinavé nádobí. Neměla tušení, jak vyzývavě v tomto postavení vypadá. „Proč?”

„Dala jste mi inspiraci.”

Otočila se a z prstů jí na vyleštěnou podlahu kapala voda.

11Řekl jsem vám, že se mi líbíte v džínách. Chci je použít ve své knize.”

Rozpačitě si utřela ruce do utěrky; nebyla schopna se podívat Carterovi do očí. „Vzala jsem si na sebe džíny, protože tu nikdo jiný není a já potřebuju vyspárovat dlaždičky v jedné koupelně.”

„Neomlouvejte se, Sloan, že v těch džínách vypadáte tak sakramentsky sexy,” řekl něžně.

Ostýchavě si zastrčila pramének vlasů za ucho. „Nepomyslela

jsem… chci říct, že si nemyslím, že vypadám tak… sakramentsky… sexy.”

Jeho oči se do ní zavrtaly jako laserem a zbavily ji pohybu. „Já vím, že to od vás nebyl úmysl. Tím víc je to působivé.”

Byla by mohla vydržet, co říkal, kdyby to neříkal hlasem, který jí připomínal norkovou rukavici. Viděla reklamu na ni na zadní stránce jednoho časopisu. Byla to hračka, sexuální hračka: milenci si ji navlékli na rukou a masírovali s ní jeden druhého. Právě takový hladivý pocit měla z Carterova hlasu. Jako norek na holé kůži.

Snažila se nepředstavovat si tu hračku na svém břiše a stehnech. „Jak chcete použít moje… ehm… džíny ve své knize?”

„Na konci páté kapitoly je Gregory postřelen do ramene. Bloudí po jedné švýcarské vesnici, je omámený horečkou a má bolesti. Lisa ve čtvrté kapitole viděla, jak navázal kontakt, a sledovala ho.”

„Tuhle část jsem četla.”

Přikývl. „Když nakonec ze ztráty krve omdlí, nechá ho Lisa odnést do svého bytu a ošetřuje mu ránu sama. Po několik dní Gregory blouzní.” Pokrčil sebekriticky rameny. „Šablona, ale působivá. Zkrátka, když začne nabývat vědomí, ona se nad ním sklání a vypadá jako anděl. On se posadí a položí si hlavu na její ňadra, jako by chtěl zjistit, jestli je dosud živ, nebo ne. Postavil… tedy… zareagoval fyzicky, a tak poznal, že není mrtvý.”

„Nechápu, co by na tom mělo vadit.” Sloan na něj hleděla jako omámená. Nemohla odtrhnout pohled od jeho hypnotických očí, nemohla k němu nepřistoupit, jak tak ještě seděl na židli u stolu.

„Není to špatné.” Carter si odkašlal, aby mu hlas nezněl tak chraptivě. „Ale já ho místo toho nechám otevřít oči, a první, co uvidí, bude roztomilá ženská zadnička v našponovaných džínách. Lisa se může sklánět nad dolním koncem postele a zastrkovat mu přikrývky kolem nohou. Ano, to je ono,” řekl v náhlém nápadu, „měl horečku, a když začala opadávat, odkopal přikrývky.

Natáhne se a dotkne se jejího… zadečku… jako by opravdu nemohl věřit, že je skutečný, jako by patřil jen do jeho snu.” Carter spojil slova se skutkem a položil Sloan ruku na bok. „Hladí jej. Je pevný, kulatý a našponovaný. Ona ví, co se děje v jeho mysli, a stojí nehybně, nechá ho dělat, co chce, aby se přesvědčil, že je dosud naživu.”

Carter jí něžně a rytmicky hnětl bok a Sloan se rozechvěně pohupovala, zmámená jeho slovy a dotekem. Instinktivně vztáhla ruce k jeho hlavě a sundala mu brýle. Pečlivě mu uhladila prameny mahagonových vlasů, přejela obočí něžnými konečky prstů, jako by to

byl on, kým zmítala horečka.

„Pak přesune ruku dopředu a přitlačí ji… sem.” Pohlédl na její břicho. Dlouhý cíp obyčejné košile měla uvázaný v pase do uzlu. Položil jí ruku na zapínání džínů. Špičku prostředníku měl na kovovém stiskacím knoflíku a dlaň spočívala na jejím měkkém rozcitlivělém klíně.

„Nakonec,” pokračoval tím svým hypnotizujícím hlasem, který ji ovíjel pavučinou smyslnosti, „jí rozepne džíny a rozevře zip.”

Nepohnul se, skutečnost však nemohla být mocnější než síla jeho slov. Sloan zavřela oči. Všechno to viděla. Cítila to.

„Pomalu rozevře zip, až se dostane k pruhu krajkových bikinek. Na jeho tváři se objeví zpola pobavený, zpola strachuplný úsměv, protože tohle všechno může být ještě sen. Pak se špičkami prstů dotkne její pleti a přejíždí jimi po jejím břiše. Její kůže vibruje životem, rozechvívá mu prsty a sděluje mu, že i on je živý. Se slabým zasténáním se zvedne a posadí, přiloží ústa na její tělo, které je tak měkounké a hebké a tak pěkně voní. Políbí ji na pupek a zkoumá ho jazykem.”

Sloan nevědomky sténala, a třebaže jeho ruka se ani nepohnula a třebaže ona sama zůstala oblečená, tělo se jí chvělo bezděčnou reakcí a přímo cítila, jak jeho vlhký jazyk přejíždí po jejím pupku.

„Tiskne tvář k jejímu břichu a přejíždí jazykem po krajkovém okraji kalhotek. Vzdychá úlevou. Ta žena není přelud. Hlava mu padne zpátky na polštář a ruka klesne na postel.” Carter spustil ruku a nechal ji volně viset podél těla. Sloan sňala dlaň z jeho čela a přestala mu prsty projíždět praménky tmavých vlasů. Carterův povzdech vyjadřoval naprostý klid a jeho šepot byl jako ukolébavka. „Zavře oči a usne. Protože ona existuje, protože je skutečná, protože je tu s ním, ví, že

zůstane naživu.”

Uplynuly dlouhé vteřiny, nežli se probral ze svých představ a podíval se na ni. „Jaký je to pro vás pocit být múzou?”

„Je to pro mě čest,” řekla slabým hlasem. Lehce se otřásla, jako by se snažila ze sebe shodit plášť smyslnosti, do nějž ji zahalil. Nohy se jí málem podlomily, když vykročila klopýtavě od stolu. Bylo nutné, aby od něj byla kousek dál. „Jenže tahle múza musí vyspárovat dlaždičky v koupelně a opravit tyč na závěs u sprchy.”

Sloan vyvinula nesmírné úsilí, aby se všechno dostalo zas do normálu, aby odklidila ty báječné pozůstatky citové bouře. Byl to odvážný, statečný pokus, rty se jí však chvěly a v očích se jí třpytily slzy. Musí tenhle zápas vybojovat, i když

to její srdce nechce.

Carter byl milosrdný a následoval jejího příkladu opustil všechny ty představy, dřív než by se změnily ve skutečnost. „A spisovatel musí opravit hotové kapitoly a jednu připsat.”

Pak šli oba po své práci, ale trvalo dlouho, než se mohli soustředit na něco jiného než na scénu, kterou pravě sehráli.

„Tohle je šílenství, Cartere.”

„Jen pojďte. Ještě pár metrů a jsme tam. Kam se poděla vaše touha po dobrodružství?”

„Zůstala v mém obýváku, kde je teplo, sucho… a svět-lo. Jak můžete něco vidět?”

„Noční vidina. Hleďme, to by byl ohromný titul, co říkáte? Noční vidina od Cartera Madisona. To se mi líbí. Co říkáte, bázlivko? Už jsme tady.”

Rozhlédla se kolem sebe; mrholilo a viděla jen tmu jako v podsvětí.

„Kdeže jsme?”

„Na kopci u lavičky.”

Byl už večer, když Carter seskákal ze schodů a řekl jí, aby popadla kabát a klobouk a šla s ním. Poslechla a užasla, když trval na tom, že bude řídit. Zeptala se ho, kam jedou, ale nic nepověděl. Zastavil u krámku otevřeného dlouho do noci a koupil bochník chleba zadělá-vaného kváskem, láhev červeného vína, kus sýra a balíček se studeným nářezem. Jeli po sanfranciském mostě Zlatá brána. Když přejeli na protější břeh, co je Sausalito, zabočil doleva a projel dlouhým temným tunelem na hřeben kopce, který se tyčí nad zátokou.

„Odtud půjdeme pěšky,” řekl a zatáhl za ruční brzdu jejího auta.

„Pěšky?” zeptala se nevěřícím hlasem. „Kam?”

„Na vršek.”

Stáhl ji k sobě na studenou tvrdou lavičku a opsal paží široký kruh.

„Tady odsud máte nejkrásnější pohled na San Francisco, slečno Fairchildová.”

Vpravo vzadu za nimi ležel Tichý oceán zahalený v mlze, tmavý a hrozivý. Truchlivé houkání mlhových sirén na lodích a remorkérech vzdorujících hroznému počasí znělo v pochmurném tichu strašidelně. Vlevo vpředu vystupovalo San Francisco jako šperk zasazený do pahorkovitého terénu. Přímo před sebou viděla Sloan obloukovou mlžnou siluetu mostu Zlatá brána s matnými světly.

„Mám před sebou nejkrásnější výhled na San Francisco, které pro mlhu a déšť není vůbec vidět,” řekla suše.

„Až sníte plátek boloňského salámu, budete se cítit lip,” řekl

70 14

soucitně, ale na rtech se mu objevil úsměv.

Trhali zuby kusy tuhého chleba, žvýkali je a zbytek schovali pod Sloaninu pláštěnku, aby zůstal suchý. Podávali jeden druhému sýr a láhev vína.

„Dostala jste se dnes odpoledne ke čtení?” zeptal se jakoby lhostejně.

„Dostala. Připadala jsem si úplně provinile, že čtu, když bych měla jako vždycky uklízet nebo vařit, ale text mě natolik zaujal, že mi to bylo jedno.”

„Výborně! Člověk si musí tu a tam vyhovět a dělat, co ho těší, prospívá to i zdraví. Taky jste si potřebovala vyrazit, přes tohle mizerné počasí. Bavíte se?”

Podívala se na něj a malátně se usmála: „Ano,” řekla měkce. „Bavím se báječně.”

Pohlédl na její ústa. Byla tak krásná, když se teď usmívala přirozeně a upřímně, a ne tak opatrně a zdrženlivě jak si to uložila. V té tmě si nemohl být jist, ale připadal tomu, že má rty růžové od vína. Nedovedl si představy nic lahodnějšího, opojnějšího, dráždivějšího než slíbat ze rtů chuť vína. Odtrhl mysl od té představy, aby si zachoval zdravý rozum. „A co mi povíte o mé knize?”

„Děj mě moc baví. Ale je v ní i patos.”

„Nebyl tam, dokud jsem neprovedl ty poslední změny.

Tak povídejte dál.”

„Fakt se mi líbí. Myslím, že je to nejlepší román, jaký jste kdy napsal.”

„Opravdu?”

„Opravdu.”

„Jen jedna scéna mě znepokojila.” Zachumlala se ještě víc do pláštěnky. Vítr od oceánu ji studil do zad.

„Je vám zima?”

„Trochu,” přiznala.

„Tak pojďte sem.” Sesunul ji z lavičky, rychle ji popadl a stáhl si ji na klín. „Budu vám dělat větrolam. Natáhnete se.”

Seděl na lavičce, dlouhé nohy natažené před sebou, trochu se zakláněl dozadu a rameny se opíral vzadu o lavičku. Pomalu se pokládala, až na něm spočívala celou vahou svého těla. „Tak jak je vám teď?” zašeptal jí do ucha.

Jeho dech ji hřál na pokožce mokré od deště. „Je to lepší,” řekla. Bylo jí blaze. Přes ten déšť, zimu a skrovnou večeři si nikdy v životě nepřipadala tak volně, nikdy necítila takové uspokojení a tak příjemné teplo.

71 14

„Napijte se ještě trochu vína,” vybídl ji a vsunul jí láhev pod paži. Pořádně si lokla, ačkoliv si říkala, že to nepotřebuje - v hlavě jí hučelo a celé tělo jí prostupovala malátnost, příjemná ospalost. Jeho paže vklouzly pod pláštěnku, objaly ji a pevně přivinuly. Cítila zezadu pev-ný tlak jeho dolní části těla. „Tak nad čím jste se v rukopise pozastavila?”

Bála se, že její roztěkaná mysl nedokáže utvořit souvislou myšlenku, tak byla vzrušená dotekem jejich těl. Její rty i opatrně vytvářely slova vysílaná mozkem. „Pamatujete na tu scénu, jak ji po tom, co unikli teroristům, utěšuje?”

„V té staré hospodě?”

Poťukával jí zamyšleně prsty na břicho. Hrdlo se jí bolestně svíralo potlačovanými steny tělesné rozkoše. „Ano, myslím, že jste tuhle scénu možná trochu ošidil,” vydralo se z ní, ačkoli sotva popadala dech. „Ale jakým právem vám tu radím! Nic o psaní nevím.”

„Plným právem. Vždyť jsem se sám ptal. Jen pokračujte.”

Jeho dlaň spočívala přímo pod jejím ňadrem. „Emoce té Lisy nejdou z hloubky. Byla v moci teroristů, kteří ji zastrašovali, prožila velkou radost, když vyvázla životem a když se i Gregory zachránil.”

Přejel po ní rukama, a kdyby jí je byl přitiskl na ústa, nezarazil by jí

řeč lip.

„Pokračujte.” Jeho šepot nebyl ve skutečnosti nic víc než závan vzduchu, který jí prošel kolem ucha.

„Tu scé - scénu, kdy ji utěšuje po tom, co si ona uvědomuje, že její dítě bylo za náletu skutečně zabito…”

„Hm - hmhm.” Jeho rty jí teď přejížděly po ušním lalůčku. Nebyly to přímo polibky, doteky však byly dost dráždivé, aby se jí rozechvěly útroby.

„…tu jste udělal mistrně. To bylo, co potřebovala. Útěcha bez milostné dohry. Domnívám se však, že v té druhé scéně útěcha nestačí.”

„Jak to myslíte?”

„Drží ji v náručí. Ona je zoufalstvím bez sebe, tiskne se k němu skoro hystericky. A on ji pak jen políbí a ona usne. Nejsem si jistá, že by nechtěla něco víc, že by nechtěla…”

„Styk?”

Srdce se v ní obrátilo a teprve teď si uvědomila, že její ňadro je něžně uvězněno v jeho dlani. Bradavka spočívala v dlani a prsty kroužily kolem plné měkké koule naprosto majetnicky. I skrze svetr cítila, jak ji hřeje jeho teplo a vpaluje jí do srdce jeho jméno.

„Ano,” vydechla tichounce. „Hledala by, myslím, maximální

72 14

uvolnění pro své vypjaté emoce. Chtěla by podle mého názoru co nejbouřlivěji oslavit, že jsou oba naživu.”

„Vy si myslíte, že by se s ní měl pomilovat?”

„Ano. Rychle, divoce, skoro brutálně.” Nebyla si doma, že se jí s každým slovem svaly prudce stahují, reagují na vášnivou scénu, kterou si představovala, najednou pocítila, jak se tiskne boky ke Carterovu klínu, a uslyšela jeho prudké nadechnutí.

„Bože -” Zasyčel mezi zuby drsnou kletbu a položil tvář na šíji.

„Propána, Sloan, vy si neuvědomujete, co děláte.” Jeho dech na jejím hrdle byl horký a zuřivý. Snažil se, aby se ovládl. I pro ni bylo těžké znovu získat vládu nad zmatenými emocemi a smysly.

Když konečně vzrušení opadlo, políbil ji s největší něžností ze strany na krk. „To je dobrá rada, Sloan, velmi dobrá.” Lehce ohnul prsty a pocítil, jak jí bradavka pod jeho stiskem tvrdne. „To bude ono. Gregory couvl jen z ohledu na ni. Ale až si konečně uvědomí, že se ji jejich útěk podařil, musím popsat jeho touhu po Lisse v pořádné délce.”

Vyprskla smíchy a zakryla si ústa; zastyděla se za dvoj smysl, který ji napadl. Doufala, že Carter na nic takového nepomyslel.

V tom se mýlila. Přiložil ústa k jejímu uchu a řekl svádivě: „Máte v hlavě pěkné lascivnosti, slečno Fairchildová. Objevila jste snad v tom, co jsem řekl, slovní hříčku?” Znovu se zachichotala a on se usmál.

„Máte špičku. Korektní a způsobná majitelka solidního penzionu je jaksepatří opilá a chová nemravné myšlenky.” Vstal, uchopil ji pod rameny, která vězela v gumové pláštěnce, a postavil ji na nohy. „Radši vás zavezu domů, než chytíme zápal plic.”’

Oběma se ulevilo, že napětí mezi nimi zmizelo. S paží pevně ovinutou kolem jejího pasu ji vedl po příkrém svahu plném drobných kamínků. Ve voze jí dal mlaskavou pusu. „Díky za pomoc. Hned ráno tu scénu přepíšu.”

Den po jejich velmi nezvyklém pikniku uplynul skoro stejně jako předešlý. Snídali spolu v kuchyni. Carter si šel nahoru sednout k psacímu stroji a Sloan se rozhodla vyleštit stříbro. Během dne si po chvilkách přečetla pár stránek rukopisu, pak ještě další. Úplně se zabrala do děje a psychologie postav, které Carter tak poutavě vytvořil.

Vprostřed odpoledne přišel dolů na šálek kávy a prohlásil, že ji zve na večeři.

„Pod širým nebem?” zeptala se lichotivě a přitom ironicky.

Letmo ji políbil, jak ji míjel cestou zpátky nahoru. „Ne, dovnitř.

Někam, kde jsou stoly a židle a všechno ostatní.”

Zbytek dne pracovala na sobě, ostříhala a nalakovala si nehty,

73 14

ležela dlouho v olejové lázni a vyžehlila si své nejlepší šaty. Byly z měkkého přiléhavého vlněného žerzeje tlumené modré barvy, která ještě podtrhovala záhadnou modř jejích očí.

Jak se teď na ni díval přes stůl ozářený svícemi, musel si toho Carter všimnout. Vybral jednu restauraci na molu, odkud byl výhled na část přímořské promenády. Plachetnice a kajutové jachty se smutně kývaly na vodě a v kalném deštivém nočním šeru vypadaly opuštěně a sklíčeně.

„Byl jste někdy ženatý, Cartere?”

„Ne, nikdy. Jednou jsem ale do toho neměl daleko.”

„Co se stalo?” Krev se jí nahrnula do tváří a namalovala na ně dvě červené skvrny. „Nemusíte mi to říkat,” dodala chvatně. „Nevím, proč jsem se ptala.”

Vzal ji za ruku a s úsměvem ji stiskl. „Chtěla jste to vědět. A není žádné srdcervoucí tajemství, proč jsem dosud svobodný. Byla to krásná, bystrá mladá dívka, aranžérka, které stále víc a víc narůstal okruh zákazníků, většinou významných lidí. A přála si, abych pracoval jako architekt -mám totiž diplom - a dal se do vydělávání hromady peněz, abychom byli bohatí a mohli žít na vysoké noze. Jenže já chtěl psát, i když to znamenalo nevydělávat peníze a nemoct si všechno dovolit. Zkrátka jsme chtěli různé věci, měli jsme neslučitelné cíle, a tak jsme se přátelsky rozešli.”

„Co dělá teď?”

„Vzala si skvělého a hezkého chirurga a žije s ním tak, jak si přála.”

„Sázím se, že ten její skvělý a hezký chirurg nevydělá tolik peněz co vy,” řekla zpěvavým hlasem. Podíval se na ni, jako by nemohl uvěřit, a obočí mu vylétlo do výše. „Ale ale, slečno Fairchildová, já žasnu. Je to možné, že vaše jinak dokonalá povaha v sobě má i rys zlomyslnosti?”

Zasmáli se a už odmítli další kávu, kterou jim nabízel číšník. Když

přecházeli nad Embarcaderem můstek pro pěší k parkovišti, řekla:

„Nevěděla jsem, že se zajímate o architekturu.”

„Studoval jsem ji na otcovo přání pět dlouhých nudných let. Podle jeho názoru jenom člověk bez ctižádosti který se bojí života, může chtít být spisovatelem.”

„Co si myslí teď?”

„Teď vystavuje mé knihy na krbové římse jako trofeje. Žijí s matkou v Palm Springs. Je bankéř na penzi.”

„Milujete je?”

Odmlčel se a dlouho se na ni díval, než klidně odpověděl: „Ano, dali mi život a vychovali svého jedináčka, jak nejlépe dovedli. Znám

74 14

jejich chyby a byl jsem zoufalý a naštvaný, když se smáli mým snům. Teď si nepřisuzuju žádné velké zásluhy za to, čím jsem se stal, a snažím se nedávat jim vinu za všechno, čím nejsem.”

Sklonila hlavu na stranu. „Je v tom někde nějaké poučení?”

Koutky se mu protáhly a na rtech se objevil úsměv. „Jste nejenom hezká, ale i bystrá.” Výraz jeho tváře se změnil, jak uchopil její obličej do rukou a řekl vážně: „To, že vaši rodiče nebyli schopni zahrnout vás láskou, ještě neznamená, že nejste lásky hodna, Sloan. Chyba nebyla na vaší straně, ale na jejich. Ošidili se o vaši lásku. Vy se o lásku neošiďte.” Na řasách se jí zatřpytily slzy, když rozechvělými rty zašeptala:

„Děkuju vám.” Vystoupla na špičky a políbila ho na tvář.

„Není zač,” řekl stroze, ale oči mu v temné noci žhnu-ly jako pochodně.

Její slzy rozmazaly posledních pár řádků strojopisu, přečetla však každé slovo hluboce dojímavého textu. Pustila stránku do klína, pak si ji z náhlého popudu přitiskla na prsa. Papír už nemohl být víc zmačkaný, než byl. Rohy měl zkroucené, na okrajích načmárané poznámky, škrty, dodatky, jako celek se jí ale text zdál dokonalý, přímo jako do kovu rytý.

Po večeři ve městě se vrátili domů. Carter jí volky nevolky popřál dobrou noc a šel nahoru. Zbývající kapitoly rukopisu ležely ve své krabici tak lákavě, že Sloan, jakmile se převlékla do sametového županu, si ji odnesla do salonu. Než odešli na večeři, přiložili do krbu, takže teď jen prohrábla oheň, zabalila se do deky, aby jí bylo pěkně teploučko, a pohodlně se usadila do jedné větší židle. Na stole vedle ní hořela lampa, jakmile se však Sloan dostala k posledním stránkám Carterovy knihy, celá místnost pro ni zmizela.

Jeho postavy žily. Sloan připadalo, že je právě tak vášnivě zamilovaná do Gregoryho jako Lisa. A opravdu, čím víc se blížil konec knihy, tím víc se jí Lisa podobala myšlením i tím, jak se stavěla k životu.

Když se dostala ke scéně, kterou to první dopoledne sehráli v Carterově ložnici, měla pocit, jako by ji sama napsala. Ne že by ji dovedla vylíčit tak obratně, ale Carter zachytil její vlastní dvojakost, její emoce, její fyzické přiblížení s ním tak pronikavě a živě, jako kdyby mu to všechno sama pověděla. Jak ji mohl tak dobře znát? Lisin myšlenkový postup jasně odhalil její vlastní tajné myšlenky. A přece to bezostyšně proniknutí do jejího nejvnitřnějšího já nepociťovala jako znásilnění. Pociťovala je jako osvobození.

Carter v ní rozpoznal ženu skrývající se za clonou opatrnosti, která

75 14

ji měla chránit. Stejně jako Gregory vymámil z Lisy její tajemství, tak Carter vynesl na povrch všechno, co věděl o Sloan Fairchildové.

Četl v její duši, dotýkal se jí, vyjádřil ji slovy i pronikavými, i něžnými. Kdyby měli jedno srdce, nemohla by se mu cítit bližší. Byli spojeni duchem. Nemohli tvořit pevnější celek, leda by…

Její oči po něm zapátraly, jako kdyby jí dal znamení. Stál naboso a bez košile v šeru u dveří. Dosud měl na sobě kalhoty od obleku, v němž šel na večeři. Ve tmě nedokázala rozeznat jeho výraz.

Carter si uvědomil, že nikdy neviděl hezčí podívanou. Vypadala na té židli jako dítě zabalené do přikrývky Nohy měla složené pod sebou. Způsob, jak seděla v židi, vypadal nevinně, ale zmámený výraz ve tváři byl výrazem ženy.

Díval se na její ruce tisknoucí k ňadrům poslední stránku, kterou on napsal, a srdce měl až v hrdle. Zápasil s tím textem, pracoval na té zatracené pasáži celý den snažil se napsat ji dobře, usiloval o to zachytit Lisiny pocity na papír. Poznala se v ní Sloan?

Měla v očích slzy? Ve světle ohně z krbu jiskřily jako tekuté démanty. V záblescích jasu byly živé i její vlasy. Všiml si, že už si je nestahuje dozadu, ale nechávaje volně a nespoutané splývat na ramena. Nezmínil se o tom ani jí neřekl, jak jí to sluší, z obavy, aby si zase nezačala stáčet ten zatracený drdol. Teď světlo ohně prosvěcovalo neposlušné kudrny. Toužil ohřát si v nich ruce.

Nepohnul se, když opatrně pustila stránku do krabice s rukopisem. V němém okouzlení tu mlčky stál a sledoval, jak vybaluje nohy z přikrývky a vstává.

Pulz se mu nebezpečně zrychlil, rty se pootevřely, jak se mu z nich prudce dral dech. Viděl, jak se její ruka zvedla k zipu županu, přihlížel, jak štíhlé prsty sevřely střapec, sledoval je, jak táhnou uzávěr zipu dolů

- bože! - hluboko dolů. Jeho očím se ukázal jen úzký proužek kůže, ale už jen pouhý pohled na něj byl důvěrným aktem lásky. Uviděl měkké hrdlo, žlábek mezi ňadry, jejich oblé křivky, znepokojivou rýhu ohraničující břicho, pro-hlubeninu pupku, a…

Odtrhl oči od stinného tajemství jejího těla a ponořil je do jejích. Stahovala si župan z ramen, spustila ho ke kotníkům a přitom se na něj prosebně usmívala.

Slyšel svůj chraptivý šepot vyjadřující obdiv nad její nahou krásou. Byla Venuší plnou života a ohně. Tančící světlo plamenů olizovalo její tělo s vilnou rozkoší. Každého místa, kterého se dotkl chvějivý zlatý paprsek, by se byl chtěl dotknout rukama, ústy, jazykem. Cítil, jak se ho zmocňuje láska a zalévá ho tak silně, že může dojít naplnění jen v

76 14

jejím těle.

Vykročil k ní ještě dřív, nežli uslyšel její šeptem pronesenou prosbu.

„Pomiluj se se mnou, Cartere.“

KAPITOLA 7

77 14

„Rád, má lásko, rád,” řekl, došel k ní a přivinul ji k sobě. Zabořil ruce do jejích hustých vlasů a pozvedl její úst k žhavému políbení. Jeho rty se přisály k jejím s majetnickou něhou.

„Nedovedeš si představit, jak jsi krásná. Líbí se mi, jak se díváš, miluju tvé nádherné tělo.” Jeho dech hřál, jeho slova byla písní lásky na jejích rtech. „Tvá ústa jsou tak sladká. Dej mi je, ať je ochutnám.”

Jazykem prozkoumával koutky, pak beze spěchu sjel po plném spodním rtu. Když jí rozevřel rty, jazyk jimi jen lehce pronikl a přejel s analytickou precizností po jejich hladkém povrchu.

Sténala a dávala tak najevo svou netrpělivost. Aby ji poškádlil, oddálil trochu hlavu a řekl: „Ty horkokrevná klisničko.”

„Ano, ano, pro tebe ano. Polib mě.” Ovinula mu paže kolem krku, prohnula se a přisála se k němu. Smyslnými pohyby ho nezakrytě vyzývala. Oči mu potemněly a ve tváři mu cukal sval.

Pevné ruce jí ze široka přejížděly po bocích a přitahovaly ji stále pevněji. Jak se jeho rty rozevřely na jejích, zhluboka vydechla a dlouze, přerývaně vzdychla. Jeho jazyk jí vnikl do úst, naplnil je, pohyboval se v nich s nespoutanou vášní.

Jednou chtivou rukou ho popadla za vlasy a druhou zkoumala svaly, které se mu vlnily pod opálenou pokožkou na zádech. Znovu a znovu útočil jazyk na její ústa, pronikal hlouběji a hlouběji. Neodepřela mu nic. Když už nutně potřebovali kyslík, jejich hrudníky se zvedaly a klesaly společně. Jeho ústa ležela na jejích, když si rychlými výdechy vyměňovali dech.

Nenechala ho dlouho toužit, ale oplácela mu jeho laskání, dráždila ho špičkou jazyka, až zase vsunul jazyk do jejích úst. Tentokrát útočila ona. Něžné záhyby jejích úst pevně sevřely jeho ústa a Sloan je sála v svádivém rytmu.

Její ňadra zachycovala chvějivý chropot v jeho hrudi a Sloan byla hrdá na to, že je schopná dát mu takovou radost. Překvapeně odtáhl hlavu dozadu. „Dobrý bože, Sloan. Myslel jsem, že jsem mistrem symboliky.”

„Jsi mým mistrem.” Přejela špičkami prstů po jeho vlhkých rtech, po lícních kostech, po nestejném obočí. Oči jí zářily láskou vycházející z hlubin její duše. „Buď mým mistrem.”

Jeho pohled do ní pronikal a sděloval jí zprávu o jeho hluboké lásce. Vzal přikrývku, natáhl ji před krbem na koberec zahřátý od ohně. „Lehni si na záda,” navedl ji jemně.

78 14

Uposlechla a nespouštěla z něho oči, jak se svlékal. Ruce mu sjely k pásku a ona s dychtivým zájmem sledovala, jak rozpíná zlatou přezku. Rozepnul háček a pak zip. Hbitým, plynulým pohybem svlékl kalhoty zároveň se spodky a stál teď nad ní nahý, vzrušený a pyšný.

Pátral v její tváři, hledal i jen stopu lítosti, nechuti nebo váhání. Od svého dospívání se necítil tak nejistý sám sebou. Jako by to ani nebyl on! Toužil, aby u něj našla všechno, co si kdy u muže přála. Co když se jí s ním nebude líbit, co když k němu pocítí odpor?

Ale v jejích očích nacházel jen zářivý výraz ženy čekající, že bude milována. Lehl si a přitáhl ji pod sebe. Jejich těla se sobě přizpůsobila s takovou lehkostí, jako by se znali velice dlouho, a s netrpělivým vzrušením, jaké cítí člověk, který se těší, že se sveze na toboganu.

„Tolik jsem toužil, abys pode mnou ležela nahá. Pověz mi, jestli je ti tak blaze jako mně.” Láskyplně přejel ústy po její tváři.

Sloan zavřela oči plná radosti z toho, že na ní spočívá svou vahou.

„Je to nádherný pocit.” Zabořil tvář do prohlubeniny mezi jejím krkem a ramenem a její prsty projížděly prameny tmavých nespořádaných vlasů od temene k týlu.

Pak mu sjely po ramenech na hladká záda. Měl pevné svaly a teplou pokožku. Kříž se lehce prohýbal a pevné hýždě jí připomněly jeho mužnost. Zadní strana steh byla jemně porostlá chloupky.

„Jsi tak tvrdý,” zašeptala užasle a s obdivem. Poznala, že se směje. „Hm, hmhm.”

„Tak jsem to zrovna nemyslela,” usmála se stydlivě. „Myslela jsem to všeobecně, že jsi samý sval.”

„Díky, ale teď zrovna se soustřeďuju jen na to jedno místo.” Pozvedl hlavu a zasypal její rty něžnými polibky. Otočil se na stranu a dovolil si důvěrnosti, které ji měly vzrušit. „A na rozdíl ode mě ty jsi měkoučká. Měkká a sladká.”

„Ano?” vzdychla rozechvěle, zatímco ji líbal na hrdle a ňadra.

Prohnula šíji a on jel jazykem dolů po saténové pleti.

„Ano, ano,” šeptal chraptivě a ruka se mu sevřela na jejím ňadru; jemně je tlačil nahoru, až uchopil rty jeho růžový hrot. „Chutná tak sladce, Sloan.”

Jazykem přejížděl bradavku, až se stáhla touhou. Sloan zadržela dech a oběma rukama ho popadla za vlasy. Přisál se k ní ústy, až ze sebe vydala hluboké, uspokojené zaúpění. Dráždil bradavku prsty a ústy zároveň, a ona to cítila hluboko v útrobách. Zaúpěla jeho jméno.

„Působím ti bolest?”

„Ne, ne.” Zavrtěla hlavou ze strany na stranu, až jí proud vlasů

79 14

přelétl přes obličej.

„Je ti to příjemné?” zeptal se a přesunul ústa na druhé ňadro, špičky prstů však zůstaly na prvním, které bylo od jeho laskání již vlhké a lesklé, a neopouštěly je.

„Cartere, Cartere.” Neznala lepší způsob jak mu odpovědět, než že v extázi opakovala jeho jméno. Zmítala se ve víru vášně a nedokázala mu odpovědět jinak. Srdce v ní divoce tlouklo a rozum se už dávno dal na útěk.

Co dělal, neznamenalo pro ni jen fyzické uspokojení. A ona se mu nedávala jen pro jeho vlastní potěšení. Byla to výměna, radostná výměna. Její mysl zatemněná vášní nedokázala v té chvíli utřídit myriády emocí, které právě zakoušela. Vzdorovaly každé snaze o rozlišení. Věděla jen, že nikdy nepoznala tak nádherné milování.

Posunul jí ruku na břicho a hnětl její pružné svalstvo. Nadzvedl se a zahleděl se na její pupek, prstem kroužil po jeho jemném okraji a zkoumal jeho hloubku. S potěšením si s ním horlivě hrál jako dítě, které právě objevilo, že má palečky na nohou.

Když pak posunul ruku dolů k ochmýřenému trojúhelníku skrývajícímu její ženství, znovu na ni upřel oči. Láskyplným prstem objel jeho obvod. Lehce pročísl sladké hnízdečko a pozoroval, jak se jí zřítelnice rozvírají touhou. Sledoval ten zázrak přírody a jeho ruka se přitom něžně posunovala dolů a rozvírala jí stehna. Vsouval prsty mezi vlhké ochranné plátky a jeho dotek byl dokonale něžný, ale přitom smělý, sebejistý a přitom pokorný.

„Sloan.” Jeho rty vytvořily její jméno, ale kdyby se byla na něj nedívala, neuslyšela by je. Vydávala tichý vrnivý zvuk, jako když přede kočka. Ten byl jedinou její reakcí kromě vzedmutí jejích boků, které narazily na jeho ruku, jak prohnula záda. „Jsi dokonalá žena.” Jeho průzkum šel za hranice nesmělosti a zábran.

Přelévala se přes ni jedna vlna vášně za druhou a pokaždé víc a víc jí brala dech. Cítila, jak se v jeho žáru rozplývá, jak její bradavky prosí, aby jim dopřál oddychu, jak ji opouští rozum, a jeho prsty dál hladily, přejížděly, kroužily, až lapala po dechu.

„Cartere,” vykřikla, jak se její klín svíral kolem jeho prstů. Jeho oči dostaly skelný lesk.

„Ty mě zabíjíš,” procedil mezi zuby, vytáhl ruku a vsunul se mezi její kolena. Zaťal zuby, jako by se cvičil v sebeovládání, a smáčel čepel své touhy v její rose. Sklonil se a líbal jí ňadra něžnými polibky, vzdávaje jí hold, a pak pomalu vstoupil do blaženého přístavu, který slibovala.

„Ach můj bože,” zašeptal jí do ucha, když pokládal hlavu vedle její.

80 14

Pulzoval v ní rytmicky tvrdými údery a oba se snažili osvětlit si ten zázrak ve svých žasnoucích myslích.

„Úplně jsi mě vyplnil,” vzdychla a přejížděla mu rukama po zádech, snažila se ho přitáhnout k sobě blíž, to však už bylo nemožné. Otočila hlavu a přejela mu rty lehce po uchu a po vlasech nad boltcem. Sevřela ušní lalůček mezi zuby a něžně zažadonila: „Pohybuj se ve mně.“

Souhlasně zamručel, jeho pohyby však byly zpočátku jen zkusmé a váhavé. „Jsi tak… tak úzká,” řekl ztrápeně. „Dělám ti bolest.”

Zabořila mu prosebně prsty hlouběji do boků a odpověděla: „Ne.”

„Můžu to udělat lepší pro nás pro oba.”

„Zklamala jsem tě?” polekala se.

„Ne, miláčku, nezklamala. Jen poslouchej a dělej, co ti

řeknu, a bude to lepší.”

Jemně jí pověděl, co má dělat, a láskyplně ji pochválil, když se přizpůsobila. „Jsi drahoušek,” šeptal a zrychloval pohyby, aby odpovídaly jejich vzrůstající vášni. „Miláčku Sloan, slyšíš mě?”

Slyšela ho. Slyšela jeho hlas, jeho zrychlený dech, jety hlasitě bijící srdce, které tepalo v stejném rytmu s jejím. Slyšela také jejich společné výkřiky nadšení, když oba zapomněli na celý svět.

Jejich sestup z vrcholu blaha byl stejně sladký a milující, i když ne tak bouřlivý, jako byl vzestup. Byla jak omámená láskou a její hlas zněl ospale, když se ho ptala: „Co jsi mi to udělal, Cartere Madisone?”

„Miloval jsem tě tak, jak jsi měla být vždycky milována.” Zvedl hlavu a z jeho planoucích očí zářila láska. „Správně bych se měl zeptat já, cos udělala ty mně?” zašeptal.

„Půjdeme nahoru?” promluvil jí do vlasů. Leželi obličeji k sobě, Sloan měla hlavu opřenou o jeho prsa. Lenivě jí prsty pročesával vlasy.

„Ne,” řekla a třela tvář o jeho prsa hustě porostlé chloupky. „Ještě ne. Je to příliš… Nechci se hýbat,“ I když ji překulil na stranu vedle sebe, zůstal v ní. „Je to tak pěkné.”

„Opravdu?” Ukazováčkem jí zvedl bradu a políbil něžně na tvář.

Zachvěla se. „Je ti zima?” Přetáhl přes oba přikrývku.

„Ne. Teprve teď cítím šok po tom všem.”

„Já také,” pošeptal jí důvěrně. Pohnul se v ní a ona stydlivě sklopila hlavu.

„To, jak jsem se svlékla, bylo ode mě hrozně nestoudné. A taky jak jsem tě požádala, abys mě miloval.”

V tu chvíli nepomyslela na to, že ho svádí, ani na to, zda je to správné či ne. Prostě poslechla svého instinktu a on se řídil podle

81 14

svého. Ani jeden z nich toho nelitoval. Tím si byla jistá.

Nebylo to správné. Zradila Alicii a zpronevěřila se všemu, več věřila. Nelitovala toho však. Alicia bude mít Cartera po celý zbytek jeho života. Dnes na pár krátkých hodin patřil Sloan. Následků může litovat později. Trápila ji teď jediná starost - jestli ho nezklamala.

„Vím, že jsem neobratná.” Nervózně ho tahala za chloupky na prsou a bytostně si uvědomovala své rozpaky.

„Sloan.” Opakoval její jméno a jejich oči se střetly v chvějivém světle ohně v krbu. „Jsem spokojen. Jsem víc spokojen, než jsem kdy byl s kteroukoli ženou. Ty jsi ta, kterou potřebuju, dalas mi víc, než jsem kdy doufal. Prosím, neurážej mě tím, že se budeš podceňovat. Miluju tě, Sloan.”

„Já tě taky miluju,” doznala a oči se jí zalily slzami, v nichž se odrazily plameny ohně. „Miluju té tolik, až to bolí.” Zaklonila hlavu dozadu, aby ji mohl políbit. Vsunul láskyplně jazyk do jejích úst, tak citlivě a něžně, až ji to dojalo.

„Ten chlap, s kterým jsi byla zasnoubená, musel být blázen a navíc dřevo. Což tě nikdy nenaučil jemnějšímu způsobu milování? Copak na milování se nepodílejí oba a nemají z něho stejnou rozkoš?”

„Ne,” zavrtěla hlavou. „Aspoň jsem s ním nikdy nepocítila to, co s tebou.”

„Vnutil ti pocit méněcennosti, když ve skutečnosti opak je pravdou.

Máš překrásné tělo, Sloan. Až na tu nešťastnou jizvu.”

„Jakou jizvu?” zeptala se a trochu se od něho odtáhla.

„Přesně tady.” Táhl prst dolů mezi jejími ňadry. Žlábek mezi nimi byl hlubší, jak se k němu nakláněla, a jeho prst se v nich málem ztrácel.

„Tady ti zlomil srdce. Jizva je neviditelná, ale já ji vidím. Dovol, abych ti ji teď zhojil, jednou provždy.”

Sklonil hlavu a přiložil ústa na měkká vonná ňadra. „Už se nikdy nedej nikým zranit, Sloan.” Políbil ji žhavými rty a bylo to, jako by z ní tím políbením vysál všechnu bolest. Srdce v ní poskočilo radostí z nově nalezené svobody. „Jsi krásná žena s nesmírnou schopností milovat. Dívej se, jak tě zbavím vší bolesti.”

Pozvedla hlavu a sledovala, jak sklonil tvář k jejím ňadrům. Jeho ruce měřily, hodnotily a oceňovaly jejich kyprou kulatost. Stín jeho hlavy se rozkládal na jejích ňadrech jako hojivý obklad.

Uviděla stín vržený jeho jazykem, ještě dřív než ucítila jeho vlhký hbitý dotek. Ten něžný útočník rozdmychal oheň její touhy, o níž se mylně domnívala, že uhasla. Okamžitě vzplál mnohem žhavějí a silněji než předtím. Hlava jí klesla zase na zem a oči se zavřely. Znovu se pustila do tance, kterému se teprve před chvílí naučila do bytostného

82 14

vlnění, které odpovídalo víření bubnů v její hlavě, srdci a lůnu.

„Vidíš, jaká jsi báječná žena.” Pozvedl ji nad sebe oběma rukama ji držel za boky a tiskl ji k sobě, vybízel ji, aby pocítila jeho touhu, která ji znovu naplnila.

„Cartere, ty -”

„Ano. Pomalu umírám. Teď je řada na tobě, abys mě uzdravila.”

Ucítila rty, které zasypávaly její šíji drobnými polibky a malátně se probudila. Ještě než otevřela oči, natáhla se rozkošnicky pod pokrývkou, bylo jí příjemné, jak látka klouže po její nahé pleti. Pokud byla doma, vždycky spala ve svém pokoji, nikdy v jiném lůžku. To, že ji Carter mohl v noci odnést nahoru a uložit ji do postele, kde celé týdny spal sám, bylo pro něj z mnoha důvodů velké vyznamenání.

Jeho polibky se pomalu posouvaly přes rameno, až se předmětem laskání stal její prs. „Je prostřeno k snídani milostivá.”

Sloan otevřela oči a obrátila je k oknu. Dosud pršelo, ale vytrvalé bubnování deště jí bylo vítané. Pomáhalo zajišťovat jejich soukromí, oddělovalo je od ostatního světa. Rozvíjelo také její smyslnost, jak v její mysli sílily všechny dráždivé podněty. Déšť nejen viděla a slyšela, ale mohla ho i čichat, chutnat, cítit, jak na ni padá.

„Co jsi to říkal?” zamumlala do polštáře a vzdychla. Laškovný úsměv jí zvlnil rty, když Carter prsty zjistil, že její bradavka je již zvětšená a čeká na jeho polaskání.

11Říkal jsem, že je prostřeno k snídani, milostivá.” Jeho ústa se zmocnila toho, co jeho prsty už něžně připravily, a začala lehce sát bradavku. Špičky prstů zlehka pochodovaly po břichu a hravým zataháním pocuchaly žlutohnědé hnízdečko nahoře mezi stehny.

„Hmmm,” povzdechla. „Copak je na jídelním lístku?” zeptala se lichotně těch smyslných úst, která se přisunula k jejím.

Rozevřel jí rty útočným jazykem a majetnicky je přejel, aby si snad nemyslela, že jeho panství s příchodem jitra skončilo. „Omeleta, anglické vdolečky, pomerančová zavařenina, křehká slanina a káva.”

Sloan ho odstrčila a posadila se na posteli bez ohledu na to, že se jí prostěradlo shrnulo kolem pasu. Když jí jmenoval, co přinesl k snídani, uvědomila si, že cítí ty vábné vůně. Objevila v nohách postele stříbrný podnos a vykřikla překvapením.

„Tys mi opravdu přinesl snídani do postele!”

Nedíval se na podnos a věnoval jen nepatrnou pozornost jejímu překvapení. Spíše si prohlížel její ňadra zrůžovělá spánkem a rozkoší, která se před ním tak dráždivě odhalovala. Lenivým prstem přejížděl jejich oválný tvar. „Po tom, jak ty mě jsi obdarovala dnešní noc,

83 14

domníval jsem se, že je to to nejmenší, co můžu udělat.”

„No vida!” zvolala, popadla jeho prst a zkroutila mu ho. „Zrovna, jak jsem si myslela. Ráno vůbec nerespektuješ moje přání.”

Popadl ji, hodil ji na polštáře, přitáhl si její nahé tělo pod sebe, třebaže sám byl úplně oblečený. Přepadl její ústa jakoby brutálním políbením. „Je tohle respektování tvých přání?”

„Na lačný žaludek ano,” odpověděla upjatě.

„A po snídani?”

Sklopila cudně řasy, ale on za maskou skromnosti rozpoznal s radostí její smyslnost. „Ať milostivý pán počká zjistí si to,” řekla škádlivě zastřeným hlasem.

Pustili se do jídla na podnose. „To je dobrota,“ pochvalovala si a zakousla se do sýrové omelety. „Ale stejně si myslím, že není správné, žes ji dělal ty. Nezapomínáš, že hostitelkou mám být já?”

„Zasloužíš si trochu toho rozmazlování. A s tím děkováním radši počkej.”

„Pročpak?” zeptala se obezřele a držela vyčkávavě vidličku před ústy. Upíjel kávu, aby nemusel odpovědět. „No tak, Cartere!”

„Neuklidil jsem tam po sobě.”

Položila vidličku. „Chceš mi říct, že v kuchyni je pěkný chlívek?”

„Tak silné slovo bych zrovna nepoužil.”

Založila si paže a nasadila přísný výraz, který se špatně hodil k pohupujícím se ňadrům a rozkošně rozcuchaným vlasům. Carter měl co dělat, aby udržel vážnou tvář, když se ho zeptala: „Jaké slovo bys tedy použil?’

Přimhouřil oči. „Hm… řekl bych binec. Ano, to je pravé slovo. Máš v kuchyni binec.”

„Jakou má potom cenu přinést mi snídani do postele, když vím, že budu muset uklízet binec?”

„Budu tedy muset najít způsob, jak tě přivést na jiné myšlenky,” protáhl lenivě slabiky a zvedl podnos z postele.

Způsob, jakého použil, byl velmi přesvědčivý. Začalo to ve sprše, kde ji namydlil a prohnětl jí přitom prsty celé tělo. Nedala jinak, než že mu umyje vlasy, a tak se posadil na lavičku obloženou kachlíky a ona mu vtírala šampon do hustých kadeří. Pak spolu stáli pod sprchou nechali po sobě stékat vodu, sledovali stružky vody očima, zachycovali je rukama a rty, až si padli do náruče a spojili ústa v bouřlivém políbení.

Sloan už ležela na polštářích, když vyšel z koupelny a energicky si vysušoval vlasy ručníkem. Pozorovala, jak mu hrají pružné svaly. Jak si už všimla, když ho viděla poprvé, jeho pohyby byly úsporné. Byl

84 14

štíhlý a pevný, měl tu klasickou elegantní štíhlost, která jí připomínala hrdiny jeho knih. Nebyl samý sval, ale zdálo se, že z něj vyzařuje jakási tvrdost, která ji vzrušovala.

Pustil ručník na zem, nedbale jej překročil a podíval se na postel, kde ležela v celé své dokonalé svůdnosti. Ani se nepohnul, když se natáhla a vzala ho za ruku.

„Je na vás pěkný pohled, pane Madisone.” Její hlas zněl tak vábně a jemně, jako když někdo táhne hedvábný šátek po strunách harfy.

„Mám boulovitá kolena.”

„Nejsou boulovitá,” namítla prudce. Když skepticky vyklenul obočí, podívala se na jeho kolena důkladněji, usmála se a řekla mírněji:

„Aspoň ne moc.”

Stáhla ho dolů k sobě na postel. Iniciativa jí slušela a Carter, potěšen její odvahou, se podřídil jejímu mlčelivému příkazu a lehl si na záda. Začala ho zvědavě zkoumat, její doteky však byly bojácné.

„Stydím se tě, Cartere. Mám ostych před tvou nahotou.”

„Já vím,” řekl něžně. „Neostýchej se. Nechci, aby ses bála se mě dotknout.”

Nebylo by ho minulou noc překvapilo, kdyby zjistil, že je panna. Hned od počátku bylo patrné, že není nijak zkušená. Ale o její vášnivosti se nedalo pochybovat. To, že se mu ukázala nahá a odvážně prohlásila, že ho potřebuje, naplnilo jeho srdce radostí, konečně se projevila jako žena milující sex.

Nebyla pasivní, její vzrušená reakce prozrazovala dychtivost a prudkost, a jemu se to nesmírně líbilo. Žádná nesmělost, žádné hrané vzdechy stoupající vášně, žádné nacvičené laskání. Byla ve své vášni naprosto upřímná, skoro naivní, a to samo už stačilo, aby ji miloval s takovou prudkostí, až ho to děsilo. Ve srovnání s ní všechny ostatní ženy, které kdy poznal, mu připadaly jen jako oživené loutky, které se před ním předváděly tak, jak si myslely, že by si to přál.

Ale cožpak on také jenom nehrál? Nebyla snad jeho slova, jeho milostné vzdechy jen o malinko lepší než literátské, nebyly často vzaty přímo z jeho vlastních knihy. Což ženám neodříkával často věty, o nichž věděl, že je chtějí slyšet, jen proto, aby je přiměl k rychlému sexuálnímu vyvrcholení a užil si své? A nebyla potom ta prázdnota v něm často víc, než mohl snést? Necítil se duševně pošpiněn místo fyzicky pročištěn?

Minulé noci tomu však tak nebylo. V tu chvíli, kdy do ní vstoupil, pocítil, že Sloan je jedinečná. Tohle tedy znamenalo milovat! Znamenalo to ne věci dělat, ale dovolit jim, aby se staly. Sex přestal být tělesnou funkcí, stal se aktem ducha, úplným splynutím dvou bytostí,

85 14

a ne pouze bezvýznamným dočasným spojením těla.

Těšilo ho učit ji jemným nuancím milování, extázi, jakou přináší zpomalení, radosti z různých fines. Byl by nejraději zabil toho mizeru chlapa, který ji předtím o tohle všechno ošidil. Ale přece zas ne tak docela: Kdyby ji byl Jason miloval tak, jak měla být milována, nebyla by teď jeho. Nezasloužil by se o ni, nemohl by ji uvést do království rozkoše, o níž netušila, že existuje.

Teď nad ním klečela a ostýchavě se učila poznávat jeho tělo. A on myslel na to, jak se jí proboha bude moci někdy vzdát.

Prstem mu přejela po obvodu čéšky, podívala se při tom na něj a usmála se. „Tak boulovaté zase není,” zašeptala. „Stehenní svaly se mu křečovitě stáhly, jak nich přejížděla rukama. Když její dlaně došly k místu, na němž už bylo patrné jeho vzrušení, zadržel dech. Teprve až znova věnovala pozornost pupku, zase vydechl. Dřív než se na to ale stačil připravit, sklonila se a políbila stočený důlek porostlý chloupky. Špičkami prstů jí cuchal vlasy dosud vlhké od jejich dovádění pod sprchou. „Ách, Sloan, ách.”

Chvála jí dodala odvahu. Objela jazykem energicky pupek, pak útočně vsunula špičku dovnitř, až zalapal po dechu.

Jak se nad ním sklonila, přitiskla ňadra na jeho pevné stehno. Bloudila rukou zdánlivě bez cíle po jeho trupu dolů, až našla houštinu tmavých chlupů. Přiložila k ní rty, zašeptala: „Miluju tě,” a nesobecky mu dokazovala svou lásku, až už to nebylo k vydržení.

Zvedl ji, přitiskl ji na polštáře a ponořil se do její ženské zahrádky, která zvlhla láskou k němu. „Jsi má, Sloan. Ať se stane cokoliv, chci, abys věděla, že jsem nikdy nemiloval tak jako v této chvíli. Vem si mou lásku, vem si ji. Prosím. Ach bože, prosím. Vezmi si ji, Sloan.”

„Ano, ano,” vzlykala a ovinula se kolem něj.

Slyšela v uchu prozpěvovat a velebit své jméno, zatímco se ovládal, dokud i ona nedosáhla vyvrcholení. Když jí zalil lůno životem, bylo to pro oba znovuzrození.

Přes její energické námitky jí pomohl dát kuchyň do pořádku. Na pohled myli nádobí, jejich ruce se však v pěnivé vodě objímaly a rty se nad výlevkou, z níž stoupala pára, spojily, když tu zazvonil telefon.

„Neber to,” zabručel.

„Musím. Třeba si někdo chce zamluvit na příští týden všech šest pokojů.”

„Máš jich volných jen pět. Ledaže bys spala u mě,” zavolal za ní, když běžela k přípojce ve svém pokoji.

86 14

„Ahoj. Je tam pan Madison?” zapištěl dětský hlásek.

„Ano, je. Kdo volá, prosím?” křečovitě svírala sluchátko, protože věděla, kdo je na druhém konci drátu, a přepadla ji vlna viny a deprese tak těžké, jako kdyby ji někdo stáhl řetězem.

„David Russel.”

Zavřela pevně oči a potlačila vzlyk. „Na-nazdar, Davide. Tady je Sloan. Pamatuješ se na mě, viď?”

„To se rozumí, že se pamatuju. Maminka o tobě mluví v jednom kuse. Máš blond vlasy?”

„Ano. Dost blond.”

„No jo, pamatuju se na tebe. Můžeš mi teď dát Cartera? Je to

důležité.”

„Je všechno u vás v pořádku? Maminka i Adam jsou v pořádku?”

„Maminka tu není. Jsem u babičky. Ale dovolila mi zatelefonovat.”

„Tak počkej chviličku.” Držela sluchátko na prsou, těžce oddychovala a snažila se ubránit vlnám zoufalství které hrozily, že ji pohltí. Když se konečně obrátila, aby zavolala Cartera, viděla, že stojí ve dveřích s utěrkou přes rameno a pozoruje ji. Rty se mu protáhly chmurným bolestným úsměvem a ona si připomněla, že přemyslela o jeho skrytém sklonu k násilí.

Mlčky sáhl po telefonu a ona mu ho apaticky podala. Když chtěla kolem něj projít, chytil ji za zápěstí, sedl si na postel a stáhl si ji na klín. Bránila se, ale nebylo jí to nic platné, přiložil si sluchátko k uchu a upíral přitom oči na její křídově bílou tvář.

„Haló,” řekl lhostejně. Ožil teprve při dalších slovech: „Ahoj, kamarádíčku. Co dělá bráška…? Mně se taky po vás stýská, ale to víš, přišel jsem sem pracovat… Cože Adam dělá…? No to víš, ty jsi starší, tak mu musíš dávat dobrý příklad… Ne, není to spravedlivé, ale co je na světě spravedlivé?”

Sloan se odvážila na něj podívat a viděla, že poslední slova patřila jí, že je neříkal chlapci do telefonu. Jeho očí ji prosily o shovívavost, ne o pochopení, ne o odpuštění, jen o shovívavost v nesnesitelné situaci.

„Já ti povím, co uděláš: řekneš Adamovi, aby tě netahal za vlasy, a babičku necháš na pokoji a nebudeš jí na něj žalovat. Až se vrátím, tak si s Adamem promluvím. Stačí…? Ano, já taky nemůžu čekat… To víš, že jo. Dva kornouty zmrzliny. Tak pa.”

Položil telefon, ale nepustil ji. Dlouhou chvíli mu seděla mlčky na

87 14

klíně a ani se nepohnula. Nakonec řekla: „Prosím tě, pusť mě.”

„Nemůžu,” procedil mezi zuby. Nemluvil o této chvíli, ale o době, kdy by se měli rozloučit navždy.

Nepředstírala, že nerozumí. „Budeš muset,” vzlykala. Držel ji za ramena a ona se marně snažila vymanit se z jeho sevření.

„Ale ne dnes. Ne teď.” Zabořil obličej mezi její kyprá ňadra, která pod blůzou nebyla spoutána podprsenkou. Uchyloval se k nim jako dítě hledající útěchu, klid, podporu. „Prosím, neodháněj mě, Sloan. Potřebuju tě. Prosím.”

Přestala myslet na všechno ostatní, slyšela jen jeho upřímnou úpěnlivou prosbu, ovinula mu paže kolem hlavy a přitiskla si ji k prsům. Pokrývala mu hlavu horečnými polibky a přitom jako ozvěna opakovala jeho slova: „Potřebuju tě. Umírala jsem, dokud jsi nepřišel.”

Šaty jim trochu překážely. Po hmatu je ze sebe strhávali, tápavě se hledali, až měli konečně takovou volnost pohybu, že se spojili v rychlém žhavém objetí. Do svého vášnivého spojení vložili všechnu svou zoufalost, úzkost a strach. Měli vymezený čas, a ten ubíhal. Milovali se, jako by běželi o závod s časem. Milovali se zuřivě, aby zapomněli na celý svět, aby zapomněli na své svědomí, aby se mohli držet kousku svého nebe. Očistný proud vyšel z Cartera a byl jako příjemná teplá koupel, která z nich smyla jejich trýzeň.

Když pak ležel s hlavou na jejích ňadrech a zvlhlé vlasy se mu lepily na její kůži, prohlásil: „Sloan, teď můžu napsat závěrečnou milostnou scénu.”

88 14

KAPITOLA 8

Po zbytek odpoledne a ještě večer byl cele pohroužen do práce. Sloan k němu v pravidelných přestávkách nahlížela, občas mu přinesla šálek čerstvé kávy nebo něco studeného k pití, někdy jen postála u dveří jeho pokoje a mlčky pozorovala, jak uvažuje nad slovy, která pak klade na papír.

Protože měli bohatou a pozdní snídani, udělala mu jen lehkou studenou večeři. Rozkrájela dva sendviče na čtvrtky a obložila je na míse kousky ovoce a syrové zeleniny. Když vešla s tácem do pokoje, upíral Carter oči na papír ve stroji, lokty opřené o stůl po stranách klá-vesnice, bradu podepřenou na sepjatých rukou. Tentokrát měl brýle nasazené správně na nose.

Postavila podnos na stůl, jak jen mohla nenápadně, obrátila se a chtěla vyjít po špičkách ven. Jak šla kolem něj, chytil ji za zápěstí, přiložil si její ruku k ústům a políbil ji rychle do dlaně. „Díky, drahoušku,” řekl nepřítomně. Oči však od stránky nepozvedl. Ten roztržitý, bezděčný projev náklonnosti pro ni nějak znamenal víc než

89 14

dlouhé objetí. Pokládal za samozřejmé, že vycítí jeho lásku, i když byl soustředěn na práci.

Zaměstnávala se dole různou zbytečnou prací, napekla spoustu čajových sušenek, pak se svlékla a přichystala se do postele. Potom šla zase nahoru a přinesla mu talíř sušenek a termosku s kávou. Pořád ještě pracoval, skláněl se nad stránkou rukopisu a nemilosrdně škrtal červenou propiskou. Jídlo na druhém podnose všechno zmizelo. Odstrčila ho stranou a na jeho místo položila talíř se sušenkami.

Zvedl hlavu a podíval se na ni. „Co je to za rajskou vůni?”

11 okoládové sušenky.”

„Nemluvím o sušenkách,” řekl a obrátil si ji k židli. „Mluvím o tobě.” Přitáhl si ji blíž, rozevřel jí župan a položil si hlavu na její břicho.

„Ty vždycky tak pěkně voníš,” zamumlal spokojeně a zeširoka zívl.

Prohrábla mu vlasy a domyslela si, že jsou tak rozcuchané, jak do nich zajížděl nervózními prsty. „Jsi unavený?”

„Začínám být. Ale potřebuju ještě chvíli pracovat.”

„Sněz si pár sušenek. Káva v termosce je čerstvá a horká,” vypravila ze sebe zajíkavě. Přejížděl tváří po její hedvábné noční košili a tiskl se nosem a bradou k jejímu břichu. Občas otevřel rty a Sloan cítila, jak jeho teplý dech proniká tenounkou tkaninou a dráždí její pleť.

„To já jsem taky, čerstvý a žhavý,” zavrčel nad důlkem jejího pupku.

Popadla ho za vlasy, zvedla mu hlavu a káravě řekla: „Ale musíš pracovat.”

„Ty otrokářko,” zabručel.

Naklonila se a políbila ho zlehka na ústa. „Dobrou noc.” Měla se k odchodu, on ji však chytil za cíp županu a zatáhl, takže zůstala stát.

„Kampak jdeš?”

„Jdu si lehnout dolů.”

„Omyl. Lehneš si sem.” Ukázal hlavou na postel, kde včera v noci spolu spali.

„Ale ty musíš pracovat, Cartere.”

„Budu pracovat a ty budeš spát. Jestli tě nebudu rušit.”

„O to nejde. Rušila bych já tebe.”

„Ne, nebudeš mě rušit. Prosím tě, zůstaň tu se mnou.” Po očku se na něj podívala: „Myslíš to vážně?”

„Naprosto. Chci tě mít u sebe.”

„Dobrá. Vezmu ten podnos dolů a přinesu si knížku. Jestli ale uvidím, že tě ruším, odejdu.”

90 14

„Ujednáno.”

Držel slovo. Když se vrátila, zápasil s další větou, opakoval si ji šeptem znova a znova. Rozsvítila si lampu na nočním stolku a vklouzla pod pokrývku. Přinesla si s sebou román od Cartera Madisona, položila si ho na klín, opřela se o polštáře a pustila se do čtení. Přestože byl děj velice poutavý, nemohla po dvou hodinách potlačit zívání a nakonec se ospalosti přestala bránit. Carter dosud dumal nad stránkami, které napsal na stroji. Ocenila jeho sebekázeň a pak při klapání psacího stroje usnula.

Probudilo ji prohnutí matrace a hned nato se k ní přitiskl štíhlým nahým tělem. „Cartere?”

„Radši na to půjdem,” zazubil se.

„Dopsals to?”

„Jsi tak teploučká.” Přitulil se k ní a jeho rty si našly teplé místečko na jejím krku. Ruce jí ovinul kolem pasu.

„Nejsi unavený?” zeptala se a zívla.

„Přímo vyplivnutý. Co se s tímhle dělá?” Jednou rukou zápasil s výstřihem její noční košile.

„Rozváže se to.”

„Aha, tady,” řekl spokojeně, když se šňůrka uvolnila a rozvázala. Posunul její tělo níž a políbil jí horní křivky ňader. Náhle zvedl hlavu. „Odpusť, Sloan. Jsem sobec, a zvíře, že tě takhle budím uprostřed noci.”

„Ano, jsi zvíře,” vzdychla. Pak si sama odhrnula košili, našla ve tmě jeho ruku a položila si ji na prsa. Pomalými krouživými pohyby vedla jeho ruku, až mu v dlani bradavka ztvrdla. „Podívej, co jsi mi udělal, ty zvíře.”

Slova, která šeptal, byla zpola rouháním, zpola modlitbou. Zatímco rukou dál laskal její prs a jeho hrot reagující na doteky, jeho rty se spojily s jejími. Pronikl jazykem hluboko do jejích úst, pak jej stáhl a pustil se do boje s jejím, napadal jej, narážel na něj a třel se o něj. Něžně ji kousal, jako by chtěl ochutnat její pleť na krku, prsou a ramenech. Jeho polibky byly horké a vlhké a zvyšovaly její vnitřní horkost, která jí zalila pleť růžovým ruměncem.

S láskou jí stáhl košili z druhého ňadra a kochal se tou vzrušující podívanou. Bradavky byly od laskajících prstů napjaté a tvrdé. Kopečky se na hrudi jemně zvedaly jako obětní dary na oltáři lásky. A on byl velekněz.

Jeho ústa se nad ní rozevřela a začala sát hladově, ale něžně její bradavku. Miloval ji důkladně, vzdával jí čest jemnými údery jazyka, přisával se k ní ústy, jako by si z ní chtěl vzít všechnu sladkost.

91 14

Nejen její vědomí se plně probralo ze spánku, ale i každá buňka v jejím těle se ho dožadovala. Snažila se osvobodit z košile. Pomohl jí, rukou jí přejel nahoře po stehnech a laskající dlaň položil na její ženství. Jeho ruka něžně zkoumala, provokovala, lichotila se, až v ní probudila zuřivou, spalující vášeň.

Centimetr po centimetru postupoval dolů po jejím vábivém těle a dál je vymaňoval z noční košile. Nechal ji, aby přitiskla nohy k jeho tělu z obou stran, a líbal ji na břicho stejně zaujatě jako předtím na ústa. Přisál se rty k pupku a jazykem pronikal do malé prohlubeninky, jako by to byla drahocenná nádoba obsahující vzácný nektar.

Dechem rozvlnil zlatou houštinku kadeřavých vlásků na nízkém kopečku a ona překvapeně a v nemalém strachu vykřikla: „Ne, Cartere.”

„Miluju tě, Sloan. Chci na tobě poznat všechno.”

Projev jeho vroucí lásky byl odvážný a něžný, smyslný a posvátný. Neměla ani v nejmenším pocit, že by byla znásilněna, nýbrž naopak, že ji jeho rty a jazyk pronikající dovnitř zkrášlují. Jeho milování bylo tak nádherné, že tonula v blaženosti. Když došlo k rozhodnému okamžiku, zavolala ho jménem. Byl tu, drtil ji ve svém náručí, pronikal do její kouzelné jeskyňky a obohacoval ji svou esencí.

Naprosto vyčerpaný se odkulil na svou stranu. Ležela mu na prsou jako loutka, roztažené paže a nohy visely ochable přes jeho. Přejel jí rukama po zádech, po vyklenutém zadečku, po dlouhých stehnech.

„Nemůžu uvěřit, že jsem žila tak dlouho bez tvé lásky,” zašeptala tichounce.

„Nežila jsi bez ní. Vždycky jsem tě miloval,” řekl klidně, prohrábl jí prsty vlasy a přitiskl si její hlavu na prsa. „Jen jsem prostě neznal tvé jméno.”

Druhý den ráno seděl na kraji postele a díval se na ni, dokud neotevřela oči. Měl na sobě jen spodní prádlo, které jeho pohlaví víc zdůrazňovalo, než zakrývalo.

Beze slova jí podal zmačkané, inkoustem proškrtané stránky rukopisu.

Tázavě se na něj podívala, pak na stránky, které jí podával. Uchopila je, posadila se na posteli a stydlivě si přetáhla prostěradlo přes prsa. Usmál se, pak vstal a šel si stoupnout k oknu, kde bledé slunce vykukovalo mezi mraky.

Dychtivýma očima hltala řádku po řádce. Jako by se jí s každou otvíraly v duši další dveře. Na těch stránkách nežili Gregory a Lisa. Bezmezné se na nich milovala ona s Carterem, vyjadřovali svou lásku

92 14

nejen svými těly, ale i tím, jak byli vnímaví k potřebám druhého. Když dočetla poslední řádku, klesla jí ruka se stránkou a oči zalité slzami zalétly přes pokoj k němu.

„To jsme my dva, viď?”

Odstoupil od okna a posadil se k ní. Chvějícími se prsty jí odhrnul rozcuchané praménky vlasů z tváře. „Ano.“

„Kdy jsi to dopsal?”

„Právě teď. Předělal jsem to celé, když jsi odešla spát… podruhé. Ta milostná scéna mi nevycházela, do kud…” Váhavě se usmál. Viděla, jak se mu v očích zaleskly slzy.

„Jenže tohle není konec.” Nebyla to otázka, ale konstatování.

„Nedokážu konec napsat, Sloan.”

„Ale víš, jaký bude.”

„ Oba víme, jaký bude.”

„Ano,” řekla, položila si tvář na jeho dlaň a zavřela oči. „Vždycky jsme věděli, že ji bude muset opustit.“

„Zatím se však milují a ničeho nelitují, jako by nebylo budoucnosti, jako by každý den byl sám o sobě věčností.”

Rozechvěle se na něj usmála. „Ano,” řekla měkce a pak s větším důrazem opakovala: „Ano, ano.” Sevřela jeho obličej oběma rukama, políbila ho a něžnými rty a jazykem mu pověděla o své lásce. „Měl by sis trochu zdřímnout, snídani ti přinesu později.”

„Pod jednou podmínkou. Že tu zůstaneš, dokud neusnu.”

Místo odpovědi nadzvedla přikrývku a nechala ho vklouznout k sobě. Přitáhl ji k sobě a za pár minut spal. Nevzbudil se, když vstala, jeho ostře řezaná tvář se však usmívala.

Dny ubíhaly příliš rychle a oba se snažili nebrat na vědomi ten krátký čas, co jim zbýval. Žili, jak se jim právě chtělo, podle své chuti, podle své nálady, milovali se, když je přemohla touha. Carter měl dráždivý nápad, že patřičně zasvětí každou ložnici v domě. Sloan odmítla a připomněla mu, že by musela prát a žehlit všechno ložní prádlo. Jeho tvůrčí duch se však nápadu nevzdával, takže nakonec povolila, a žasla, jak dovede být vynalézavý.

Teď seděla v jedné ložnici na koberci rozkročmo na jeho stehnech, tváří k němu a pozorovala, jak jeho bradavky reagují na její laskání.

„Jestli o tom budu číst v některé tvé knize, budu vědět, že jsem tě inspirovala.”

Pozvedl jí hlavu, aby zaregistrovala jeho rozzlobený pohled.

„Cožpak ty jsi to nevěděla? Od teďka jsi mou inspirací! ” Pronikl do ní hlouběji, takže jeho slova byla víc než jasná.

93 14

Déšť, který byl pro všechny ostatní trestem a pro ně požehnáním, polevil. Slunce se po několika dnech panenské ostýchavosti konečně ukázalo pobledlým obyvatelům San Franciska.

Sloan znovu zarezervovala tři pokoje, které předtím někdo odřekl. Hosté měli přijet následující týden. Měla další rezervace na příští měsíce a doufala, že s trochou štěstí by si mohla vynahradit ztráty, které jí způsobilo neobvykle nepříznivé počasí.

„Ale, ale, co to vidím! Knihkupectví!” zvolal radostně Carter. Vyšli si do města nakoupit zásoby, a protože potřebovali trochu pohybu, rozhodli se jít pěšky a dívat se po výkladech. Carter ji teď chytil za paži a táhl ji ke dveřím starého domu blízko Washingtonova náměstí, který byl proměněn ve stylové dvoupatrové knihkupectví.

Když vcházeli dovnitř, zvonek zacinkal na uvítanou. Postarší majitel knihkupectví se na ně podíval přes poloviční brýle a pokývl holou hlavou na pozdrav, se pak vrátil ke své knize.

„Nepoznal tě,” zašeptala Sloan, když ji Carter táhl k regálům s beletrií.

„Obvykle člověka nepoznají. Je mi to jedno, hlavně když prodávají mé knihy.”

„To je ale bídná obálka. A ta hrozná fotografie na ní.“

„Jak bys chtěla, aby mě vyfotografovali?”

Přitáhla si jeho hlavu k sobě dolů a pošeptala mu svůj trochu lascivní návrh. Stáhl své nepravidelné obočí a zamračil se, jako by nemohl uvěřit svým uším. „Víš to, že jsi chtivá klisnička?”

„Vím to teprv nedávno.”

„To máš tedy štěstí, já si na chtivý klisničky potrpím. Popadl ji za zadek v našponovaných džínách a stiskl ho.

Vykroutila se mu a pohlédla nervózně přes rameno na knihkupce, který byl naštěstí dosud ponořen do své knihy. „Ano, já vím, pane Madisone. Četla jsem vaše knihy.“

„Počkej, až si přečteš mou novou knihu. Bude tam jedna scéna v koupelně, to tedy budeš mrkat.”

„Cartere!” zvolala, podepřela si ruce v bok a stáhla si tím svetr těsně přes prsa. Byla bez podprsenky. Carter ji ráno vybral, co si má vzít na sebe. „Slíbil jsi, že o tom nebudeš psát!” Začervenala se, což jí velmi slušelo.

„Že jsem to slíbil?”

„Ano!”

„Slíbil jsem to jen proto, abys spolupracovala,” řekl, pokrčil rameny a neprojevil ani trochu kajícnosti. „Jsi báječná, pokud jde o orgie. A nevztekej se, vždyť dobře víš, že to máš ráda právě tak jako já. Tak se

94 14

podíváme, co tu mají,” řekl, a nevšímaje si jejího rozhořčeného pohledu, prohlížel regály. „J…, K…, L…, L-a, L-o, L-u, Ludlum. Můj ty bože, proč ten si nezmění jméno! Jeho knihy jsou vždycky na polici nad mými. Aha, tady jsem Carter Madison.”

„Kolik tu mají Madisonových románů?” zeptala se. Už mu odpustila.

„Dvanáct. A tohle báječné knihkupectví se vyznačuje znamenitým vkusem, má na skladě všechny Madisony. Spící milenka bude třináctá. Doufám, že nebude smůlová.”

„Všech dvanáct jsou bestsellery?”

„První dva ne. Ostatní ano.”

„Kolik filmů bylo podle nich natočeno?”

„Dva. A jeden televizní seriál. Na začátku je uvedeno ,Podle románu Cartera Madisona’.”

Hleděla zkoumavě na jeho čelo. „Sláva a bohatství tě trochu tíží, viď?” Její intuice pramenila z lásky.

Jeho zlaté oči vyhledaly její a už se jich nepustily. „Trochu ano.”

„Proč, Cartere?”

Vzdychl, opřel se o polici, vzal ji za ruku a zkoumavě si ji prohlížel, když pomalu odpovídal: „Nevím. Někdy se cítím jako dobře placená děvka.”

„To je směšné!”

„Myslíš? Můj text je po formální stránce v pořádku, mám svůj vlastní styl, nenapodobuju styl někoho jiného, to, co dělám, dělám dobře, přináším radost. Ale někdy mám pocit, že to, co jsem napsal, je bezvýznamné. Že je to parodie opravdového díla. Když jsem začínal psát, měl jsem ohromně ctižádostivé cíle, a žádný z nich nesouvisel s penězi.”

„Peníze jsou barometr, podle nichž svět měří úspěch. To, že ti dobře platí, nesnižuje hodnotu tvé tvorby.”

„Asi máš pravdu,” řekl s žalostným úsměvem. „Ale přesto bych rád napsal opravdu významný román, ať už by měl komerční úspěch, nebo ne.”

„Proč to tedy neuděláš?”

Rychle stočil oči z její ruky na její tvář. Vypadalo to, jako by takovou věc nikdo předtím od něj nepožadoval. „Myslíš, že bych to dovedl?”

„Vím, že bys to dovedl. Máš talent. Píšeš skvěle. Jen zaměř svůj talent správným směrem. Dobře si vyber, o čem chceš psát. Řekla bych, že už máš nějaké téma na mysli.”

„Ano.” Vzrušeně přikývl.

95 14

„Fajn. Tak napiš svůj velký román, a pak se vrať zase k tomu, co chtějí lidé. Aspoň se přesvědčíš. Nedovedu si totiž představit, že by čtenáři nepřijali kteroukoli knihu od Cartera Madisona, zvláště tak báječnou, jak jistě bude tahle.”

Chvíli se na ni beze slova zkoumavě díval a hladil ji prstem po tváři. Cítila lásku, která z něho vycházela a pronikala do ní. „Ty jsi pan někdo,” řekl.

„Pan někdo jsi ty,” oplatila mu poklonu.

„Tolik tě miluju.”

„Já tebe taky.”

Přistoupil blíž. „Vidím tě nebo spíš si tě představuji pod svetrem. Myslíš, že by si nás náš knihkupec s nosem v knize všiml, kdybychom mu vklouzli do skladu a já –„

„Ale, ale, máme tady mezi námi slavnou osobnost,“ ozval se vtom uštěpačný a pohrdavý hlas, jako by jeho majitel cedil licoměrná slova skrz nos.

Muž, který se vetřel do jejich soukromí, byl drobný o několik centimetrů menší než Sloan. Kratičké vlasy těsně přiléhaly k lebce a prozrazovaly, jak je úzká. Zašpičatěla kozí bradka mu dodávala zlověstný vzhled Měl vyhýbavé oči těkavé jako fretka. Oblečen byl velmi elegantně, až po rolák se spoustou zlatých řetízků.

„Jste až příliš skromný,” protáhl Carter. Přistoupil k Sloan ještě blíž

- jako by ji chtěl chránit, pomyslela „Jste zrovna tak slavný jako já.”

„Slavný možná. Ale skromný? To vůbec ne, pane Madisone. Mám o sobě skvělé mínění, právě tak jako moji čtenáři.”

Sloan ucítila, jak Carterovi vystupují svaly a hněvivě se napínají. „Slečna Sloan Fairchildová, pan Sydney Gladstone,” představil je, protože mu nic jiného nezbývalo, a udělal to co možná lhostejně.

„Těší mě, pane Gladstone,” zamumlala, ale neodvážila se mu podat ruku z obavy, že by jí to Carter nedovolil, jako matka chránící dítě před hadem.

„Je mi ctí, slečno Fairchildová,” vypravil ze sebe Gladstone a prkenně se jí uklonil.

Věděla, kdo to je. Jeho sloupek vycházel dvakrát týdně v knižní rubrice časopisu Chronicle a taky i v jiný významných novinách. Nečetla je. Připadaly jí banální a útočné, skoro vždycky si bral na mušku autory, místo aby se zabýval tím, co napsali. Když si ji s ironickým zájmem úskočnýma očima prohlížel, musela se držet, aby se neroztřásla.

96 14

„Neslyšeli jsme vás vejít,” řekl Carter.

Gladstone se zasmál. Byl to ošklivý, zlý smích. „Chcete říct, že slyšet mě, byl byste odešel dřív. Vy se, pane Madisone, dosud cítíte dotčen mou kritikou vaší poslední knihy v Publisher’s Weekly?“

„Nebyl jsem dotčen. A nejsem ani teď. Váš sloupek je brak jako všechny vaše články.”

Gladstoneovi se vztekem zachvělo úzké chřípí. „Nicméně vidím, že jste si vzal mou radu k srdci.” Znovu si změřil Sloan takovým způsobem, že měla pocit, jako by se potřebovala vykoupat.

„Jaká rada to byla, Sydney?” Carter zkřížil paže na prsou a přesunul všechnu váhu na jednu nohu. Vypadal, jako že se nesmírně nudí. Sloan však neoklamal. Když Gladstone nebyl žádný blázen, tím spíš ne Carter.

„Jestli si vzpomínáte, řekl jsem, že milostné scény ve vašich románech jsou fádní a že čtenář ví už napřed, jak proběhnou.”

„Znamená-li to, že moje postavy neprovozují skupinový sex, ložnicový tělocvik, sexuální perverzi, bičování, řetězy atakdále, pak máte pravdu a mně to lichotí.”

Kritik ohrnul vyběravě nos. „To není úplně to, co jsem měl na mysli. Domnívám se, že pasáže, v nichž píšete o sexu, postrádají vzrušení a hloubku. Ve své recenzi jsem napsal, že vaše milostné scény jsou střízlivé, citově skoupé a banální. Upozornil jsem vás, že vaši čtenáři by si početli lip, kdybyste měl nějakou vlastní novou lásku.” Podíval se neomaleně na Sloan. „Z toho, že se sotva držíte, abyste nesáhl slečně Fairchildové pod svetr, vidím, že jste si vzal mou radu k srdci.”

Carter spustil ruce podle boků a zaťal pěsti. „Svině jedna…”

„Šetřte si ty své kanálové výrazy pro své hrdiny, pane Madisone. Pro ty se hodí výtečně. Snáším násilí jen na stránkách knih, jinak jím pohrdám, tak na mě laskavě neřvěte a neprobodávejte mě očima. Mě osobně velmi těší, že jste našel nový zdroj inspirace. Měl jsem dost velké obavy ze Spící milenky.” Jeho oči utkvěly na Sloaniných ňadrech.

„Teď se na každou stránku spíš těším,“ řekl se znatelným zašišláním.

„Pochybuju, že milenku, jako je slečna Fairchildová, necháte příliš

často spát.”

Carter po něm skočil a chytil ho za krk. Pevnými prsty mu sevřel ohryzek a smýkl jím do regálu. „Poslouchejte, Sydney, a poslouchejte dobře. Rád bych vás nejednom z těch vašich činaných řetízků uškrtil, ale nestojíte mi za námahu. Ty vaše články jsou pěkný kecy a každý, kdo si je přečte, to pozná. Jak si sakra můžete myslete, že něco víte o milování, to nechápu. Vy jste pocítil rozkoš jedině, když jste zatopil

97 14

nějakému bezvýznamnějšímu autorovi. A jestli je tohle jediný způsob, jak se dostanete do varu, pak vás lituju.

Ale za to, co jste řekl o slečně Fairchildové, bych vás docela dobře dokázal zabít. A jestli o ní napíšete jediné křivé slovo nebo i jen náznak, najdu si vás. Zjistím, jestli je u vás co vykastrovat. A jestli je -”

„Co je to tam vzadu za rámus?”

Majitel knihkupectví se konečně odtrhl od své knihy.

„Ale nic,” zavolal Carter. Teprve pak pustil ze svého smrtícího sevření zhrouceného, napolo udušeného kritika. Nebyl s ním však ještě hotov. Jeho hlas i oči, které upřel do Gladstoneovy tváře, byly varovné jako břitva.

„Zapamatujte si, co jsem vám řekl,” vyslovil varování s výhrůžným pohledem, pak vzal Sloan jemně za loket a vyvedl ji z obchodu.

Jak ji unesly nohy, než se dostali k autu, to se nikdy nedozví. Carter ji s něžnou péčí usadil na sedadlo vedle řidiče. „Panebože, jak je mi to líto, Sloan,” řekl, když nasedl.

„Nebyla to tvá vina.”

„Ale ten střet způsobila moje osobní antipatie. Nazval jsem ho kdysi v Tonight Show nafoukaným oslem bez talentu a on mi to nedokáže odpustit.”

Jeho pokus ukázat věc z humorné stránky hanebně ztroskotal. Sloan strnule zírala před sebe. Při pohledu na její bílou nehybnou tvář se mu sevřelo srdce, ale nemohl nic dělat, když tu seděl ve voze na veřejné ulici. Prudce vyrazil z místa, vrhl se mezi ostatní auta a v rekordním čase přijel do penzionu. Beze slova jí pomohl nést její nákupy a postavil je v kuchyni na stůl. Natáhl se k ní. „Sloan -”

Když se však vyhnula jeho objetí, zůstal jako opařený. Cítil, jak ho mrazí, jak se ho zmocňuje chlad, jak oheň v jeho duši uhasíná, třebaže se zoufale snažil zachovat aspoň jiskřičku životadárného plamínku.

„Nebudeš se přece trápit kvůli takovému prevítovi, kvůli takovému omezenému blbci, Sloan. Na to jsi přece příliš inteligentní. Vím, že jsi. Sakra, řekni přece, že jsi nad to povznesená!” To už na ni pln zklamání a hněvu křičel.

„Ne, ne,” křičela také. „To není kvůli němu, to…”

„Co?” zeptal se.

„Kvůli sobě. To, co řekl, mi ujasnilo, že pro tebe nebudu nikdy ničím jiným než milenkou. Ach bože, jak to slovo nenávidím.”

„Já taky. Už to o sobě nikdy neříkej.”

„Proč ne?” vyletěla na něj. „To jsem pro tebe byla, ne? Ne tvoje žena? Byla jsem pro tebe určitě víc než přítelkyně. Tak jak bys to

98 14

pojmenoval?”

„Moje láska,” řekl namáhaje se ovládnout hlas a zachovat klid.

„Žena, kterou miluju.”

„Ale ne žena, s kterou se oženíš. Ne žena, které dáš své jméno. Ne žena, která s tebou bude sdílet tvůj život, která s tebou bude mít děti.”

„To jsi věděla, Sloan. Oba jsme to věděli. A oba jsme věděli, že s tím zatraceně nejde nic dělat. Řekla jsi, že mě budeš milovat, dokud budeš moct.”

„Já vím,” vzlykla do dlaní. „Myslela jsem, že to bude stačit. Nestačí. Zradila jsem s tebou svou nejlepší přítelkyni. Zradila jsem sebe. Nesnesu, aby se na mě ten odporný člověk tak díval, aby říkal takové věci. On a všichni ostatní se budou na naši lásku dívat jako na něco špinavého. To, co je mezi námi, může být čisté, ale ostatní svět to tak vidět nebude.”

11Čert vem všechny ostatní!” zařval. „Kdo si nás sakra všimne? Komu na tom bude záležet? Ujišťuju tě, že Gladstone o tobě nenapíše ani slovo, nemá k tomu kuráž po tom, co jsem mu řekl. Jenom žvaní, ale v podstatě je zbabělec. A i kdyby to ostatní věděli, proč by ti na tom mělo záležet, když to, co jeden k druhému cítíme, je upřímná, poctivá láska.”

„Není poctivá, Cartere. Spočívá na zradě.” Odmlčeli se a několikrát se zhluboka nadechla; sbírala sílu a odvahu udělat to, co udělat musela. „Musíš odjet, Cartere. Nemůžeš tu dál zůstat.” „Nemůžu tě opustit, Sloan. Nikdy.” Podívala se na něj se směsicí nedůvěry a vzteku. „Určitě jsi nezamýšlel vídat se se mnou dál, až se oženíš s Alicií,” řekla s posledním dechem.

To, že se jí nepodíval do očí a že jako v sebeobraně zastrčil ruce do kapes, znamenalo doznání. „Ne. Vlastně nevím. Nedokážu se tě vzdát, Sloan.”

„Proč?” zeptala se jízlivě. „Protože ti poskytuju tolik potěšení?”

Prudce se otočil a doslova ji přibil k podlaze očima plnýma rozhořčení. „To je strašné, cos mi řekla.”

„No, nevím,” zapochybovala chladně. „Pan Gladstone nemusel být daleko od pravdy. Rozhodně bys to měl se mnou pohodlné. Žádná pouta. Teď, když budeš ženatý muž s rodinou, nebudeš moct žít tak volně jako zámožný svobodný mládenec. Ty svoje milostné pletky budeš muset tajit. Všechno budeš muset dělat potají, skrytě, nenápadně.

A protože jsem ti nepředložené víc než jednou vylila svou duši, víš, že jsem po celý život byla pro každého kusem hadru, o který si otřel

99 14

nohy. Pro moje rodiče jsem byla vzduch, nevnímali mě. Jason mě využíval tak dlouho, jak se mu líbilo. A ty teď chceš jezdit sem, nepo-chybně se souhlasem své milující ženy plné pochopení, a použít mě, kdykoliv budeš potřebovat inspiraci.” Posledním slovem po něm zrovna plivla.

Sjel dolů očima a ulpěl jimi neomaleně na jejím břiše. „Abys mi naostřila mé brko, smím-li to tak říct.”

V okamžiku, kdy pozvedl pohled k její zničené tváři, zaplavila ho nenávist k sobě samému. Zaklel a jeho slova se odrazila od stropu, jak prudce pohodil hlavou vzhůru. Pak spustil hlavu na prsa ve snaze najít nějaký způsob jak zahladit zlá slova, která vrhli jeden druhému v tvář.

„Je mi to líto, Sloan,” řekl nakonec po dlouhé chvíli. I jeho vlastním uším zněla ta slova prázdně a chladně.

„Ne, jen toho nelituj,” zasmála se hořce. „Řekls to stručně a zřetelně. Pár slovy jsi dokázal vyjádřit přesně to, co jsem se snažila říct. Porozuměli jsme si dokonale. Všechno, co mohlo být řečeno, jsme si řekli. Myslím, že bys měl odjet. Hned teď.”

„Sakra, Sloan, to nemůžeš myslet vážně.”

„Ale já to myslím vážně,” odpověděla s naprostou rozhodností.

Podíval se jí ostře do očí. „Ty opravdu znova zalezeš do tý svý zatracený ulity, co? Schováš se za ten svůj ochranný krunýř, který je tvrdý jako brnění a právě tak neproniknutelný.”

„Analýza není vaší silnou stránkou, pane Madisone. Držte se podstatných jmen a sloves, sprostých slov a vulgárních narážek. V těch vynikáte.”

„Prošení taky není má silná stránka.” Vykročil ke kuchyňským dveřím a otevřel je. „Dobrá, Sloan, vrať se do svého bezpečného osamělého světa a kochej se tím, jak jsi nesobecká. A až se v noci budeš snažit sama usnout, spočítej si, jaké odměny se ti za to dostalo.”

Dívala se, jak málem vyrval dveře ze závěsů, když se jimi hnal ven. Sledovala, jak se jejich křídla kývají sem a tam, až se zastavila, jako se zastavilo její srdce.

100 14

KAPITOLA 9

Odešel.

Nevěděla, jak dlouho seděla u stolu v kuchyni a hleděla do prázdna. Šero pronikalo dovnitř a rozplývalo se ve tmě a ona tu dosud seděla bez hnutí. Pak přišel okamžik, kdy naprosto jasně věděla, že odešel, že je v domě sama. Nebylo ho slyšet, když odcházel. Zmizel z jejího života tak tiše, jako do něj vešel.

Přinutila se vstát a jako hypnotizovaná se vlekla temnou chodbou a nahoru po schodech. Dveře jeho pokoje byly dokořán.

Prázdnota působila zlověstně. Stůl uprostřed pokoje vypadal jako na kost ohlodaná mrtvola. Zmizely papíry a psací stroj, jeho slovník a encyklopedie, jeho červené propisky. Podlaha byla žalostně uklizená, neválely se tu žádné zmuchlané stránky rukopisu, které tam házel ze vzteku a z nespokojenosti se sebou. Z koupelny se ztratily všechny věci jeho osobní potřeby; otevřená skříň zela prázdnotou. Postel nebyla ustlaná. Přikrývky na ní ležely pohozené jako květinové korunní plátky, které poznaly dobu plného květu a teď uvadaly a hynuly.

Sloan si prohlížela pokoj jako flagelant svatyni; oči měla plné slz. Když uviděla v koši na odpadky vyřazené listy rukopisu, všechny je sebrala, uhladila a udělala z nich úhlednou hromádku. Přitiskla si je k ňadrům a zamířila ke dveřím. Nemohla se přimět k tomu, aby v pokoji už uklidila. Později, až bude silnější, připraví pokoj pro jiného hosta. Ale ne teď. Ne dokud jí srdce krvácí.

Vzala si stránky se slovy, která tak pečlivě řadil a potom tak lehce odhazoval, pak vyšla z pokoje a tiše za sebou zavřela dveře.

„Fairchildův penzion,” řekla dva dny nato do telefonu.

„Sloan.”

Hlas jí připadal známý, ale přitom jako by se sobě nepodobal.

101 14

„Alicie?” Proboha ne! bylo Sloanino první pomyšlení. Carterovi se něco stalo. Proč by jinak Aliciin hlas zněl tak zoufale? „To jsi ty, Alicie?” zeptala se znovu a sevřela sluchátko rukou, která náhle znejistěla.

„Stalo se něco?”

„Nic,” odpověděla mdle Alicia. „Aspoň nic zvláštního. Nechtěla jsem tě polekat.”

Sloanino srdce se utišilo, ale neblahé tušení v ní zůstalo jako pachuť v ústech. „Co je? Ja-jako bys to ani nebyla ty.”

„Mám k tomu velmi dobrý důvod.”

Sloan si přitiskla prsty na bezbarvé rty. Přece to nemůže vědět! Nemohla si to zjistit! Carter? Ne, ten by nikdy… Sydney Gladstone! Že by o nich napsal, jak sliboval…? Ne, četla všechny jeho sloupky. Tak jak by na to mohla Alicia přijít?

„Můžeme si o tom promluvit?” navrhla rozechvěle Sloan.

„Ach, ano, prosím tě. Musím si s někým promluvit.” A Alicia se rozplakala.

Sloan byla ohromena. Alicia neměla na mysli jejich vztah s Carterem, ale něco úplně jiného. Oddechla si, ještě stále napjatá. „Oč jde?” zeptala se s úzkostí. „Prosím tě, Alicie, neplač tak. Svěř se mi.”

„Nemůžu. Ráda bych, ale… potřebuju s někým mluvit,” opakovala. Sloan se kousla do rtu a pak řekla: „Proč si nepromluvíš s

Carterem?”

„Carter tu není.”

„Že tam není?”

„Copak ti neřekl, kam jede, když od tebe odjížděl? Do Los Angeles nepřijel. Telefonoval mi z letiště, že jede do New Yorku odevzdat rukopis osobně. Řekl, že se nemůže dočkat, aby se ho zbavil, a že chce, aby se celá ta věc vyřídila před svatbou. To je příští týden, jak víš.”

Sloan měla pocit, že má v prsou srdce těžké jako olovo a že ji táhne dolů do propasti, z níž není úniku. Zřejmě teď svou knihu nenáviděl, protože mu ji připomínala. Nemohl se dočkat, aby ji už měl z očí, chtěl se jí zbavit jako podebraného boláku… „Ne-neřekl,” ozvala se chraptivě. Odkašlala si a pokračovala jasněji. „Ne, prostě jednoho ve-čera odjel. Neřekl kam a já se domnívala, že domů.”

„Já si taky myslela, že hned jak dopíše knihu, se vrátí, ale za těchto okolností je prostě lepší, že to neudělal.”

„Za jakých okolností?” zeptala se Sloan a vrátila se tak k důvodu, proč ji vlastně Alicia volá.

„Nemohla bys přijet do Los Angeles, Sloan?”

Sloan se krátce zasmála. „Samozřejmě že nemůžu. Co tě to

102 14

napadá?”

„Sloan, prosím tě. Jestli jsi mě kdy měla ráda, jestli jsme byly

přítelkyně, přijeď sem. Jen na den. Zoufale s tebou potřebuju mluvit.”

„Nemůžu, Alicie. Můžeš se mnou mluvit po telefonu.” Strašně si přála, aby se Alicia nedovolávala přátelství. Vždyť ve srovnání s ní byl Jidáš vzorným přítelem.

„Musíš přijet.” Znovu uslyšela v Aliciině hlase zrádné selhání. Alicia plakala. „Přijela bych k tobě, ale nechávala jsem v poslední době chlapce příliš často samotné. Zaplatím ti letenku. Udělám všechno, jen tě prosím, přijeď, Sloan. Teď nikoho v penzionu nemáš, viď? Prosím, prosím.”

Sloan zírala na mosazné těžítko na svém psacím stole. Zoufalství v Aliciině hlase znělo opravdově. Něco nebylo v pořádku, a bylo to zlé, a obracela se o pomoc k své nejlepší přítelkyni. Kdyby jen věděla, jak špatná je její nejlepší přítelkyně, jistě by si to rozmyslela. Sloan ji už jednou zradila - snad se Alicia nikdy nedozví jak. Mohla jí teď odmítnout pomoc? Nedlužila Alicii víc, než jí kdy bude moci splatit?

„Příští středu čekám hosty. Musela bych přijet předtím.”

„Přijeď zítra,” řekla Alicia rychle. „Zítra, prosím tě.”

Sloan si rozechvělými prsty třela bolavé čelo. Může se vůbec Alicii podívat do tváře? „To bych, myslím, mohla. Sednu na první ranní letadlo a k tobě dojedu taxíkem.”

„Budu v Carterově domě u moře. Požádal mě, abych tam byla a dohlédla na všechno, a děti si chtějí hrát na pláži.”

Panebože, což to trápení, ten zlý sen nikdy neskončí? Má bydlet v Carterově domě! „Řekni mi adresu,” požádala s nechutí. Odmítla nabídku, že jí Alicia koupí letenku, a slíbila, že tedy za ní přijede druhý den.

Ten den prožila jako náměsíčná. Vlastně tak chodila už od Carterova odjezdu. Žila jako ze zvyku; spala, probouzela se, jedla, pracovala v domě jako naprogramovaný robot. Všechna radost, kterou jí předtím její penzion přinášel, po Carterově krátkém pobytu vymizela. Ten velký rohový pokoj v druhém poschodí bude vždycky jeho pokoj. Žádná čistidla, žádné luxování ani žádné osvěžující prostředky ho odtud nevypudí. Právě tak jako z jejího srdce nevymizí jeho duch.

Jenom nad ztraceným výdělkem se nebude muset trápit. Každý den teď dostávala objednávky na rezervaci pokojů. Jestli se jí takhle pohrnou, bude mít dost peněz, aby ztráty nahradila, a zbude jí dost, aby si mohla dát inzeráty do časopisů pro cestovní ruch. Budoucnost penzionu závisela na reklamě. Věděla, že svým hostům nabídne dobré

103 14

služby, jakmile se jednou o jejím penzionu dozvědí.

Však se všechno dá zas do pořádku. Však to přežije, jako přežila jiná zklamání. Po čase to tolik bolet nebude. Jeho obraz jí vymizí z mysli. Těch pár žhavých nocí možná odplyne, když přestane číst ty stránky zamčené v lakované krabici na jejím toaletním stolku. Nakonec přijde čas, kdy si už nebude pamatovat, jaké to bylo, když ji držel ve svých silných pažích, jak to bylo nádherné, když ji miloval.

Uzdravování bude pomalé, ale přežije to. Vystoupila z taxíku, který ji přivezl z letiště, sotva však uviděla jeho dům rýsující se na pozadí moře a oblohy, poklesla na mysli. Natolik se v něm odrážel charakter muže, kterého milovala, že se jí zamžily oči, jak platila taxíkáři.

Uslyšela výskot a smích dětí a obešla verandu ze se-kvojového dřeva. Alicia se nakláněla vzadu přes zábradlí a volala na dva chlapce běhající po pláži. „Adame, přestaň házet písek, nebo půjdeš domů.”

„Přece na něj nebudeš tak přísná?”

„Sloan!” vykřikla Alicia a běžela obejmout přítelkyni. Pevně se k ní přitiskla. Sloan tížila vina, takže tu stála beze slova. „Panebože, to je skvělé, že jsi tady. Jsem tak ráda, že jsi přijela. Děkuju ti.”

„Neděkuj mi. Nemáš zač.”

„Jsi tady, a to už je hodně. Pojďme dovnitř.”

„Chlapci -”

„Mají zakázáno chodit k vodě. Je moc chladno. Člověk na ně pořád musí dávat pozor.”

„Rostou jako z vody,” poznamenala Sloan s trochou melancholie a pozorovala dvě malé postavičky, pobíhající radostně po písku.

„To ano.”

Alicia odsunula vysoké skleněné dveře a odvedla Sloan do domu. Obývací pokoj byl vysoký přes dvě patra. Pohovky a křesla potažené jemnou béžovohnědou kůží tvořily příjemný kout kolem mosazného krbu. Před krbem ležela na parketové podlaze kožešinová předložka, jejíž původ se nedal rozeznat. Veselé reprodukce a barevné plakáty zachycující Carterovo cestování kolem světa visely v zlacených rámech na bílých štukových zdech. Točité schodiště vedlo do mansardy, kde stál jen psací stůl a židle. Všecky stěny tam zabíraly knihovny. Celou místnost zaplavovalo sluneční světlo. Sloan se obývací pokoj hrozně líbil. Byla si jistá, že jej navrhl Carter.

„Chceš limonádu?”

Alicia nečekala na Sloaninu odpověď a zamířila do kuchyně, kterou od obývacího pokoje odděloval jen otevřený barový pult. Jak míchala ve vysokém skleněném džbánu zmrzlý ovocný koncentrát se sodovkou, vstřebávala Sloan do sebe atmosféru pokoje. Carter měl

104 14

skvělý vkus. Knihy v přeplněných policích byly různého druhu, od filozofie a náboženství až k erotické literatuře. Sbírku gramofonových desek mu bylo možno závidět. Když se Sloan dívala na všechny ty věci, jimiž se obklopil, měla pocit, jako by se dotýkala jeho duše. Byla by ráda v domě prozkoumala všechno ostatní, ale Alicia jí to nenavrhla, a sama ji o to nedokázala požádat.

„Jaký jsi měla let?” zeptala se Alicia a podala jí vysokou sklenici s chlazenou limonádou.

„Hlučný. Na palubě byla dvě miminka a cesta letadlem se ani jednomu z nich nelíbila.”

Alicia se statečně pokusila o úsměv. „Nebude ti na verandě chladno?”

„Ne, dívám se ráda na volný oceán.”

„Měla sis vzít na sebe něco obyčejného a pohodlného, ale to ty málokdy děláš.”

Sloan by jí byla mohla říct, že minulý týden běhala po San Francisku jen v džínách a ve svetrech bez spodního prádla, ale pochybovala, že by jí kdy Alicia něco takového uvěřila. Sám Carter jí to sotva uvěřil, ačkoliv to patřilo k terapii, kterou jí předepsal, když ji

„bral ven”.

Dnes měla na sobě elegantní, i když nenápadný kostýmek: tmavomodrou sukni a sako se vzorkem rybí kosti. Do něj vkusnou halenku se zapínáním ke krku. Vedle Alicie v džínách a v roláku měla pocit, že vypadá staromódně. Znovu se podivila, jak se Carterovi mohla líbit víc než Alicia. Nebo to jen předstíral, aby ji dostal do postele?

Při tom pomyšlení se jí stáhlo hrdlo. Ne. Ne. Ne. Odjel možná rozzuřený, dotčený ve své pýše ji zahrnul urážkami, ale nemohla… nechtěla věřit, že projevy jeho lásky byly neupřímné. Tomu nevěřila.

Alicia se natáhla na lehátko, vypadala v něm moc hezky. Sloan se posadila na židli, z které se mohla dívat na oceán. Doléhal k nim smích chlapců. „Chtěla bych si s tebou nejdřív popovídat, s chlapci se uvítáš potom. Nevadí ti to?” zeptala se Alicia.

„Samozřejmě že ne. Co se děje?”

„Panebože, ani nevíš, jak je to prima slyšet zase tvůj rozumný, praktický, pevný hlas.” Alicia vzdychla a její plná ňadra se pod svetrem zachvěla. Sloan se snažila nepředstavovat si, jak se jí Carter dotýká a líbá ji… „Tolik se stydím.”

Aliciino zaštkání vytrhlo Sloan z jejích zneklidňujících úvah.

„Alicie, prosím tě, přestaň,” domlouvala přítelkyni, jejíž ramena se otřásala zoufalými vzlyky. „Co tě rozrušilo? A co tím myslíš, že se

105 14

stydíš? Nedovedu si představit, že bys udělala něco, zač by ses musela stydět.”

„Já jsem si to taky nemyslela,” řekla Alicia a popotáhla. „Ale udělala jsem to. A právě to, že vůbec nelituju, je tak hanebné.”

Sloan trpělivě seděla a ponechávala Alicii čas, aby si utřídila myšlenky. „Po tom, co jsem přijela do San Franciska, jsem ten víkend jela do Tahoe. Mám přítelkyni, která je už několik měsíců rozvedená, a ta mi nedala pokoj, že prý s ní musím jet na víkend. Přísahám ti, Sloan, že vůbec nevím, proč jsem jela, ledaže… Ten důvod prozatím vynechme. Tak jsem tedy jela a s někým jsem - jsem se seznámila. Byl to hezký muž, milý, zábavný, celý den jsme spolu lyžovali, byla to velká zábava. A tu noc jsem - zůstala v jeho pokoji a bylo to prostě báječné.”

Zřejmě se jí jaksepatří ulevilo, že to bylo venku. Dlouze vydechla a celá se otřásla. Dlouhou chvíli obě zůstaly zticha. Konečně Alicia prudce otočila hlavu a podívala se s trochou vzdoru Sloan do očí. „To jsem tě tak pohoršila, že nemůžeš ani promluvit?”

Sloan zavrtěla hlavou a teprve potom se jí podařilo

říct: „Ne, ne.”

Alicia si podepřela hlavu o polštář na lehátku. „Samozřejmě jsem tě pohoršila. Taky jsem byla sama nad sebou pohoršená. Vím, že si musíš myslet, že jsem pěkná rajda, když jsem se vyspala s mužem, kterého jsem sotva znala, a přitom se mi to tak moc líbilo. Jak bys to taky mohla pochopit, Sloan? Taková rozumná žena jako ty by se nikdy tak nespustila, nehodila by všechnu opatrnost za hlavu, bez ohledu na to, co bude zítra, neudělala by něco, o čem ví, že to není správné.”

Sloan bušilo srdce, až to bolelo, a připadalo jí, že omdlí, jestli ten hukot v její hlavě ještě zesílí. Věděla přece moc dobře, co to znamená obětovat všechno kvůli vášni!

„Nevím, co se to se mnou stalo. Snad ten horský vzduch? Jediná omluva, kterou mám, je, že Jima Russela jsem poznala, když jsme byli ještě tak mladí. Vzali jsme se, hned jak jsme dostudovali, a v několika letech jsme měli oba chlapce. Pak Jim zemřel a já se cítila tak… stará. Stará a opotřebovaná. Jako by život prošel kolem mne, dřív než jsem měla vůbec čas jej vychutnat. Ne že bych litovala toho, že jsem si Jima vzala tak mladá. Toho nelituju. Ale nebyla v mém životě chvíle, kdy bych nenáležela někomu jinému, kdy bych žila jen pro sebe.” Pohlédla

106 14

dolů na obě děti, které se venku pošťuchovaly. „A nikdy pro mě taková chvíle nebude, viď?”

„Jestli si vezmeš příští týden Cartera, tak ne.”

Aliciiny jasné oči se znovu zalily slzami. „Proto se kvůli tomu víkendu cítím tak hrozně provinile, Sloan. Miluju Cartera, ale…” Zatahala za volnou nitku na svetru. Její hlas se pomalu vytrácel.

„Možná jsem se ti s tím neměla svěřovat, ale musela jsem si ulevit a povědět ti to. Carter a já jsme spolu nikdy nespali. Byla mezi námi klidná náklonnost, dál jsme nikdy nezašli. Jen jednou v tvém domě, pamatuješ si, jak jsi vešla do mého pokoje a přistihla nás, jak se líbáme?” Sloan němě přikývla. „Byla jsem z toho celá pryč! Nikdy se ke mně takhle nechoval. A já… přes všechnu jeho vášeň jsem nic necítila. Vím, je to směšné, ale měla jsem pocit, jako bych byla nevěrná Jimovi! Pokaždé, když se podívám na Cartera, vidím Jima, a je to, jako bychom ho podváděli. S tím mužem v Tahoe jsem takový pocit neměla.”

„Carter byl Jimův nejlepší přítel. Je přirozené, že takhle cítíš,” řekla Sloan, protože ji nic lepšího nenapadlo. Slabounký záblesk světla zasvítil ve styžské tmě, která ji pohltila od chvíle, kdy Carter odjel. Neodvažovala se doufat, že by se z něj mohl stát opravdový paprsek naděje, ale přece jen…

11Říkám ti naprostou pravdu, Carter mě nikdy… nevzrušil. Je prostě příliš dobrý přítel. Až se vezmeme, budu zřejmě dělat, co se od manželek očekává. I když mě nevzrušuje, nemám žádnou pochybnost o jeho mužnosti. Nemyslím, že by snesl v manželství celibát. A oba chceme další dítě.” Její hlas se pomalu vytrácel, jeho slabý šepot odnášel lhostejný oceánský vánek.

Přes vnitřní zmatek vypadala Alicia půvabně, když ostýchavě říkala: „Sloan, pokaždé, když se mě Mac - tak se jmenuje - dotkl, celá jsem se zachvěla. Víš, co chci říct? Myslíš jsi, že jsem strašná ženská?”

Sloanin soucitný úsměv byl posmutnělý. „No ano, vím, co chceš říct, ale naprosto si nemyslím, že jsi strašná ženská.” S předstíranou lhostejností se zeptala: „Kde ten Mac bydlí? Budeš ho někdy chtít znovu vidět?”

„Bydlí v Portlandu a řekl mi, že chce za mnou přijet. Samozřejmě jsem odmítla. Všechno jsem mu pověděla.” Zhluboka vzdychla. „Tady vůbec nejde o něj. Jde o to, že jsem si určité věci zakázala.” Náhle se posadila. „Nechci se prostě jen s někým vyspat. Chápeš, ne?”

„Ano,” řekla vážně Sloan.

„Pohrdám takovým způsobem života. Nelíbí se mi na mé přítelkyni, že tohle dělá. Nejspíš měla od toho víkendu v Tahoe už

107 14

několik mužských a nemá nejmenší pocit viny. Taková já nejsem, Sloan. Nikdy bych nemohla tak klesnout, ani něco takového udělat chlapcům. Jen - jsem si prostě uvědomila, že Jim nemusí být jediný muž, kterého jsem upřímně a vášnivě milovala.

Domnívala jsem se, že tohle je ve mně mrtvé. Není. Jen to ve mně spí, a když se mě Mac dotkl, jeho dotek mi připomněl, že jsem žena, ne pouze vdova a matka a přítelkyně. Od svého výletu do San Franciska a po tom, co mě Carter tak vášnivě políbil, už vím, že s ním žár lásky nepocítím. Především proto jsem jela do Tahoe.”

„Co budeš dělat?” zeptala se váhavě Sloan. Světlo na děje teď zjasnělo, nemohla však dělat nic jiného než klidně sedět na židli. Nejradši by se s výskotem přidala k dětem dovádějícím na pláži. Jako had, který svléká starou kůži, cítila se nová a plná života.

„Nevím,” řekla sklíčeně Alicia. „Poraď mi, co mám dělat, Sloan.” V jejích křišťálově čistých očích i v jejím hlase byl úpěnlivá prosba. 11Řekni mi, jaký je Carter báječný člověk. Řekni mi, že s ním nebudu nic riskovat. Řekni, že mé syny a mě bude chránit a že s ním budeme v bezpečí. Řekni, že jejich blaho je na prvním místě a já že se svým sobeckým přáním musím ustoupit. Připomeň mi, jak je má Carter rád a jak by byl zklamaný a rozčarovaný, kdyby zjistil, že vdova po Jimovi se vyspala s cizím mužem a že ji to těšilo. Přesvědč mě o tom, že až se vezmeme a budeme spát v jedné posteli, že se vášeň dostaví. Tohle všechno mi pověz, Sloan. Připomeň mi, co znamená jednat slušně a odpovědně.”

Alicia se zhluboka nadechla a pokračovala: „Anebo mi řekni, abych se vykašlala na to, co je správné, a udělala, co udělat chci. Kdyby Carter věděl pravdu, možná by si oddechl. Bere si mě možná jen proto, že se cítí Jimovi zavázán se o nás postarat. Řekni mi, abych šla za Carterem a vyložila karty na stůl, pověděla mu, že ho mám ráda, ale ne tím způsobem, jakým bych měla.” Natáhla se ke Sloan a uchopila ji za obě ruce. „Proboha, Sloan, poraď mi.”

„To nemůžu,” vykřikla Sloan v náhlém návalu citu. „Nechtěj to po mně, Alicie. Nemůžu ti říct, co máš udělat.” Kdyby to jen dokázala! Kdyby jen dokázala říct Alicii, že nejlepší pro všechny zúčastněné by bylo, aby zasnoubení s Carterem zrušila. Jedna její část křičela: „Řekni jí to, řekni jí to. Usnadni jí rozhodnutí. Bude ráda, že jste se s Carterem do sebe zamilovali. Pověz jí to.”

Stačila by jedna věta: „Miluju Cartera a domnívám se, že i on mě miluje.” Mohla by Alicii poctivě říct, že to všecko neměli v úmyslu, ale

108 14

že se to stalo. A teď můžou všichni mít, co chtějí. Sloan bude mít Cartera a on ji. Alicia bude moci jít za svým vlastním štěstím.

Druhá část jí samé však zavírala oči před důvody, které uvádělo její srdce. Nemůže přece zasahovat do Aliciina rozhodnutí. Možná že Alicia miluje Cartera víc, než si uvědomuje. Ten víkend v Tahoe byl její první pletka a ona byla dosud plná toho nového zážitku. V její vzpomínce vypadal mnohem romantičtější než ve skutečnosti. Později si uvědomí, že to, co potřebuje, je trvalá, spolehlivá láska, jaká je mezi ní a Carterem.

Ne. Sloan nemůže říct nic. Kdyby měla Alicia jednou litovat tohoto životního rozhodnutí, Sloan by si to vždycky vyčítala. Nemohla by s Carterem být šťastná, kdyby se ho Alicia vzdala pod jejím vlivem. Alicia se musí rozhodnout sama, nikdo jí do toho nesmí mluvit.

Ale, Bože, ať jé to rozhodnutí, za něž se modlím.

„Co mám dělat, Sloan?” Ponořeny do svých myšlenek upíraly oči na oba chlapečky hrající si na pláži. „Potřebují otce,” řekla tiše Alicia.

„Otce, jako je Carter, ale…” Znovu upadly do mlčení, každá v duchu

běžela svou krvavou uličkou, procházela svým vlastním peklem.

Pak David nechal hry, popadl bratříčka, otočil ho a ukázal směrem k domu. Zavolal něco a s velkým křikem se rozběhl k domu a za ním běžel menší a pomalejší Adam.

Sloan a Alicia se na sebe zmateně podívaly. Pak uslyšely Davidův hlas, který se k nim nesl po větru a prozpěvoval.

„Carter, Carter! Carter se vrátil.”

Obě se zároveň obrátily a uviděly Cartera, jak právě vychází za rohem. Když spatřil Aliciinu společnici, zastavil se tak prudce, jako by narazit na neviditelnou zeď. Všichni tři na chvilku ztuhli. Z pláže zatím přicupitaly čtyři nožky v teniskách a dupaly si to po schodech nahoru na verandu. Carter se jen tak tak vzpamatoval z leknutí, že vidí Sloan, a honem zachytil dvě malá tělíčka, která se mu vrhla mezi nohy.

„Ty ses vrátil, vrátil ses,” křičel David, poskakovali a držel se Cartera za nohavici.

„Koupíš nám kornout zmrzliny, Cartere? Mamina říkala, že můžeš, jestli budem hodní,” ozval se Adam. „Byli jsme moc a moc hodní.” I

„Hádej, co se stalo. Umřela nám rybička. Je s tatínkem v nebíčku.

Ale mamina říkala, že můžeme dostat jinou.”

„Bříško se jí vyboulilo a plavala nahoře na vodě. Uviděl jsem ji první a David si myslel, že není mrtvá, ale já hned řekl, že je.”

Alicia se dojatě podívala do Sloaniných očí. Kdyby nebyla tak ponořena do svého vlastního trápení, byla by viděla, že její zoufalství

109 14

se odráží v hloubi zamžených očí její přítelkyně. Pokusila se o rezignovaný úsměv, ale nedokázala to.

„Vidíš, že opravdu nemám na vybranou?” zašeptala tak tiše, že to mohla slyšet jen Sloan.

Ta přikývla, protože věděla, že musí mlčet, i kdyby ji to mělo zabít.

„Ano.”

„Věděla jsem, že až k tomu dojde, nedokážu udělat nic jiného. Udělám, co bys udělala ty. Ty bys udělala tu správnou věc, Sloan. To vím.”

Správnou věc? Je správné odsoudit tři lidi k tomu, aby byli nešťastni? Ano. Za těchto okolností ano. Carter a Alicia se naučí milovat jeden druhého díky dětem, které je milují oba. Každodenní společný život zažene vzpomínku na Jima. Jsou oba krásní lidé. Až si to uvědomí, vzplane mezi nimi vášeň.

Ano. Není to ideální, ale je to správné.

Alicia ještě naposledy uchopila Sloaninu ruku. Pak vstala, rychle se otočila a spěchala do Carterovy náruče. „Pěkně vítám domů, ty tuláku,” řekla vesele.

Objal ji, jak to šlo, protože oba chlapečkové se ho dosud drželi za nohavice. Přes Aliciino rameno se podíval na Sloan.

Jeho oči vyslaly tisíc vět, které jí chtěl říct, a ona všem porozuměla. Lituje toho, co řekl. Postrádá ji. Je nešťastný. Je unavený, netěší ho svět a život bez ní. Také se ptal, co tady v jeho domě dělá. Díval se vyčítavě na její oblečení a přísně stažený uzel.

„Bylo mi bez tebe smutno, tak jsem zavolala Sloan, aby přijela a strávila se mnou den,” vysvětlila Alicia a táhla ho k židlím. Od chvíle, kdy uviděla Cartera, Sloan se nemohla hnout z místa, jako by měla boty přibité k podlaze. Přestože koutky očí a úst měl stažené únavou a zlatohnědé oči vpadlé a prázdné, vypadal dobře. Měl na sobě obyčejné dlouhé kalhoty a sportovní košili a přes záda přehozený svetr, jehož rukávy si uvázal kolem krku.

„Ahoj, Sloan.”

„Ahoj, Cartere. Jak bylo v New Yorku?”

„Byla tam zima a pršelo.”

„Zřejmě tě déšť pronásleduje,” poznamenala Alicia, která se překvapivě rychle vzpamatovala. „Pršelo skoro celý čas, co jsi byl v San Francisku, ne?”

„Ano,” řekl a pohlédl s něhou na Sloan.

„Přestaňte se strkat, hoši a pojďte pozdravit Sloan,” nařídila Alicia. Poslechli a řekli Sloan nazdar. Sloan odpověděla na jejich pozdrav úsměvem a doufala, že přitom

110 14

neprojevila chlad, který v nitru cítila. „Z vás se stali úplní mladí páni, co jsem vás neviděla.”

„Znala jsi mého taťku?” zeptal se Adam. „On umřel.”

Sloan přelétla očima Alicii a Cartera, kteří tu stáli zavěšení do sebe, a její pohled skončil daleko za nimi. „ A—ano, znala jsem ho. Jste oba zrovna tak hezcí jako on.”

„To říká mamina taky. Teď bude mým taťkou Carter.”

„To bude báječné, viď?” Sloan se divila, jak jí ta slova mohla projít

křečovitě sevřeným hrdlem.

„Jo, bude to prima,” přisvědčil David.

„Prima, prima, prima,” prozpěvoval Adam.

„Jděte si teď hrát,” vyzvala je Alicia. „Co tvoje kniha?” zeptala se Cartera, když chlapci odhopsali na konec verandy. „Dopsal jsi ji?”

„Ano. Už ji má redaktor na stole. Prohlásil, že to bude má nejlepší kniha, pokud prý může říct.”

„To je moc dobrá zpráva, zlato.” Alicia si přitiskla jeho paži k prsům a obdivné se na něj podívala. „Však ses na té knize taky hodně nadělal.”

„Dal jsem do ní hodně ze sebe samého.” Snažil se nepohlédnout na Sloan, ale pak nad vším v duchu mávl rukou a zahleděl se dychtivě na její tvář.

„Má šťastný konec?” zeptala se Alicia.

Carter odpoutal oči od Sloan a otočil je na svou snoubenku. V tu chvíli vypadala stejně nevinně a bezelstně jako její synkové, a on se cítil jako bídák za to, jak se k ní chová. Nebyla to její vina, že se zamiloval do jiné ženy. Znovu pozvedl smutné oči k Sloan a vážně odpověděl:

„Skončilo to tím jediným způsobem, jakým to skončit mohlo.”

Jeho slova jí vzala dech. Prudce se otočila a rozběhla se k domovním dveřím. „Musím si zavolat taxíka.” „Ne, Sloan, musíš zůstat na oběd,” zaprosila Alicia. „Nemůžu. Musím zpátky.”

„Počkej, nikam nechoď,” řekla Alicia. „Nic nedělej, musím chytit Davida a Adama.”

Zpozorovala totiž, že oba chlapci náhle zmizeli. Carter to však nezaregistroval a vykročil za Sloan do domu.

Železnou vůlí musel ovládnout každý sval svého těla, aby se k ní nerozběhl a nevzal ji do náruče.

Proklínal její staropanenské oblečení, vlasy svázané do uzlu na šíji, zdrženlivý výraz tváře, která dovedla být tak živá, jak věděl. Ta úzká, pevně sevřená ústa se vůbec nepodobala oněm usměvavým, svůdným rtům, které svou láskyplnou štědrostí rozbouřily jeho smysly.

Toužil znovu uvidět tu vášnivou ženu, která, jak věděl, se skrývá

za hradbou sebeobrany. Jakmile by jednou vyšla ze svého vězení, jeho dotek by ji znovu probudil. Jejich svědomí jim to však zakazovalo.

Přece jen však ji nemohl nechat odejít a neříct jí, jak moc po ní touží, jak moc ji potřebuje, jak moc ji miluje. Musel to naposledy vyslovit nahlas, jinak by toho navždy litoval. „Sloan, já -”

„Nic neříkej,” sykla mezi zuby. Byla k němu otočena zády a opírala se ztuhlými pažemi o lenoch židle. „Nic neříkej.”

„Ksakru, já ale musím.”

„Prosím tě, ne. Jestli to uděláš, nezvládnu to.”

„Nevolej taxíka, Sloan,” řekla Alicia, která právě vstoupila do pokoje a nepostřehla, co se tu odehrává. „Chlapci chtějí jet s tebou na letiště a podívat se na letadla.”

„Ale ne,” namítla Sloan. „Carter se z letiště právě vrátil.”

„Mně to nevadí,” vstoupil do jejich hovoru.

„Ty tu zůstaneš, Cartere,” řekla Alicia. „Sloan odvezu já a ty pro ni

můžeš jet příští týden, až přijede na svatbu.”

Sloan bylo, jako by jí Alicia dala ránu do břicha. „Na svatbu nepřijedu.”

Teď zase vypadala ohromeně Alicia. „Ale Sloan, na svatbě přece být musíš!”

Nic na světě ji nemohlo přimět, aby poslouchala, jak Carter slibuje, že bude milovat jinou ženu a provázet ji na cestě životem. Kteroukoli jinou ženu. I tu, kterou Sloan také miluje. „Je mi líto, ale nemůžu. V tu dobu budu mít v penzionu hosty. Nemůžu jen tak odjet. Berte to, jako že jsem vám přijela poblahopřát k svatbě dnes.”

Alicia vypadala mrzutě a zklamaně. „Nebyla jsi na mé první svatbě,” řekla rozmrzele. „Nechce se mi věřit, že nebudeš ani na téhle.”

„Nerada ti to kazím, Alicie, ale nemůžu… prostě nemůžu přijet.”

Její tón nepřipouštěl námitky, i když jich Alicia několik měla. Carter neřekl nic.

Za pár minut odjížděli. Alicia couvala s autem ze za-hradní cesty vysypané mušlemi a přitom vykládala chlapcům, jak létají letadla.

Sloan se odvážila pohlédnout ještě naposled na dům. Carter stál na verandě a díval se přímo na ni. Vítr mu cuchal vlasy. Ruce měl zastrčené v kapsách u kalhot a ramena schoulená, jako by se chránil před větrem nebo nějakým vnitřním nepřítelem, kdo ví. Jeho tvář, záhalená hlubokým stínem, byla nevyzpytatelná.

Což bylo právě dobře. Protože kdyby Sloan viděla dojetí v jeho

očích, byla by ho možná nedokázala opustit, ať by to mělo jakékoli

důsledky.

KAPITOLA 10

Aspoň tohle stále ještě mám, pomyslela si Sloan, když podávala hostům u stolu v jídelně pudink s karamelovou polevou. Penzion byl úplně plný. Všechny ložnice nahoře byly obsazené. Až na jednu

jedinou. Ale tu nepočítala.

Přežije to. Takovouhle věc přežila už předtím. Přežije to zase. Penzion bude vyžadovat veškerou její energii, fyzickou i duševní.

Tohle je její povinnost. Tohle je její život. Všechno, co má, do toho vloží, aby z pronajímání pokojů se snídaní udělala úspěšné podnikání.

Pátek večer. Dnes ve dvě hodiny se Carter s Alicií vzali. Odešel na trvalo z jejího života. Ode dneška bude její srdce náležet jen jejímu podniku.

„Muselo to být hrozné, viďte, slečno Fairchildová?”

Málem vyšplíchla kávu na ubrus z irského lnu, na němž si tak zakládala. Hovor kolem ní plynul, ale ona neposlouchala. Teď se lekla, když otázka byla položena přímo jí.

„Promiňte. Co jste se ptala?”

„Mluvím o tom, jak vám tu pořád pršelo. Muselo to být hrozné.” Žena, která se ptala, byla z východního pobřeží a mluvila s nosovým přízvukem. Sekýrovala ustavičně svého úslužného manžela.

Kdykoli padla zmínka o ohavném počasí, které ovšem z ní a Cartera udělalo ochotné vězně, zamžily se jí oči. „Bylo to strašné, když člověk musel jít ven. Ještě trochu kávy, paní Williamsová?”

Její hlas zněl srdečně, jemně a nevtíravé, byl to ovládaný hlas, který neprozrazoval nic z jejího smutku. Jen když se na ni někdo podíval zblízka, všiml si melancholie v jejích očích.

Hosté se nahrnuli do salonu a čtyři z nich se rozhodli zahrát si karty. Sloan tu nechávala kávu, likéry a bylin-kový čaj, aby si každý mohl nalít, když chtěl. Byla skoro půlnoc, nežli poslední host odešel nahoru. Sloan unaveně prošla domem, podívala se, jestli jsou dveře zamčené, a zhasla světla.

Vstoupila do svého pokoje, potmě jím prošla a rozsvítila lampu na toaletním stolku. Bezděčně se dotkla víka zamčené lakované krabice ležící na stolku před lampou. Koutky úst se jí zvlnily bolestným úsměvem a oči se zalily slzami.

Ani ve snu by ji nenapadlo, že by nebyla v pokoji sama.

Automaticky zvedla ruce a jednu po druhé vytahovala vlásenky, až jí vlasy v těžkých vlnách spadly na ramena. Pročísla je oběma rukama a zatočila hlavou, aby uvolnila napětí z toho, jak předstírala klid a pohodu, zatímco ve skutečnosti jí žal, bezbřehý a hluboký jako propast, rozčísl srdce vedví.

Rozepnula si zip u sukně, vystoupila z ní a pak ji pečlivě položila přes opěradlo židle. Kalhotky jí těsně obepínaly boky, stahovaly a obkreslovaly ženský trojúhelník a zdůrazňovaly tvar hýždí. Vlasy jí

spadly dopředu, jak sklonila hlavu, aby lépe viděla na knoflíčky vysokých manžet na rukávech halenky, a hladily jí bledé, trochu vpadlé tváře. Pak pomalu rozepínala knoflíčky na plizované přednici blůzky a zamyšleně přitom hleděla do neurčitá. Právě si spouštěla halenku z ramen, když zavadila pohledem o zrcadlo a uviděla ho sedět v křesle na druhé straně pokoje.

Srdce jí stouplo až do hrdla a zadrželo výkřik, který se z ní dral. Prudce se obrátila. Až se jí z toho náhlého pohybu zatočila hlava, krev se jí nahrnula do mozku a zrak se jí zakalil. Chytila se kraje stolku, aby neupadla.

Byl to on a choval se, jako by v tom křesle sedal každý večer a pozoroval noční obřad jejího svlékání. Kotník jedné nohy si opíral o koleno druhé. Na klíně držel knihu. Brýle mu vratce seděly na špičce nosu.

„Kvůli mně se neruš,” řekl a jeho hlas zněl tak svůdnicky, jako byl svůdnický pohled jeho očí, které si se záměrnou pomalostí prohlížely její postavu.

„Co tu děláš?”

„Dívám se na nejkrásnější a nejdráždivější striptýz.”

„Hergot, Cartere, odpověz mi.”

Všechno její zklamání, trápení a zoufalství vyplulo na povrch, a tak se do něho zlostně pustila. Soužení nebylo ještě u konce. Právě když se s ním konečně smířila, seslal na ni nějaký zlomyslný bůh tenhle sen. Nebo to byla skutečnost? Seděl tady skutečně a měl na sobě to hrozné pracovní sako a vypadal skoro zrovna tak, jako když se ten první večer objevil na jejím prahu? „Jak ses dostal dovnitř? Dveře byly přece zamčené.”

„Viz kapitolu pátou v Polibku od biskupa.” Zvedl knihu, kterou držel na klíně. „Právě jsem si to znovu četl, abych se přesvědčil, jestli jsem to napsal dobře. Věc je ovšem sporná. Podařilo se mi dostat se dovnitř zadními dveřmi a znova je zamknout, aniž mě někdo přistihl.” Usmál se pyšně jako malý kluk. „Myslím, že jsem to provedl zrovna tak dobře jako Slater. To je hrdina téhle -”

„Co tu děláš?” To už na něj skoro ječela se zaťatými pěstmi.

Pustil knihu i s brýlemi na zem, vyskočil ze židle a vrhl se k ní, jednou paží ji přitiskl k sobě a druhou jí položil na ústa.

„Nechcete přece rušit své hosty, slečno Fairchildová?” zeptal se úlisně a jazykem jí přejel po straně krk. „Nechtěl jsem být hrubý, ale právě tohle udělal Slater, když vnikl do hrdinčina bytu. A to nemluvím o našem příteli Gregorym. Víme, kam až dovede zajít, když chce

dosáhnout svého cíle.”

Bojovala v jeho náručí o svobodu a snažila se mluvit přes jeho dlaň.

„Nerozumím ti, Sloan. Šetři si dech a energii, protože je budeš potřebovat.” Jeho ústa byla teď u jejího ucha, nořila se jí do vlasů a vlhká špička jazyka se dotýkala jejího lalůčku. „Mám v úmyslu milovat tě celou noc nebo tak dlouho, dokud oba nebudeme v bezvědomí.”

Dlaní zadržel její výkřik, „Říkáš, abych vypadl? Proč? Ach, já už vím. Myslíš si, že se dopouštím cizoložství.

Omyl. Nejsem ženatý a nebudu, dokud si neuděláš pár hodin volna, abychom si mohli skočit na radnici.”

Nechala všeho odporu a přilnula k jeho pevnému tělu. Pod jeho dlaní zamrkala, potlačila tak slzy vzteku a s široce rozevřenýma očima se na něho tázavě zahleděla, „Takhle je to lepší. Nerad používám násilí. Ale nebyl jsem si jist, jestli ti nějaký příjemnější a jemnější způsob dokáže zabránit, abys nekřičela.”

Pomalu sňal ruku z jejích úst a místo ní na ně přitiskl rty. Podrobila se, zprvu proto, že byla příliš ohromená, aby se bránila. Pak, jak jeho jazyk opovážlivě slídil v jejích ústech, zapomněla na všechno kromě toho, že je zase v Carterově náruči a že on ji miluje.

Pozvedla k jeho ramenům zesláblé paže, do nichž se jí zase vracela síla. Dychtivě zabořila prsty do jeho vlasů, tak dlouhých, že mu věčně padaly na límec. Znovu ji přepadla krásná malátnost, která pokaždé, když se jí dotkl, probíhala jejími žilami jako tekoucí med. Čerpala všechnu svou sílu z něj a její tělo se v mlčenlivě prosbě žadonivě přitisklo ke zdroji jeho energie.

„Páni, to mi dělá dobře,” zašeptal a vášnivě jí líbal hrdlo. Uchopil do rukou její zadeček v saténovém kombiné, pozvedl ho a vtiskl se do mělkého údolíčka mezi jejími stehny.

„Co se stalo?” zeptala se mezi steny. „Jak to, že nejsi ženatý? Nedávej mi další ránu, Cartere. Až mě pomiluješ, zab mě, jestli musíš, ale už mě znovu neopouštěj.”

„Neopustím tě nikdy. Nikdy. Přísahám ti to. Jde to rozepnout?” řekl, mluvě o její halence. Popotáhl jí dolů rukávy a ona z nich vyklouzla. „Vida, tvoje bradavky,” řekl chraplavě v tiché radosti. „Ty nemáš na sobě podprsenku?”

„Už ji nenosím, leda když je to nutné.”

„To se mi líbí, to se mi moc líbí.” Laskal skrze kombiné její ňadra.

„Ale proč ses k tomu rozhodla?”

„Protože s tebou jsem chodila bez podprsenky, a tak mi tě to připomíná. Polib mě semhle,” vyzvala ho a dlouze vzdychla, jak špičky jeho prstů našly její bradavku, jejíž hrot vzrušením ztvrdl.

Sklonil hlavu a nedbaje na kombiné sevřel ústa kolem bradavky. Zmáčel důkladně satén, až přilnul ke kůži a vyznačil obrysy prsu. „Jen se na sebe podívej,” zašeptal obdivné a prstem obkroužil vystupující hrot bradavky. „Nemohl jsem se s Alicií oženit. Nemůžu se oženit s nikým jiným než s tebou, Sloan.”

Její ruce ho horlivě vysvlékaly ze saka a z košile. Pak spočinuly na jeho horečně vzrušeném těle. Dlaněmi přejížděla žádostivě po jeho hrudníku a zakoušela přitom tolik různých pocitů, až z toho málem šílela. Špičkami prstů mu hladila bradavky, a ty okamžitě zareagovaly.

„Pověz mi, co se stalo.” Potom špičky prstů ustaly a laskání převzal jazyk.

„Miláčku… vezmi je do úst… ach bože, tak, Sloan. Nemůžu… nemůžu mluvit, když…” Hmatal po háčku u kalhot. „Později… povím ti to později… Teď ti jen řeknu, že patřím jedině tobě a nikomu nezpůsobíme bolest tím, že jsme spolu.”

„Cartere,” vydechla a znovu opakovala to jméno, jehož pouhý zvuk milovala.

Zastrčil palce pod ramínka jejího kombiné a stáhl jí je přes prsa nalévající se láskou. Břicho se jí zvedalo a klesalo, jak vzrušeně dýchala, když jí stahoval kombiné a s ním pak i punčocháče. Když byla nahá, prohrábl jí prsty něžný trojúhelník vlásků a polaskal štíhlá stehna. Jako prérijní požár spalující žhavým dechem širé pláně přelétl očima její tělo. Vzal její ruku a přitiskl ji k pulzujícímu místu své touhy.

„Odpusť mi. Nemůžu čekat.”

Sloan ho vedla k povolnému vlhkému středu svého ženství. „Já také ne.” Zachvěla se, když ji zvedl a odnesl do postele. Pak shodil zbytky svého oblečení a lehl si k ní.

Pronikl do ní jediným rychlým zkušeným pohybem. Pak se ovládl, uchopil její obličej do dlaní a políbil ji. Ponořil se jazykem hluboko do sladkého vlhkého tepla jejích úst stejně krásně důvěrně, jako to udělal před chviličkou při prvním spojení.

„Teď cítíš, jak moc tě miluju, Sloan Fairchildová. Od první chvíle, kdy jsem tě spatřil, mi bylo jasné, že jsem do té doby nebyl celým člověkem. Poznej mou lásku. Přijmi ji. Jsi jí nejvíc hodna. Pokorně ti ji nabízím. Učiň ze mě celého člověka, Sloan.”

Ležela stočená mezi jeho stehny, nohy měla propletené s jeho nohama. Tváří se tiskla k jeho plochému břichu. Její vlasy ho přikrývaly jako plášť utkaný z různých odstínů hnědé a zlaté a on se jimi lenivě probíral. Ona zas prsty obkreslovala husté hnízdečko v jeho

pupku.

Teď tu po bouřlivém milování leželi ukojeni. Ne jednou, ale dvakrát je uchvátila radostná, nespoutaná vášeň, na níž už nelpěla vina. Teď je přemohla ta nejsladší únava, jakou kdy poznali, a vychutnávali odpočinek.

„Víš jistě, že mi to neříkáš jen proto, abych měla lepší pocit, Cartere?”

„Ujišťuju tě, že ne. Alicia sama za mnou před obřadem přišla. Byli jsme v domě jejích rodičů. Svatební hosté už přicházeli. David a Adam měli na sobě parádní šatičky, byli jako ze škatulky, a služebná na ně dávala pozor, aby se neumazali. Alicia zaklepala na dveře ložnice, kde jsem se strojil.” „To jsi nebyl oblečený, když jsi s ní mluvil?” Popadl ji za vlasy a zvedl jí hlavu. „Ale ano, byl jsem oblečený, když jsem s ní mluvil.”

„Jen si to zjišťuju,” řekla vesele a líbala ho láskyplně na hrudník porostlý jemnými chloupky. „Na manžela, který si dovede bez klíčů otevřít dveře a dostat se dovnitř, si musím dát bacha.” „Ano, zvlášť rád se dostávám -”

„Dovnitř,” dořekla za něj. „Že se nestydíš,” hubovala ho a otáčela mu prstem v pupeční prohlubince. „Tak povídej dál, jak to bylo.”

„Alicia si sedla na postel a rozplakala se. Přiznala se k tomu, co pokládala za hrozné provinění, a já měl pocit, že jsem ten největší pokrytec na světě.”

„Dovedeš si představit, jak jsem se cítila já, když se mi přiznala a řekla, že žena jako já by nikdy nic takového neudělala? A já zatím spala s jejím snoubencem. Jak to, že se věci někdy tak zkomplikují?”

„Zamilovali jsme se jeden do druhého. Nikdo nic takového neplánoval.” Vsunul jí ruku pod vlasy a třel jí šíji. „Pak mi začala vykládat, jakým báječným otcem bych byl pro její dva synky, jaké vysoké mínění o mně měl Jim a jak dobře bych se podle názoru jejích rodičů o ně staral. Tvoje lalůčky jsou hebké jako okvětní plátky.”

Tahle slova natolik nesouvisela s předchozím vyprávěním, až se Sloan rozesmála. Carter se prudce nadechl. „Jestli se ještě jednou zasměješ, dokončíme ten příběh docela jinak.”

„Proč?”

„Cítím chvění tvých ňader na jistém místě, které nepotřebuje velké povzbuzení, abych znova…”

„Promiň,” řekla bez nejmenší lítosti a pohotově sunula ruku po jeho trupu dolů. „Poslouchám.”

Dýchal zrychleně, ale umíněně pokračoval: „Vzal jsem ji za ruce, podíval se jí do očí a zeptal se jí, jestli mě miluje.”

„A co na to řekla?” 11Řekla na to - ano.”

Sloan se pozvedla a zahleděla se na něj. V očích, které do té chvíle jiskřily šelmovskou radostí, se objevil neklid. Carter útěšlivě přejel ukazovákem po jejím dolním rtu. „Řekla, že ano, že mě miluje, ale ne

,tím způsobem’. A když jsem si jí zeptal, jaký způsob myslí, odpověděla: ,Ne tím způsobem, jakým má žena milovat manžela. Ne tolik, abych s tebou sdílela lože. Ne tolik, abych netoužila volat Mácovi, což jsem ale až dosud nikdy neudělala. K jejímu velkému překvapení jsem ji objal, políbil ji s větším nadšením, než jsem kdy udělal - až na jedinkrát v tomto domě, o čemž není zapotřebí se šířit - a řekl jí, že podle mého názoru byla skvělou ženou pro Jima a bude pro nějakého jiného šťastlivce, ale že si nemyslím, že by mohla být skvělou ženou pro mě.”

Sloan si položila bradu na jeho hruď a podívala se mu do obličeje.

„Co jsi řekl chlapcům? Nebyli zklamaní?”

„To byli. Moc plakali.”

„Ach ne, Cartere!” řekla Sloan, která zapomněla na jeho předchozí varování, a jak se na jeho těle posunula, znovu mu rozbouřila krev.

„Samozřejmě. Byli nešťastní z pomyšlení, že nebudou moct bydlet na pláži.”

Sloan spadl kámen ze srdce a klesla zas na jeho hruď. Spokojeně se zasmál a táhl prst žlábkem na její páteři, „Když jsem je ujistil, že můžou v domě na pláži bydlet kdykoli, pokud tam nebudu pracovat, a že s nimi budu chodit bruslit a brát je na míčové hry a na zmrzlinu, a když pak dostali kus svatebního koláče, tak se utišili.”

„Potřebují otce.”

Nadzvedl se, jako by chtěl vstát. „Dobrá, jestli se na to díváš takhle, vždycky můžu přilézt po kolenou zpátky k Alicii -”

Roztáhla paže, sevřela prsty jeho bicepsy a přitlačila ho k posteli.

„Potřebují otce, ale ne tebe.”

„Tak si mě necháš?”

Odhadovala ho přivřenýma očima. „Ještě to pečlivě uvážím,” řekla po dlouhém váhavém mlčení. Ovinul kolem ní paže. „A pečlivě uvaž taky tohle,” zamručel, nežli přitiskl ústa na její a nežli do nich vsunul a ponořil jazyk, nežli jím začal kroužit a zkoumat, hledat a zjišťovat.

Když konečně sjel po jejím těle níž a položil si hlavu na její ňadra jako na polštářek, prudce oddychoval. Dlouhou chvíli byli zticha. Byl jí příjemný ten pocit, jak se jí jeho vlasy lepily na prsty, a jemu zas bylo příjemné slyšet v uchu stejnoměrné bušení jejího srdce.

„Cartere, řekl jsi…” Přejela si jazykem rty. „Řekl jsi o mně Alicii?”

„Hm-hmhm,” zahučel s lhostejným nezájmem a dýchl na lákavě růžovou bradavku.

Sloan proniklo vědomí viny a hanby. „Cos jí řekl?”

„Pravdu,” odpověděl vážně a zvedl se, aby se jí mohl pevně podívat do zahanbených očí. „Že jsi ta nejvášnivější ženská, jakou jsem v životě povalil.”

„Cože?” zvolala, shodila ho ze sebe a posadila se. Překulil se na záda a smál se, až se za břicho popadal.

„Měla jsi teď vidět svůj obličej,” řekl, když se konečně přestal smát.

„Vždyť jsi řekl takovou ohavnost,” zlobila se.

„To mi neříkejte, slečno Fairchildová.” Strhl ji znovu na sebe. „To své korektní mravné chování můžeš předvádět svým hostům, ale ne mně. Viděl jsem, jaká žena se ve skutečnosti skrývá pod tím hrozným županem, co jsi měla na sobě ten večer, kdy jsem přijel. Zítra ráno osobně dohlédnu na to, aby se ta věc spálila.” Přitáhl si ji k svým ústům a jaksepatří ji políbil a přitom ji rukama hladil po zadečku.

„Tak abych odpověděl na tvou otázku,” řekl, když zase poslušně a spokojeně ležela vedle něj, „doznal jsem Alicii, že ty a já jsme se stali velmi blízkými přáteli a že se vracím do tvého penzionu, abych zjistil, jestli zasnoubení s ní bylo jedinou překážkou našeho užšího vztahu.”

„A bylo to tak?”

„Ano. A mám v úmyslu navázat velmi úzký vztah.” Ústa spočívající na jeho hrudníku se znovu usmála. „A nezdálo se, že by to Alicii vadilo?”

Rozesmál se. „Má možná víc intuice, než jsme si oba mysleli. Dala hlavu na stranu, lišácky se na mě zadívala a řekla: ,V tom starém domě je spousta ložnic a já si osobně myslím, že by mohly posloužit lepšímu účelu.’ Vyrozuměl jsem z toho, že to schvaluje. V každém případě se rozesmála, když jsem si povolil kravatu a zeptal se, kdo by měl čas zavézt mě na letiště.”

Sloan se k němu přitulila ještě blíž. „To jsem ráda,” zašeptala.

„Nemohla bych být úplně šťastná, kdyby ti nevrátila slovo ona.”

„Já taky ne.”

„Co budeme dělat?”

„Myslíš teď? Jestli ano, tak je to hloupá otázka.” Jeho ruka našla její prs a laskajícím prstem obkroužila tmavou bradavku.

„Hm, ano,” vzdychla. „Ale myslela jsem s tvým domem, tvou prací a mým penzionem. Nechci ho pustit, Cartere.”

„Taky že ho nepustíš. Nikdy bych to po tobě nechtěl, mám tenhle starý dům rád. Ale, a to ale zdůrazňuju, provedou se tady nějaké změny. Přinesu do tohohle manželství nějakou tu zlatku a část se jich

použije na to, aby sis najala pomoc. Kuchařku, někoho na úklid,

někoho, kdo by ti pomohl s obsluhou -”

„Ale já ráda vařím.”

„To budeš moct dál. Jenže ne pořád. Sem tam odpoledne budu chtít, aby ses se mnou divoce milovala, a ne abys dělala bujabézu.” Políbil ji na špičku nosu. „Mohl bych tady pracovat, třeba i v tomhle pokoji. Můžeme si tady z toho udělat operační základnu, ale na nějaký čas bych tě vždycky odtud chtěl vzít. Chci s tebou cestovat, zavézt tě na známá památná místa, ukázat ti spoustu věcí, chlubit se tebou.”

„To jsi na mě tak pyšný?”

Cítil v ní napětí, cítil, jakou odvahu ji stálo, aby se na to zeptala, a věděl, že ještě před několika týdny by tu odvahu v sobě nenašla. Zaujala by ten svůj poraženecký postoj, jako že nestojí nikomu za povšimnutí, že nic neznamená. Jeho oči láskyplně spočinuly postupně na každém rysu její tváře a ona v těch jantarových očích načerpala sebevědomí, které jí nikdo jiný nedal pocítit. „Jsem na tebe pyšný. Jsi nejlíbeznější žena, jakou jsem kdy potkal. Vždycky jsi byla, Sloan. Vybrala sis prostě jen špatné nápadníky, neuměli ti ukázat, jaká jsi pomilováníhodná.”

„Věřím tomu,” řekla a lehce se dotkla jeho rtů. „Věřím tomu kvůli tobě. Protože ty mě miluješ.”

Přitiskl si její ruku na ústa. „Já tě miluju.”

Pohnutí je na krátkou chvíli zbavilo řeči. Pak se zeptal: „Co jsi

říkala mému domu na pláži?”

„Moc se mi líbil,” řekla a oči se jí zaleskly. „Je krásný.”

„Takže bys nebyla proti tomu, abychom žili tam, když by se nám zachtělo, a zase bydleli tady, až by se nám chtělo žít tady, a najali si třeba nějaké manžele, kteří by během naší občasné nepřítomnosti spravovali tvůj penzion?”

Zamyšleně našpulila ústa. „Musela bych velmi pečlivě vybírat toho, komu bych dům svěřila, ale myslím, že bych se s tímhle uspořádáním smířila. Pro mě, Cartere, hodně znamená, abych měla s penzionem úspěch.”

„To budeš,” zašeptal důrazně. „A jeho pověsti rozhodně neuškodí, že tu bude bydlet slavný spisovatel.”

„Skromný slavný spisovatel.”

„To se rozumí samo sebou,” řekl vážně. Pak se mu tvář rozšířila úsměvem a přitáhl si ji znovu k sobě. „Dáš mi dítě?”

„Ano, bude to naše dítě,” řekla s klidem a rozhodně. Šeptal jí do vlasů slova lásky, a pak se zeptal: „Co je v té krabici?”

„V jaké krabici?”

„Té na tvém toaletním stolku. Té, na kterou jsi s takovou úctou sáhla, když jsi vešla.”

Pomalu se mu vyvinula z náruče a prošla nahá pokojem. Vzala lakovanou krabici, šla s ní zpátky k posteli a mlčky mu ji podala. Spustil nohy na zem a posadil se, vzal od ní krabici a přitom se jí díval do očí.

Otočil drobounkým klíčkem, na němž se houpal malinký stříbrný střapeček, a zvedl víčko. Poznal okamžitě, nač se dívá, aniž nahlédl do opravovaných stránek. Zalistoval v nich a pak k ní zvedl užaslé oči.

„Proč? Mohla sis přece všechny mé knihy koupit, pokud jsi je ještě neměla.”

Shrnula mu dozadu kadeř tmavých vlasů, která mu padala na obočí. „Tvé knihy si může koupit každý. Tyhle vyřazené stránky byly všechno, co mi po tobě zbylo. Nikdo jiný je nikdy nečetl a nikdy nebude. Byly jen moje.”

„Ale, Sloan, jsou to stránky, které jsem zahodil, je to prostě odpad.

Jsou k ničemu.”

Zavrtěla hlavou, až mu její vlasy prolétly kolem obličeje. „Nezáleží na tom, jak se čtou. Pro mě jsou tím nejkrásnějším milostným příběhem, jaký byl kdy napsán. Je to poezie.”

To, co teď zamumlal, mohlo být pokládáno za ohavnou kletbu nebo horoucí modlitbu, záleželo na tom, kdo ho poslouchal. Ona to považovala za modlitbu. Její drahocennou hromádku pokažených papírů dal stranou, ovinul jí paže kolem pasu a položil hlavu na její prsa.

„Ty jsi básnířka. A jsi poezie,” zašeptal.

Přejížděl rukama po jejím těle, obdivoval jeho tkáň, každou vyvýšeninku a každou prohlubeň, zdánlivou křehkost jejích kostí a elastickou pokožku.

Třel se ústy o její prsa. „Potřebuju tě, Sloan. Potřebuju tvé klidné povzbuzování, tvé bystré chápání toho, co píšu. Potřebuju tvé porozumění, když se mi práce nedaří, a tvou chválu, když všechno hraje. Potřebuju tvé něžné tělo, z něhož bych načerpal sílu.”

Jemným pohybem dlaně si přisunul její bradavku k ústům a líbal ji lehkými rozechvělými polibky, až ji uvnitř všechno bolelo, jak se v ní šířila láska. Vzal něžný pupenec do svých úst a sál ho tak jemně a toužebně, že mu pevně objala hlavu.

„Panebože, jak je to báječné cítit tě v ústech a ochutnávat tohle.” Jazykem jí navlhčil bradavku, takže lehce klouzala po jeho zavřených rtech, jak po ní v erotickém rytmu přejížděl rty.

Mazlil se s jejím druhým prsem právě tak vášnivě a jeho ruce

přitom jely nahoru po jejích stehnech zezadu od kolen k bokům. Sklonil ústa, aby dosáhl na její pupek. Zasypal ji žhavými polibky, až ji jeho trochu zarostlé tváře šimraly. Srdce jí bilo jako splašené, smysly měla rozbouřené.

Pak se jeho ústa pásla na zlatém chmýří skrývajícím její ženskost, a ona se v duchu vznesla na ještě vyšší stupeň blaženosti. Vyslyšela něžnou prosbu jeho rukou, pozvedla se a přijala jeho láskyplný hold.

Cítila, jak se její tělo pod jeho žhavými ústy poddává a řídí se rozmarnými pohyby jeho hbitého jazyka, a za-rývala mu prsty do zad. Tělo jí tálo ve snaze uhasit jeho žízeň.

Tu však nebylo možno nikdy uhasit. Byla tak zuřivá, že ho přiměla

přitisknout ji na postel a ponořit se do její lásky.

„Sloan, Sloan,” sténal jí do ucha, jak se jejich těla společně prohnula. Volal ji jménem a přitom prožíval onu malou smrt předcházející znovuzrození, a když hleděl do její tváře, viděl v ní její vlastní znovuzrození.

Později, když jejich srdce společně bila už klidněji, přitáhl ji k sobě.

„Až budu psát velký americký román, budeš mi pomáhat, viď?”

„Budu si to považovat za čest.”

„Vydržíš to, když na mě padne melancholie?” „Svou láskou ji zaženu.” Bez vášně, ale s velkou vděčností hladil její ňadro. „Začneš psát hned?”

„Nejdřív mám před sebou dvě věci.”

„Co?”

„Líbánky v tvém penzionu.”

Položila dlaň na jeho ruku a přitiskla ji pevněji na své oblé ňadro.

„A ta druhá věc?”

„Změnit několik posledních stránek Spící milenky. Bude mít šťastný konec.”